Dlouhá cesta

Slavomir Rawicz

CHARKOV A LUBJANKA

Jednoho pochmurného listopadového rána, asi v devět hodin, zarachotil v mohutném zámku mé cely ve věznici Lubjanka klíč a dovnitř rázně vpochodovali dva ramenatí dozorci. Chodil jsem pomalu po cele a levou rukou si v pase přidržoval erární kalhoty, které Rusové ve své vynalézavosti dodávali bez knoflíků či jen motouzu za celkem rozumného předpokladu, že člověku, který je zaměstnán přidržováním kalhot, se velmi ztíží veškeré snahy o útěk. Když se dveře otevřely, zastavil jsem se a zůstal stát u vzdálenější zdi. Jeden z dozorců hlídkoval u dveří, druhý vrazil dovnitř. „Dělej!“ vyštěkl. „Hni sebou.“

Tento den, dvanáct měsíců po mém zatčení v Pinsku dne 19. listopadu 1939, měl být pro mě velmi důležitý. Odváděli mne k přelíčení před Sovětským nejvyšším soudem. Tady v Moskvě, když jsem se šoural úzkými chodbami Lubjanky mezi dvěma dozorci, jsem byl člověk zbavený identity, špatně živený a nekonečně osamělý, člověk snažící se ve vlhkém žalářním prostředí plném strojené oficiální averze a nedůvěry vůči mé osobě udržet při životě alespoň jiskérku odporu. Před rokem, kdy muži z ruské bezpečnosti přišli na večírek, který u příležitosti mého návratu domů zorganizovala má matka v našem rodinném domě v Pinsku, jsem byl poručík polské jízdy Rawicz, čtyřiadvacetiletý štíhlý a bystrý mladík v pěkně střižené uniformě, manšestrových rajtkách a nablýskaných jezdeckých botách. Za svůj nynější stav jsem mohl děkovat nepolevující brutalitě a osvědčeným rafinovanostem vyšetřovatelů NKVD (sovětské tajné policie) v Minsku a Charkově. Na Charkov nemohl žádný vězeň zapomenout. V bolesti, špíně a ponížení se tam pokoušejí uděla t z člověka skučící zvíře.

Když jsme prošli posledním ohybem chodby, sestoupili po několika schodech a stanuli na dlážděném nádvoří, udeřil mě do tváře mrazivý vzduch. Popotáhl jsem si kalhoty a vykročil, abych stačil svým dozorcům. Po odchodu z cely se mnou nepromluvili ani slovo. Na druhé straně nádvoří jsme se zastavili před mohutnými dveřmi. Jeden z dozorců mě chytil za volně plandající nezapnutou blůzu, která spolu s kalhotami tvořila můj vězeňský úbor, a smýkl se mnou o krok dozadu. Když se dveře otevřely, dozorci mě vrazili do rukou dvou jiných uniformovaných mužů, kteří mne rychle prohmatali, jestli u sebe neschovávám nějaké zbraně. Nepadlo ani slovo. Eskortovali mě k dalším dveřím uvnitř budovy. Otevřely se jakoby na nějaký tajný signál a někdo mě postrčil přes práh. Dveře se za mnou zavřely. Dva dozorci, opět noví, se v pozoru postavili za mne.

Stál jsem v rozlehlé a příjemně vyhřáté místnosti. Zdi byly čistě nabílené nebo možná vylíčené vápnem. Místnost rozděloval masivní podlouhlý stůl. Na naší polovině nebyl jediný kousek nábytku a měli jsme s dozorci veškerý prostor pro sebe. Za stolem naproti nám sedělo v řadě asi patnáct lidí, z nichž možná deset mělo na sobě modré uniformy NKVD a ostatní byli v civilu. Vypadali velmi uvolněně, hovořili, smáli se, gestikulovali a kouřili cigarety. Nikdo mi nevěnoval ani letmý pohled.

Asi po deseti minutách jsem začal ve svých plátěných botách (měly dírky na tkaničky, ale tkaničky chyběly) přešlapovat na naleštěné parketové podlaze a říkal jsem si, jestli se nestala chyba. Někdo to spletl, myslel jsem si. Neměl bych tu vůbec být. Pak naším směrem pohlédl jeden kapitán NKVD a nařídil dozorcům pohov. Uslyšel jsem za sebou zadunění jejich bot.

Stál jsem tam, snažil jsem se stát v klidu, a přitom jsem se rozhlížel kolem sebe. Poprvé za ty úmorné měsíce jsem si chabě vychutnával nový zážitek. Všechno tam bylo tak čisté. Všude vládla uklidňující atmosféra neformálnosti. Byl jsem za vězeňskými zdmi skoro v kontaktu se světem. Do místnosti neustále přicházeli nějací lidé, smáli se a povídali si s těmi, co seděli za stolem pokrytým nádherně rudým plyšovým ubrusem. Kdosi se ptal nějakého majora NKVD, kdy si myslí, že dostane dovolenou. Slyšel jsem veselé dotazy na něčí početnou rodinu. Jeden muž, dokonale oblečený v tmavě šedém obleku západního stylu, vypadal jako úspěšný diplomat. Zdálo se, že každý mu chce něco říct. Říkali mu Míša. Míšu jsem si měl zapamatovat velmi dobře. Nikdy na něj nezapomenu.

Na protější zdi za stolem se vyjímal sovětský znak, odlitý ze sádry a zářivě vybarvený. Po stranách visely portréty ruských vůdců, jimž vévodil přísně se tvářící Stalin. Teď jsem se mohl rozhlížet s upřímným zájmem. Nikdo se mou přítomností nezatěžoval. Přendal jsem si cíp kalhot z levé ruky do pravé. Všiml jsem si, že v místnosti jsou tři vstupy se závěsy. Na dlouhém stole stál jen telefon. A na masivním mramorovém nebo snad alabastrovém podstavci, který byl umístěn před prostřední částí dlouhého stolu, ležely dva předměty, starožitně vyhlížející těžký mosazný stojan na pero, stylizovaný jako kotva se dvěma zkříženými vesly, a vedle něj skleněný kalamář.

A po celou tu dobu ke mně doléhaly útržky všední debaty a já, na kterého celý rok nikdo nepromluvil jediné laskavé slovo, který jsem se nořil stále hlouběji do osamělého zoufalství, deptán přísně prosazovaným vězeňským pravidlem absolutního mlčení, jsem v tu chvíli cítil, že tohle je velmi památný den.

Stál jsem tam ve svých špinavých a beztvarých vězeňských hadrech, a přitom jsem si mezi těmi veselými a pěkně oblečenými Rusy nebyl vědom žádného pocitu nepatřičnosti. Distingovaná hrdost polského jízdního důstojníka byla první věc, kterou si tehdy před desíti měsíci v Minsku vzali na mušku. Před mým prvním výslechem mě přinutili k degradujícímu obnažení; když jsem byl nucen svléci uniformu, svoji elegantní košili, boty, ponožky a spodní prádlo, ruští důstojníci se rozvalovali kolem a usmívali se. Stál jsem před nimi zbaven vší důstojnosti, zoufale zostuzený a v hrůze jsem si uvědomoval, že tohle je skutečný začátek všech krutostí, které mne postihnou. Až si mě prohlédli a nasmáli se, obrátili se ke mně nakonec zády. Teprve po dlouhé době mi hodili vězeňské kalhoty a rubašku, napůl košili, napůl blůzu. Držel jsem v ruce ty proklaté, nenáviděné kalhoty, ostražitě sledoval své trýznitele a přitom jsem si poprvé vyslechl dotazník, který se měl stát ústředním tématem mého vězeňského života.

Jméno? Věk? Datum narození? Místo narození? Jména rodičů? Jejich národnost? Zaměstnání otce? Matčino dívčí jméno? Její národnost? Tento vzor se pokaždé opakoval. Úvodní otázky zaznívaly v pořadí, v jakém se uváděly do dokumentů, a ty pod rukama vyšetřovatelů jen vzkvétaly. Při tomto prvním výslechu na mě byli docela milí. Dali mi kávu a tvářili se, že si nevšímají mých rozpaků, když jsem bral šálek do jedné volné ruky. Jeden z nich mi nabídl cigaretu a vzápětí sebou cukl v dokonale předstíraném úleku, když si jakoby uvědomil, že si ji nemohu zapálit, s šálkem kávy v jedné ruce a s kalhotami v druhé. Proto mi cigaretu zapálil sám.

Pak následovaly další otázky. Nebezpečné otázky. Kde jste byl 2. srpna 1939? V polské armádě zmobilizované proti

Němcům na západě, odpověděl jsem.

Ale, říkali oni, znal jste výborně východní Polsko. Vaše rodina žila v Pinsku. Dost blízko polské hranice s Ruskem, viďte? Pro vzdělaného mladého muže, jako jste vy, docela snadné udělat si výlet přes hranici, viďte?

Opatrné popírání, snaha začernit v mysli vzpomínky na výlety, jež jsem jako mladík podnikal do vesnic za ruskou hranicí. Pak se tempo zrychlilo. Dva z nich po mně střídavě pálili otázky. Sled názvů ruských pohraničních vesnic. Znáte tohle místo nebo tamto místo? S tímhle mužem jste se musel setkat. My víme, že jste se s ním setkal. Naše komunistické podzemní hnutí vás nechávalo sledovat. Vždycky jsme věděli, s jakými lidmi jste se stýkal. Víme, co jste si předávali. Pracoval jste pro Dwojku (armádní rozvědku)?

Mluvíte plynně rusky?, Ano, má matka je Ruska. Učila vás rusky?, Ano, odmalička.

A Dwojka byla ráda, že má polského důstojníka, který mluví rusky a může jim dělat špeha, že?, Ne. Byl jsem jízdní důstojník. Bojoval jsem na západě, ne na východě.

Pak přišel závěrečný bonbónek. Tento první výslech probíhal v přívětivé atmosféře, ve stylu „my jsme tady všichni dobří přátelé“. Předložili mi dokument, dali mi do ruky pero. „Tohle,“ usmíval se major NKVD, „je dotazník, na který jste nám odpověděl. Jen to tady podepište a my už vás nebudeme obtěžovat.“ Nepodepsal jsem. Řekl jsem, že nemůžu podepsat dokument, jehož obsah je mi zatajován. Major se usmál a pokrčil rameny. „Vy podepíšete, věřte mi, jednoho dne podepíšete. Je mi moc líto, že jste nepodepsal dnes. Moc, moc líto.“

Musel mít na mysli Charkov.

Tak začala bitva vůlí mezi Slavomirem Rawiczem a příslušníky NKVD. Vcelku brzy jsem pochopil, že proti mně žádné konkrétní informace nemají. Věděli jen to, co si přečetli v armádních dokumentech a co mohli pochytit v Pinsku o mém rodinném zázemí. Jejich obvinění se zakládala výhradně na přesvědčení, že všichni Poláci se středním nebo vyšším vzděláním žijící na ruské hranici jsou nevyhnutelně zvědové, lidé, kteří se potají a intenzivně angažují v tom, aby zabránili ruskému „osvobození“ Polska. Neznal jsem žádné z míst, která zmiňovali, nikoho z lidí, jež jsem měl pod jejich tlakem označit jako spiklence. Byly chvíle, kdy jsem měl pokušení ulevit duševním i tělesným mukám a přiznat se, že se znám s cizími lidmi, které jmenovali.

Nikdy jsem to neudělal. Věděl jsem totiž zcela jistě, že jakékoli doznání by mně bylo osudné.

Velká kamenná pevnost a věznice Charkov mi otevřela své ponuré brány v dubnu 1940. Ačkoli jsem v Minsku trochu uvykl tvrdému zacházení, na hrůzy, které mě čekaly v Charkově, jsem připraven nebyl. Prosperoval zde fenomenální génius NKVD, major s přezdívkou Býk. Vážil asi pětadevadesát kilogramů. Ryšavý porost mu bujel na hlavě, hrudi i na hřbetech velkých rudých rukou. Byl vysoký a statný, měl silné nohy a dlouhé mohutné paže. Na naběhlém krku se vyjímala zářivě rudá tvář. Svou práci vrchního vyšetřovatele bral smrtelně vážně. S úděsnou důsledností nenáviděl každého vězně, který odmítl kapitulovat. Určitě nenáviděl také mě. A já bych ho i dnes, po tolika letech, s potěšením zabil, a to bez sebemenších výčitek.

Býk musel být výjimečná osobnost i v NKVD. Vedl své výslechy jako vynikající chirurg a vždy stavěl na odiv své schopnosti před davem nižších důstojníků, kteří se kolem něj shromažďovali jako studenti při zajímavé operaci. Proces, který měl vyvrcholit zlomením obtížných vězňů, začínal v kišce, kobce připomínající komín, do níž musel člověk sestoupit asi třicet centimetrů pod úroveň chodby. Uvnitř mohl stát, nic víc. Zdi kolem ho tlačily jako kamenná rakev. Šest metrů nad sebou viděl rozptýlené světlo z nějakého okénka mimo zorné pole. Dveře se otevíraly jen tehdy, když měl být vězeň odveden na schůzku s Býkem. Vestoje jsme tam vyměšovali a stáli ve vlastní špíně. Kiška se nikdy neuklízela, a já jsem v té charkovské strávil šest měsíců. Než mě odvedli před Býka, vzali mě do „prádelny“, malé místnosti jen s pumpou bez jakéhokoli dalšího vybavení. Člověk nedostal ani mýdlo. Svlékl jsem se, napumpoval si na oděv vodu, vydrhl ho, pošlapal, poté vyždímal a znovu si ho oblékl, aby mi oblečení na těle uschlo.

Otázky byly stejné. Pocházely ze stejného svazku dokumentů, které se mnou putovaly z vězení do vězení. Ale Býk toužil získat můj podpis mnohem důrazněji. Často a neuvěřitelně oplzle klel. Ztrácel trpělivost a explodoval v záchvatech zlosti. Jednoho dne, po několika hodinách neutuchajícího řvaní a vyhrožování, náhle vytáhl svou služební pistoli. S planoucíma očima a naběhlými krčními žilami mi přiložil hlaveň ke spánku. Bezmála třicet vteřin stál a chvěl se, já jsem jen zavřel oči a čekal. Býk pak ustoupil dozadu a praštil mě pažbou pistole do pravé čelisti. Vyplivl jsem všechny zuby, které jsem na té straně měl. Druhý den, s oteklou tváří a vnitřkem úst stále potrhaným a krvácejícím, jsem se s Býkem sešel znovu. Usmíval se. Hlouček jeho obdivovatelů si se zájmem prohlížel jeho vlastnoruční práci. „Vypadáš nesouměrně,“ řekl. A udeřil mě pažbou pistole z druhé strany. Vyplivl jsem další zuby. „Takhle se ti obličej srovná,“ řekl.

Jindy mi vyholili vlasy na temeni hlavy, plošku přibližně o velikosti mince. Osmačtyřicet hodin jsem seděl u výslechu tak, že jsem se hýžděmi sotva dotýkal okraje židle, zatímco ruským vojákům připadl úkol klepat mi střídavě, v intervalu přesně dvou vteřin, na holé místo na hlavě. A Býk zatím hulákal své otázky, potměšile na mě civěl a před všemi se okázale předváděl; občas mě žoviálně a s lichotkami přemlouval, abych ten prokletý dokument podepsal.

Pak zase zpátky do kišky, do toho odporného zápachu, kde jsem trávil příšerné hodiny jen v polospánku. Kiška byl příhodný název: znamená „střevo“ nebo „vnitřnost“. Když jsem přišel k sobě, zpravidla poté, co se mi podlomila třesoucí se kolena a já se musel znovu napřímit –, neměl jsem v hlavě nic jiného než Býka. Zcela vyplňoval můj život. Jednou nebo dvakrát se stalo, že mi dozorce podstrčil lehkou cigaretu. Bylo to jediné lidské gesto, které jsem v Charkově zažil. Málem bych se rozplakal vděčností.

Občas jsem si myslel, že jsem v kišce na doživotí. Zdálo se, že Býk je připraven na mně pracovat bez přestání, celou věčnost. Po dlouhých výsleších, kdy mně přímo do očí svítilo silné světlo výkonných lamp, se mně slzy jen řinuly. Lehával jsem naznak přivázaný na úzké lavici a díval se přímo do světla, zatímco on chodil v pološeru a donekonečna mě vyslýchal, inzultoval a posílal do horoucích pekel vyhrazených pro tvrdohlavé, úskočné a všivácké polské zvědy a nepřátele Sovětů. Z jeho nezdolné energie a brutální síly čišelo cosi obscénního. Když se mi zakalené oči začaly zavírat, násilím je otevřel a zafixoval kousky dřívek. Mezi jeho speciality patřil trik s kapající vodou. Z nádoby zavěšené přesně nad lavicí mně kapala na hlavu ledová voda, stále na stejné místo, dlouhé hodiny bez přestávky, v pevně daných intervalech.

Den a noc nic neznamenaly. Býk pro mne posílal, kdykoli se mu zlíbilo, což mohlo být o půlnoci stejně jako za rozbřesku nebo v kteroukoli jinou hodinu. Vždycky jsem pociťoval jistou zvědavost, co si pro mne zase vymyslel. Dozorci mě provedli chodbami, pak otevřeli dveře a strčili mne dovnitř. Jednu dobu na mě Býk čekával se svými žáky z NKVD. Utvořili malou uličku, tři na každé straně, a jejich mistr si stoupl o několik kroků dále. Musel jsem se protáhnout mezi nimi, abych k němu došel. Nepadlo ani slovo. Strašný pohlavek nad ucho mne mrštil od jedné mlčící řady ke druhé. Sveřepě a efektivně si mě mlácením posílali z jedné strany na druhou. Když jsem se zhroutil, kopáním mě přinutili vstát, a když to skončilo a já se už nemohl ani zvednout, přišel Býk a uštědřil mi poslední ochromující kopanec do žeber. Pak mě zvedli, posadili na kraj staré, stále stejné židle a výslech pokračoval. Mávali mi před očima dokumentem a strkali do ruky pero.

Čas od času jsem mu řekl: „Dejte mi ten dokument přečíst. Nemůžete po mně chtít, abych podepsal něco, co jsem nečetl.“ Ale on mi ho nikdy přečíst nedovolil. Tlustým prstem ukázal na místo, kde jsem se měl podepsat. „Stačí jen, když sem napíšeš své jméno, a necháme tě být.“

„Dáš si cigaretu?“ zeptal se mě při jedné příležitosti. Zapálil jednu pro sebe, druhou pro mě. Pak ke mně tiše přistoupil a típl mi mou cigaretu velmi tvrdě o hřbet ruky. Seděl jsem na kraji židle, až mi svaly na zádech a na nohou, jak se to dělo pokaždé, vypovídaly poslušnost, a třásl jsem se nesnesitelnou křečovitou bolestí. Třel jsem si popálené místo, Býk mě mezitím obešel a zezadu mi židli podkopl. Zhroutil jsem se na kamennou podlahu.

Když se můj pobyt v Charkově chýlil ke konci, přišel Býk se zpestřující novinkou, která ho měla trochu rozptýlit, a sice s kozáckým nožem, na nějž byl očividně velmi hrdý. Na mé hrudi mi předvedl, jaká je to kvalitní ocel a jak vybroušené má ostří. Jizvy tam stále mám, připomínají mně jeho nezpochybnitelnou šikovnost a vynalézavost.

Jednoho dne pak na mě čekal sám. Byl zticha. Nevyslechl jsem si žádné z jeho obvyklých obscénních uvítání. A když promluvil, jeho drsný, pronikavý hlas zněl jinak: byl hluboce posazený a klidný. Uvědomil jsem si, že na mě apeluje, abych ten papír podepsal. Byl skoro servilní. Myslel jsem si, že se snad rozbrečí. V duchu jsem si pořád opakoval: „Ne, teď už ne, ty tlusté prase. Teď už ne. Po tom všem ne…“ Netroufal jsem si promluvit v obavě, co by ze mě vyšlo, a proto jsem jen zavrtěl hlavou. A on mě opět zahrnul svými oplzlostmi, zuřivě a vášnivě mě znovu do úmoru proklínal.

Kolik může člověk oslabený špatnou stravou a fyzickým násilím vydržet? Jak jsem zjistil, mez únosnosti je daleko za stavem, kdy se zmučené tělo v agónii dovolává úlevy. Při plném vědomí jsem do konečné hloubky kapitulace nikdy nedospěl. Jedna malá, ale nezlomná část mé mysli se držela utkvělé myšlenky, že se podvolí jedině smrti. Že dokud budu chtít žít, a byl jsem mladý –, nosím v sobě nesmírnou sílu vůle jim vzdorovat, odstrčit dokument, který bych škrábnutím pera po papíře mohl změnit ve svůj rozsudek smrti.

Nadešla však dlouhá noc, během níž mne krmili jakýmisi sušenými rybami, a pak mě odvedli k výslechu. Všechny výslechy, kromě tohoto jediného, si do jisté míry vybavuji. Hlava mi otekla, slintal jsem a nemohl jsem zaostřit zrak. Mnohokrát jsem málem spadl ze židle. Facky a cloumání mně už nemohly nic udělat. Když jsem se pokoušel promluvit, jazyk v puse jsem měl napuchlý. Matně se ještě pamatuji na to, jak mi strkali papír a pero, ale pak už mně v hlavě, jako opilci po těžce proflámované noci, neutkvěla na konec tohoto výslechu žádná vzpomínka.

Když jsem ráno přišel znovu k sobě a ztěžka jsem se odsunul od zdi, ucítil jsem nový zvláštní pach. Dole na zdi, v místě, kde jsem měl ještě před chvílí obličej, bylo v matném světle vidět širokou nazelenalou skvrnu. Dolehla na mě skutečná hrůza. Stál jsem tam vyděšený, cítil jsem se jako v té nejhorší kocovině. Omámili tě drogami, opakoval jsem si stále. Omámili tě těmi rybami. Cos jim řekl? Nebál jsem se, že bych snad podepsal ten prokletý papír, ale nic jsem si nepamatoval. Cítil jsem se nemocný a úplně na dně.

Krátce poté mě převezli do Moskvy a do Lubjanky. Když jsem z Charkova odjížděl, dozorci byli hovorní a usmívali se. To stejné jsem zažil v Pinsku a Minsku, a později i v Moskvě. Dozorci se při mém odjezdu chovali, jako by byli rádi, že odjíždím. Klidně se mnou bavili, dokonce i trochu žertovali. Možná mi tak chtěli dát najevo svůj soucit, to si předtím nemohli dovolit.

Podmínky v Lubjance byly o něco lepší. Očividně mě předcházela pověst vzpurného člověka, protože mne velmi brzy umístili do kišky. Tato kiška však byla čistá a periody, které jsem v ní musel trávit, o něco kratší.

Vyšetřovatelé v Lubjance si na mně přesto zkoušeli své speciální přesvědčovací metody. Byla to možná otázka jejich metropolitní cti, pokusit se uspět tam, kde provinční hoši selhali. A tak došlo na obvyklé otázky, opakování žádosti o podepsání, hrubé zacházení, řeči o špinavých, slídivých Polácích. Předvedli však jeden mučitelský trik, který by jim Býk mohl závidět.

Našponované nohy mně uvázali k desce dnes již dobře známého „operačního stolu“. Ruce jsem měl natažené na stole a od zápěstí mi vedly dva řemeny. Mé tělo se klenulo kolem hrany stolu jako napjatý luk, a když řemeny utáhli, bolest přecházela v mučivou agónii. To však byla jen příprava, asi jako když si se silně bolavým zubem sedáte na zubařské křeslo. Vlastní operace měla teprve přijít. Nad stolem visel jakýsi starobylý kotlík s výtokovou trubičkou. Obsahoval horký asfalt. Následovala obvyklá naléhavá výzva, abych podepsal, doprovázená slibem, že pokud na to přistoupím, budu okamžitě propuštěn a můžu se vrátit do cely. Myslím, že bych je velmi zklamal, kdybych se v této fázi uvolil podepsat. První ukápnutí asfaltu bylo strašné. Prudce se mi vpalovalo do hřbetu ruky, žár na svraštělé a promodralé kůži ne a ne odeznít. První kapka byla nej-horší. Skutečný vrchol bolesti. Ostatní kapky už mě tak trochu zklamaly. Držel jsem se při vědomí, odhodlán vzdorovat. Když mi na konci výslechu řekli, že bych měl být rád, že mohu podepsat levou rukou, ukázal jsem jim, že se mýlí. Statečnosti jsem se vyučil ve velmi tvrdé škole.

Tohle byl poslední velký útok. Strávil jsem v Lubjance jen asi dva týdny, než mě předvedli před soud. A to byla má první a jediná zkušenost s výkonem sovětské spravedlnosti.

SOUDNÍ PROCES A ROZSUDEK

Živá konverzace v soudní síni pojednou zmlkla. Míša, jehož límeček i košile sněhobílé barvy a elegantní šedá hedvábná kravata se vyjímaly mezi uniformami a běžným ruským civilním oblečením, jasným hlasem řekl: „Nuže, myslím, že bychom mohli začít.“ Stál jsem tam už asi půl hodiny a teprve teď na mě členové soudu poprvé pohlédli. Dozorci za mnou srazili podpatky do pozoru. Za stolem šly z ruky do ruky svazky papírů.

Uprostřed za dlouhým stolem seděl bělovlasý Rus, přibližně šedesátník, hovořící tichým hlasem. Měl na sobě obvyklý dlouhý plášť a pod ním ke krku zapnutou černou blůzu. Kolem krku a na manžetách byla zeleně a rudě vyšívaná křížkovým stehem. Vedle tohoto muže seděli po stranách dva důstojníci NKVD v tmavě modrých uniformách s rudými nášivkami na límcích; jejich vojenské čepice se štítky lemovaly rudé stuhy. Míša měl místo na konci stolu po mé levé ruce. Jak jsem pak zjistil, zastával funkci hlavního žalobce, a zatímco soud se připravoval na proces, Míša seděl a chladným zrakem si mě prohlížel. Popotáhl jsem si kalhoty a upřel zrak do bodu těsně nad předsedovou hlavou.

Proces zahájil předseda, a to po tiché poradě s důstojníky sedícími vedle něho. Úvodní manévr byl stejný a už jsem ho znal zpaměti. Jméno? Věk? Datum narození? Místo narození? Jména rodičů? Jejich národnost? Zaměstnání otce? Matčino dívčí jméno? A tak kladl otázky podle dlouhého seznamu, který ležel před ním. Jistě tam byly i odpovědi, které jsem znaveně opakoval na všech setkáních s NKVD, od svého zatčení v Pinsku až po příjezd do Moskvy. Pokud doufali, že bych díky tomuto opakování mohl občas nějakou odpověď pozměnit, byla to ubohá psychologická metoda. Odpovídal jsem na dotazník již tolikrát, že jakákoli z těchto otázek vyvolala pokaždé stejnou odpověď; přestal jsem totiž nad nimi přemýšlet. Stal se z toho zvyk, reflexivní jednání. Stále tytéž staré otázky, stále tytéž staré odpovědi…

Pak mi přečetli obvinění. Předseda (možná tak nezněl jeho titul, ale podle všeho to byla jeho funkce) si při předčítání žaloby dával na čas. Zaznívala v ní spousta zeměpisných názvů, jmen údajných polských „reakcionářů“ a dat zahrnujících období několika let, během něhož jsem se měl podle obžaloby dopouštět konkrétních činů špionáže proti Sovětskému svazu. Jejich výčet byl obrovský, a proto mě překvapilo, že opomněli skutečnost, že jsem jako mladík, v touze po nebezpečí a dobrodružství, skutečně překročil polsko-ruskou hranici. Tato obvinění postrádala jakýkoli základ a já zažíval jistou satisfakci při pomyšlení, že pokud mne k doznání nepřinutili mučením ve speciálně vybavených vyšetřovnách v ruských věznicích, je nepravděpodobné, že by mě přiměli změnit názor v relativně příjemné a civilizované atmosféře tohoto soudního dvora.

Když se výslech skutečně rozběhl, přistihl jsem se, že chtě nechtě obdivuji rezolutní a jednotný záměr oficiálního ruského myšlení. Vším tím jsem již prošel v sériích úděsných nočních můr. Když jsem se teď octl na denním světle, když jsem se vynořil z klikatých a hrůzných chodeb frustrace a zoufalství, zjistil jsem, že zlý sen trvá. Stručně řečeno by obžaloba mohla znít takto: Vy, Slavomir Rawicz, vzdělaný Polák střední třídy a důstojník protiruské polské armády, s bydlištěm nedaleko ruské hranice, jste tímto nade vši pochybnost polský špion a nepřítel lidu Svazu sovětských socialistických republik. Zbývalo jen, aby se soud s jistou příkrostí otázal: Proč marníte náš čas tím, že všechna obvinění popíráte?

Po dvou hodinách se dozorci za mými zády vyměnili. Zjistil jsem, že střídání eskorty po dvou hodinách je při přelíčeních běžná praxe. Já mezitím nadále zodpovídal předsedovy dotazy. Neměl jsem s nimi žádné potíže, neboť to byla zatím jen vleklá, rutinní příprava. Ještě jsem nedospěl k bodu, kdy jsem musel začít myslet, rozpoznávat záblesky nebezpečí a vyhýbat se pečlivě nastraženým pastem. Ačkoli muselo být v dokumentech, které měl před sebou, mnohokrát jasně uvedeno, že mluvím plynně rusky, předseda tuto otázku puntičkářsky zopakoval: „Rozumíte a hovoříte rusky?“ Od té chvíle pokračoval proces v ruštině a většina otázek byla podbarvena zvláštní nedůvěrou, kterou zřejmě projevují všichni Rusové vůči cizincům ovládajícím jejich jazyk. Skrývá se za ní podezření, že by se přece žádný cizinec neučil rusky, kdyby se nechtěl stát špionem.

Proces pokračoval a já jsem si v duchu ujasňoval své plány. Usoudil jsem, že by mně nijak neprospělo, kdybych si soud znepřátelil. Klidně jsem doznal fakta, jež byla nepopiratelná. Když bylo obvinění očividně falešné, popřel jsem ho, ale požádal jsem soud, abych směl vysvětlit, proč tomu tak je. Nechali mě mluvit. S něčím jsem souhlasil, něco jsem připustil jen částečně, většinu věcí jsem popřel a skoro s dychtivostí jsem se pouštěl do vysvětlování. Atmosféra byla nepřátelská, ale viděl jsem, že má taktika vzbudila alespoň mírný zájem. Nekompromisní povaha otázek mi nedávala žádné iluze, že bych mohl oficiální postoj změnit, přinejmenším jsem však cítil, že pokud projevím snahu se soudem spolupracovat, svoji pozici nezhorším.

Velký dojem na mne učinila neformálnost procesu. Členové soudu neustále kouřili, do síně proudili návštěvníci i poté, co začal výslech. Neustále jsem registroval mumlavý zákulisní hovor, krátké a tiché slovní výměny mezi těmito lidmi a muži za dlouhým stolem, úsměvy, kladení rukou na ramena v přátelských a důvěrných gestech. Mluvil jsem i poslouchal, a přitom jsem si stačil všímat všech nových pohledů a zvuků. Jako návštěvník v divadle jsem se snažil odhadnout důležitost a význam každé postavy na scéně, a to v pořadí, v jakém se zde objevovaly.

Nejvíc mě zaujal důstojný uniformovaný muž vysoké postavy, s bílými prameny ve vlasech; vešel do sálu ve chvíli, když už proces běžel asi tři hodiny. Předseda právě pronášel nějakou otázku, když do něj jeden z důstojníků NKVD sedících vedle lehce strčil loktem a pokynul hlavou ke dveřím. Nově příchozí, jenž jednou rukou stále přidržoval závěs, obhlížel soudní síň. Zastavil se pohledem na mně, potom na dvou dozorcích a sklouzl k soudní lavici. Předseda vyskočil na nohy. Všichni činitelé ve velkém spěchu povstali. Bylo slyšet skřípění těžkých židlí po podlaze. Tento důstojně vyhlížející návštěvník měl nervózní pohled, a když zamířil k usmívajícímu se předsedovi, všiml jsem si jeho strnulé a trhavé chůze. Od stolu znělo zdvořilé mumlání, z něhož jsem zachytil opakovaně pronášený pozdrav „soudruhu plukovníku“. Předseda si se soudruhem plukovníkem vřele potřásl rukou a soudruh plukovník si stranou vyslechl několik předsedových poznámek. Pak se otočil, s úsměvem kývl na elegantního Míšu a postavil se ke zdi nedaleko vstupních dveří.

Soudruh plukovník učinil nějaké gesto a členové soudu se opět posadili. Pokračovalo se ve výslechu. Návštěvník poslouchal očividně znuděně, pohled upřený ke stropu, a zdálo se, že hloubá nad mnohem závažnějšími věcmi, než je soud s obyčejným Polákem. Zhruba po deseti minutách, ve vší tichosti, vyklouzl z místnosti stejnou cestou, kterou přišel.

Asi ve dvě odpoledne přepustil předseda své místo mladšímu muži a odešel, pravděpodobně na oběd. Činitelé za dlouhým stolem se mezi sebou polohlasně bavili. U tohoto soudu nebylo zřejmě nutné zachovávat nějakou kontinuitu. Každý, kdo si přečetl písemné výpovědi, mohl evidentně zaujmout místo kteréhokoli z hlavních aktérů, aby si dotyčný odpočinul. Zástupce předsedy působil, na rozdíl od staršího muže, efektivním dojmem. Výslech v jeho podání byl hbitější a já měl méně času na přemýšlení. Nechoval se však nepříjemně a brzy po převzetí funkce mě překvapil tím, že mně nabídl cigaretu. Nebyla v tom žádná past. Jeden činitel mi cigaretu přinesl a zapálil mně ji. Potáhl jsem si a cítil se dobře. Později odpoledne mně dal ještě jednu. Dvě cigarety za den. Měl jsem pocit, že jsou to slibná znamení.

Soudruh plukovník se během odpoledne ještě jednou krátce zastavil, prošel podél dlouhého stolu, posbíral dokumenty, položil je na stůl, nervózně si vyměnil pár slov se dvěma nebo třemi vrchními činiteli a znovu se vytratil. Výslech pokračoval.

Při druhé výměně stráží za mými zády jsem si uvědomil, že uběhly další dvě hodiny. Míša přistoupil k poněkud nenuceně vedenému křížovému výslechu. Občas se usmál. A já jsem hbitě odpovídal a dával jsem najevo velkou ochotu. Myslel jsem si, jaká je to vítaná změna, že teď jednám s mužem, který se svým stylovým západním oblečením možná vnese do procesu i trochu kultivovanosti jiné civilizace.

Když se mě ptali na mou ženu, měl jsem skoro dojem, jako bych postřehl i vzdálený náznak soucitu. Byl to vskutku krátký příběh. Oženil jsem se s Verou v Pinsku 5. července 1939, během osmačtyřicetihodinové propustky z armády. Má matka mě během slavnostní hostiny odvolala od stolu pod záminkou, že mám telefon. Předala mi telegram, který mi nařizoval okamžitý návrat k jednotce. Sbalil jsem si věci. Když jsem Veru líbal na rozloučenou, nešťastně plakala. Slzy se jí řinuly z očí, hladila mě po vlasech a po tvářích. Pak jsem odešel a většina svatebčanů si ani nevšimla, že jsem odjel pryč. Za dva týdny se mi podařilo získat svolení, aby Vera mohla přijet a ubytovat se v Ožarově, kde mi mohla být nablízku. Zdržela se čtyři nebo pět dní a já se s ní směl tři hodiny denně vídat. Byly to nádherné, báječné hodiny, v nichž se nám skoro podařilo zapudit pocit beznaděje, který nad námi a nad celým Polskem zlověstně visel. Víc jsem si manželského života s Věrou neužil. Když jsem chvíli na západě bojoval proti Němcům a Rusové přitáhli od východu, vrátil jsem se do Pinska. NKVD jednalo velmi rychle. Měl jsem sotva čas se s Verou pozdravit a zodpovědět její dychtivé otázky; pak vešli dovnitř. Tehdy jsem ji viděl naposledy.

Později odpoledne, kdy jsem stál před soudem už přes čtyři hodiny, se mě zástupce předsedy zeptal, jestli bych si nedal šálek kávy. Řekl jsem: „Ano, prosím.“ Tehdy jsem dostal i svou druhou cigaretu. Káva byla výtečná, horká, silná a oslazená. Když jsem ji vypil a zakouřil si, napřed byla káva a potom cigareta, protože jsem mohl použít jen jednu ruku –, položil mi několik otázek urostlý civilista, který seděl na opačném konci stolu než Míša. Tento muž, jak jsem pochopil, byl mým právním zástupcem. Netajil se svou podrážděností z toho, jakou roli je zde nucen sehrát, a své pohrdání vůči mně skrýval jen stěží. Do procesu se zapojoval minimálně a svými intervencemi moji věc určitě nijak nepodpořil. Byl to přinejlepším velmi neochotný zastánce.

Proces toho dne skončil poněkud náhle, ve čtyři hodiny. Jeden ze dvou důstojníků sedících uprostřed stolu něco zašeptal zástupci předsedy. Jiný důstojník nařídil mým dozorcům pozor, a ti mě pak otočili a odvedli zpátky do cely. Dostal jsem jídlo a sedl si, abych se zamyslel nad událostmi toho dne. Usoudil jsem, že proces se mnou musí být u konce, že teď už mi jen formálně přednesou rozsudek. Nemyslel jsem, že bych si vedl špatně. Dokonce jsem choval slabou naději, že rozsudek bude mírný. Té noci jsem spal výborně. Byla to nejklidnější noc, jakou jsem v posledních mnoha měsících zažil.

V sedm ráno pro mě přišli dozorci. Byla mlha a mé oblečení okamžitě prosáklo mrazivým vlhkem; když jsme kráčeli přes dlážděné nádvoří ke kamenné budově, roztřásla mě zima. Ve vchodu za velkými dveřmi proběhla rutinní prohlídka a pak mě postrčili dveřmi na mé místo naproti dlouhému stolu.

Jenže uvnitř to vypadalo úplně jinak než předchozího dne. Členové tribunálu se tvářili nevlídně a po ránu jaksepatří nevrle. Všichni již byli připraveni a čekali na mě. Žádné škádlení jako den předtím. Sovětský nejvyšší soud mi ukazoval velmi chladnou a věcnou tvář. Tribunál měl stejné složení jako na konci minulého dne, uprostřed seděl mladý zástupce předsedy, vpravo a vlevo od něj dva poradci z NKVD. A je to, pomyslel jsem si. Teď mi přednesou rozsudek. Postavil jsem se zpříma a čekal. Pánové z tribunálu na mě mlčky zírali.

Ozvalo se zašustění papírů a proces započal znovu. Zástupce předsedy po mně šlehal otázkami. Jméno?… Věk?… Místo narození? … Tatáž rutina. Jako bych ty bílé zdi soudní síně nikdy předtím neviděl. Jako by včerejšek vůbec neexistoval. Sled otázek se vyznačoval novou a energickou naléhavostí, jako by mé včerejší odpovědi byly odbyty pokrčením ramen a úplně vymazány. První půlhodinu jsem bojoval s návaly deprese, která se mě snažila pohltit. Cítil jsem se mizerně a sklesle, neměl jsem daleko ke zhroucení. Hořce jsem si vyčítal, jaký jsem to byl naivní blázen, když jsem se tak lehce oddal mylné představě, že by mě snad mohli propustit. Musel jsem začít bojovat znovu. Boj byl o to těžší, že jsem si dovolil ochabnout. Tito muži i muži z Minska a Charkova byli všichni Rusové, motivovaní stejnou nenávistí, a postupovali podle stejných šablonovitých směrnic.

Řvali na mě, mé odpovědi přerušovali v půli, bušili do stolu, až těžký kalamář s rachotem poskakoval. Polský špion. Polský zrádce. Polská svině. Polský fašista. Spolu s otázkami po mně metali i urážky.

Nový a napjatě se tvářící Míša, jehož úsměv byl ten tam, povstal, aby pokračoval ve výslechu. Soudní síň na chvíli ztichla, když na mě vstoje upíral zrak. Za předsedovou židlí stáli tři mladí civilisté, které jsem tu den předtím neviděl. Každý držel malý zápisník. Nedočkavě vzhlíželi k hlavnímu žalobci. Rozpomněl jsem se na Býka a hlouček jeho učedníků.

„Rawiczi, ty polský hajzle!“ zařval na mě Míša. „Je konec! Už se nenecháme balamutit tvou stupiditou! Sám víš, že jsi hnusný zvěd, a teď nám o tom něco povíš.“

„Řekl jsem vám všechno, co vím,“ odvětil jsem. „Není k tomu co dodat. Nemám před vámi co skrývat.“

Míša se dramaticky vzdálil od stolu, udělal asi deset okázale klidných kroků a zastavil se přede mnou. „Ty jsi totiž profesionální lhář.“ A potom mě dobře vypočítanými, rozmáchlými pohyby udeřil přes obličej, jednou, dvakrát, třikrát, počtvrté. Snažil jsem se vzpamatovat, a zatímco jsem třásl hlavou, Míša mně štěkl do obličeje: „Ale já tě přinutím říct pravdu.“ Prudce se otočil a odkráčel zpátky na své místo za stolem. Mladí pozorovatelé za předsedovou židlí zběsile škrábali do notýsků.

Stál jsem tam, třásl se a nenáviděl Míšu, tribunál a všechny Rusy, všechno, čím byli a co představovali. Celých patnáct minut jsem zavíral uši před salvou urážek a otázek a se semknutými rty jsem odmítal odpovídat. Tváře mi od facek hořely, rána v ústech krvácela cítil jsem v nich slanou příchuť krve. Nakonec jsem promluvil, protože jsem věděl, že musím pokračovat v boji až do konce. Promluvil jsem poté, co Míša vyslovil tři jména, ani jedno jsem neznal –, jména mužů, kteří se podle něj doznali ke špionáži proti Rusku a kteří prý byli svědky mých velezrádných aktivit.

„Proč je sem nepředvedete, abyste je se mnou konfrontovali?“ zeptal jsem se. „To možná uděláme, to možná uděláme,“ řekl Míša. Ale s žádnými „svědky“ proti mně nikdy nevyrukovali. Nic skutečného proti mně neměli. Možná až na to, že jsem byl Polák. To byl zřejmě vážný trestný čin proti Rusům.

Nepamatuji se na všechny otázky, ale vybavuji si, jak obratně si Míša počínal v roli žalobce. Zkušeně mne prováděl po známých místech, mluvil o lidech, které jsem znal, a vše na sebe tak logicky navazovalo, že jsem mohl skoro předjímat další otázku a napůl si v hlavě zformulovat odpověď. Pak náhle, aniž změnil tempo, zmínil další město a další jméno. Zarazil jsem se, abych se přeorientoval, a Míša triumfálně zvolal: „Vidíš, ty polský pse, tahle otázka tu tvou lživou hubu umlčela! Právě tam jsi předával své špionážní zprávy!“ Následoval příval urážek a obvinění, zatímco já jsem opakoval, že zmíněné město ani jmenovaného člověka neznám.

Den předtím jsem uvolněně a dokonce přátelsky vyprávěl o šťastných dobách, kdy jsem chodil s otcem střílet kačeny do Pripjaťských mokřin. Dnes Míša toho tématu využil ke sžíravému, zuřivému útoku proti mně jakožto špionovi a sabotérovi. Za Pripjatí leželo Rusko a Míša nechtěl, abychom na to já nebo soud zapomněli. Včera jsem se nenápadně vychloubal, jak dobře umím zacházet s loveckou puškou. Dnes jsem byl nejen odporný špion, ale i dobře vycvičený potenciální atentátník, elitní střelec najatý polskou armádní rozvědkou. A tak to pokračovalo.

Byl to šílený proces, vedený šílenci. Nakonec se z něj stala zkouška odolnosti, boj kdo s koho mezi jedním slabým, hladem vysíleným a šikanovaným Polákem a všemocnou státní mašinérií. Ráno v cele jsem nedostal nic k jídlu a nic mně nedali ani během celodenního procesu, který překvapivě skončil až o půlnoci. Prostál jsem tam sedmnáct hodin. Žádné cigarety, žádná káva. Míša občas opustil své místo za stolem, aby mně jednu vrazil, zvlášť když se zdálo, že se složím nebo že mi padá hlava a mohl bych vestoje usnout.

Všichni v soudní síni včetně Míši si během dne vždy po nějaké době dělali přestávky. Střídali je jiní lidé a výslech vedli místo nich. Složení tribunálu se stále měnilo. V průběhu odpoledne se dostavil předseda, aby si jeho zástupce mohl na několik hodin odpočinout. Stráže se každé dvě hodiny pravidelně střídaly. Jen já jsem tam pořád stál a vrávoral, hrdlo úplně vyprahlé, a otupěle si říkal, jestli tento den někdy skončí.

Když jsem doklopýtal zpátky do cely, ani tam jsem nedostal jediné sousto. Druhý den v sedm ráno mě přivedli zpátky do soudní síně, kde jsem opět o hladu, sužován bolestmi a smrtelnou únavou, přestál další maratónský výslech v podání šílenců ze sovětské justice. Proč to dělají? ptal jsem se pořád sám sebe. Proč mrhají svým časem kvůli jednomu Polákovi? Proč mě prostě neodsoudí a neskoncují s tím? Už kvůli sobě bych mohl přiznat všechny ty věci, z nichž mě obvinili, a všechno to ukončit. Ale stále se mi nechtělo zemřít. Pro mě to byl boj o život.

Nezlomili mě. Dokonce se znovu uchýlili k triku, který jsem znal z Charkova: místo abych se potácel na nohou, posadili mě na několik hodin na kraj židle. Bolelo to, ale byla to alespoň změna oproti předchozím hodinám, kdy jsem si musel dávat pozor, aby se pode mnou nepodlomila kolena.

Čtvrtý den byl dnem posledním. Viděl jsem, že v soudní síni je mnohem více lidí než při kterémkoli z předchozích stání. Vybavují se mi všichni ti činitelé, kteří zaskakovali za hlavní aktéry a nyní chtěli být přítomni u posledního dějství. Atmosféra se velmi blížila prvnímu dni. Předseda opět seděl na svém obvyklém místě a listoval svazkem papírů. Všichni v síni mluvili a Míša se smál při debatě s jedním kapitánem NKVD.

Opět došlo na staré známé úvodní dotazy. Opět jsem potvrdil svou totožnost. Byl jsem vyčerpaný, nemocný a stále nenajedený. Následovalo několik dalších otázek, na něž jsem automaticky odpověděl. Byly přímé a bez návnad.

Předseda se mě potom zeptal, jestli bych soudu neposkytl jeden svůj podpis. Když jsem zaváhal, vysvětlil mi, že se po mně nechce, abych podepsal nějaký dokument. Kdosi ke mně přistoupil s útržkem papíru, úzkým proužkem, na který by se vešlo právě tak moje jméno. Obracel jsem papírek v ruce. Někdo řekl: „Chceme jen vidět, jak se podepisujete.“ Uchopil jsem tužku, kterou mi podávali, a napsal jsem své jméno. Předseda si útržek prohlédl a předal ho dvěma mužům z NKVD. Všichni tři se pak spolu několik minut s hlavami u sebe radili. Předseda na mě pohlédl, podržel útržek v pravé ruce, zmačkal ho a zahodil.

Potom pozvedl nad hlavu nějaký dokument. Soudní úředník ho od něj převzal a přinesl mně ho ukázat. „Je to váš podpis?“ zeptal se předseda. Asi minutu jsem se pozorně díval. Tribunál napjatě čekal. Byl to můj podpis. Kostrbatý a nevýrazný. Ale zcela nepochybně můj. Charkov, pomyslel jsem si. Ta noc v Charkově.

„Je to váš podpis?“ zeptal se znovu předseda. „Ano,“ řekl jsem. „Ale nepamatuji se, že bych ho někdy napsal, a

neznamená to, že doznávám něco z toho, co tento dokument obsahuje.“

„Tento dokument,“ pokračoval předseda, „je úplný seznam obvinění vznesených proti vám.“

„Já to dobře vím,“ odvětil jsem. „Ale nikdy mi ho nikdo nedovolil přečíst. Nikdy jsem ho vědomě nepodepsal.“

„Ale přesto je to váš podpis?“

„Je to můj podpis, ale nepamatuji se, že bych ho někdy napsal.“ Členové soudu sedící podél stolu se mezi sebou šeptem radili.

Předseda povstal, tribunál povstal. Předseda přečetl detailně všechna obvinění. Prohlásil, že soud mne shledal vinným ze špionáže a spiknutí proti lidu SSSR. Trvalo dlouho, než to všechno přečetl, a já jsem jen čekal, jaký bude rozsudek. Nakonec zazněl.

„Budete proto odsouzen k dvaceti pěti rokům nucených prací.“ „Což by mělo být dost času na to,“ řekl major v modré uniformě

po předsedově pravici, „aby se vám vrátila ta vaše idiotská paměť.“ Chvíli jsem stál a klouzal očima podél stolu. Zachytil jsem pohled

Míši, elegantního, skvěle upraveného Míši. Stál kousek od stolu. Usmíval se. V tom úsměvu nebyla žádná zášť. Byl přátelský, jako úsměv muže, který vám jde v ústrety, aby vám potřásl rukou. Skoro jako by mě povzbuzoval, jako by mi skládal poklonu za číslo, které jsem sehrál. Stále se usmíval, když mě jeden z dozorců zatahal za blůzu, abych se otočil. Prošel jsem závěsem a byl jsem odveden zpátky do cely.

Přinesli mi jídlo, na vězeňské poměry pořádnou porci, a taky pití. Dozorci se mnou opět mluvili. Cítil jsem, že ze mě spadla obrovská tíha. Usnul jsem a spal.

III.

Z VĚZENÍ NA DOBYTČÁK

Druhý den bylo jasné, že vedení věznice vzalo okamžitě na vědomí změnu v mém postavení: už jsem nebyl vězeň ve vyšetřování a soudním řízení, nýbrž odsouzený trestanec. Opět jsem dostával plné příděly, v sedm ráno kávu a sto gramů obvyklého černého chleba, večer dalších sto gramů chleba a misku polévky. Polévka byla jen voda, v níž se vařily turíny, bez soli či jakéhokoli koření, ale přesto jsem tu změnu jídelníčku uvítal.

Byl jsem také odměněn horkou koupelí, první od svého zatčení. Umývárna, kam mě dozorci odvedli, byla asi dvacet metrů od mé cely a lišila se od těch předchozích pouze v tom, že zde trčely ze zdi dva kohoutky místo jednoho. Shodil jsem ze sebe rubašku, vyklouzl z kalhot a plátěných bot a vstoupil do mělkého dřezu zapuštěného v kamenné podlaze. Otočil jsem pravým kohoutkem a vytryskla horká voda. Nedali mi žádný ručník ani mýdlo, ale tohle byl luxus. Zakřepčil jsem radostí, ohnul se ke kohoutku a nechal po sobě vodu téct pořádným proudem, třel jsem si bledou kůži, až mi zrůžověla.

Dva dozorci, jeden ozbrojený revolverem Nagan v rozepnutém pouzdře, druhý karabinou, postávali u dveří a sledovali mé dovádění. Jeden řekl: „Teď už to s tebou bude dobrý. Odjíždíš odsud.“

„Kdy?“ zeptal jsem se rychle. „Kam?“ Oba dozorci mé otázky ignorovali. Pokračoval jsem v koupeli a co nejdéle ji protahoval. Pak jsem kohoutek zavřel a chvíli poskakoval kolem, abych oschnul. Lehce jsem se osušil svou blůzou a nakonec jsem si na oblečení pustil vodu a hnětl jsem ho v rukou, abych z něj dostal vězeňskou špínu. Pak jsem si části oděvu vymáchal, vyždímal, protřepal a znovu si je oblékl, ještě když z nich stoupala pára. „Teď je z tebe pěkný čistý kluk,“ řekl muž s karabinou. „Jdeme.“

Po příchodu do cely jsem dostal cigaretu. Jeden z dozorců ji ubalil, zapálil a pak položil na podlahu. Když odcházel pryč, zvedl jsem si ji. Tato procedura s kuřivem se pokaždé opakovala. Žádný dozorce by mi cigaretu přímo nedal, a kdyby před prvním potáhnutím vyhasla, hodili by mi jednu sirku. Použitou sirku by pak z cely odnesli pryč. Většina početných přísných bezpečnostních opatření měla evidentní význam, ale nikdy jsem úplně nepochopil, proč je nutná tak složitá procedura kolem jedné cigarety, a to v přítomnosti dvou plně ozbrojených dozorců a v samém srdci věznice, jako byla Lubjanka.

Přestože vězeň tady neměl sebemenší naději na to, aby se pokusil o útěk, bezpečnostní dril zůstával neměnný. Vězně při odchodu z cely nebo při návratu do ní vždycky doprovázeli dva ozbrojení dozorci. Když někoho vyváděli ven, dozorci se postavili každý na jednu stranu dveří. Vězeň mezi nimi prošel a zůstal stát krok před nimi. Pak obdržel instrukce, například: „Půjdeš po této chodbě doleva, na konci zahneš vpravo a půjdeš pořád dál, dokud ti neřekneme, abys zastavil. Drž se celou cestu uprostřed chodby.“ Tyto instrukce obvykle dozorci zakončili zlověstnou říkankou:

„Krok vpravo,

krok vlevo –

pokus o útěk.“

Během svého pobytu ve věznicích jsem si musel toto varování vyslechnout tisíckrát. Používali ho všichni dozorci a všichni vězni ho znali. Rusové si dávali velmi záležet na tom, aby vězni vysvětlili, kam má jít, a vězeň neměl žádné pochybnosti o tom, že odchýlení z kursu znamená jistou smrt. Zastřelili by ho z karabiny nebo z pistole dozorci pochodující dva kroky za ním. V Lubjance se to jevilo jako přehnané a skoro absurdní opatření, ale později, když byly z jednoho konce Ruska na druhý přesouvány tisíce vězňů a útěk byl přece jen teoreticky možný, bylo toto varování, myslím z ruského pohledu, docela praktické.

Ráno čtvrtého dne po mém odsouzení vešel do cely nějaký poručík NKVD. „Umíš číst rusky?“ zeptal se. „Ano,“ odpověděl jsem. Podal mi dokument, z něhož jsem vyrozuměl, že je to povolení k přestěhování. I odsouzenci zřejmě potřebovali povolení ke změně místa bydliště, i kdyby se jednalo jen o přesun z věznice do věznice. Důstojník mi podal pero a já papír podepsal. Strčil si povolení do kapsy a odešel.

Před setměním tohoto dne, v polovině listopadu 1940, jsem naposledy opustil svou lubjanskou celu. Odvedli mě na vězeňský dvůr. Kolem poletoval sníh a zima byla mrazivá, až se tajil dech. Dvůr lemovalo několik menších budov. Na jednom konci se vyjímala masivní hlavní brána, u které stály dva sklady z červených cihel. Odvedli mě k jednomu z nich a dali mi balík v hnědém papíře. Muž, který mi ho vydával, řekl: „Tohle máš na cestu,“ a usmál se.

Stál jsem na dvoře, jednou rukou si držel kalhoty a v druhé svíral svůj balík. Chvěl jsem se zimou i vzrušením. Byl v tom pocit obrovské svobody. Řekl jsem si: „Slávo, kamaráde, tohle je rozloučení s věznicemi. Ať už tě pošlou kamkoli, nebude to další páchnoucí věznice.“ Zmocnila se mě mírně povznesená nálada. Netušil jsem, co mě čeká, ale už tady jsem dýchal dobrý, čistý, chladný vzduch a věděl jsem, že někam jedu, ne z cely do cely, z vězení do vězení, ale do nového života, že dostanu šanci pracovat, znovu používat ruce, setkávat se a mluvit s dalšími lidmi…

Viděl jsem, že na dvůr jsou v malých skupinkách eskortováni další muži, mí spoluvězni. Zíral jsem na ně a srdce v hrudi mi splašeně bušilo. Jen jsem zíral. Oni civěli na mě a jeden na druhého úplně stejně. Všichni jsme hledali někoho známého. Ale napadlo mě, že někoho poznat je téměř nemožné. Všichni jsme byli v kompletním přestrojení. Všichni jsme měli dlouhé vlasy a husté plnovousy, já sám jsem se nestříhal ani neholil skoro rok, ale nikdy mě nenapadlo, že s ostatními budou zacházet podobně. Měli jsme stejné oblečení. Když nás nahnali na dvůr, bylo tam asi sto padesát mužů, a všichni si, stejně jako já, přidržovali kalhoty. Sto padesát ztracených duší, každá v tomtéž žalostném kostýmu na ďábelském maškarním plese, každá s úhledným hnědým balíkem v jedné ruce a s cípem kalhot ve druhé. Koutky úst mi cukaly a málem bych se rozesmál, ale pak mě zasáhla hořká vlna soucitu a lítosti, že z nás ze všech udělali takové kašpary.

Tohle bylo mé první setkání s ostatními vězni. V Charkově a Lubjance jsem slýchal jen zvuky. Slyšel jsem, jak muže stříleli. Slyšel jsem otřesné kvílení, když někdo zešílel. Slyšel jsem škrabání a klepání, jako by se mnou někdo chtěl komunikovat přes zeď cely. Ale nikdy jsem se nesměl s nikým z těch nešťastníků setkat. Izolace byla nedílnou součástí vězeňského života a já si jí užil vskutku vrchovatě.

Naše shromažďování, kontrola jmen podle dokumentů a počítání hlav trvalo zhruba dvě hodiny. Během té doby jsme museli všichni dřepět ve sněhu, další bezpečnostní předpis. Dvě skupiny vojáků, každá čítající asi desítku mužů, nad námi držely hlídku. Byla už skoro úplná tma, když nám nařídili vstát a nastoupit na korby pěti armádních náklaďáků přikryté plachtami. Jedno auto obsazené vojáky jelo v čele konvoje a druhé na konci. Za neustálého kodrcání a smýkání ze strany na stranu jsme krkolomnou rychlostí ujeli asi patnáct kilometrů; najednou auta prudce zabrzdila a my jsme se jeden před druhého překotili dopředu. Konvoj zastavil.

Během té krátké roztřesené jízdy jsem všude kolem sebe cítil napětí a rostoucí vzrušení. Byl to zvláštní a silný zážitek být znovu pohromadě s dalšími lidmi, cítit drcnutí jiného ramene, ostré šťouchnutí loktu do žeber, rozpomínat se na to, jak jsou lidé cítit v husté tlačenici, slyšet výkřiky v jadrné hovorové polštině. Ale velká vlna hovoru, kterou by člověk čekal, se nedostavila. Zjišťovali jsme, že chvíli trvá, než si člověk obnoví své konverzační schopnosti. Dělo se to spíš pomalu, muži na sebe nejprve jen pokřikovali stručné otázky a krátké, trhavé odpovědi.

Ukázalo se, že konvoj nákladních aut zastavil u vedlejší koleje na malém nádraží, které podle mého odhadu leželo asi osm kilometrů za Moskvou. Někdo později tvrdil, že to místo zná, uvedl název a vysvětlil, že je to předměstí s rozptýlenými vilkami, oblíbená lokalita zámožných sovětských funkcionářů. Když jsem seskočil z náklaďáku, spatřil jsem v dálce světla domů stojících poměrně daleko od sebe, což by mohlo odpovídat informaci, kterou jsem zaslechl. Kolem se však nevyskytovali žádní civilisté; byli tu jen trestanci a vojáci. Po železnici přijela souprava dobytčích vagonů, do nichž se normálně vejde osm koní nebo krav stojících po čtyřech v boxech na obou stranách vagonu. Na každém konci soupravy stála kouřící lokomotiva.

Nakládání proběhlo rychle. Po vyvolání jména přistoupil každý z nás ke dveřím vagonu a dva vojáci mu pomohli nahoru. Uvnitř byli další dva vojáci, kteří muže pěchovali podél stěn vagonu a postupně zaplňovali dostupný prostor směrem ke středu, zatímco sami kousek po kousku couvali ke dveřím. Když skončili, ve vagonu se nehybně tísnilo šedesát mužů. Všechno vybavení pro dobytek bylo odstraněno, až na ocelové kruhy, k nimž se upínaly postroje. Čtyři zamřížované ventilační otvory byly zvenčí překryty pevně přišroubovanými kovovými pláty.

Dva vojáci s páskami na rukávech uniformy nahlédli do dveří a zavolali: „Jsme služba první pomoci. Když bude někomu z vás během cesty zle, jen na nás zavolejte a my vás dáme do pořádku.“ Dveře se zabouchly a byly upevněny závorou, a to právě v okamžiku, kdy hrozilo, že muži u vchodu budou tlakem vyvrženi ven, jako korková zátka pod tlakem šampaňského. Uprostřed zatuchlé temnoty se kdosi zasmál a řekl na adresu zdravotníků: „Jak máme upoutat jejich pozornost, zavolat jim telefonem?“ V následujících týdnech se opravdu nikdo z mého vagonu ani jednou nestal svědkem toho, že by tito experti s páskami na rukávech někomu poskytli první pomoc. Byl to však jen jeden z mnoha paradoxů v ruské organizaci.

Tvrdý tlak mě sunul k jednomu konci vagonu, balík jsem držel stále pevně pod paží. Obě ruce jsem měl přitisknuté k tělu. Nemohl jsem si sednout, a když jsem chtěl zvednout ruku, musel jsem požádat muže vedle sebe. Ten se opřel zády o svého souseda na druhé straně, a tak mně poskytl trochu potřebného prostoru. Právě tento neznámý přítel mi poradil, abych si balík otevřel a snědl něco ze svých zásob, pro případ, že by mně ho někdo ukradl. Hmatem a čichem jsem prozkoumal obsah balíku, a byl jsem odměněn úžasným zážitkem. Našel jsem tam bochník speciálního chleba, byl oválného tvaru, přes dvacet centimetrů dlouhý a uprostřed zhruba dvanáct centimetrů široký. A také dvě vynikající sušené ryby; tento druh byl v Rusku známý jako taran. Objevil jsem i trochu korižky, necelých třicet gramů hrubého tabáku, vyráběného z žilkování tabákových listů, spolu s novinovým papírem na balení cigaret (později jsem zjistil, že stránka novin je z roku 1938). Snědl jsem půl bochníku a jednu rybu, a zbytek, zabalený v hnědém papíře, jsem si nacpal pod blůzu.

Teprve když se dal vlak do pohybu, rozproudil se ve vagonu hovor. Hlasy začaly spekulovat o tom, kam nás vezou. Někteří vyjadřovali obavy, že bychom mohli skončit na Nové Zemi, nejpustším z ostrovů v Barentsově moři, nebo v kamčatských solných dolech na východní Sibiři. Všichni se shodovali na tom, že našim cílem je Sibiř.

Než se dveře vagonu zabouchly, jeden z příkazů zněl, že nesmíme tropit žádný hluk. Když se ale vlak těžkopádně rozjel a pomalu nabral určitou rychlost, při níž kola rachotila hlasitěji, začali jsme na sebe pokřikovat. Někdo houkl: „Je tu někdo ze Lvova?“ Hlas na druhém konci vagonu odpověděl: „Já jsem z okolí.“ Nicméně jakýkoli pokus o delší hovor skončil ve všeobecném rámusu. Muži vyvolávali, jestli je přítomen někdo z toho či onoho pluku. Pak ale křik trochu polevil a muži se začali plni nadějí obracet na své nejbližší sousedy. Stále jsem pociťoval velké vzrušení, ale do všeobecného překřikování jsem se zapojit nedokázal. Vzduchem létaly otázky a odpovědi. Vždycky mi chvíli trvalo, než jsem roztál. Namáčknutý na studenou stěnu vagonu jsem poslouchal ostatní, ale své myšlenky jsem si zatím nechával pro sebe, ještě jsem se odmítal otevřít a najít si přátele; jen jsem se radoval z toho, že jsem jedním z nich a že už nejsem sám.

O něco později jsem se už vyptával lidí kolem sebe, jestli někdo nezná Pinsk. Nalevo se ozval hlas, který dychtivě odpověděl: „Ano, já znám Pinsk.“ Prověřovali jsme jeden druhého jmény lidí, které jsme tam znali, vyjmenovávali jsme názvy tamějších ulic a okolních vesnic. Avšak jeho Pinsk nebyl můj Pinsk a nenalezli jsme žádnou společnou ře

. Tato snaha vyzněla do ztracena. Byl jsem zklamaný a podrážděný, že ten muž nezná lidi a věci, které jsem znal já. Myslím, že se snažil pokračovat v hovoru, ale já už jsem se nedokázal přimět k odpovědi. Beztak to byl z mé strany jen nejistý pokus a nyní jsem trochu litoval, že jsem s něčím takovým vůbec začal.

Vlak té první noci několikrát zastavil a na každé zastávce jsme slyšeli, jak vykládají z nákladních aut další muže a pěchují je po stovkách do vagonů. Ti, kdo stáli ve výhodnějších pozicích blíže k peronu, objevili mezi prkny škvíry, a tak mohli sledovat, co se odehrává ve světle reflektorů, které z obou lokomotiv podélně osvětlovaly vlak. Nám ostatním pak hlásili, co vidí.

První etapa naší cesty na východ se brzy změnila v noční můru. První noc i celý následující den jsme zůstali zavření ve vagonu. Nebyly tam samozřejmě žádné záchody, ani ty nejprimitivnější, a muži si ulevovali vestoje, neschopni se hnout. Byl to odporný zápach, smrdutý vzduch se nedal dýchat. Když vlak zastavil u návěstidla, muži se dovolávali jídla a vody, a dozorci pobíhali kolem vlaku, bušili pažbami pušek do stěn vagonů, požadovali ticho a do toho rámusu slibovali, že vagony brzy otevřou. Trestancům, kteří stáli podél stěn, byla hrozná zima. I kdyby si muži uprostřed vagonu chtěli vyměnit pozici, nebylo to možné; nedalo se ani hnout. Asi dvanáct hodin po svém prvním jídle ve vlaku jsem zalovil pod blůzou a pomalu snědl zbytek chleba a rybího masa.

Když jsme byli ve vlaku zavření už skoro dvacet čtyři hodin, zastavili jsme konečně na nějaké vedlejší koleji a dveře vagonu se odsunuly. Bylo pozdní odpoledne a my jsme kolem viděli jen zvlněnou zasněženou krajinu se shluky stromů poblíž tratě; další stromy se jako roztroušené tečky černaly v dálce. Někteří z mých společníků byli po dlouhém stání příliš ztuhlí na to, aby mohli bez pomoci vystoupit. Všichni jsme se protahovali a zívali a třeli si bolavé končetiny, aby se nám znovu rozproudila krev. Stará rána na kotníku, způsobená výbuchem granátu, se mi začala otevírat a hřbet pravé ruky, na který specialisté v Lubjance kapali horký asfalt, jsem měl naběhlý a citlivý. Byli tam bývalí vojáci s mnohem vážnějšími neošetřenými zraněními, než jsem měl já. Mohl jsem jen obdivovat jejich odvahu. Nemohli jsme pro ně nic udělat a ruská služba první pomoci jim neulevila ani aspirinem.

Kolem vlaku hvízdal východní vítr ostrý jako břitva. Přestalo sněžit a vítr se zdál ještě studenější. Ruští vojáci stáli strategicky rozmístění v mírném oblouku kolem otevřené strany vlaku, na druhé straně chodily hlídky.

První krok směřoval k zajištění bezpečnosti. Nařídili nám, abychom si před svým vagonem dřepli, a pak každému vydali důvěrně známý kus černého chleba. Podávala se i voda, chutnala po páře a oleji z vlaku. Pak nám dovolili procházet se v přesně vymezené oblasti a vyhověli i žádosti, aby několik mužů smělo zajít o něco dále a nasbírat větve na vyčištění vnitřku vagonu, pod podmínkou, že „krok vpravo, krok vlevo“ bude považován za pokus o útěk. Vítr pronikal chatrnými vězeňskými úbory a o dobrovolníky k vyčištění vagonu nebyla nouze. Chvíli pracovali uvnitř a pak vyskočili, aby se nalokali čerstvého vzduchu. Když jsem se o chvíli později zastavil u dveří vagonu, všiml jsem si, že ocelová závora, na kterou nás zavírali uvnitř, je ještě zajištěna drátěnou smyčkou s olověnou pečetí. Nejsme jen zavření, pomyslel jsem si, ale i zapečetění. Vrcholné opatření v zájmu absolutní bezpečnosti.

Poté se začalo ukazovat, podle jakých regulí se transport řídí. Obecný plán zněl, že v noci máme tajně projíždět spícími městy a přes den zůstat stát na nějaké vedlejší koleji v neobydlené krajině. Čekání u semaforů a kodrcání nekonečnými pustinami často vyústily ve zpoždění, která se doháněla dlouho druhého dne po rozbřesku. V těch hodinách se vojáků i železničního personálu téměř zmocňovala panika. Často mě napadá, co si ruští civilisté stojící po ránu na peronech mysleli o hlubokých mumlajících hlasech, které vycházely z dlouhé řady dobytčích vagonů. Během těch opožděných průjezdů obydlenými oblastmi totiž vlaky málem zastavovaly nebo se jen pomalu ploužily kolem.

Na konci prvního týdne se šedesátičlenná osádka našeho vagonu zorganizovala podle primitivních pravidel komunity. Byl zaveden systém pravidelného střídání, který umožňoval všem bez výjimky, aby si vychutnali teplo v tlačenici těl uprostřed vagonu. Všichni ale naopak zakusili i umrtvující zimu kolem stěn. Venku neustále přituhovalo a tyto okrajové pozice byly opravdu strašné. Díky tomuto střídání se muži vyměňovali i na oblíbené pozici denního pozorovatele u štěrbin a suků v bocích vagonu. Dobrý hlídač se zvučným hlasem slídící u štěrbiny ve dřevě velmi přispíval ke zmírnění všeobecné nudy. Někteří z nich pronášeli skutečně zábavné komentáře.

Bylo obtížné utvořit si v tomto uzavřeném temném dobytčáku nějaký jasnější obraz o průběhu cesty. Z nesouvislých zpráv od těch, kteří trasu znali, ale možná taky ne –, jsem dospěl k představě, že během naší cesty západním Ruskem jsme museli absolvovat četné a poměrně dlouhé objížďky. Možná si je vynutily dopravní podmínky vytyčené stanice, kde jsme nabírali trestance ze silničních konvojů. Avšak během druhého týdne, když jsme se přiblížili k Uralu a k vlaku byla připojena třetí lokomotiva, vyšlo najevo, že se nacházíme na Transsibiřské magistrále. Teď již nemohlo být pochyb o tom, že cíl naší cesty leží někde v nekonečných dálkách mytické Sibiře. Skoro všemi velkými městy a železničními uzly jsme prohrčeli v noci; křižovatky jsme vždycky poznali podle změny rytmu, když kola projížděla přes série výhybek, a také podle rachotu ostatních vlaků a posunovacích lokomotiv.

V paměti mi živě utkvěl jeden incident, zejména proto, že se stal za denního světla a já jsem měl právě oko přiložené k jedné z větších štěrbin v boku vagonu. Vlak byl na cestě už skoro dva týdny a toho dne opět došlo k několika prodlevám. Kvůli tomu jsme dojeli do místa určeného k zastavení až po rozbřesku. Byl to poměrně velký železniční uzel. Město za ním mohlo zaujmout snad pouze tím, že všechny budovy byly z červených cihel. Vlak se nejistě ploužil rychlostí asi patnácti kilometrů v hodině. Náhle prudce přibrzdil, až se vagony otřásly. Asi o minutu později vlak znovu cukl, to už se sotva vlekl. A v té chvíli jsem si všiml, že na souběžné koleji vedle nás pomalu zastavuje další souprava dobytčích vagonů, stejná jako ta naše.

Vykřikl jsem. I ostatní na pozorovatelnách vykřikli. „Stejný vlak!“ zvolal jsem. „Okna nejsou zakrytá. Uvnitř jsou lidé!“ Náš vlak zastavil. Ten druhý už stál. „Ženy… Tam uvnitř jsou ženy! A děti!“ Nevím, zda tu zprávu sděloval můj hlas nebo hlas někoho jiného. Myslím, že jsme kři

eli jeden přes druhého. Byl to blázinec. Muži uprostřed vagonu se tlačili ven a dav přimáčkl k dřevěným bokům nás, kteří jsme hlídkovali. V tom vzrušení jsme to tentokrát ani nevnímali. Ženy vypadaly zaskočeně. Neviděly nic než slepé boky vagonů. Hluk z našeho vlaku přešel v řev, a ten stále sílil. Někdo křikl: „To jsou Polky! Jsou to naše ženy!“ a muži málem propadli šílenství. Možná to byly Polky, nebo Lotyšky či Estonky. To nevím. Jestli vydávaly nějaké zvuky, v řičení davu všude kolem sebe jsem je neslyšel.

Ze svých vagonů na koncích vlaku vyběhli vystrašení ruští vojáci, začali bušit do dobytčáků a požadovali ticho. Bylo to beznadějné. Celého vlaku se zmocnila hysterie. Jen si představuji, že strojvůdce přední lokomotivy dostal okamžitý rozkaz vyrazit vpřed, bez ohledu na semafory. Tato zastávka trvala jen sedm nebo osm minut. Když jsme se dali znovu do pohybu, rozrušení muži, ti, kteří o svých rodinách neměli žádné zprávy, zoufale vzlykali. Rušivý dopad tohoto incidentu jsme pociťovali ještě několik dní. Byla to nejhorší situace během celé té šílené vlakové anabáze.

Příhoda měla ironickou dohru. Když jsme konečně dojeli na oddělenou vedlejší kolej, kde jsme měli ten den stát, ruský velitel vlaku, vysoký výřečný muž s hladkou tváří, promluvil ke všem našim skupinám. Důrazně nám připomněl, že během tranzitu je bezpodmínečně nutné dodržovat pravidlo mlčení. Bral to jako velmi závažné provinění, kroutil nad námi hlavou a říkal: „Potíž s vámi je v tom, že nemáte žádnou kulturu.“ Pochopil jsem, že mluví vážně. Kdykoli se mu pak naskytla příležitost varovat nás před porušováním pravidel, vždycky nám připomněl tento kulturní poklesek.

Za dlouhými vousy a urousanými mastnými vlasy jsme začínali poznávat jeden druhého. Nebyla to otázka jmen. Jména nehrála roli. Nikdo se s nimi neobtěžoval. Muži se mezi sebou začali poznávat podle charakteru a vlastností. Byli tam vůdci, organizátoři, muži, kteří se v rámci možností automaticky ujímali velení, aby vytvořili pravidla a umožnili co největšímu počtu lidí přežít. Byli tam muži jako já, kteří se rozhodli nezemřít. Ale i jiní, v nichž jiskra naděje zhasla už ve chvíli, kdy je poprvé nahnali do těchto putujících rakví. Umírali bez hlesu, většinou za dlouhých nocí, když stáli na okrajích vagonu, mimo zahřátý střed, umírali vestoje, a my jsme ani netušili, že jsou mrtví, dokud se dveře v ranním světle neotevřely. Neměli žádné hroby, zem byla tvrdá jako ocel a nešlo v ní kopat. Vojáci je odvlekli pryč a navršili na ně sníh. Byla to pro ně jen jména vyškrtnutá z oficiálního seznamu. Z našeho vagonu jich vytáhli nejméně osm, studených a ztuhlých. Můj největší obdiv patřil těm, kteří nikdy neztráceli humor. Často nás zachránili v těch nejčernějších chvílích. V naší skupině jsme měli takové čtyři, možná pět. Dělali si legraci úplně ze všeho. Jejich vtípky byly často morbidní, skoro vždycky pěkně zemité a plné těch správných pepr-ných slov. Byli nezkrotní, nic je nemohlo zastavit. Čest jejich památce za to, že nás dokázali takhle rozesmát. Opi

ili se po veliteli vlaku, po ruských dozorcích a brali si na mušku všechno ruské bez výjimky. Když se spekulovalo o tom, že možná budeme pracovat ve východosibiřských zlatých dolech, jeden z vtipálků oznámil své plány na útěk. Byl to malý podsaditý chlapík s nádherným černým plnovousem. „Pánové,“ prohlásil, „budu svůj černej chleba zajídat hrstma zlatýho prachu, pak pláchnu jako ďas na Kamčatku a přejdu do Japonska. Budu srát ruský zlato a do konce vého života si z něho budu krásně žít.“ Smáli jsme se absurdnosti jeho nápadu, smáli jsme se hlasitě, dlouho a bez zábran, jako se smějí lidé na pokraji zoufalství.

Jejich humor se vyznačoval zvláštní hořkostí a tvrdostí. Když jsme se dívali, jak Rusové stahují ze zubožených mrtvol kalhoty a blůzy, jeden z nich poznamenal: „No co, tatíček Stalin tomu mizerovi stejně ty hadry jen půjčil na dobu pobytu v SSSR. Na další cestu žádný oblečení potřebovat nebude; odchází tak, jak přišel…“

Muži, které spojovalo dohromady společné neštěstí, se spolu bavili uvolněněji. Výsledkem ale nebylo vždycky jen kamarádské popovídání. Nervy byly napjaté k prasknutí a stačilo jen nevhodné téma, aby vzplála prudká hádka. Učiněným dynamitem byla politika. Slyšel jsem dva muže, jak se začali přít kvůli roli polského ministra zahraničí Bečka v událostech, které vedly k německému vpádu do Polska. Do debaty se promítal stěží potlačovaný hněv a pak jeden z nich při popisu Bečka vyštěkl slovo „zrádce“. Za chvíli už na sebe křičeli v návalech nekontrolovaného vzteku. Zatímco ostatní na ně volali „kašlete na to“, ti dva se bezmocně snažili zvednout ruce a marně zkoušeli použít kolena a nohy, až na sebe nakonec zaútočili zuby. Masa lidí se musela pohnout, aby je oddělila. Jeden z mužů měl skoro ukousnutý ušní lalůček, obličej toho druhého zdobily hluboké otisky zubů. Po tvářích se jim řinuly slzy potlačovaného vzteku. Chvíli na sebe jen cedili výhrůžky. Potom zmlkli a úplně na to zapomněli.

Jednou za tmy vlak zastavil a všude bylo ticho. Většina z nás klimbala v onom napůl bdělém stavu, který se dostavuje po dlouhých hodinách cestování. Do toho promluvil nějaký hlas, takovým zvláštním zasněným tónem, který slabě vynikal na pozadí běžného hovoru. Muži se chvíli vrtěli, rozpačitě přešlapovali a pak začali proti své vůli poslouchat.

„Má manželka,“ řekl ten hlas, „byla taková drobná ženská. Taková malá spokojená panička, no jo. Vycházeli jsme spolu moc dobře. Byla báječná kuchařka. I její matka, víte, to ona ji učila vařit. Dovolte, abych vám povyprávěl o dortu, který mi upekla k narozeninám, tahle moje ženuška. Věděla, že po jejích dortech jsem jako divej…“

Stáli jsme bez hlesu. Hrdelní hlas zněl jasně, slova plynula pomalu. Fascinovaně jsme poslouchali, jak jeden z nás v bdělém stavu sní. Vše líčil velmi přesně a láskyplně. Sledovali jsme, jak se těsto na dort míchalo v kameninové míse, jak probíhalo rozbíjení vajec a jaká péče se věnovala jejich šlehání, jaké bylo přesné množství mouky a kypřícího prášku a všech těch dalších dobrot, kandovaného ovoce a hrozinek a bůhví čeho ještě, jaké umění vložila kuchařka do přípravy hutné mandlové polevy. „Byl to,“ řekl ten muž, „…ten nejkrásnější, vážně nejkrásnější, nejvzácnější, nejbájecnější dort, tenhle dort, který mi upekla má žena. Ta vůně, když se pekl v troubě, jako by šla přímo z nebe.“

Do toho najednou zaskučel další hlas, ano, bylo to zaskučení, které nás šokovalo, jako sprcha ledové vody, která probouzí spáče z nejhlubšího spánku. „Přestaň s tím, přestaň s tím! Pro lásku Ježíše Krista Všemohoucího, přesán s tím!“ Připojily se další hlasy. „Chceš, abychom zešíleli? Drž hubu, ty pitomej blázne.“ Muž, který snil o dortu, už nic neřekl. Ještě několik dní jsem po tom zatraceně báječném dortu toužil. Jen jsem si nemohl vzpomenout, jak dort chutná.

PĚT TISÍC KILOMETRŮ VLAKEM

Když nekonečná cesta vlakem vstoupila do třetího týdne a my se nacházeli v hloubi západní Sibiře, měli jsme spoustu času věnovat se do sytosti individuálním úvahám. Ztráceli jsme zájem o jména stanic, kde se vždycky nejvíc vyjímala bíle natřená Stalinova busta. Místa zastávek vypadala všechna stejně, zasněžená, ponuře působící rozlehlá krajina, někdy zalesněná, někdy holá. Lišila se jen intenzitou zimy, která zde vládla. Čím dál na východ jsme jeli, tím byla teplota nižší. Nejednou jsme se vyhrnuli z vagonu do spárů kvílejícího severovýchodního vichru, do toho padal sníh, a tak nám nebylo líto namačkat se hned zpátky do té trochy tepla, které jsme společně vytvářeli uvnitř.

Nadále jsme pochytávali informace jeden o druhém. Zjistil jsem, že nikdo z naší skupiny nemá mírnější trest než deset let nucených prací. Můj výměr, dvacet pět let, byl docela běžný a našli se i odsouzenci s delším trestem. Asi půlka mužů měla jeden zločin společný: sloužili v polských ozbrojených silách. Mluvili, jako mluví vojáci všude na světě, o svých zážitcích a místech, kde sloužili, o svých plucích a kamarádech. To mne přimělo ohlédnout se a zrekapitulovat svůj vlastní život. Nijak zvlášť se mi nechtělo vracet se v úvahách do Polska, ale neměl jsem nic jiného na práci. Myslím, že to byl útěk do vzpomínek na svobodu.

Impuls ke vzpomínkám mně poskytl ten malý Žid. To on mě totiž postavil před zvláštní otázku, opravdu zvláštní, když uvážím, že jejím původcem byl Žid. Když Němci postupovali od západu a Rusové od východu, tento chlapík, který měl krámek v Białystoku, prodal své akcie a koupil diamanty. Měl příbuzné v Žyrardově, textilním středisku nedaleko Varšavy, a přítele obuvníka, který mu zhotovil speciální boty, do nichž své diamanty ukryl. Když skončil s přípravami, vyrazil na cestu; měl v úmyslu z Polska uprchnout. Kam měl namířeno? Přece do Německa. Protože, jak řekl, neměl důvěru v Rusy. Ale Němci tě zabijí, oponoval jsem mu, Němci Židy nenávidí. „Možná, možná,“ odpověděl. „Ale měl jsem pravdu, když jsem nedůvěřoval Rusům. Však vidíš, jak jsem dopadl.“ Možná pro něj bylo dobře, že nikdy nedostal šanci otestovat Němce. Rusové ho chytili, když se pokoušel překročit hranici, což skoro automaticky obnášelo trest ve výši deseti let. Pokus o útěk před osvoboditeli lze pokládat za velmi protisovětské jednání.

Když jsem se po zhroucení odporu polské armády v boji proti Němcům vrátil domů do Pinska, prakticky jsem se rozhodl, že se vydám do rukou Rusů. Bylo by se mi vedlo lépe jako válečnému zajatci nacistů? To byla v tuto chvíli nezodpověditelná otázka, ale přiměla mne, abych myslel na Němce a marný boj jízdy proti tankům, na chaos a udatnost armády, která byla v těch zoufalých týdnech nabitých událostmi, v září roku 1939, předem odsouzena ke zkáze.

Do armády mě poprvé povolali v roce 1937, když jsem studoval architekturu a stavební inženýrství na Wawelbergově a Rotwandově technické škole ve Varšavě, a nastoupil jsem dvanáctiměsíční službu v pěší výcvikové škole v Brestu Litevském. Po uplynutí sedmi měsíců požadovali dobrovolníky na výcvik průzkumníků jezdectva. Na koni jsem jezdil dobře, a tak jsem se té příležitosti chopil. Na konci roku jsem výcvik absolvoval v nejvyšší kadetské hodnosti. Vrátil jsem se zpátky do školy, v roce 1938 jsem složil závěrečné zkoušky a ještě téhož roku jsem nastoupil do armády, abych se účastnil rozsáhlých šestitýdenních manévrů ve volyňské oblasti nedaleko rusko-ukrajinské hranice. Dosáhl jsem hodnosti podporučíka a vrátil se domů, v kondici, do bronzova opálený a spokojený sám se sebou. Měl jsem v úmyslu pomáhat své matce spravovat statek v Pinsku. Matka byla chytrý a praktický člen naší rodiny. Můj otec si myslel, že statek je tu proto, aby mu zajistil prostředky k provozování jeho záliby, malování krajinek. Dům byl plný jeho pláten, z nichž žádné nikdy nedovolil prodat, ačkoli za ním chodili obchodníci s nabídkami.

Své povolání správce statku jsem zastával jen několik měsíců. 1. března 1939 jsem byl na rozkaz k „neoficiální mobilizaci“ povolán do služby. O šest měsíců později, 31. srpna, v předvečer mých čtyřiadvacátých narozenin, pravě když jsem si četl dopisy od své manželky a matky a chystal se otevřít balíky, které mi poslaly, přijel do našeho jezdeckého tábora u Ožarova kurýr s oznámením, že Němci postupují. Začala válka.

Má aktivní služba trvala jen asi tři týdny, ale byly to týdny plné pohybu a událostí. V tom otřásajícím se ruském železničním vagonu jsem si znovu vybavoval své zážitky z těch dní. Vzpomínal jsem, jak jsem se svým koněm zmizel do úkrytu, zatímco vřeštící štuky bombardovaly cesty i silniční zátarasy a vyšachované polské dělostřelectvo tažené koňmi se marně plahočilo na dostřel k nepříteli. Často jsme se ocitli v granátové palbě a nikdo pořádně nevěděl, kde Němci jsou. U Kutna jsme narazili na hlavní uskupení polské jízdy, skoro deset tisíc koní s jezdci; na hlavní ústupové trase k Modlanu je blokovali dobře rozmístění Němci ukrytí v zákopech.

Tady, alespoň tady existovalo nějaké jednotné velení. Přišel telefonický rozkaz, že máme uskutečnit průlom. Mezi námi a Němci se prostíral asi dva a půl kilometru široký pruh lesa. Polnice zatroubily do útoku a my jsme vyrazili. Jezdci v první vlně, kteří byli shozeni ze sedla, už nevstali, koně padali s rykem k zemi a další, běžící za nimi, je přeskakovali. Když jsem vyrazil z úkrytu, naskytl se mně hrůzný pohled: spatřil jsem koně naražené na ocelových tyčích, další koně leželi rozpáraní na ostnatých drátech natažených mezi tyčemi. Útok jezdectva vyvolává jistou formu šílenství. Jezdci i koně se jím nakazí. Zběsilost výpadu, jeho síla a průraznost mohou ztroskotat jen na té nejstrašnější a nejsoustředěnější nepřátelské palbě. Němci, kteří vstali a měli v úmyslu se vzdát, byli zkoseni. Útočící jízda nemůže odvádět zajatce.

Pod náporem střemhlavých bombardérů jsme se plahočili po ucpaných cestách a ustupovali k Varšavě, abychom se připravili, jak nám bylo řečeno, na obranu hlavního města. Na koně, kteří pozbyli jezdce, nasedli pěší vojáci a vyrazili zpátky spolu s námi, když jsme se blížili k předměstí Varšavy, na koňském hřbetě seděl dokonce i jeden polský námořník. Nenašli jsme tam žádnou organizovanou obranu, a když jsem se, po převozu části zásob z vojenské ubytovny ve čtvrti Praga za Vislou do staré varšavské kadetky, doslechl, že jedno organizované obranné uskupení se nachází v okrajové části na silnici Varšava-Piastov, osedlal jsem koně, vybavil se zásobami a vyrazil. Uvítali mne. Stal jsem se velitelem osmičlenné jízdní hlídky.

A tak jsem byl svědkem patrně posledního jezdeckého výpadu v moderní válce. Nechali jsme koně na starost čtyřem členům naší hlídky na okraji nějakého lesa a vyplížili se na pahorek porostlý shlukem menších stromů. Měli jsme odtud jasný výhled na hlavní piastovskou silnici, na kterou se asi sto metrů od nás napojovaly dvě vedlejší cesty. Ve výseči mezi hlavní silnicí a jednou z vedlejších cest stál zářivě omítnutý hostinec. V té době ho nikdo neprovozoval, ale nad venkovním stolem se stále tyčil velký barevný slunečník. Pak jsme uviděli dvě německé hlídky, jak po stranách hlavní silnice opatrně sondují oblast. Jedna hlídka prošla mezi námi a našimi koňmi. Úplně jsme znehybněli a upírali oči na tříkilometrový úsek prázdné hlavní cesty před námi.

Za chvíli jsme pochopili, proč sem byly vyslány průzkumné hlídky. V dálce, s puškami na ramenou, pochodovala četa německých vojáků a za ní šest důstojníků na koních. Za nimi postupovala pěší rota a následovalo několik děl tažených koňmi. Kolona se nacházela necelý kilometr od křižovatky, když jsem na cestě za sebou uslyšel koně. Z lesa se vynořila asi stopadesátičlenná formace plně vyzbrojené polské jízdy, později jsem se dověděl, že patřila k 12. hulánskému pluku.

Jízda se ihned zformovala, a než Němci zjistili, co se děje, uháněla hřmotně po silnici, meče se jen blýskaly. Koně prosvištěli celou kolonou a Němci po nich sotva vypálili ránu. Zatímco se vyděšení dělostřelečtí koně vzpínali, nepřítel natočil děla tak, aby mířila šikmo přes cestu. Když Němci sestřelovali ze sedel jezdce ženoucí se proti nim, v polských řadách došlo k velkým ztrátám. Jezdci se znovu zformovali a k dovršení té pohromy vyrazili zpátky. Pak odbočili na jednu z vedlejších cest a bylo po všem. Odplížili jsme se zpátky a našli své koně, naskočili do sedel a odjeli podat hlášení. Bylo buď 15. nebo 16. září. Varšava kapitulovala krátce poté.

Na otázku, před kterou mě postavil židovský obchodník, není možné odpovědět, řekl jsem si. Němci, nebo Rusové? Polák v mém postavení neměl v roce 1939 příliš na výběr. Ve vlaku byla spousta takových jako já, takových, kteří si donedávna mysleli, že účast v boji proti Němcům by jim mohla zajistit shovívavost Sovětů.

Den za dnem se vlekl ve znamení bezútěšné jednotvárnosti. Otupěle jsme podřimovali, zdály se nám trýznivé sny, a ty s námi zůstávaly i po probuzení, kdy jsme si uvědomili, že stále mrzneme v tom otřesném vlaku. Skřípění kol nebralo konce. Mluvili jsme o svých ženách a rodinách. Někteří muži láskyplně, do nejmenších detailů popisovali své děti. Nadávali jsme na Rusy, proklínali Hitlera i celé Německo. Trávili jsme dlouhé hodiny v mlčení a choulili jsme se k sobě, abychom se ochránili před pronikavou zimou. Někdy nás nechali ve vlaku zavřené i třicet šest hodin v kuse. Tehdy muži úpěli v nejhlubším zoufalství a svolávali hrozivé kletby na strůjce našeho ponížení.

Avšak jeli jsme, celou tu dobu jsme byli v pohybu. Muži umírali a jejich jména byla odepisována, ale dlouhý had složený z šedesáti či více dobytčích vagonů vytrvale ukusoval další a další kilometry ze závratné vzdálenosti. Rozlehlost Ruska je děsivá. Přijeli jsme do důležitého sibiřského centra Novosibirsk, města vzdáleného dva tisíce devět set kilometrů od našeho výchozího bodu za Moskvou, a vlak jel pořád dál. Takřka přímou čarou, pořád na východ. Už jsme urazili přes tři tisíce dvě stě kilometrů, to jsme pomalu projížděli přes Krasnojarsk a pozorovali vysoké hromady obilí, které se tu kazilo a vyhánělo nové zelené výhonky: nejspíš nebyly pracovní síly nebo dopravní prostředky na jeho odvoz. Velké město, tenhle Krasnojarsk, zvlášť když ho vidíte špehýrkami v dřevěném dobytčáku. Spousta obilnic, budovy z červených cihel, a také činnosti, které si člověk běžně spojuje s rušným železničním uzlem.

Asi třináct kilometrů za Krasnojarskem jsme zastavili na dlouhé vedlejší koleji mimo zraky města, kam už nedoléhal ani jeho ruch. Zachumlaní železniční dělníci se v celé délce vlaku oháněli kladivy a bušili do kol. Museli patřit mezi nejpilnější železniční personál na světě. Během té dlouhé cesty tloukli při každé příležitosti do kol jako diví. Byli to očividně dělníci těšící se svrchované důležitosti. Porucha na některém z úseků v zasněžené pustině by měla katastrofické následky. Tentokrát zjistili na některém vagonu defekt a my jsme dlouhé hodiny od rána až do soumraku trávili venku a snažili se oživovat krevní oběh. Opravy vlaku probíhaly za použití materiálu, který dělníci vytáhli z několika cihlových budek vedle trati. Naše situace se tou dobou nepatrně zlepšila. Po vzoru nějakého neznámého génia jsme si navlékli do pasu kalhot pružné větvičky, aby nám kalhoty nepadaly. Teď jsme měli obě ruce volné. Mohli jsme se jimi ohánět a lépe se tak bránit promrznutí.

Končil třetí týden našeho putování a někteří si mysleli, že Krasnojarsk by mohl být cílem naší cesty. Za soumraku nás však znovu naložili, zavřeli vagony a zapečetili je. Kola se opět otáčela a duněla ve starém známém rytmu. Následovalo šest dalších nocí na trati, šest dní nebo částí dní při pobytu venku, kde jsme jen podupávali, abychom zůstali naživu. A pak, světe div se, po měsíčním kodrcání ve vagonech a po ujetí čtyř tisíc osmi set kilometrů náš vlak konečně dospěl do cílové stanice. Místo se jmenovalo Irkutsk a leželo u jižního cípu velikého Bajkalského jezera.

Vojáci chodili podél vlaku, odstraňovali pečeti, sundávali závory a nařizovali: „Všichni ven. Cesta skončila.“

Vyklopýtali jsme z vagonu a okamžitě nás zasáhl kvílející, jako břitva ostrý vítr a tuhý mráz. Vyjekli jsme, zalapali po dechu a schovali se alespoň do nevelkého závětří, které nám skýtaly vagony. Po několika minutách jsme měli uši jako rampouchy, nosy rudofialové a z očí se nám řinuly slzy. Všichni jsme se nekontrolovatelně třásli. Byl druhý prosincový týden a Sibiř již pevně vězela v sevření kruté zimy. Pořád jsme měli na sobě pouze kalhoty, plátěné boty a tenkou bavlněnou blůzu. Vojáci prohlédli každý vagon, aby se ujistili, že byl vyklizen. Některé z mužů, stižené křečí, pokud to nebylo ještě horší –, museli dolů snést. Následoval menší chaos, halekání rozkazů, které zaznívaly podél trati od jedné skupiny ke druhé. Nakonec jsme se zformovali do dlouhého nepravidelného zástupu čítajícího možná čtyři tisíce trestanců. Na čele, po stranách i vzadu jej střežili ozbrojení vojáci. Vyrazili jsme šouravým krokem vpřed, hlavy nachýlené proti větru, kalhoty po kolena nasáklé sněhem a břečkou, kterou rozšlapaly tisíce nohou těch před námi.

Pochodovali jsme krajinou asi osm kilometrů, železnice nám zmizela z dohledu a neslyšeli jsme ani její ruch. Místo, kde jsme měli najít trochu odpočinku, nebylo právě nebeským útočištěm pro utrmácené pocestné. Zastavili jsme a dostali rozchod v rozlehlém, větrem bičovaném bramborovém poli. Nikde v žádném směru, kam až oko dohlédlo, jsme neviděli jedinou budovu. Pole leželo pod půlmetrovou vrstvou křupavého sněhu. Kolem stálo několik kolchozních nákladních aut. Byla tam jedna pojízdná polní kuchyně, která působila značně neuspokojivě na to, aby se mohla postarat o takové masy trestanců. Vítr se do mě zakusoval svými ostrými zuby, připadal jsem si před jeho útoky úplně nahý. Muži stáli ve sněhu a sklíčeně pohlíželi jeden na druhého. Ne všechny slzy byly dílem rezavého vichru…

Doba bezcílného postávání netrvala dlouho. Museli jsme bezpodmínečně něco udělat, abychom se zachránili před ochromujícími větrnými poryvy. Jedna skupina vedle nás začala dolovat nakupený sníh a stavět z něj větrolam. Tento nápad se rychle ujal i mezi ostatními. Brzy se všichni pachtili ze všech sil, aby si zbudovali malá sněhem obehnaná útočiště. Muži zběsile kutali ve sněhu a zmrtvělými prsty se prohrabávali až na tvrdě zmrzlou černozem, a když s prací skončili, skrčili se za větrolamem.

Za ostnatým drátem, asi čtyři sta metrů od nás, byl nějaký les. Když nás velitel transportu, apoštol sovětské kultury, později toho dne obcházel, mluvčí z některých skupin se ho ptali, jestli bychom si nemohli jít nasbírat větve na přikrytí zmrzlé země. Dostali svolení. Až dosud se trestanci automaticky drželi ve skupinách, v nichž cestovali ve vagonech. V každé skupině se zformovalo několik dobrovolníků a pod ozbrojeným doprovodem podnikli několik výprav do lesa, odkud se vraceli s náručemi větších či menších větví, které jsme pečlivě rozprostřeli na zemi. Muži se pak mohli trochu natáhnout v závětří sněhových hromad a schovat se před nejhoršími poryvy silného větru. V této pozici, jen stěží snesitelné, jsme se těsně choulili jeden ke druhému. Rozdali nám jídlo, asi půl kila chleba pro jednoho muže na den, a co bylo s podivem, polní kuchyně dokázala denně produkovat pro každého muže dva kouřící plechové hrnky neslazené náhražkové kávy.

Na bramborovém poli jsme strávili tři dny, během nichž se k nám po skupinách připojovaly další stovky trestanců. Někteří byli Finové. Nešlo si je splést, tehdy ani později. Vždy se houževnatě drželi pospolu v kompaktní etnické skupině. Když shromažďování skončilo, na poli se nacházelo nejméně pět tisíc mužů, a všichni si kladli otázku, co bude dál, a bojácně na to téma spekulovali. Události měly dát za pravdu těm nejhorším obavám.

Vši, naše věrné průvodkyně, které od našeho uvěznění v západním Rusku žily z nás a s námi, utrpěly na bramborovém poli těžké ztráty. Jejich teplé úkryty na našich tělech byly nyní vystaveny šlehancům tak ledového větru, že vši hromadně hynuly a odpadávaly nebo se snadno vybíraly. Netruchlili jsme pro ně. Nebyli jsme právě v dobré kondici na to, abychom jim mohli dělat hostitele. Možná by se jim vedlo lépe, kdyby vydržely do třetího, vskutku památného dne.

Třetího dne přijela kolchozní nákladní auta (jezdila na plyn ze spalovaného dřeva) a hned kolem nich začali pobíhat vojáci. Cítili jsme, že se bude dít něco neobvyklého, ale ani ve svých nejnadějnějších snech jsme nedokázali vytušit co. Od mužů, kteří měli k náklaďákům nejblíže, se rychle rozšířila zpráva: „Oblečení! Nové oblečení!“

Opravdu, bylo to nové oblečení. Trvalo několik hodin, než ho všem rozdali. Když akce skončila, měl každý muž místo chatrné rubašky pravý ruský zimní svrchník, takzvanou fufajku, což byl kapokem vycpaný kabát, jenž zakrýval stehna a zapínal se až ke krku.

Spolu s kabáty jsme obdrželi i vatované zimní kalhoty a robustní pogumované plátěné boty, které se zavazovaly několik centimetrů nad kotníkem. Boty byly k dispozici pouze ve třech velikostech, malé, středně velké a velké. Při rozdávání se nepřidělovaly velikosti, jaké kdo potřeboval. Měl-li člověk štěstí, boty mu padly. Pokud ne, vyměnil si svoje příliš malé nebo velké boty s někým, kdo měl opačný problém. Já patřil mezi ty šťastnější. Moje boty mi sedly. Naše staré blůzy a kalhoty byly pečlivě posbírány. Zažívali jsme úžasné vzrušení. Mužům zářily tváře. Ve spěchu se nemotorně soukali do nových pěkných kabátů. Pokřikovali na sebe a promenovali se kolem. A naši staří dobří vtipálci, které jsme od našeho příchodu na bramborové pole skoro neslyšeli, nám předvedli módní přehlídku, s rukama v bok a vousy povívajícími ve větru. Je to taková omílaná, otřepaná pravda, že všechny věci a prožitky jsou relativní. Podle všech normálních měřítek jsme byli na sibiřskou zimu oblečení mizerně, nicméně dodatečné teplo, které jsme ve svých fufajkách cítili, nás uvádělo do naprostého vytržení.

Čtvrtého dne našeho pobytu na bramborovém poli vydávání zimního šatstva skončilo, každý obdržel dva kusy lněné tkaniny, jimiž jsme si měli, jak nám vojáci vysvětlili omotat nohy uvnitř bot. Někteří muži z naší skupiny tyto „ponožky“ znali a věděli, jak si jimi nejlépe, ne moc těsně ani moc volně, omotat nohy, aby neomrzly. Všude na poli bylo vidět, jak to ti zkušenější předvádějí ostatním.

Na pole přijel celý konvoj asi šedesáti výkonných nákladních aut. V každém seděl armádní řidič, který měl v kabině dalšího vojáka jako závozníka. Byly to silné vozy do těžkých podmínek, zrekvírované v kolchozech v okruhu stovek kilometrů, svědčily o tom jejich názvy napsané barvou na bocích aut. Za kabinou řidiče se nedaly přehlédnout zvláštní vysoké válce, plynové generátory, ve kterých se topilo dvaceticentimetrovými březovými a jasanovými polínky, jimž Rusové říkali čurki. Toto dřevo, kterého se na zalesněné Sibiři vyskytovalo všude dost, bylo levnou a účinnou náhražkou za drahocenný motorový líh a vyřešilo mnohé z ruských dopravních a distribučních problémů. V držácích na bočnicích vezla auta různé motyky a rýče. Nákladní plošiny byly otevřené a vystavené nepřízni počasí. Až na podivně vyhlížející plynové generátory vypadala auta jako běžné třítunky jezdící na Západě.

Napjatě jsme sledovali, jak se k nám auta kodrcavě blíží; vzduchem začaly létat povely a instrukce a my jsme pochopili, že nastala závěrečná etapa naší cesty. Pro mnohé z mužů, kteří se tísnili kolem, to měla být cesta poslední.

TRESTANCI NA ŘETĚZE

Toho posledního dne, který jsme trávili na bramborovém poli, se ve vzduchu vznášela jakási velká, a pro pět tisíc trestanců zlověstná, událost, nějaký rozsáhlý transport v ruském stylu. Přibylo velké množství vojáků, snad celý prapor, byli zachumlaní v kuklách, na rukou teplé rukavice ze skopovice, a každý si nesl na zádech typický pytel barvy khaki přivázaný k tělu motouzem. V dlouhé řadě s velkými rozestupy tam parkovalo nejméně padesát nákladních aut. Auta měla otevřené plošiny a vyvýšené kulometné pozice za kabinami. Pokud nebyl výdej nového teplého oblečení dostatečně varovným signálem, pak přítomnost tolika vojáků a vozidel nenechávala nikoho na pochybách, že nás čeká další utrpení.

Vojáci přijeli asi v jedenáct dopoledne, po skončení ranního výdeje chleba a kávy. Okamžitě začali kontrolovat seznamy trestanců. Občas se zjišťování prezence zvrtlo v menší chaos. Některá jména museli vojáci vykřičet několikrát po sobě, než je dotyční muži v jejich zkomolené ruské formě poznali. Zatímco probíhalo odškrtávání jmen, na každém seznamu jich bylo sto –, trestance odváděli v zástupu k čekajícím nákladním autům. Dosavadní skupiny, v nichž jsme cestovali ve vagonech, tak byly, možná úmyslně, rozpuštěny. Já jsem se ocitl mezi úplně jinými muži. Zavedli nás do mezery mezi šestým a sedmým náklaďákem a tam jsme několik hodin stáli, zatímco na poli ještě celé odpoledne probíhalo papírování a shromažďování.

Když přípravy skončily, jasný a studený prosincový den pomalu temněl. Vojáci se rozdělili do zhruba dvacetičlenných oddílů, jimž veleli poddůstojníci nebo nižší důstojníci. Každý oddíl se rozmístil tak, aby hlídal stovku trestanců, kteří stáli ve dvojstupech za nákladními auty. Všechno dění jsme zvědavě i napjatě sledovali, promrzlí a v naději, že brzy vyrazíme na cestu.

Podél dlouhé řady se nesl polohlasný hovor mužů. Najednou zmlkl. V šoku a zděšení jsme zírali: z každého náklaďáku spustili dlouhý, asi tři centimetry tlustý ocelový řetěz. Jeden voják v mé skupině prošel mezi dvěma muži v čele řady a odstrčil je do stran; takhle šel prostředkem dál a rozděloval nás do dvou řad. Za ním šlapali další vojáci a natahovali řetěz. Na jejich halasné povely musel každý z nás uchopit bližší rukou řetěz. Já jsem stál asi v půlce řady, levou stranou k řetězu. Pamatuji si, jak jsem si pomyslel, že mám štěstí, že nemusím použít pravačku, která byla na hřbetě stále nezhojená a bolestně rozedřená. Řetěz byl zbrusu nový, potažený jakousi tmavou a lepkavou antikorozní směsí, a tak mne v ruce studil, až to pálilo. Pak nás všechny, padesát mužů na každé straně, připoutali za zápěstí k řetězu. Dozorci se po třech rozmístili napravo a nalevo podél řady, velitel oddílu si vylezl do kabiny vedle řidiče a zbývající vojáci se rychle nahrnuli na nákladní plošinu.

Byli jsme připraveni vyrazit. Trestanci pořád ochromeně mlčeli. Dlouhý průvod se dal do pohybu, jako obrovský, pomalu se

sunoucí plaz. Nákladní auto v čele nasadilo tempo, pro chodce celkem svižnou rychlost šesti kilometrů v hodině. Přední konec řetězu držel na silném háku s pružinovou pojistkou, který za normálních okolností sloužil k odtahování. Když se náš náklaďák rozjel a řetěz se napjal, vykročili jsme vpřed a srovnali automaticky krok. Mezi mužem přede mnou a mužem za mnou byl tak akorát prostor na to, aby mně nic nebránilo v chůzi. Když přední nákladní auto vjelo do hlubší sněhové závěje, celý konvoj se natlačil dopředu a pak postupně, vozidlo za vozidlem, skupina za skupinou, pomalu zastavil; pak zase nabral svoji pochodovou rychlost.

Celou první temnou noc na počátku třetího prosincového týdne jsme se vlekli dvanáct, možná i více hodin v kuse. Náklaďák v čele osvětloval reflektory cestu. Plahočili jsme se tmou, připoutáni k řetězu, a všem ležela v hlavě jediná myšlenka: kam to vlastně jdeme, a strachovali jsme se, jak dlouho budeme muset v té vražedné zimě pochodovat. Vojáci cestu zjevně dobře znali a já nepochyboval o tom, že cílem této předlouhé noční pouti je odvléci nás mimo obydlené oblasti v okolí Irkutska, mimo zraky ruského civilního obyvatelstva. V následujících dnech už náš program sestával z denních pochodů a nočních zastávek, ale i potom byla cesta vedena tak, abychom se vyhnuli místům, kde by nás mohl někdo vidět. Tyto oblasti Sibiře jsou tak nesmírně rozlehlé a řídce osídlené, že jsem za celou dobu pochodu přes irkutskou oblast nespatřil jediného místního obyvatele.

Asi půl hodiny po rozednění vyhlásili zastávku v zalesněné prohlubni mezi dvěma kopci. Byli jsme všichni ztuhlí, promrzlí a hladoví, nohy nám ztěžkly únavou. V mé skupině byli muži různého věku, od sedmnáctiletých mládenců po šedesátileté i starší pány, a pocházeli ze všech možných sociálních vrstev. Někteří starší muži doslova úpěli pod tíhou utrpení. Byli to většinou intelektuálové, právníci, architekti a podobně, kteří vzhledem ke svému věku a postavení žili pohodlný život, již před příchodem Rusů se většinou jen vozili v autech, z domu do kanceláře a zpět. Dávno zanechali fyzických aktivit příslušejících mládí a v dohledné době se mohli těšit na poklidné roky váženého občana v penzi. Tito jedinci se teď potýkali se smrtí, a byli na tento boj velmi mizerně vybaveni. My mladší jsme tehdy i později dělali všechno pro to, abychom jim pomohli, ale ztráty v jejich řadách byly opravdu těžké.

První zastávka trvala jen několik hodin; polní kuchyně, jež nás doprovázela, nám tak stihla uvařit horkou kávu a vojáci rozdali příděly chleba. Horká káva nám vlila trochu tepla do žil a hladově jsme snědli svůj chléb. Okovy nám nesundali a po krátké, snad až příliš krátké době už jsme zase putovali, tentokrát za světla.

Šestice dozorců kráčející po stranách se každé dvě hodiny střídala. Muži se rozběhli k náklaďáku a z jeho plošiny seskočilo šest náhradníků, kteří okamžitě nastoupili na hlídku, aniž se průvod klopýtajících trestanců zpomalil. Vítr na odkrytých návrších kvílel jako sbor démonů, nohy nám podkluzovaly v rozbředlém sněhu a cítili jsme, jak nám na konečky prstů, uší a nosů dotírá zákeřný mráz. A nehrozily jen omrzliny, ale také smrt, která si i v této brzké fázi začala vybírat svou daň. Ve skupině daleko za námi se ozval výkřik, který si pochodující stráže předávaly, až se zpráva donesla k veliteli transportu v předním vozidle. Velitel zastavil, zbytek kolony rovněž. Nějakému nebohému trestanci sundali okovy, aby mohli tělo odtáhnout stranou. Mrtvých se zbavovali stejným způsobem jako předtím ve vlaku. Po stažení bot i oblečení nechali mrtvolu ležet pod hromadou sněhu. Tenhle trestanec byl první z mnoha dalších. Vezmu-li svoji skupinu jako typický příklad, musela úmrtnost během této šílené cesty vystoupit na deset až patnáct procent.

Bylo těžké poznat, jestli se pohybujeme po nějaké pravidelně využívané cestě. Všechno pokrývala silná vrstva sněhu. Ale každých sto metrů jsme minuli masivní, asi dva a půl metru vysoký kůl, k němuž byl nahoře přivázaný chomáč sušeného sena nebo větviček, takže to vypadalo jako řada čarodějnických košťat. Vytušil jsem, že zřejmě vytyčují cestu. Provázely nás celé kilometry, cestou vzhůru do strmých kopců, dolů do zalesněných údolí a přes brody hluboce zamrzlých řek. Stávalo se, že i kola nákladních aut s nasazenými řetězy začala podkluzovat, a tehdy museli vojáci seskákat a zapřít se do vozu rameny, aby s ním hnuli. My trestanci, motivovaní pouze touhou dostat se co nejdříve na místo odpočinku, jsme se semkli za nimi a podpořili je v jejich úsilí vahou svých těl. Byl to náročný pochod a s přibývajícími kilometry se ještě zhoršoval.

O směru naší cesty už nikdo nepochyboval. Postupovali jsme na sever, téměř přímo na sever, k hornímu cípu irkutské oblasti, ve směru obrovských rozloh Jakutska. Pravděpodobně jsme se pohybovali souběžně se západním břehem jezera Bajkal, této impozantní vnitrozemské vodní plochy ve tvaru banánu, která se táhne od svého jižního cípu, tam leží na konci Transsibiřské magistrály město Irkutsk, v délce šesti set padesáti kilometrů na sever. Postupovali jsme z padesátého stupně severní šířky na stupeň šedesátý a pořád dál, vstříc polárnímu kruhu. A sibiřské počasí se neustále zhoršovalo.

Pochod pokračoval i druhého dne až do pozdního odpoledne. Možná by mohl skončit i dříve, kdybychom dospěli do nějaké kryté pozice, ale z dalšího dění vyplynulo, že velitel má zřejmě rozkaz najít pro noční zastávku vždy nějaké neexponované místo, zpravidla v závětří lesa. Určitě to bylo spíše účelové opatření než nějaké humanitární gesto. Jelikož se vynakládalo tolik času, úsilí a peněz na to, aby se tato početná bezplatná pracovní síla přepravila z jednoho konce Ruska na druhý, musel náš velitel bezpochyby čelit tlaku nadřízených, kteří požadovali, aby přivedl do cíle co nejvíce práceschopných mužů. Když jsme se teď nacházeli mimo osídlenou městskou oblast Irkutska, odepnuli nás na noc z řetězů a dovolili nám rozdělat si ohně. A my jsme se opět, jako před časem na bramborovém poli, zahrabali do sněhu, přimkli jsme se těsně k sobě, abychom se zahřáli, a podřimovali ve světle ohňů, na něž jsme si promrzlýma a trnoucíma rukama dychtivě nasbírali dřevo popadané z okolních stromů. Tam jsme si dali druhý hrnek kávy a ti prozíravější, kteří si schovali část chleba z ranního přídělu, při popíjení kávy také jedli.

S vděčností vzpomínám na efektivnost naší těžkopádné polní kuchyně. Pekl se v ní chléb, který nám každé ráno rozdávali a který byl po celou dobu pochodu naší jedinou potravou, a vařila se tu dvakrát denně káva. Kuchyně selhala jen jednou, poté co jsme na několik hodin uvízli ve strašné vánici, pravé sněhové smršti. V ten den jsme obdrželi nouzové příděly, jež se ukázaly být velmi vítanou a chutnou změnou v naší stravě. Pocházely ze železné zásoby žitného chleba, který byl napuštěný v medu a částečně usušený, takže se snadno skladoval a převážel. Jak dobře si vzpomínám na všechny změny v jídelníčku během té dlouhé cesty z Pinska na severní Sibiř… Občas se musím hodně snažit, abych si podrobněji vybavil některé ze svých zážitků, ale drobné události týkající se jídla se mi vynořují v paměti jasně a spontánně. Jídla nikdy nebylo dost a myšlenka na ně nás neustále soužila. Člověk by za těchto okolností dal za jeden plátek chleba navíc i hrst diamantů a byl by nejšťastnější ze všech, hodnotu mělo totiž jedině jídlo. Bylo k nezaplacení.

Během pochodu nás zasáhly celkem tři zuřivé vánice. Ta první, která přišla ke konci prvního týdne, byla nejhorší, neboť znamenala naši první zkušenost s tímto ničivým mrazivým vichrem, který před sebou obrovskou rychlostí a silou hnal zhuštěná a bičující kvanta sněhu. Když jsme se krátce po rozednění vydali na cestu, nebe bylo olověně šedé a těžké mraky visely těsně nad zemí. Asi po dvou hodinách pochodu nás přepadl běsnící živel. Náš konvoj okamžitě zpomalil, sotva jsme se vlekli, hlavy sklopené v hlubokém předklonu. Jen stěží jsme se posunovali, skoro jsme nemohli otevřít oči. Sníh nám ulpíval v rozcuchaných vlasech a vousech, obaloval nákladní auta i napjaté řetězy a potahoval bílým škraloupem vojáky, kteří byli sněhové bouři vystaveni na korbě před námi, přikrčení u svého kulometu. Vánice do nás udeřila takřka čelně a s takovým náporem, že jsem se divil, jak mohlo přední auto několik dalších hodin vůbec udržovat konvoj v pomalém chodu. Asi ve dvě hodiny jsme objevili jakési relativně ucházející závětří. Tehdy poprvé si Rusové navlékli bašlyky, teplé a objemné kukly z materiálu, který připomínal velbloudí srst; směli si je nasadit jen na zvláštní rozkaz velitele.

Sněhová bouře zuřila po zbytek dne a ještě dlouho do noci. Dokud trvala, nemohli jsme si rozdělat ohně. Když před rozedněním přešla bouře v přívaly sněhu, my všichni, a určitě i vojáci, jsme se cítili na konci sil. Po rozednění, kdy jsme vypadali jako houf sněhuláků, jsme se v zoufalé naději obrátili směrem k polní kuchyni. Naše němá žádost byla vyslyšena. Podávala se horká káva. Vydával se chléb.

Existovala jen minimální možnost, že by člověk navázal přátelství s některým ze svých spolutrpitelů. Všichni byli přespříliš zaujati vlastními problémy a každý po svém se potýkal s prvořadou nutností pokračovat v chůzi. S jedním mužem jsem se však poznal lépe: byl to můj partner na řetězu, kráčel po mém boku a byl upoutaný za zápěstí ve stejném místě jako já. Byl to silný mladý muž se statnýma nohama mohutnými svalnatými rameny. Trvalo několik dní, než jsme si vyměnili pár slov, i když jsme se navzájem odhadovali už ve chvíli, kdy nás připoutali k sobě. Myslím, že jsme si během cesty jeden druhého docela oblíbili. Poprvé jsme spolu promluvili během nucené zastávky, kdy vojáci museli přímo před námi odepnout z řetězu mrtvého muže. „Takhle mě nezabijí,“ řekl potichu. „Mě taky ne,“ odpověděl jsem. „Dostaneme se tam…, ať už jdeme kamkoli.“

Řekl mi, že se jmenuje Grechinen a že pochází z Lublinu. Pracoval jako přednosta stanice na malém železničním nádraží nedaleko Lublinu, i když název funkce zní trochu nadneseně na to, co jeho práce fakticky obnášela. Ve skutečnosti tam skoro všechnu požadovanou práci včetně kontroly jízdenek zastával sám. Byl to hoch skromných ambicí a činilo mu větší radost, když pracoval rukama, než když vykonával drobnou úředničinu, se kterou se pojil titul přednosty stanice. Pak přišli Rusové; bez jakéhokoli důvodu Grechinena z místa propustili a poslali ho pracovat na jednu z traktorových stanic, které zřizovali kvůli opravám zemědělských strojů. Grechinen se narodil jako Ukrajinec a při velkém přerozdělení středoevropských hranic po ukončení I. světové války se z něj stal Polák. Bral změnu zaměstnání filozoficky. Ve skutečnosti se mu „fušování do traktorů“ docela líbilo.

Některé z těch traktorů, jak mi řekl Grechinen, byly neopravitelné, ale od něho a jeho spolupracovníků se přesto očekávalo, že je uvedou do provozu, aby mohly být poslány zpátky na statky. Grechinen na jednom z nich pracoval skoro týden a pak se pln pochybností díval, jak s ním odjíždějí. Jednoho dne ho zavolali do kanceláře vedoucího a sdělili mu závažnou zprávu, že tento stroj se krátce po příjezdu na statek porouchal. Flegmatický mládenec Grechinen, který se nenechal jen tak vyvést z míry, energickými a důraznými slovy vysvětlil, že je nemožné předělávat kovošrot na fungující traktory.

Mechanik Grechinen byl zatčen a obviněn ze sabotáže. Vmetli mu do tváře i několik dalších obvinění. Jeho znamenitý posudek z předchozího zaměstnání, kde zastával funkci přednosty stanice, posloužil k nařčení, že dobrovolně pracoval pro polský stát, a byl tudíž nepřítelem lidu. Grechinen se to pokoušel vysvětlit, ale nikdo ho neposlouchal, a tak po prvním výslechu zavřel pusu na zámek a rezolutně odmítal říct cokoli dalšího. „Co chceš vykládat,“ zeptal se mě, „houfu pitomých bláznů, kteří ti kladou otázky a soptí na tebe vzteky, protože jim odmítáš dát odpovědi, které chtějí slyšet?“ Zacházeli s ním hrubě, nadávali mu, křičeli na něj. Grechinen nepromluvil ani slovo. Mysleli si, že je trochu padlý na hlavu. Nakonec ho postavili před soud. Vyvázl z toho s lehkým trestem, deset let nucených prací.

Když mu oznámili rozsudek, Grechinena to tak zaskočilo, že zapomněl na svůj slib mlčení. „Deset let!“ zvolal. „Za co?“ Žalobce vyskočil na nohy. „Ale ale,“ pronesl výhružně. „Vidím, že se vám rozvazuje jazyk.“ Grechinen zase zmlkl. A mlčel, dokud nepotkal mne. Když člověk mluví na nevhodných místech, varoval mě, může zabřednout do mnoha nečekaných potíží. Uvědomil jsem si, že je to rada přítele. Poděkoval jsem mu. Po zbytek cesty bylo mezi námi pevné pouto, a to doslova. Měl jsem toho zásadového člověka rád.

Během druhého týdne pochodu se někdo dověděl, že je 24. prosince. Možná nějaký trestanec tušil, že toto datum musí být blízko, a ověřil si to u dozorce. Tato zpráva se rychle šířila na oba konce dlouhého plahočícího se zástupu, jako když vyskakují plameny při lesním požáru. Je Štědrý den, šeptali si muži od úst k ústům. „Je Štědrý den, Grechinene,“ řekl jsem. Na rozpraskaných Grechinenových rtech se objevil mírný úsměv. „Štědrý den,“ zopakoval. Kdesi za námi se náhle ozval slabý, kolísavý zvuk. Bylo to velmi zvláštní a překvapivé. Zvuk postupně sílil a nesl se k nám. Byly to hlasy zpívajících mužů, trestanců, kteří v rozlehlých sibiřských pustinách zpívali stále intenzivněji.

Myslel jsem si, že vojáci dostanou rozkaz nás umlčet, ale sílící píseň se k nám donesla bez zábran a zcela nás pohltila. Zpíval jsem a Grechinen také. Každý, komu zůstal hlas v hrdle, se připojil. Pochodující chór téměř pěti tisíc mužských hlasů utápěl své zoufalství v písni velebící dítě, které se má nazítří narodit. Zpívali jsme „Tichou noc“ a ti, kdo ji neuměli v polštině, zpívali v mateřském jazyce. Pak několik hlasů zapělo polskou vánoční koledu, „Ježíškovu ukolébavku“, a mně se při ní sevřelo hrdlo. V půli písně se zlomil hlas i dalším a jen tiše plakali. Ukolébavka zmlkla, nikdo už nezpíval. Všechny nás zaplavila mohutná vlna hořko-sladkých vzpomínek na minulé Vánoce.

Nadešel Boží hod a uběhl jako každý jiný v pochmurném sledu strastiplných dní. Postihla nás další vánice, a podařilo se nám z ní vyjít. Grechinen a já jsme při druhé bouři několik hodin společně podpírali muže jdoucího před námi a volali jsme na dozorce, aby mu nějak pomohli. „Zvládne to,“ řekl jeden z nich. Muž zemřel asi půl hodiny před příchodem na místo naší půlnoční zastávky.

Vojáci se nestavěli vždycky tak lhostejně vůči prosbám vyčerpaných trestanců, zdálo se, že podléhají jistým diskriminačním instrukcím. Zadýchaným, skleslým a potácejícím se starším mužům z původní vlakové skupiny se nikdy nedostalo pomoci, přestože nám dozorci před zahájením denního pochodu často radili: „Ozvěte se, když budete potřebovat.“ Rovněž nám připomínali, že s sebou pořád máme speciálně vycvičenou službu první pomoci, ale nikdy jsem neviděl, že by ti muži plnili své úkoly.

Ještě na shromaždišti u Irkutska se k trestancům z vlaku připojila nevelká skupina Rusů. Byli to převážně mladší muži, a já měl podezření, že nejsou političtí delikventi jako my, ale běžné sovětské kriminální živly, které mají na Sibiři odčinit prací svoje zločiny. Na řetěze jsme měli tři nebo čtyři takové a jedině těmto mužům se během pochodu dostalo pomoci. Když někdo začal klopýtat a padat pod tíhou všeho utrpení, pak ti, kdo mu byli nejblíž, obvykle zavolali někoho z dozorců. Jméno nešťastníka se pak křikem předávalo dopředu až k vojákům na korbě, a ti nahlédli do seznamu. Většinou měl nemocný smůlu. Nařídili mu, aby pokračoval v chůzi, a jeho společníci jej podpírali a snažili se ho udržet na nohou až do další zastávky. Viděl jsem mnoho mužů, kteří se zhroutili do sněhu a volali, aby je odepnuli z řetězu a nechali je ležet a spát. Smrt by pro ně byla vysvobozením a tito nešťastníci o ni z posledních sil prosili. Ale vojáci je zvedali a stavěli kopanci na nohy a šílené plahočení pokračovalo.

Proto nás velmi překvapilo, co následovalo ve chvíli, když se poprvé zhroutil jeden z nováčků a začal škubat rukou za řetěz. Ozvaly se obvyklé výkřiky, nesly se od hlídky k hlídce až k vojákům vepředu. Vytáhli seznam jmen. Dozorci pak muže drsně zvedli do stoje. Když ho odepínali, jeden z vojáků si ho tak trochu dobíral a mírně nevrlým tónem mu říkal: „Seš hezkej, mladej, statnej maník. Necháme tě chvíli odpočinout a pak pro nás budeš pěkně pracovat.“ Vzali ho k náklaďáku a pomohli mu nahoru za vojáky. Po více než dvou hodinách, kdy se s nimi trestanec vezl na korbě, přivedli ho zase zpátky a připoutali na jeho místo v pochodujícím zástupu. Možná bychom měli být rádi, že aspoň někomu trochu usnadnili tíživou situaci, ale my jsme ho zarytě nenáviděli a nedůvěřovali jsme mu. Vzpomínka na ty, kdo zemřeli bez pomoci, byla ještě příliš čerstvá. S trestancem, jemuž se dostalo té laskavosti, že ho vojáci svezli na korbě auta, jsme se už nebavili. Ve své krajní podezíravosti jsme dokonce spekulovali o tom, jestli ty muže mezi nás neumísťují jako informátory, ačkoli když se nad tím člověk zamyslel, bylo těžké si představit, jakou by jim mohli za jejich služby nabídnout odměnu, aby jim vynahradila zimní pochod Sibiří. Mám-li hovořit o diskriminaci, pak mezi námi vojenská eskorta nejspíš rozlišovala také podle stáří, bylo jistě praktické a žádoucí, aby přivedli do cíle co nejvíce živých mužů v mladém věku. Ale že by někdy svezli nějakého Poláka, to jsem opravdu za celou cestu neviděl.

Lednové dny se vlekly vesměs podle téhož vzoru. Stále více jsme se těšili na noční zastávky, ohně, chléb a horkou kávu. Někteří ze starších vojáků nám říkali, že máme štěstí, že tohle není nejhorší ze sibiřských zim, ale přesto byla neuvěřitelně krutá a chmurná, horší zimu bych rozhodně zažít nechtěl. Závěje vršící se na cestě nás každý den stále více zpomalovaly. Stále častěji jsme museli pomáhat s vyprošťováním nákladních aut, až jsme si začali klást otázku, jak dlouho ještě bude možné postupovat, než uvízneme definitivně. Ledové železné pouto mi propalovalo kůži na zápěstí. Byl jsem ustavičně prochladlý, mokrý a vysílený hladem. Flegmatický Grechinen se celé dny ploužil vedle mne. Mluvili jsme spolu málo, ale čerpali jsme sílu jeden od druhého, z našeho vzájemného odhodlání za každou cenu přežít. Grechinen kráčel pohroužen v mlčení, ale občas se na mě přes vousy usmál; na oplátku jsem mu i já věnoval ztuhlý a křečovitý úsměv.

VI.

KONEC CESTY

Muselo to být v posledním lednovém týdnu roku 1941, po více než čtyřiceti dnech úmorného pochodu, kdy se od severu přihnala třetí a nejprudší vánice a konečně znemožnila nákladním autům pokračovat v jízdě. Konvoj mezitím urazil dobrých třináct set kilometrů z Irkutska na sever. Překročili jsme dvě velké řeky, nejprve Vitim a za několik dní mohutnou Lenu; obě byly hluboce zamrzlé a jejich dlouhé toky vypadaly jako široké hladké cesty vinoucí se do dáli rozlehlou sibiřskou pustinou. Po tom všem se zdálo neuvěřitelné, že by nákladní auta razící si pomalu a vytrvale cestu na sever mohla z nějakého důvodu zastavit. Vojáci a trestanci se ve skučícím větru, který jim metal do tváří suchý štípající prašan, pustili společnými silami do práce. Snažili se vydolovat přední vozidlo ze závějí, ale nakonec se ukázalo, že žádné lidské úsilí, byť sebevětší, nemůže zvítězit nad přírodou. Dlouhá řada nákladních aut a mužů se postupně tlačila dopředu, až se přerývaně zastavila.

Během té dlouhé namáhavé cesty se stalo pravidlem, že nákladní auta se v čele konvoje střídala. Když přišel rozkaz k vystřídání, řidič jedoucí v čele vybočil stranou (muži vlekoucí se na řetěze za ním taky), aby zbytek kolony mohl projet kolem. Pak se auto zařadilo na konec. Doba jízdy v čele konvoje závisela na stavu terénu a počasí. Právě jsme se nacházeli na jakési hlavní cestě; byla lemovaná sloupy telefonního vedení, jehož dráty se pod vahou sněhu nebezpečně prohýbaly. Výhoda jízdy po slušné cestě však byla vyvážena tím, že vedla vyvýšeným terénem zcela vystaveným nepřízni počasí. Nepočítám-li potíže s navátým sněhem, nemohli řidiči v bílé cloně vířícího sněhu před sebou vůbec nic vidět.

Moje skupina se v této fázi nacházela na třetím nebo čtvrtém místě v řadě a právě tady, skoro vedle mě, se velitel a nižší důstojníci, silně znepokojení podmínkami v čele konvoje, zastavili, aby se poradili co dál. Celá situace je zjevně vyvedla z konceptu, všichni byli velmi nervózní. Zády k větru se několik minut společně radili; na jejich příkaz pak spojař nejistě vylezl na jeden z telefonních sloupů a připojil se na něj prostřednictvím přenosného mikrotelefonu. Slezl dolů a podal hlášení. Ostatní důstojníci dost napjatě kývli na souhlas a pak se všichni rozešli plnit své mimořádné úkoly. Zatímco jsme postávali a čekali, menší oddíl vojáků vyrazil po cestě vpřed, aby se poohlédl po nějakém chráněném místě.

Asi po půl hodině vojáci vyhákli řetězy z nákladních aut a trestanci byli odvedeni dopředu. Unaveně a ztěžka pak ušlapávali cestu před sebou, bořili se do hlubokých závějí čerstvého sněhu. Nákladní auta se ploužila za námi. Pachtili jsme se asi kilometr a půl, až jsme došli do vytouženého útočiště v závětří pásu lesa. Nějak se nám podařilo rozdělat ohně, stovky ohňů, a po celou tu strašnou noc jsme je udržovali, abychom přežili. Cítili jsme, že se nás bouře snaží sprovodit ze světa. Trestanci se urputně strkali a snažili se protlačit k vnitřnímu kruhu těch, kdo stáli kolem plápolajícího ohně. Někteří pošetilci ignorovali radu, kterou nám ti zkušenější neustále zdůrazňovali, a nahřívali si necitlivé ruce těsně u plamenů. Pak ale spustili zoufalý křik, řvali v mukách, které jim způsobila rozprouděná krev. Mlátili rukama kolem sebe a svíjeli se v prudkých záchvěvech bodavé bolesti. Většina mužů stála v bezpečném dosahu tepla, občas se k ohni otočili i zády, aby zahřáli i zadní část těla ztuhlého ve vánici. Nikdo nesměl usnout. Když někdo u ohně začal podřimovat, jeho kamarádi s ním hrubě třásli, aby jej udrželi při vědomí. Všichni jsme věděli, že ze spánku bychom se už nikdy nemuseli probudit.

Dvacet čtyři hodin jsme čelili nepolevujícímu náporu vánice a nákladní auta beznadějně mizela pod sněhem. Zachránily nás ohně a stále fungující polní kuchyně. Trsy širokolisté trávy, která rostla podél celé trasy našeho pochodu, se v poryvech větru ohýbaly, komíhaly a kroutily za ustavičného šustění a hvízdání. Sníh smetaný větrem do ohňů syčel a prskal. Podupávali jsme kolem, aby nám neomrzly prochladlé nohy, ruce jsme měli vražené ve fufajkách, nadávali jsme na bouři a přemýšleli, jak se z těchto končin dostaneme.

Když vítr konečně polevil a příval sněhu zřídl, ze všeho nejdříve jsem si uvědomil okolní ticho. Znovu jsem jasně slyšel běžný táborový ruch, zachytával tlumené útržky rozhovorů. Stále sice foukal ostrý vítr, ale jeho zvuk nebyl nic proti nárazovému kvílení vánice, která nás dlouhé hodiny deptala. Nepamatuji si přesně, jak dlouho jsme v závětří toho lesa stáli. Měl jsem dojem, že nekonečně dlouho. A možná ne déle než dva dny. V každém případě nadešlo ráno, které bylo jasné a mimořádně průzračné. Takovou viditelnost lze zažít za pěkného sibiřského zimního dne, velmi studeného dne, člověk vidí do neuvěřitelné dálky, ať se podívá na kteroukoli stranu, a přitom vydechuje do mrazivého vzduchu mohutná oblaka páry. Opodál stál hlouček diskutujících ruských důstojníků, občas se ohlédli zpátky směrem, odkud jsme přišli, občas mrkli na hodinky. Ve vzduchu viselo očekávání, něco se mělo brzy stát, a protože jsme neměli tušení, co to bude, všichni jsme trnuli zvědavostí a sílícím vzrušením.

A potom jsme uslyšeli, dřív než uviděli –, nač tu čekáme. Zdáli přicházelo halekání a výkřiky mužských hlasů. Všichni se otočili směrem, odkud zvuky přicházely. Stáli jsme a snad pět minut se dívali, než se první z nich objevili na hřebeni vzdáleném asi čtyři sta metrů. Vykřikli jsme překvapením a vzrušením. Sobi! Sobi a sáně! Desítky sání. Sobi, dva, tři, ba i čtyři na jedny sáně, zapražení v řadě a popohánění snědými mužíky, snad jen metr a půl vysokými, s hladkými mongolskými tvářemi; byli to nomádští Osťjakové, primitivní pastevci ze sibiřských stepí. Nový zážitek nás všechny vzpružil. S křikem a smíchem jsme procitli z utrpení a apatie. Nějaký muž vedle mě radostně poskakoval a pořád dokola opakoval: „Ať se propadnu. Koukejte na tu bandu.“ Nové tváře, nové pohledy, nové zvuky. Výkřiky Osťjaků, odstrojování sobů, to, jak jim svazovali přední nohy a pak je pouštěli, aby se nažrali a poohlédli po své základní stravě, mechu přikrytém silnou vrstvou sněhu, všechny tyto aktivity upoutaly náš zájem.

Bylo to všechno tak jiné: v podmínkách a prostředí, kde jsme si mysleli, že nás nic nového nemůže potkat. Za mnou si někdo drmolil pořád dokola jednu větu, znělo to, jako by říkal: „A co vymyslí potom?“

Osťjakům trvalo jen chvíli, než sundali sobům primitivní postroje, ohlávky ze sobí kůže přivázané ke dvěma dlouhým zahnutým rukojetím, jež přecházely v sanice jednoduchých sání s dřevěnou plošinou. Vezli na nich sobolí a jiné kožešiny. Přivezli si s sebou v pytlících i jídlo a připojili se k nám u ohně, kde jsme právě konzumovali svůj ranní příděl chleba a kávy. Měli na sobě teplé oblečení z kožešin. Jejich pronikavé, jiskřivé oči na nás hleděly se soucitem, víčka stažená do úzkých štěrbin, jako lidé, kteří musí po celý život čelit nástrahám nejhoršího počasí na světě.

S jedním z nich jsem se chvíli bavil rusky. Mohlo mu být tak šedesát, ale to je u těchto mongolských typů těžké poznat. Řekl mi, že je v jejich zimním táboře navštívili rudoarmějci a že se jim, Osťjakům, nelíbilo, když je na tuto cestu poslali. Podle jeho odhadu urazili rychlým tempem skoro dvě stě padesát kilometrů, aby nám přijeli naproti. Přivezli s sebou vojáky, na každých sáních několik. Vyprávěl mi o sobech, prý jim nelze jezdit na hřbetech, protože tam jsou slabí, ale krky a svaly na plecích mají silné a Osťjak se tam může vyšvihnout s pomocí dlouhé tyče, bodce, který se používá k pohánění sobích spřežení, a povozit se, aniž by zvíře zbytečně přepínal či vysílil. Řekl mi své jméno, ale v paměti zvyklé jen na západní a ruská jména nezanechalo žádný otisk.

S tímhle mužem jsem měl možnost hovořit několikrát. Potichu mě vyhledával. Moc toho nenapovídal. Vždy usilovně přemýšlel a své myšlenky mi předkládal jen s obtížemi. Ale říkal nám, tak jako všichni Osťjakové, „Nešťastníci“. Už od dob carů jsme pro jeho lid tradičně byli Nešťastníci, trestanci režimu, který se vždycky snažil uzurpovat bohatství Sibiře s využitím neplacených pracovních sil, politických vězňů, kteří nezapadali do struktur žádné z tyranií.

„Jsme odjakživa vaši přátelé,“ řekl mi jednou. „Už v dávných dobách, dřív než jsem se narodil, dřív než se narodil můj otec a jeho otec, jsme vynášeli v noci jídlo mimo svá obydlí, právě pro bloudící Nešťastníky, kteří uprchli z táborů a nevěděli, kam jít. Pamatuji si, vždyť už jsem taky dost starý –, že i za mého života se ještě vynášelo jídlo.“

„A tito lidé…, v takové situaci jako jsme my,“ zeptal jsem se, „se vždycky pokoušeli Rusům utéct?“

„Muži, kteří jsou mladí a silní a nenávidí otroctví, se vždycky pokoušeli utéct,“ řekl mi Osťjak. „Možná že i ty se pokusíš utéci.“

Útěk. Obracel jsem to slovo v hlavě a věděl jsem, že jako myšlenku jsem ho v sobě nesl od chvíle, kdy jsem opustil Lubjanku. Ano, starý Osťjaku, řekl jsem si, všichni lidé, kteří jsou mladí, silní a nechtějí umřít, musí pomýšlet na útěk. Krok vpravo, krok vlevo… i Rusové to věděli. Ale jen šílenec by mohl na této strastiplné zimní pouti vážněji pomýšlet na útěk. Pokud by člověka nezastřelili, a možnost uprchnout tu vskutku byla, neboť ostraha v posledních fázích pochodu polevovala, sami vojáci totiž, jako všichni ostatní, se snažili udržet při zdraví a při životě a dorazit do cíle pochodu –, stejně by ho smrt dohnala. Jak by mohl člověk přežít v krajině uprostřed zimy, zesláblý a polomrtvý hladem, a to jsme byli pořád. Nicméně tento starý honák sobů ve mně zanechal jednu myšlenku, kterou jsem si pak úzkostlivě hýčkal: muži se pokoušejí utíkat i nyní.

Stařík mi vyprávěl o tom, jak žije jeho lid a zvířata, jejichž kůže jsou pro ně tak cenné, mluvil o sobech, o které tak starostlivě pečují. „Kdysi,“ řekl, „jsme směli střílet zvířata puškou, ale Sověti už nám pušky používat nedovolí a my musíme chytat všechna zvířata do pastí.“

Toho dne, kdy jsme se chystali vyrazit na pochod za sáněmi, vyvolaly smích rozhořčené protesty jednoho z Osťjaků, jehož čtyřčlenné spřežení mělo podle příkazu táhnout polní kuchyni, ocelový kotel v kombinaci s troubou (topilo se pod ní dřevem). Zarytě tvrdil, že jeho zvířata a lehké sáně tak těžký náklad v žádném případě neuvezou. Ruští kuchaři zatím netečně pokračovali v práci a my jsme tomu pobaveně přihlíželi. Osťjaka jsme sice litovali, ale i my jsme se trošku strachovali, aby snad jeho obavy nebyly oprávněné. Ale všechno bylo v pořádku. Vlekli jsme se pořád dál, na řetězech pro změnu upnutých k sáním, a polní kuchyně k naší velké úlevě jela s námi. Někteří z vojáků zůstali u nákladních aut a já se s lítostí díval, jak ta velká spolehlivá auta mizí na obzoru za našimi zády. Co se s nimi stalo, netuším. Možná se vyhrabaly a odjely zpátky, nebo je přijely vyprostit kolchozní traktory.

Kráčet za kolébajícími se hýžděmi sobů a sledovat jejich parohaté hlavy, jak se při chůzi kymácejí ze strany na stranu, to bylo něco nového a člověka to nikdy úplně neomrzelo. Zjistili jsme, že když se na řetěze všichni společně mírně zapřeme dozadu, dokážeme tempo značně zpomalit.

Pro tento trik jsme se rozhodli při poněkud neuspořádaném přechodu jedné říčky s korytem ohraničeným strmými břehy. Sobi z toho vytvořili pořádnou motanici, vojáci řvali na honáky, aby svá zvířata drželi v rozumném tempu, a my, kteří jsme si v tom zmatku napůl libovali, jsme se vrhli společnou vahou do opačného směru než splašené sáně. Prudce jsme seběhli po jednom břehu dolů a pak jsme se na druhé straně neohrabaně vlekli do svahu. Trvalo skoro celou hodinu, než se ten bláznivý cirkus podařilo opět zformovat do řady a připravit na další pochod.

Nástrah a nebezpečí během cesty neubylo a vyčerpání si vybíralo další oběti, teď už i mezi vojáky. Vojáci nyní čelili stejně velkým potížím jako my, i když dostávali lepší jídlo a základní příděly měli obohacené o konzervy s masem a zeleninové polévky, a samozřejmě byli lépe oblečení. Ale žádný z nich, kromě velitele a nemocných, se nemohl vézt na sáních. Museli si v hromadách sněhu prošlapávat vlastní cestu, čemuž se všechny skupiny trestanců kromě té první vyhnuly. Pro mnohé z dozorců to byla první zkušenost s drsnými podmínkami severské zimy a podle toho také strádali.

Nejméně ze všech trpěli Osťjakové. V jejich situaci byla nová pouze práce, kterou vykonávali. Litovali nás, ale zřejmě si uvědomovali, že nám mohou pomoci jedině tak, že nás co nejrychleji dostanou do cíle naší cesty. Bez ohledu na druh terénu dokázali cestovat průměrnou rychlostí asi pětadvaceti kilometrů za den. S vojáky jednali až s jakousi bezstarostnou nezávislostí. Po armádě chtěli pouze prázdné konzervy, které se kvůli nim pečlivě schovávaly. Jejich zájem o kovové zboží prozrazoval, v jak primitivním prostředí žijí. Kov byl pro ně vzácností, ale kožešin a dřeva měli hojnost. A tak Osťjakové a armádní kuchaři mezi sebou tajně, ale ve velkém směňovali kožešiny za konzervy. Sobolí kožešina za prázdnou konzervu od masa byl obchod výhodný pro obě strany a pro nás ostatní z toho plynulo poučení, jak jsou hodnoty relativní. Řekli nám, že konzervy se u nich používají jako kuchyňské nádobí a že až se vrátí domů, jejich ženy to velmi ocení.

Toto neuvěřitelné procesí se déle než týden ubíralo stále dál, většinou otevřenou krajinou, a stále se vyhýbalo obydleným místům. O počtu těch, kteří cestu nepřežili, vypovídala délka řetězu vláčeného sněhem na konci každé skupiny. Po každém úmrtí byli totiž muži za uprázdněným místem posunuti dopředu. Dva trestanci kráčející na konci si v podpaží tiskli volný řetěz k tělu, aby je tak netáhl, a na této nejméně oblíbené pozici jsme se střídali, i když starší a slabší muže jsme se snažili ušetřit.

Osmý nebo devátý den poté, co jsme opustili nákladní auta, jsme vjeli do hlubokého lesa, který jsme před několika hodinami pozorovali z návrší. Táhl se souvisle do takové dálky, že jsme stěží dohlédli na konec. Kráčeli jsme po celkem široké cestě mezi stromy a byli jsme rádi, že nás les chrání před prudkým rezavým větrem a že máme zajištěný úkryt na noc. Také jsme si všimli, že vojáci projevují jisté známky uvolnění, a usoudili jsme, a správně, jak se pak ukázalo –, že les musí být výrazným orientačním bodem nedaleko našeho cíle. Cesta lesem trvala dva dny a druhý den pochodu se vyznačoval jakousi zvláštní energií a naléhavostí, které i v téměř mrtvých mužích vykřesaly naději, že velké martyrium se chýlí ke konci. Ten den jsme šli dlouho, vyrazili jsme hned za rozbřesku a trmáceli se celý krátký zimní den až do soumraku. V ubývajícím světle jsme se nečekaně vynořili na obrovské pasece, zjevně vydobyté v lese lidskýma rukama. Před sebou jsme uviděli světla a uslyšeli hlasy.

Tak tohle byl náš cíl, tábor číslo 303 severně od řeky Leny, který podle mého odhadu ležel něco mezi třemi sty a pěti sty kilometry jihozápadně od severosibiřského hlavního města Jakutska. Scény z našeho příjezdu té noci, v prvním únorovém týdnu roku 1941, si nijak podrobně nevybavuji. Pamatuji si jen, jak jsme projížděli, jedno sobí spřežení za druhým, hlavní bránou v robustní palisádě z hrubě přitesaných klád, jak mě odepínali z řetězu, jak se mě zmocnil zvláštní pocit bezpečí, když jsem se uvnitř objektu vmísil mezi ostatní, vybavuje se mi jídlo obohacené o vodnatou tuřínovou „polévku“, světla ohňů na ploše, která vypadala jako velký vězeňský dvůr, a to, jak při zjišťování prezence vyvolali moje jméno. Když jsem pak seděl bok po boku s Grechinenem v kruhu ostatních u praskající hromady polen, příliš jsem nemluvil, často jsem klimbal a musel jsem po chvílích vstávat, abych zmírnil bolest ve svých nemocných kloubech. Ušli jsme na pochodu z Irkutska přes šestnáct set kilometrů a konečně jsme dorazili do cíle. Nacházel jsem se v jakémsi transu. Navzdory fyzickým mukám jsem měl zvláštní pocit, že jsem snad šťastný. Hrozivé vypětí zažívané během dvouměsíčního putování skončilo. Nic z toho, co měl přinést další den, nemohlo být horší. Myslím, že jsem musel mít i mírnou závrať.

Za svítání, celí rozlámaní a na pokraji sil, jsme byli jako obvykle vzhůru a napuchlýma očima se rozhlíželi kolem. Někteří z mužů byli velmi nemocní a jejich společníci je museli zvednout na nohy. Osťjakové se soby během noci zmizeli. Měl jsem před sebou první den v sovětském pracovním táboře.

VII.

ŽIVOT V TÁBOŘE 303

Řídká ranní mlha se rozptýlila a já jsem si v jasném a studeném denním světle prohlížel místo, kde jsem měl nedobrovolně strávit dvacet pět let svého života. Tábor 303, ležící něco mezi pěti a šesti sty kilometry jižně od polárního kruhu, byl ohrazený obdélníkový pozemek asi dva a půl kilometru dlouhý a čtyři sta metrů široký a v každém jeho rohu se na pevných trámových výztužích tyčila do výše strážní věž, obsazená kulometnou posádkou. Hlavní brána, v jejíž blízkosti stála ubytovna pro vojáky, kuchyně, skladiště a administrativní budovy, směřovala průčelím na západ, a to na jedné z kratších stran obdélníku. Zhruba uprostřed tábora se příčně táhl otevřený pruh země, který sloužil jako bezpečnostní „území nikoho“ mezi vojáky a vězni.

Mezi námi a okolním lesem se nacházely zábrany pro vězeňský tábor typické. Při pohledu zevnitř tvořil první překážku v cestě na svobodu nepřerušovaný prstenec vinutého ostnatého drátu, za ním vedl dva metry hluboký suchý příkop, jehož zkosená vnitřní stěna se svažovala dolů přibližně v třicetistupňovém úhlu. Vnější stěna příkopu strmě stoupala a navazovala na základnu jedné ze dvou kládových palisád, zhruba tři a půl metru vysokých. Ty byly na vnitřní straně hladké, ale na vnější straně mohutně zajištěné podpěrami. Obě vnější strany těchto dřevěných zdí byly ještě zabezpečeny hustě vinutým ostnatým drátem. V prostoru mezi nimi vedla ušlapaná cesta, jež spojovala strážnici u hlavní brány se všemi čtyřmi kontrolními věžemi a pravidelně ji střežily ozbrojené hlídky. V noci je doprovázeli ostří policejní psi, kteří měli boudy u západní brány spolu se smečkou tažných psů.

Toho prvního rána se mezi nás nesměle vmísila asi tisícovka mužů, většinou Finů, kteří zde již byli ubytovaní předtím, než se přitrmácel náš zubožený dav čítající čtyři a půl tisíce mužů. Vyšli ze čtyř ubytoven na východní straně objektu. Tyto vězeňské baráky, postavené z klád, měřily asi osmdesát metrů na délku a deset metrů na šířku a byly situovány v souladu s celkovým plánem tábora: na úzké, západní straně měly dveře chráněné před přímým náporem větru a sněhu nevelkým zádveřím, které ústilo na jih. Bylo zřejmé, že pro nás, nově příchozí, tu žádná ubytovna není.

Ze spekulací nás vytrhli vojáci s instrukcemi, abychom se seřadili do fronty na jídlo. Odšourali jsme se k otevřenému okénku kuchyně, jedné z budov stojících nalevo od hlavní brány. Vydávali obvyklou náhražkovou kávu a chléb. Každý z nás ji co nejrychleji vypil a vrátil plechový hrnek do dalšího okénka. Horké tekutiny byla spousta, ale chybělo nádobí. Za celou dobu mého pobytu v táboře se na tom nic nezměnilo a totéž se týkalo i dřevěných misek, v nichž se podávala polévka.

Vojáci zatím přivlekli doprostřed vězeňského dvora přenosné dřevěné pódium. Kolem něj se na rozkaz nižších důstojníků a poddůstojníků zformovali do kruhu. Nás trestance pak postrkováním přiměli k tomu, abychom se seřadili kolem vojáků, čelem k pódiu. Našimi řadami pak v doprovodu malého ozbrojeného strážníka prošli dva ruští plukovníci. Jeden z nich vystoupil na pódium. Ze svého místa v přední řadě jsem si ho pozorně prohlížel. Byl vysoký, štíhlý a elegantní, vlasy na spáncích měl prošedivělé, zkrátka typický příklad profesionálního vojáka. Drobný šedý knírek měl pečlivě zastřižený a pohublou tváří se mu od semknutých úst až po výraznou bradu táhly dvě hluboké rýhy. Vyzařoval dokonalou rezervovanost, onu nepostižitelnou vlastnost, která má základ v přirozené autoritě. Každý, kdo sloužil v ozbrojených silách, se s ní setká u profesionálních velitelů. Plukovník stál před nepřátelským publikem, houfem týraných lidí, jejichž trpká nenávist vůči všemu ruskému byla skoro hmatatelná, ale nedal to na sobě vůbec znát. Stál tam dokonale uvolněný, ruce, nohy a tělo v nehybném klidu. Zástupem vězňů se nesl šum komentářů. Plukovník pomalu otáčel hlavou, aby si nás všechny prohlédl. Zavládlo naprosté ticho.

Promluvil jasnou a břitkou ruštinou. „Jsem plukovník Ušakov,“ řekl. „Jsem velitelem tohoto tábora. Přišli jste sem pracovat a já od vás čekám tvrdou práci a disciplínu. Nebudu vám vykládat o trestech, neboť pravděpodobně víte, co vás čeká, když se nebude řádně chovat.

Naší první povinností je zajistit vám střechu nad hlavou. Vaším prvním úkolem tedy bude postavit si pro sebe baráky. Jak rychle se schováte uvnitř před počasím, to závisí jen na vašem úsilí. Je to na vás. Ve všech komunitách se najdou lidé, kteří za sebe nechají pracovat ostatní. Takové fláka

ství se tu nebude tolerovat a bude v zájmu vás všech postarat se o to, aby každý přiložil ruku k dílu.

Očekávám od vás, že nebudete působit potíže. Budete-li mít nějaké stížnosti, vždycky si je vyslechnu a udělám, co bude v mé moci, abych vám pomohl. Nejsou zde žádní lékaři, ale máme tu vycvičené vojáky, kteří umí poskytnout první pomoc. Ti z vás, kdo jsou teď po cestě příliš nemocní a nemohou pracovat, budou ubytováni ve stávajících barácích, zatímco vy ostatní se pustíte do stavby nových budov. To je vše, co jsem vám chtěl říct.“

A sešel z pódia dolů. Jeho místo okamžitě zaujal druhý plukovník. Před publikum nepředstoupil, spíš nedočkavě předskočil. Uvolněný nebyl ani v nejmenším. Pokud se Ušakov vyznačoval zdrženlivou autoritou, tento muž se honosil svou mocí, jako kdyby mával praporem. Oproti veliteli tábora byl lépe oblečený. Měl na sobě kabát z ovčí kůže a kvalitní kožené holínky, vycíděné do vysokého lesku. Byl tak mladý, že by klidně mohl být Ušakovův syn.

Pokud jsem někdy znal jeho jméno, nevybavuji si ho. Byl to politický důstojník a my jsme mu nikdy neřekli jinak než politruk, jak se zkráceně říkalo všem těmto činitelům. Celou minutu stál, jen na nás hleděl a mírně se usmíval, dokonale sebejistý, ztělesnění arogance. Muži se neklidně vrtěli, ale zůstali zticha.

Promluvil jako šikovatel, důrazně, drsně a urážlivě. „Koukněte se na sebe,“ řekl a přitom se nahrbil v ramenou a položil si ruce v rukavicích na stehna. „Vypadáte jako stádo zvířat. Jen se na sebe podívejte! Údajně byste měli být vysoce civilizovaní lidé, kteří si myslí, že mohou řídit svět. Copak vám nedochází, jaké nesmysly vás to učili?“

Jeden statečný muž, zaštítěn anonymitou neklidného davu, v sobě našel dost odvahy, aby mu odpověděl. Jeho hlas otřásl tichem uprostřed odmlky, kterou si politruk dopřál, aby jeho úvodní výpad měl patřičně dramatický ohlas. „A jak bychom mohli vypadat jinak? Nedovolíte nám oholit se, není tu mýdlo ani čisté oblečení.“

Politruk se otočil za hlasem. „Nechám vám zarazit příděly potravin, jestli mě ještě někdo přeruší.“ Už ho nikdo nepřerušil.

„Po nějaké době strávené tady,“ pokračoval, „a pod vedením soudruha Stalina z vás uděláme užitečné občany. Ti, kdo nebudou pracovat, nebudou jíst. Mým úkolem je pomoci vám, abyste se napravili. Nebude tu jen samá práce. Můžete docházet na školení, jehož účelem je změnit váš způsob myšlení. Máme tu výtečnou knihovnu, která vám bude po pracovní době k dispozici.“

Ještě chvíli pokračoval ve stejném duchu. Pak se rázně zeptal: „Nějaké dotazy?“ Jeden vězeň se otázal: „Kdy sem přijde jaro?“ Politruk odvětil: „Neklaďte hloupé otázky.“ Tím shromáždění skončilo.

První dny při stavbě nových vězeňských baráků měly poněkud chaotický průběh. Všichni projevovali dostatečnou ochotu pracovat, ale nejtěžší ze všeho bylo přidělit mužům vždy takovou práci, na kterou měli vhodnou kvalifikaci. Situace se po třech dnech celkem uspokojivě vyřešila. Měli jsme skupiny architektů a stavebních inženýrů, kteří rozvrhli pozemek a za pomoci kůlů vyznačili parcely pro každou boudu. Měli jsme skupiny mladých dělníků, kteří kopali krumpáči ve zmrzlé zemi a vyhloubili díry pro hlavní nosné kůly. Byli tam stavbaři, muži, kteří uměli pracovat se sekerami, jimiž přitesávali kmeny přivlečené z lesa do potřebného tvaru. Každé ráno v osm vycházela z táborové brány hlavní pracovní skupina, samozřejmě pod dozorem ozbrojených vojáků.

Já se připojil k lesním dělníkům. Tábor se probouzel v pět hodin ráno za zvuku polnice. Hned poté zamířilo časné ranní procesí rozespalých mužů k latrínovým výkopům obehnaným drátem; nacházely se za budoucím barákem. Pak si všichni stoupli do fronty na snídani. Ve skladu nalevo u brány se vydávalo nářadí, které vojáci vždy pečlivě zkontrolovali a na konci dne ho opět svědomitě prohlédli. Když jsme vycházeli z tábora, u brány stál kontrolor a podle seznamů ověřoval naše jména.

V lese rostly převážně borovice, ale i spousta bříz a modřínů. Pracoval jsem v partě, která kácela stromy. Oháněl jsem se na jednom konci těžké pily břichatky a občas jsem ji v rámci zpestření mohl vyměnit za sekyru, s níž jsem pak odsekával větve ze stromů. Se sekerou jsem uměl zacházet už od dětství, když jsem vyrůstal na statku v Pinsku, a tuto práci jsem měl rád. Zjišťoval jsem, že se mi s každým dnem vrací síla. Ten shon a činorodá práce mě úplně pohltily. Zářil jsem hrdostí a spokojeností nad tím, že mohu opět používat ruce. V jednu odpoledne jsme se vrátili zpátky do tábora, abychom ke stavbařům dosmýkali narubané dřevo. Obdrželi jsme polední příděl polévky a vrátili se do lesa, kde jsme pracovali až do setmění. Řada baráků se docela rychle prodlužovala.

Za dva týdny po našem příjezdu byly ubytovny hotové. Stály ve dvou řadách a mezi nimi vedla široká „ulice“. Přidělili mi pryčnu v jedné z posledních šesti budov, které zbývalo dokončit, a dobře si vybavuji své pocity, kdy jsem měl po mrazivých nocích opět střechu nad hlavou a vychutnával si bezpečí, teplo a jisté pohodlí. Vzduch příjemně voněl čerstvě vytěženým borovým dřevem. Podél obou dlouhých stěn z mohutných trámů bylo ve třech úrovních nad sebou padesát pryčen. Byly zhotoveny jednoduše z prken, kterými se vyskládal bytelný rám připevněný mezi čtyřmi sloupky. V místnosti stála v pravidelných rozestupech troje čtyřboká ocelová kamna, která v přítmí rudě sálala a ve kterých se topilo krátkými nařezanými polínky, jimiž dům denně zásobily lesní dělnické party. Po vzoru ostatních, kteří se již ve svých barácích ubytovali, jsme si v lese nacpali fufajky mechem a pak si ho rozprostřeli na tvrdých prknech svých lůžek. Kamna neměla žádné komíny. Kouř vycházel z krátké roury a linul se větracími otvory ve střeše ven. Vůně hořícího dřeva se mísila s vůní borovic. Ležel jsem na své pryčně, ruce sepnuté pod hlavou, a naslouchal hovoru mužů kolem sebe.

Čelem ke mně na jedné z vedlejších horních pryčen ležel na boku asi padesátiletý muž. Mluvili jsme spolu o našich barácích. Vychvalovali jsme stavbaře za jejich vynikající zručnost, dokonce jsme ve své velkodušnosti pochválili Rusy za to, že dodali výkonná kamna. Vyprávěli jsme si také o sobě. Řekl mi, že pracoval jako učitel v Brestu Litevském a že byl seržantem v polské armádní záloze. Přišli Rusové a on ztratil práci kvůli komunistovi, který absolvoval dvoutýdenní „krátký učitelský kurs“ v sovětském stylu. Matky však za ním stále vodily své děti, někdo si stěžoval a on byl zatčen, vyslýchán a odsouzen na deset let. Soucítil jsem s ním, i když jsem si myslel: „Deset let. To máš ale štěstí, kamaráde.“ Muž pořád mluvil, zatímco já jsem tvrdě usnul. Byl to po několika měsících můj první opravdový spánek.

V barácích jsme byli nuceni trávit mnoho hodin. Po šesté odpolední museli být všichni trestanci zpátky v ubytovnách. Jistý pohyb uvnitř baráků i kolem nich byl povolen, pokud lidé nepostávali ve větších skupinách. Obě řady baráků byly pod bedlivým dozorem stráží ve věžích na východní straně objektu, ale dokud se trestanci řídili striktním rozkazem, že se mají držet z dosahu drátů, stráže proti nim nic nepodnikly. V barácích jsme neměli celkem co dělat. Nebylo co číst a ani žádné světlo na čtení. Jedinou povolenou činností po šesté hodině odpolední byla buďto návštěva politrukova středečního večerního kursu, nebo knihovny, která rovněž spadala pod politrukův patronát. Říkal jsem si, že kdybych si trochu zalistoval v knihách, k ničemu bych se tím nezavázal a alespoň bych si nějak ukrátil dlouhé večery a noci. Z náhlého popudu jsem požádal o povolení k večerní návštěvě knihovny. Ochotně mi ho udělili.

Knihovna zabírala polovinu jedné z administrativních budov, která stála nalevo od brány až na konci řady, asi dvacet metrů od drátů na dlouhé jižní straně. Podél jedné stěny místnosti bylo na jednoduchých dřevěných policích vyskládáno asi dvě stě knih a já chodil kolem a náhodně si je vybíral. Objevil jsem tam spoustu děl od autora jménem Majakovskij. Asi padesát knih bylo z edice Russkaja Azbuka, která sestávala z ilustrovaných slabikářů pro děti.

Během toho večera i několika dalších jsem věnoval nějaký as

tení Azbuky. Byla to abeceda, jednoduché veršovánky velebící sovětská letadla a piloty, sovětské tanky a tankisty, Rudou armádu, sovětské hrdiny jako Vorošilova, sovětské státníky Lenina a Stalina, sovětské řidiče traktorů a pracovníky kolchozů a všechny další přednosti SSSR.

Avšak chloubou sbírky byla Historie Velké komunistické strany bolševiků ve dvou pěkně vyvázaných svazcích a kompletní verze ruské ústavy. Nad těmito dvěma díly jsem strávil několik zajímavých hodin a konstatoval jsem, že hrozí jen malé nebezpečí, že bych, byť i za dvacet pět let, konvertoval ke komunismu ruského či jakéhokoli jiného typu.

Na pryčně kousek ode mne ležel temperamentní, cynický a zábavný Čech, který mě přesvědčil, abych s ním zašel na jednu z politrukových středečních večerních přednášek, jež byly povinné pro všechny vojáky, kteří neměli službu. Politruk se netají svou radostí nad tím, že nás vidí, a než se začal věnovat vojenskému osazenstvu třídy, pronesl několik poznámek určených výhradně nám. Hovořil o moci Ruska a jeho dominantním postavení ve světě (opět s poznámkami o zkaženosti zlého kapitalistického systému). Vojáci mu kladli otázky a politruk na ně odpovídal dogmatickými frázemi z Marxe, citacemi z projevů a spisů Lenina i Stalina. Když jsme odcházeli, usmíval se. Nebyl by se usmíval o několik minut později, kdyby viděl Čecha, jak před ostatními vězni v našem baráku skvělým způsobem paroduje politrukovu výchovu příslušníků Rudé armády. Připojil jsem se k bujarému smíchu. Čech byl rozený herec a mim. Jeho vystoupení vrcholilo tím, že vybídl své navýsost pobavené diváky, aby mu kladli otázky, a on na ně odpovídal sarkastickými a chytrými zkomoleninami z teorie marxismu, leninismu a stalinismu. Ostatní vězni se shodli na tom, že naše návštěva politického školení stála rozhodně za to.

O několik večerů později jsme zažili rozptýlení jiného druhu. V našem baráku bydlelo několik kněží, většinou římskokatolických, ale též hrstka ruských a řeckých pravoslavných. V pozdních večerních hodinách jsme polehávali a posedávali na pryčnách, když tu náš kněz, římskokatolický, procházel pomalým krokem dlouhou uličkou mezi postelemi a ptal se, jestli by byl někdo proti, kdyby odsloužil krátkou mši. Někteří neodpověděli, nikdo nic nenalítal. Kněz se postavil doprostřed místnosti a začal sloužit prostou mši, jejíž latinská slova na tomto místě zněla velmi neobvykle. Hleděl jsem na něj v slabém světle, které vycházelo z kamen, a připadlo mi dost zvláštní vidět katolického kněze s dlouhým černým plnovousem. Pak se začal modlit za naše vysvobození a já jsem slezl ze své palandy a klesl na kolena. Mnoho ostatních se zachovalo stejně. Kněz držel v ruce stříbřitý březový krucifix a prosil, aby se nám dostalo požehnání. Byl vytáhlý a hubený jako tyčka a trochu se hrbil, a přestože mu nemohlo být víc než pětatřicet, v černých vlasech mu prosvítaly šediny. Nikdy jsem se nedozvěděl, co ho přivedlo na Sibiř. O sobě nikdy nemluvil. Jmenoval se Gorycz, což v polštině znamená „hořkost“. Nikomu by takové jméno nesedělo hůře než jemu.

Na konci prvního měsíce již vládl v táboře disciplinovaný životní rytmus a mezi vězni převažoval pocit, že jakkoli je život na tomto odlehlém místě v sevření zimy těžký, mohly by být podmínky mnohem horší. Všichni pracující trestanci dostávali 400 gramů chleba denně a ti, kdo nemohli pro nemoc pracovat, 300 gramů. Chléb se vydával k časné ranní kávě, kdy jsme část snědli, další porci jsme si dali k polední polévce a zbytek jsme si dopřáli k horkému nápoji, který se vydával po skončení každodenní práce. Občas jsme zažili příjemné překvapení, když jsme například v neděli dostali sušenou rybu; přesto však chléb zůstával v našem vězeňském životě základní stravou a nejdůležitějším faktorem. Jen o něco méně důležitý byl tabák. Jednou týdně jsme obdrželi vcelku štědrý příděl hrubé korižky, spolu s listem starého novinového papíru na balení cigaret. Chléb a tabák představovaly v táboře jediné cenné komodity. Byly měnou tábora, jediným prostředkem, kterým se platilo za služby.

Úmrtnost byla během prvního měsíce v táboře vysoká. Mnoho mužů, kteří pochod smrti přežili poznamenaní tělesně i duševně, už nikdy nepracovalo. Když jsme dorazili, přidělili jim pryčny ve stávajících barácích, kde jen celé dny leželi. Nakonec, beznadějně zlomení, vypustili duši. Dobrovolné pohřební skupiny, většinou jejich přátelé, odnášely těla pod ozbrojeným doprovodem na mýtinu vzdálenou asi půl kilometru od tábora, kde jim za velkého úsilí vykopali ve zmrzlé zemi mělké hroby a konečně je uložili k odpočinku.

Dvakrát jsem s takovou pohřební skupinou šel a při té příležitosti jsem zjistil, že velitel tábora má k dispozici letadlo. Cestou lesem jsme totiž v nejvyšším bodě míjeli mýtinu, která mně připadala jako kratší přistávací dráha. Letadlo stálo přikryté celtami pod větvemi stromů. Byl to malý cvičný letoun, něco podobného jako Tiger Moth. Jeden z dozorců mně prozradil, že ho Ušakov pilotuje sám a létá s ním na porady armádního velitelství v Jakutsku.

Mimo pracovní čas se nám Rusové vměšovali do života celkem málo. Inspekce v našich ubikacích byly ojedinělé a povrchní. Trestanci si při práci v lese občas našli nové přátele a mohli žádat o svolení, aby se směli přestěhovat z jednoho baráku do druhého a bydlet se spolupracovníky ze své skupiny. Nadřízení neměli námitky a nechali rozhlásit, že takové výměny mohou probíhat na základě vzájemné dohody mezi vězni. Muži se většinou za úplatu v podobě tabáku nechali přesvědčit, aby si s někým vyměnili místo, a proto v prvních týdnech docházelo k neustálým přesunům a třídění. Já sám jsem se s nikým ze svých společníků nijak dobře neznal, ačkoli jsem stále občas vídal Grechinena, svého druha z pochodu. Pak tam byl ještě Čech, jehož humor a dobrou náladu jsem obdivoval, ale nikdy jsem se s ním blíže nespřátelil. Různé národní skupiny měly sklony držet pohromadě, my Poláci jsme například začínali den krátkým tradičním chvalozpěvem „Když se ranní světlo objeví“. Rusům se naše zpívání moc nelíbilo, ale nikdy proti němu nezasáhli.

Za dlouhých večerů jsem lehával na pryčně, upíral zrak na ventilační otvor nad sebou a myslel na všechno možné. Muži kolem mě spolu tiše mluvili, někteří tu byli na návštěvě z jiných baráků. Doléhala ke mně slova a nesouvislé věty, jména vězňů, názvy míst a armádních pluků. „Řekla: ‚Miláčku, neboj se, brzy bude po všem a já tu na tebe budu pořád čekat.‘“ … Útržek rozhovoru o dozorci, který v lese včas neuhnul před padajícím stromem: „Šmejd jeden, tu jeho roztříštěnou nohu mu stejně nikdo pořádně neošetří.“ …Bavili se o někom, kdo si pohmoždil žebra: „Ten si to umí zařídit, samé lehké úkoly, uklízení důstojnické menzy, tam se dá posbírat spousta tabáku.“ Plynulo to kolem mě, vnímal jsem to jen napůl, jako pozadí mých vlastních myšlenek. Borová vůně a teplo, pohyb mužů, když s řinkotem odklápěli plotny z jasně sálajících kamen, aby je naládovali dřevem. A po celou tu dobu se mi v mysli odvíjely obrazy ohrazeného tábora, Ušakova, politruka a vojáků (kolik už jich zemřelo?), a hlavně mužů kolem mne, těch mladých jako já, kteří byli odolní a rychle se zotavovali, a čtyřicátníků, kteří se sice pohybovali pomalu, ale kupodivu (tehdy jsem to nechápal) měli velkou zásobu odvahy a síly, i těch, kteří překročili padesátku a bojovali, aby zůstali mladí, aby mohli pracovat a žít, mužů, kteří předtím vedli pohodlný život a nyní projevovali úžasnou odvahu čelit s velkou statečností novému krutému životu. Tito staříci by měli vyprávět příběhy oddaně poslouchajícím vnoučatům. Místo toho trávili život odtahováním a vzpíráním velkých padlých stromů a pracovali po boku mužů často dvakrát mladších než oni. Existuje odvaha, která se projeví v časech nejhoršího protivenství, a je docela nenápadná. Tito muži jí byli prostoupeni.

Kupící se dojmy se mi pořád honily hlavou. A potom, než jsem na prknech pokrytých mechem upadl do spánku, jsem se téměř pokaždé zaobíral svým vlastním problémem. Ta naléhavá, neodbytná myšlenka vždycky zněla: „Dvacet pět let na takovém místě.“ Věděl jsem, že mnozí z těch mužů, které jsem tu poznal, s ubíhajícími roky zemřou. Přijedou další. A já budu starší a starší. Dvacet pět let. Dvacet pět let. Stejný počet roků, kolik jsem měl odžito. Ale jak se dostat ven? A kdyby člověk zdolal dráty, příkop a ohromné dřevěné ohrady, kam by prchal? Myslíval jsem na malého Osťjaka a jeho vyprávění o Nešťastnících. Dostal se někdy někdo z nich ze Sibiře? Žádný člověk nemohl doufat, že by si sám proklestil cestu tváří v tvář zdrcujícím nebezpečím této země s jejími obrovskými vzdálenostmi. A kdyby útěk přece jen naplánoval, kde by našel natolik odhodlané muže, aby se s ním o to pokusili? Právě takové otázky mě napadaly. A neměl jsem na ně odpovědi.

Jednou večer cestou na latríny jsem se připojil ke Grechinenovi. „Grechinene,“ řekl jsem, „kdybych někdy vymyslel plán útěku, šel bys do toho se mnou?“ Čelo se mu zkrabatilo. „To myslíš vážně?“ Přikývl jsem. Grechinen si pomalu prohrábl vousy. „Rawiczi,“ odpověděl nakonec, „dnes večer o tom popřemýšlím a zítra ti řeknu.“

Opatrný Grechinen. Druhý den jsem ho potkal v proluce mezi dvěma řadami baráků. „Ne,“ řekl. „Šel bych s tebou, kdyby byla nějaká šance, ale sníh a mráz by nás zabily ještě předtím, než bychom se někam dostali. Tedy pokud by nás Rusové nechytli.“ Pokrčil jsem rameny. „Přesto se mi nechce umřít mladý,“ dodal Grechinen.

Stejnou otázku jsem položil Čechovi. Nejprve si myslel, že žertuji. Pak se posadil na kraj své palandy a pokynul mi, abych si sedl vedle něj. Položil mi ruku na rameno. Tichým hlasem, spíš šeptem, mně řekl: „Ano, šel bych s tebou, ale ty potřebuješ silné a zdravé muže. Mám nemocný žaludek a myslím, že mě to nakonec zabije. Kdybych s tebou šel, jen by to mou smrt uspíšilo, a ty bys trpěl za to, žes mě s sebou vzal.“ Po těch slovech jsme několik minut seděli a mlčeli. Pak Čech znovu promluvil. „Pokud se ti naskytne šance, kamaráde, zdekuj se. Měj oči na stopkách, vybírej si muže, tak či tak ti přeju mnoho štěstí.“

Šest dní jsme tvrdě pracovali a sedmý den jsme měli volno. Byla to neděle, kdy velitel promlouval k trestancům. Mluvil o pracovních cílech na příští týden, upozorňoval na různá porušení táborových pravidel a pronášel všechna potřebná prohlášení, kterými se řídil život trestanců. Vždycky nás také vybídl, abychom vznášeli návrhy a otázky. Byli jsme v táboře měsíc, když velitel požadoval dobrovolníky na novou práci. Potřeboval muže, kteří měli nějaké zkušenosti s výrobou lyží. Nejprve se nedočkal žádné odpovědi. Proto řekl: „Dobrovolníkům bude okamžitě zvýšen denní příděl chleba o sto gramů a dostanou ještě víc, když se ukáže, že lyže jsou kvalitní.“ Přihlásilo se šedesát mužů, já mezi nimi. Jednou jsem si lyže vyrobil. Nemohl jsem o sobě tvrdit, že bych byl nějaký odborník, ale kvůli zvýšenému přídělu chleba jsem byl ochoten to zkusit.

Lyžařská dílna se nacházela ve druhé půlce budovy, kde byla také knihovna. Šest dobrovolníků se v této práci opravdu vyznalo a po vzájemné dohodě rozdělili zbytek mužů na dvě skupiny: jedna sestávala z dělníků, kteří měli provádět vlastní výrobu, a druhá měla venku kácet břízy, řezat dřevo na správné délky a průběžně tímto materiálem zásobovat dílnu. Díky tomu, že už jsem jedny lyže vyrobil, získal jsem místo uvnitř budovy, na posledním úseku, kde se lyže naparovaly a tvarovaly. A hned první den, ještě než jsme zhotovili jediný pár lyží, jsme všichni obdrželi novy příděl chleba ve výši 500 gramů.

Druhý den jsme vyrobili první dvoje lyže. Položili jsme každou lyži na dva špalky, tak aby střed zůstal nepodepřený, a sám Ušakov je testoval tím, že na ně šlápl, až se střed lyže dotýkal podlahy. Poté si lyže odnesli dva vojáci, aby je vyzkoušeli při projížďce v lese. Obě zkoušky dopadly úspěšně. Na konci týdne přišel Ušakov do dílny a oznámil nám, že vzorky zaslané do Jakutska byly schváleny jakožto výrobky odpovídající normám Rudé armády. Náš příděl chleba měl okamžitě stoupnout na kilogram denně, čili dvakrát víc než normální příděl, a měli jsme dostávat i více tabáku. Na konci druhého týdne jsme už vyráběli 160 párů lyží denně.

Lesní party nesly naše nová privilegia velmi nelibě. Nejednou jsem si vyslechl otázku, jak mohu vyrábět lyže pro ruské vojáky, ale já se do hádek nikdy nepouštěl. Bral jsem to tak, že každá práce, kterou člověk vykonává v sibiřském táboře, je stejně v nějaké míře ku prospěchu Sovětů, takže klidně mohu přijmout jakoukoli práci, která se nabízela. Samozřejmě zajímavou a taky dobře placenou. Vzhledem k tomu, jak význačnou roli hrál v našich životech chléb, by bylo překvapivé, kdyby se to obešlo bez podobných nepřejícných komentářů. Já sám jsem se o svůj dodatečný příděl tabáku dělil a část chleba, který jsem měl navíc, jsem nosil nemocným. Stejně si počínali i další z těch, kdo vyráběli lyže. Ale nespokojenost přetrvávala. Je to zvláštní, když se zamyslím nad tím, že hlavní propagátoři beztřídní společnosti dokázali tak brzy vytvořit dvě třídy pracovníků a zviditelnit rozdíl mezi nimi výrazným protěžováním.

Celý den jsem pracoval v lyžařské dílně; permanentně zde hučela velká kamna a valila se pára, nad kterou se ohýbalo dřevo, a já jsem cítil, že se mi opět vracejí všechny síly. Měl bych za to děkovat a se svým trestem se smířit, ale já místo toho stále více pomýšlel na útěk. Začal jsem uvažovat o tom, jak by se dalo uskladnit a ukrýt něco z dodatečných přídělů chleba. Stále jsem neměl žádný proveditelný plán; tehdy jsem ještě nemohl vědět, že se mi brzy dostane pomoci z té nejméně očekávané strany.

VIII.

ŽENA VELITELE

Jednou jsem se dobrovolně přihlásil a měl jsem štěstí. Podruhé jsem se přihlásil na pravidelném nedělním nástupu. Bylo studené větrné nedělní ráno v půli března; přihrbené vězně nelítostně šlehaly nové přívaly sněhu.

„Ve své ubytovně,“ řekl Ušakov, „mám rádio. Je to značka Telefunken. Je mezi vámi někdo, kdo zná tento přístroj natolik, aby ho uměl opravit?“ Telefunken jsem znal, protože jsme jeden měli doma, byla to tuším německá značka, která se vyráběla licenčně pro polský trh v továrně ve Vilnu. Muži se otáčeli, aby viděli, kdo předstoupí. Celou minutu panovalo ticho a nikdo se nehýbal. Přístroj jsem znal, ale dokázal bych ho opravit? Kdyby se mně to podařilo, byla tu vzrušující vyhlídka: mohl bych si poslechnout nějaké zprávy ze světa. Byli jsme už tak dlouho odříznuti, skoro osmnáct měsíců! Náhle se mě zmocnila panika, že by tu práci dostal někdo jiný. Vztyčil jsem ruku a ozval se. Přišel ke mně poddůstojník a zeptal se na jméno a pracovní zařazení. „Až tě budu potřebovat, pošlu pro tebe,“ řekl velitel.

Mělo to být osudné rozhodnutí, které odstartovalo poslední a nejpozoruhodnější fázi mého pobytu v táboře 303.

V této izolované komunitě, kde bylo něco mezi pěti až šesti tisíci odsouzenci plus důstojníci a vojáci o síle praporu, žila jen jedna žena. Díky vadnému rádiu Telefunken jsem se s ní měl setkat, a pokud jsem věděl, byl jsem jediný trestanec, který s ní kdy v táboře mluvil.

Druhý den odpoledne, když jsem pracoval v lyžařské dílně, pro mě přišel velitelův posel, vojín s buclatou tváří. Jmenoval se Igor. „Velitel tě potřebuje,“ řekl. „Pojď se mnou.“ Když jsme odcházeli, muži z dílny za mnou ještě volali: „Zjisti, jak se vyvíjí válka!“ „Přines nám nějaké zprávy z Polska,“ a podobně. Zamával jsem jim. Přiznám se, že jsem byl dost nervózní, když jsem kráčel z lyžařské dílny až k velké bráně a pak kolem důstojnické menzy k velitelovu domu, který stál na druhé straně tábora v severozápadním koutu vězeňského dvora. Byl jako všechny zdejší budovy postavený z klád a měl typickou verandu ústící na jih, aby byly čelní dveře chráněny před sněhem a větrem. Když jsem vešel dovnitř, všiml jsem si, že se od vězeňských baráků liší jen tím, že má zdi uvnitř obložené hladkými prkny a že roura od kamen je protažená až nad střechu. Místo skel byla v oknech napnutá ona zvláštní vytvrzená rybí kůže, která tvořila výplň i v ostatních budovách. Kůže sice chránila před větrem a propouštěla dovnitř světlo, ale vidět přes ni nebylo.

Igor mě uvedl dovnitř. Ušakov přišel ke dveřím, propustil Igora a pokynul mi, ať jdu dál. „Přišel jsem se podívat na to rádio, gospodine polkovniku,“ řekl jsem rusky, s použitím starého uctivého oslovení.

„Ano, jistě. Ukážu ti ho.“ Mihl se kolem mě a vyšel ze dveří, kterými jsem právě vstoupil, v zádveří se rozhlédl a vrátil se zpátky.

Jeho žena seděla u kamen, včleněných do dělicí přepážky tak, aby teplo vytápělo obě poloviny domu. Plukovník mě se zadrmolením své ženě představil. Mírně jsem se poklonil a řekl něco formálního, ona se usmála a malinko mi pokynula hlavou. Přistihl jsem se, že na ni zírám. Byla to první žena, se kterou jsem se potkal od toho dne, co sem musel v Pinsku opustit svou manželku a matku. Zmocnily se mě rozpaky a nervozita, bolestně jsem si uvědomoval, jak vypadám, špinavé oblečení, dlouhé vousy a urousané vlasy, které se mi kroutily na límci kabátu. Nedokázal jsem z ní spustit oči.

Když vstala, všiml jsem si, že je na ženu poměrně vysoká. Na sobě měla dlouhou teplou sukni a tmavý zapínací svetr z vlny, pod ním bílou bavlněnou blůzu zdobenou výšivkami květin. Její hnědé vlasy byly úhledně spletené do copu a ovinuté v ruském stylu kolem hlavy jako svatozář. Překvapila mě její zářivě světlá pleť. Odhadnout věk ženy jsem nikdy dost dobře neuměl, ale řekl bych, že jí mohlo být kolem čtyřiceti. Nebyla krásná, avšak z držení těla, ladnosti pohybů, z klidu, s jakým se na člověka dívala, vyzařovala esence ženskosti. Její vzhled by poutal pozornost kdekoli. Probral jsem se z letmého okouzlení. Její modré oči na mě hleděly s výrazem upřímné lítosti a soucitu. A pak jsem otočil hlavu a spatřil Ušakova, jak stojí ve dveřích mezi dvěma místnostmi a dívá se na mě tím svým zamyšleným a odtažitým způsobem. „Pojď, ukážu ti to rádio,“ řekl.

Vnitřní místnost sloužila jako jejich ložnice a zároveň plukovníkova pracovna. U zdi blízko kamen stála masivní dřevěná postel, v jejím záhlaví byla skříň s uniformami. Vedle skříně zabírala část prostoru velká dřevěná truhla.

Když jsem prošel dveřmi v přepážce, postel jsem měl po levé ruce a truhlu přímo před sebou. Část místnosti po mé pravé ruce byla zařízena jako Ušakovova pracovna. Na zdi visela velká vrstevnicová mapa východní Sibiře, mimořádná tím, že místo názvů míst na ní figurovala pouze čísla. Byl tam také plán tábora a barevný portrét Josefa Stalina. Na lavici pod vševidoucím Stalinovým pohledem stálo rádio, zbrusu nový bateriový Telefunken.

Ušakov mi nabídl cigaretu značky Puški, přinesl petrolejku a postavil ji na lavici vedle mě. Sundal jsem z rádia zadní kryt a začal jsem šmátrat prsty po drátech, protože jsem měl podezření, že někde bude přerušený kontakt. Ušakov se mě zatím na rádio vyptával, zajímal se, kde bylo vyrobeno, kolik stojí a jak funguje. Váhavě jsem se ho zeptal, odkud přístroj má. „Bohužel jsem v roce 1939 velel jednotkám v Polsku a tam jsem k němu přišel.“ Zaujalo mě použití slova „bohužel“. To by souhlasilo s teorií vězňů, že i post velitele tábora na Sibiři je něčím na způsob trestu. Tehdy jsem získal dojem, v němž jsem se později utvrdil, že Ušakov byl poslán na Sibiř v důsledku nějakého prohřešku, kterého se dopustil při polském tažení.

Ušakov se vrátil ke kamnům a usedl na leštěnou lavici po bok své ženy. Pokračoval jsem v práci a beze spěchu kontroloval elektrické obvody. Asi po půlhodině jsem zjistil, že žena něco dělá ve vedlejší místnosti. Pak mě Ušakov zavolal ke kamnům a ona nalila dva hrnky čaje oslazeného sacharinem. Plukovník se napil jako první a pak mi svůj hrnek podal. Vrátil jsem se k rádiu, a zatímco jsem se v něm vrtal, překvapil jsem sám sebe myšlenkou, že tuhle práci neuspěchám, že za celou dobu mého věznění jsem nezažil nic tak příjemného a musím si to patřičně vychutnat. Když pro mě přišel Igor, vysvětlil jsem, že kontrolování všech drátů a elektronek je zdlouhavá záležitost. „No dobře,“ řekl Ušakov, „musíš přijít ještě jednou. Pošlu pro tebe.“ Dal mi další cigaretu a já v doprovodu eskorty odešel.

„Jaké máš zprávy?“ volali na mě, když jsem se vrátil. „Ještě to nemám opravené,“ řekl jsem, „ale až to dokončím,

určitě vám povím, co se děje.“

Druhý den pro mě Igor přišel znovu. Kontroloval jsem opět spoje uvnitř přijímače, mezitím se ke mně Ušakov i jeho žena obraceli s různými otázkami. Ušakovová se zajímala o mou rodinu a učinilo na ni dojem, jak plynně mluvím rusky. Řekl jsem jí, že má matka byla Ruska.

„A cos udělal, že tě poslali sem?“ zeptal se plukovník. „Nic,“ řekl jsem.

„Dostal jsi pětadvacet let, ne?“

„Ano.“

Následovala odmlka a pak promluvila ona. „Dvacet pět let je dlouhá doba. Kolik ti je?“ Řekl jsem jí, že dvacet pět.

Rozhovor nás tří byl protkán zvláštními odmlkami. Ti dva seděli těsně vedle sebe na lavici, já jsem se na ně díval z podřepu přes rádio. Ušakov se mne překvapivě zeptal, jestli si myslím, že Rusko bude vtaženo do další války.

Z jeho řeči vyplynulo, že poslední válka, které se Rusko účastnilo, byla ta, co začala v roce 1914. Zmínil jsem se o Finsku a Polsku. „Ach,“ odvětil, „to nebyla válka; to bylo osvobození.“ Říkal jsem si, jestli tomu věří. Vystrčil jsem hlavu nad rádio a pohlédl na něj. Zíral do stropu, ve tváři nicneříkající výraz. Pak se vrátil k otázce, jestli bude Rusko vtaženo do další války.

„V Polsku,“ řekl jsem, „se všeobecně vědělo, že Göring k nám přijel, aby zajistil Němcům koridor, kterým by mohli zaútočit na Rusko. Německo je připraveno a útok je nevyhnutelný.“ Vyhrkl jsem to ze sebe dost překotně. Čekal jsem napomenutí, že si příliš pouštím pusu na špacír. Ale Ušakov ani jeho žena se k tomu nevyjádřili.

„Připadala ti válka krutá?“ zeptala se mě posléze. Pověděl jsem jí o cestách ucpaných prchajícími polskými ženami, dětmi a starými lidmi, o tom, jak na ně vřískající štuky nalétávaly a ostřelovaly je. „Taková je válka,“ řekl plukovník. „Když kácíš les, lze přece vždycky očekávat, že někoho poraní třísky.“

Napadlo mě, že jim asi příliš nezáleží na tom, abych rádio v krátkém čase opravil. Objevil jsem, v čem podle mě závada spočívala, odpojený drát od baterie. Ale ještě se mi nechtělo dávat kryt zpátky, připojit rádio ke zdroji a zapnout ho. Myslel jsem si, že pak by moje návštěva skončila.

Žena se mě zeptala na předválečné Polsko. Jak se ženy oblékaly? Chodily oblečené opravdu elegantně, řekl jsem, móda přímo z Paříže. A nosily boty na vysokých podpatcích? Ano, odvětil jsem. Ty byly také velmi atraktivní.

Uběhly dva dny, než mě zavolali znovu, a spolubydlící si mě mezitím dobírali, že rádio stejně nedokážu opravit a že velitel už bude mít těch průtahů dost.

Třetího dne jsem šel rovnou na věc a začal jsem Telefunken uvádět do provozu. Ušakov pracoval za stolem a mluvila se mnou jeho žena. Ptala se mě na filmy, které jsem viděl, a překvapilo ji, že ruské filmy byly v Polsku zakázané. Zatímco mluvila, zapnul jsem rádio. Přístroj se zašuměním ožil a já jsem začal otáčet ladicím knoflíkem. Ušakov přerušil práci, přišel a stoupl si vedle mě. Slyšeli jsme koncert z Moskvy. Přelaďoval jsem stanice a zachytával útržky zpráv, až jsme nakonec uslyšeli hlas Hitlera, jenž svým nezaměnitelným způsobem hřímal na shromáždění mládeže někde v Porúří, byl to myslím Düsseldorf.

Ušakov mi dal celý balíček korižky a list starého novinového papíru. Když už stál Igor ve dveřích a čekal na mě, Ušakov řekl: „Bude-li třeba, aby se na rádio někdo podíval, zase pro tebe pošlu. Obávám se, že jsme ještě nepřišli na to, jak se správně ovládá.“ Vrátil jsem se zpátky a vypověděl spolubydlícím vše, co jsem se z rádia dozvěděl. Velmi se zajímali o Německo a Hitlerův projev. Chtěli vědět, kdy tam zase půjdu. „Až se přístroj porouchá,“ odvětil jsem.

To už se blížil konec března. Pracoval jsem několik dní v lyžařské dílně a začal jsem pomalu litovat, že epizoda s Telefunkenem skončila. Zhruba v té době jsem se seznámil s pozoruhodným mužem jménem Anastazij Kolemenos. Předtím jsem ho občas vídal, když se přišel ohřát k velkým kamnům. Po stránce fyzické to byl jeden z nejúžasnějších mužů, jaké jsem kdy viděl, měřil téměř metr devadesát, měl světlé vlasy i vousy a zvědavé šedozelené oči. Přes všechna strádání, která přestál, musel vážit dobrých devadesát kilo. Byl to laskavý a vstřícný obr; jeho úkolem bylo nosit březové klády a štípat je pro další zpracování v lyžařské dílně.

Toho dne jsem stál u dveří dílny a pozoroval ho. Šel jsem k místu, kde předtím navršil několik klád, a začal jsem jednu zvedat. Konec jsem zvedl docela snadno. Zkoušel jsem semknout kládu uprostřed, abych ji zdvihl celou, ale to už se mně vzepřela. Vtom se vedle mě objevil Kolemenos.

„To je dobrý, kamaráde,“ řekl. „Já to udělám.“ Shýbl se a jedním mocným pohybem si hodil kládu na rameno. Nepokládal jsem se za slabocha, ale síla tohoto muže byla prostě neuvěřitelná. Dal jsem se s ním do řeči a zcela spontánně mu řekl, kdo jsem. Kolemenos se mi představil a dodal, že byl statkářem v Lotyšsku a že teď je mu dvacet sedm let. V hlavě se mi vynořila stará myšlenka na útěk, ale místo na takovou řeč nebylo právě vhodné. „Musíme si někdy promluvit,“ řekl jsem.

„Budu rád,“ odvětil obr.

Uprostřed rachotu v dílně na mě zavolali: „Volá tě zase tvůj přítel!“ Igor stál netečně ve dveřích a ukazoval mi, ať jdu za ním. Odložil jsem lyži, kterou jsem testoval, oprášil se a odešel s ním k plukovníkovi.

Ušakov byl doma, jeho žena také. Řekl mi, že přijímač nefunguje tak dobře jako předtím. Vyzkoušel jsem ho a zdálo se mi, že funguje, ačkoli signál byl trochu slabší. Poradil jsem mu, že by bylo dobré, kdyby si pořídil náhradní baterie. Odpověděl, že to zařídí. Oblékl si kabát, polohlasně oznámil ženě, že musí jít na schůzi důstojníků, a odešel. Ti dva si velmi rozuměli a byli jeden druhému zcela oddáni.

„Připravím ti nějaký čaj,“ usmála se. „Můžeš mi zatím naladit stanici s nějakou pěknou hudbou.“ Chvíli mluvila o hudbě, kterou má ráda, vychvalovala Chopina, ale řekla, že nejraději má Čajkovského. Prozradila mně, že hraje na piano a že tady na Sibiři nejvíc trpí tím, že ho musela nechat doma. Podíval jsem se jí na ruce, měla je položené před sebou. Prsty měla bílé, dlouhé, ruce pěkně tvarované a pěstěné. „Tohle jsou ruce umělce,“ zkusil jsem to. „Také trochu skicuji,“ řekla mi. „Je to můj koníček.“

Naladil jsem hudbu, kterou chtěla, a ona začala mluvit o sobě, zatímco na pozadí hrál symfonický orchestr. Zdálo se mně, že mluví proto, abych se i já rozpovídal, aby mě přiměla k větší upřímnosti. Jako by říkala: „Tohle jsem já, tohle je můj život. Můžeš mi důvěřovat.“ Tak docela jsem tomu nerozuměl. Říkal jsem si, že i přes plukovníkovo vysoké postavení v táboře jsou tito dva lidé ve skutečnosti exulanti a vyvrženci. Zvláště ona je tu skoro stejným vězněm jako já. Je zde jen proto, že je tu i její manžel. Skutečným vládcem tábora 303 je pravděpodobně politruk.

Popíjeli jsme horký čaj a ona stále potichu vyprávěla. A sdělila mi tento příběh: Muži z její rodiny sloužili po generace jako důstojníci v armádě. Jejího otce, plukovníka carovy osobní stráže, zastřelili bolševici. Její mladší bratr zemřel jako kadet na poranění, která utržil při obraně Smolného paláce. Uprchly s matkou z domova v Nižném Novgorodu, a když matka později zemřela, ona se adaptovala na nové podmínky; opatřila si pracovní kartu a sehnala práci. Dařilo se jí a zasloužila si, spolu s dalšími dělníky, státem placenou dovolenou na Jaltě. A tam potkala Ušákova. Pochopil jsem, že v něm našla toho pravého muže na celý život.

Byla Ušakovovi nadevše oddaná. Neřekla mi, proč byl znenadání přeložen z Polska. Nejprve jel do Vladivostoku a ona o něm neměla šest měsíců zprávy. Ušakovová znala pár lidí ze strany, kteří měli ten správný vliv. Řekli jí, že její manžel má odjet na Sibiř jako velitel tábora, a ona na své přátele neúnavně naléhala, dokud jí neopatřili povolení, aby směla cestovat s ním.

Celou tu dobu jsem si říkal: Mluví se mnou, protože jsem trestanec a cítí ke mně lítost, a také proto, že se ze svého trápení nemůže vypovídat před svými lidmi. Ano, uprostřed stále trvajících pochybností jsem byl přesvědčen, že je to inteligentní, citlivá a velmi soucitná žena a že tento tábor, který jí ze všech stran předkládal svědectví o krutě zmařených životech, ji šokoval. Tohle nebylo místo pro ženu. Ušakovová byla Ruska a vroucně věřila ve velké předurčení Ruska. Ale byla také žena a určitě se jí nelíbilo, na co se tu musela dívat, každý den, měsíc co měsíc.

Co mne přimělo mluvit o Osťjacích? Nevím. Nejspíš mě uvádělo do rozpaků, jak otevřeně a bezvýhradně mě přijala, a chopil jsem se jiného tématu, abych odvedl konverzaci od tak osobních věcí. Řekl jsem, že Osťjakové mají ve zvyku nechávat venku jídlo pro Nešťastníky.

Její modré oči se znenadání zaklesly do mých. „A ty, pomýšlíš někdy na útěk?“ Při té otázce jsem zpanikařil. Tajilo se v ní hrozivé nebezpečí. Zůstal jsem s pusou dokořán a nebyl jsem schopen slova. S nemotorným bouchnutím jsem položil hrnek na stůl. A její oči, doširoka otevřené, modré a upřímné, mne téměř hypnotizovaly a sledovaly záchvěvy mého strachu.

Její tichý hlas hovořil dál: „Ty neodpovídáš, Rawiczi. Nedůvěřuješ mi. Myslela jsem, že by sis o tom možná chtěl promluvit. Nehrozí ti žádné nebezpečí, když o tom budeš mluvit se mnou…“

Útěk. Útěk. Jako by mi nahlédla do mysli a vylovila odtud to jediné slovo obestřené nebezpečím, touhou a nadějí. Ano, chtěl jsem jí povědět o svých nebezpečných snech. Ale ona mě tak šokovala, že jsem mlčel. Slova ze mě nechtěla vyjít.

Pak přišel Igor a já se otočil k odchodu, rozrušený a sklíčený jako člověk, který odmítl pomoc od nabízené ruky přítele. Chladným a formálním tónem se mě zeptala: „Přijdeš zase, až bude přístroj potřebovat seřídit?“ Spěšně jsem vyhrkl: „Ano, ano, jistě že přijdu. S radostí.“

Když jsem v příštích dnech čekal, jestli mě znovu nezavolají, cítil jsem pomalu narůstající vzrušení. Seznámil jsem se s mužem jménem Sigmund Makowski, sedmatřicetiletým kapitánem polského pohraničního vojska. Byl to precizní, jasně uvažující, fyzicky zdatný a činorodý chlapík, v němž se nezapřel důstojník pravidelné armády. Zařadil jsem ho na svůj seznam, stejně jako předtím Kolemenose, avšak v této fázi jsem mu o svých plánech ještě nic neřekl. Nevím, co jsem od Ušakovové čekal, ale přinejmenším jsem si myslel, že mi bude schopna poradit.

Skutečně pro mne poslala, a když jsem chvíli přelaďoval stanice, abych zachytil nějaké nové zprávy pro mé přátele, začala vcelku uvolněným tónem mluvit o blížícím se krátkém sibiřském létě. Šel jsem přímo k věci. „Mrzí mě, jak to posledně skončilo,“ řekl jsem. „Jistě že o těch věcech přemýšlím, ale vzdálenosti jsou tak obrovské a přírodní podmínky tak kruté… Nejsem na takovou cestu vůbec vybavený.“

„Je ti teprve dvacet pět,“ odpověděla. „Nemusíš se bát přiznat, že se netěšíš na dalších pětadvacet let v tomto prostředí. O tomhle jsem s tebou právě chtěla mluvit. Já jsem tu celkem dobře zaopatřená. Máme tu pohodlné ubytováni, mnohem lepší jídlo než vy, a cigaret, kolik potřebujeme. Ale dvacet pět let bych tady strávit nemohla. Takže je mi jasné, že ti myšlenka na útěk musí ležet v hlavě, a mohlo by ti pomoct, kdybys mi řekl, co si o tom myslíš.“

A tak jsme to spolu probírali jako něco abstraktního, jako by o útěku uvažoval někdo třetí. Položili jsme si otázku: Jestliže by se člověku podařilo dostat z tábora, kam by mohl zamířit? Podle mého názoru by jeho jedinou možností bylo prchat na východ na Kamčatku, vzdálenou jen tisíc kilometrů, a odtud do Japonska. Tento pokus by však podle ní nevyšel. Kamčatské pobřeží představovalo bezpečnostní zónu prvořadé důležitosti a bylo jistě mohutně střežené. Nemohl by se uprchlík vpašovat do vlaku mířícího na západ, najít si třeba práci v uralských dolech a dostat se z Ruska později? To by obnášelo velké potíže s cestováním, pracovním povolením a dalšími důležitými dokumenty, řekla. Nic dalšího jsme toho dne nevymysleli, a teprve když jsem v noci ležel na pryčně a znovu o tom přemýšlel, uvědomil jsem si, že možná záměrně nezmínila jednu únikovou trasu, vedoucí na jih, podél jezera Bajkal. A kam odtud? V mysli mi vytanul název Afghánistán. Zněl dostatečně neutrálně a bezvýznamně.

Příště pro mne poslal sám plukovník. Opravdu s tím jednoduchým radiopřijímačem neuměl zacházet, což mě vzhledem k jeho inteligenci velmi překvapilo. Měl přístroj tak trochu v posvátné úctě a rád si ode mě nechal stanice naladit. Chtěl slyšet zprávy, a když jsem mu vyhledával zpravodajství v různých jazycích, řekl, že teď už s jistotou ví, že Rusko bude brzy vtaženo do války. Nemyslím, že by si válku přál, ale byla to očividně jeho jediná šance, jak se dostat ze Sibiře a zpátky ke skutečnému vojenskému povolání, pro které měl kvalifikaci.

Žádné blouznivé řeči o útěku jsme před velitelem vést nemohli. Umím si představit, jak by byl zděšený, kdyby věděl, že jeho žena takové téma před nějakým vězněm vůbec nadnesla. Když jsem odcházel, velitel zůstal u rádia a ona šla za mnou ke dveřím. „Neboj se,“ řekla. „Všechno dobře dopadne.“

Té noci jsem promluvil s Makowským. Vydal jsem se za ním k latrínám. „Co bys řekl na útěk?“

„Nebuď blázen, člověče. I kdybychom se dostali z tábora, nejsme na útěk vůbec vybavení.“

„Mohl bych sehnat menší pomoc.“

„Jestli můžeš, jdu s tebou. Tohle místo nenávidím.“ Ukázalo se, že Ušakovové se aktivní role konspirátorky skutečně

zalíbila. Těžko říct, jestli vůbec věřila, že se o útěk skutečně pokusím. Možná to pro ni, ženu znuděnou depresivním táborovým životem, byla jen vzrušující příležitost k procvičení inteligence. Na některé otázky nedokážu ani s velkým časovým odstupem odpovědět.

Z abstraktních úvah vzešel konkrétní plán akce. Zatímco rádio hrálo jednu z jejích oblíbených Čajkovského symfonií, Ušakovová se zanícením plánovala. „Budeš potřebovat několikačlennou skupinu těch nejzdatnějších a nejpodnikavějších mužů. Ze zvýšených přídělů chleba si budete čtvrt kila denně dávat stranou a budete si to sušit za kamny ve vaší lyžařské dílně. Seženu nějakou pytlovinu na zhotovení vaků. Budete potřebovat kožešiny na další oblečeni a boty. Vojáci chytají do pastí soboly a důstojníci je střílejí. Pak si ty kožešiny věší na vnější drát za palisádou. Muži, kteří pracující venku v lese, musí jednu denně sebrat. Nikdo kožešiny nebude postrádat. Naplánuj si způsob, jak uniknout, a pak zamiř na jih. Počkej si na noc, kdy bude hustě sněžit, aby sníh zakryl všechny vaše stopy.“

A pak, jakoby mimochodem, řekla: „Plukovník Ušakov brzy odjede na školení vyšších důstojníků do Jakutska. Nechtěla bych, aby se tu něco semlelo, dokud bude ve velení.“ Velmi loajální žena, tahle Ušakovová.

Okamžitě jsem vyhledal Makowského. „Mizíme odsud,“ řekl jsem. „Budeme mít menší výpomoc.“

„Kolik mužů budeš potřebovat?“

„Asi šest,“ řekl jsem.

„Dobře. Seženeme je. Znám jednoho, kterého mohu osobně doporučit.“

Vybavil se mi Kolemenos. „Já znám taky jednoho. Zítra je začneme dávat dohromady.“

IX.

PLÁNY NA ÚTĚK

„Támhle je.“ Makowski ukázal na chlapíka, který stál kousek stranou od ostatních. Byla polední přestávka. „Počkejme tu několik minut, aby sis ho mohl prohlédnout.“ Muž měl statná ramena a ani beztvaré oblečení nemohlo skrýt rovné držení těla.

„Jsi kavalerista,“ řekl Makowski posléze. „Měl bys ten typ poznat.“

„Kdo je to?“

„Je to Polák. Seržant jezdectva Anton Paluchowicz. Je mu jedenačtyřicet, ale je silný a fyzicky zdatný, skvěle vycvičený, zkušený. S takovým bych šel kamkoli. Promluvíme s ním?“

Šli jsme za Paluchowiczem a dali se s ním do řeči. Jeho pohled se mi líbil. Na návrh přistoupil jako dobrý voják, který má podniknout bojovou misi. Potěšilo ho, že jsem poručík polského jezdectva. „Společně to zvládneme,“ řekl. „Nebude to snadné, ale zvládneme to.“

Toho večera jsem přišel za Kolemenosem. Poklepal jsem mu zezadu na rameno a on se otočil. Usmál se. „A, to jsi zase ty.“

„Kolemenosi, mizím s několika dalšími odsud. Chtěl by ses k nám připojit?“

Položil mi na rameno svoji velkou ruku. „To myslíš vážně? Opravdu?“ Přikývl jsem. „Ano, vážně. Možná už velmi brzy.“ V hromotlukových světlých vousech se objevil radostný úsměv. „Půjdu s vámi.“ Hlasitě se zasmál a jeho ruka na mém rameni ještě ztěžkla. „Mohl bych tě odnést na ramenou, jestli to jinak nepůjde. Když jsme s těmi mizernými řetězy dokázali ujít celou cestu z Irkutska až sem, dokážeme ujít ještě delší cestu bez nich.“

Teď už jsme byli čtyři. Začali jsme plánovat v atmosféře jisté naléhavosti. Byl konec března a já cítil, že nám už mnoho času nezbývá. Začali jsme si pozorně všímat věcí kolem sebe. Například jsme zjistili, že když noční hlídka se psy nastupuje službu, ohlašuje to štěkání a kňučení tažných psů, kterým se nelíbí, že musí zůstat v boudách. Tento signál se ozýval jen jednou za dvě hodiny. Zjistili jsme, že hlídka pokaždé chodí proti směru hodinových ručiček, takže napřed vyráží podél dlouhé jižní strany. Rozhodli jsme se, že musíme uprchnout přes jižní zábrany, a že se tudíž musíme ubytovat v posledním baráku na této straně. Začali jsme přemlouvat i uplácet ostatní, abychom si ve zmíněném baráku zajistili pryčny.

Paluchowicz zasvětil do plánu Zara. Eugene Zaro pocházel z Balkánu, byl myslím z Jugoslávie. Bylo mu třicet, a než ho dopadli Rusové, pracoval jako úředník. „Chcete-li si cestou užít trochu legrace,“ řekl náš seržant, „Zaro je ten pravý.“ Makowski, Paluchowicz a já jsme jako nějaký inspekční výbor stáli opodál a sledovali ho ve frontě na jídlo. Byl urostlý, trochu pomenší a z jeho černých očí se pořád vesele jiskřilo. Muži kolem něj hlučeli v záchvatech smíchu a Zaro tam stál, tvářil se vážně, ale oči mu šibalsky svítily. „Fajn,“ konstatoval jsem. „Bereme ho.“

„Vždycky jsem chtěl cestovat a tohle zní dobře,“ odpověděl Zaro, když jsem ho oslovil.

„Bude to nejhorší výlet, jaký jsi kdy zažil,“ řekl jsem mu. „Já vím,“ odvětil, „ale přesto jdu s vámi.“ Následovala odmlka.

„Rusové nemají smysl pro humor. Rozhodně mi prospěje, když odsud vypadnu.“

A tak se k nám připojil Eugene Zaro a bylo nás pět. Mluvili jsme o tom, že by bylo dobré zvýšit počet na deset, abychom se venku mohli rozdělit do dvou skupin: každá skupina by se vydala odlišnou trasou, a tak bychom zmátli pronásledovatele a zkomplikovali jim práci.

Ale nebylo to tak snadné. Dva z vytipovaných mužů, na něž jsem se v lyžařské dílně obrátil, se plaše stáhli jen při zmínění slova útěk. Už jen o něm mluvit bylo z jejich pohledu dost nebezpečné. Pokusit se o něj, to by bylo přímo sebevražedné. Spokojovali se svým nově nabytým bohatstvím, kilogramem chleba denně a zvýšeným přídělem tabáku. Proč na sebe přivolávat pohromu a smrt při bláznivém pokusu o útěk? „Máte nejspíš pravdu,“ řekl jsem. „Byl to jen nápad.“ A vrátil jsem se k sušení chleba za velkými kamny, který jsem po dvě stě padesáti gramech denně přidával k zásobě schované pod hromadou zmetkovych lyží v zastrčeném koutě dílny.

Muže číslo šest přivedl hromotluk Kolemenos. Byl jím osmadvacetiletý litevský architekt jménem Zacharius Marchinkovas, vysoký kostnatý muž s ostražitým pohledem.

Udělalo na mě velký dojem, jakým způsobem už dříve sám zvažoval nepříznivý poměr sil: věděl, že přesila je drtivá, ale rozhodl se, že i sebemenší naděje na úspěch stojí za pokus. Byl to inteligentní a sympatický typ, tenhle Litevec.

Když seržant Paluchowicz nadnesl při našich tajných rokováních jméno Schmidt, myslel jsem si, že to musí být jeden z rusko-německých osadníků, kteří do našeho vězeňského vlaku nastoupili v Ufě na Urale. Tito Rusové s německými jmény byli potomci německých řemeslníků, které do Ruska pozval Petr Veliký. Četl jsem, že se usadili na Volze. „To je Němec?“ zeptal jsem se seržanta. „Jmenuje se Schmidt, ale tohle nevím,“ zněla odpověď. „Mluví výborně a plynně rusky. Drží se trochu stranou. Hodně o všem přemýšlí a ve všem mi vždycky skvěle poradí. Doporučuji ti ho.“ Makowski a já jsme přikývli a požádali seržanta, aby nás se Schmidtem seznámil. „No tak já vám ho ukážu,“ řekl seržant s úsměvem.

Když mě na něj druhý den Paluchowicz škubnutím hlavy upozornil, přicházel si právě Schmidt ke kuchyňskému oknu pro kávu. Makowski a já jsme vykročili za ním. Můj první dojem mi říkal, že na tak svízelné dobrodružství je možná příliš starý. Odhadoval jsem, že je mu padesát. Byl dobře stavěný, ramenatý a štíhlý v pase. Husté vlasy a vousy měl protkané šedinami. Viděl, že k němu jdeme, a nejspíš proto, že mu seržant o schůzce předem řekl, nedal najevo žádné překvapení. Oslovil jsem ho: „Rádi bychom si s vámi promluvili.“

Řekl jsem to rusky. On mi rusky odpověděl: „Běžte směrem k barákům, já za vámi přijdu.“ A pokračoval v chůzi.

Připojil se k nám s hrnkem kávy v ruce a zastavili jsme stranou od ostatních. Stoupl si zpříma, čelem k nám, smál se. „Pánové, jmenuji se Smith. Zdá se, že máte nějaký návrh.“

Makowski a já jsme před ním užasle stáli, pusu dokořán. „Smith?“ zopakovali jsme jeho jméno oba najednou.

„Jsem Smith, pan Smith. Jsem Američan.“ Když viděl náš údiv, vesele se usmál. „Jste překvapeni, pánové.“ Nemohli jsme uvěřit svým uším. Jeho ruština byla dokonalá. Nedokázal jsem v ní postřehnout stopu cizího přízvuku.

„Odpusťte,“ řekl jsem po chvíli. „Tomu se dá těžko uvěřit. Jak jste se sem dostal?“

Mluvil nenuceně, trpělivě, jako nějaký profesor. „Dovolte mi, abych zopakoval, že jsem Američan. Profesí jsem inženýr a byl jsem jedním z těch, které sovětská vláda srdečně pozvala, aby pomohli při stavbě moskevského metra. Bylo nás asi padesát. To bylo před devíti nebo deseti lety. V roce 1936 mě zatkli, namluvili sami sobě, že jsem profesionální zahraniční špion a odsoudili mě na dvacet let.“ Napil se kávy. Pořád jsme na něho civěli jako pár bláznů. „Odnesu teď hrnek zpátky a pak se spolu odebereme k barákům.“

Makowski a já jsme očima sledovali jeho vzdalující se záda. Poláci, Ukrajinci, Lotyši, Estonci, Češi, Finové, vyvržená z rozbouřené Evropy, u těch všech se dalo očekávat, že se sejdou v rukou Rusů. Ale Američan… Makowski drsně zažertoval: „Možná že když se tu trochu víc porozhlédneme, najdeme nějaké Angličany a Francouze.“ Přišel za námi Paluchowicz. „Co si o něm myslíte?“ Makowski pokrčil rameny, zatímco stále očima sledoval postavu Smithe, jak vrací hrnek do okénka, obrací se a jde zpátky. „Náš Herr Schmidt,“ řekl seržantovi, „je Mister Smith.“ Paluchowicz svraštil zmateně čelo. „A Mister Smith, můj drahý seržante, je Američan.“ To bylo na Paluchowicze příliš. Otevřel ústa, aby něco řekl, a pak je zase zavřel.

Všichni čtyři jsme se pomalu vrátili k barákům a tam jsme spolu prohodili pár vět. To znamená, že jsme se představili jménem, jako to předtím udělal pan Smith, a on, v souladu s táborovou etiketou, se nás střídavě ptal: „Kolik jsi dostal?“ Tato otázka měla při seznamování vždy své místo. Byl to způsob představování.

Makowski a já jsme už tou dobou, někdy na počátku dubna, měli pryčny v posledním baráku nedaleko dveří. Výměna se zdařila i Kolemenosovi a také ostatní doufali, že se k nám za několik dní připojí. Se seržantem jsme si řekli, že se uvidíme později, a pozvali jsme pana Smithe do našeho baráku. Seděl jsem na Makowského dolní pryčně a opatrně jsem Smithovi nastiňoval naše plány. Řekl jsem, že mám pádné důvody, abych věřil, že jen dlouhá cesta na jih má nějaké šance na úspěch, i když někteří z nás se stále zdráhají pustit z hlavy kratší východní trasu vedoucí na Kamčatku.

Smith s odpovědí nespěchal. Položil nám několik bystrých otázek. Pak jsme tiše seděli, zatímco on si všechno nechával projít hlavou. Pak řekl: „Pánové, bude mi ctí se k vám připojit. Souhlasím s tím, že jižní trasa je nejlepší. Můžete se mnou počítat.“

Naše sezení se Smithem se protáhlo dlouho do noci. Všechny naše historky, naše ruská zkušenost se vyznačovaly podobným stylem. Smith byl jiný. Lišil se od nás a mátl nás. Pověděl nám toho hodně, ale tehdy ani později nám neřekl své křestní jméno. Po nějaké době, kdy se nás šest Evropanů navzájem oslovovalo křestními jmény, byl pro nás tento Američan stále panem Smithem, tak jak se nám prvně představil, a slovo Mister jsme svým způsobem akceptovali jako náhradu za křestní jméno, které jsme se nikdy nedozvěděli.

Na temeni hlavy se mu zleva doprava táhla vystouplá bledá jizva dlouhá zhruba dvacet až pětadvacet centimetrů a končila až na zátylku. Přišel k ní, jak nám vysvětlil, když na něj při stavbě metra spadlo nějaké lešení.

„Kromě té nehody, po níž mi zůstala tahle jizva,“ řekl nám, „se mi v Moskvě vedlo několik let dobře. Práce byla zajímavá, dostával jsem vysoký plat a zjistil jsem, že s Rusy se snadno spolupracuje. Sami měli šikovné inženýry, ale klíčové pozice připadly cizincům, jako jsem byl já. Důvod byl myslím ten, že stavba metra představovala velkolepý prestižní projekt, a kdyby se něco zvrtlo, národní čest by byla zachráněna, protože za obětního beránka by měli cizince. Byl jsem tam docela šťastný. Chtěl jsem vidět Rusko a ještě mi za tu zkušenost velice dobře platili.“

V meziválečné Moskvě posedlé pětiletkami museli Smith a jeho přátelé působit nápadně. Bydleli v krásně zařízených bytech, o peníze neměli nouzi a mohli si za ně nakupovat luxusní věci v obchodech, kam byla vstupenkou jen stranická legitimace nebo cizinecký pas. Smith měl auto, ve kterém se vozil, kam chtěl, což byla okolnost, o níž jistě referovaly záznamy tajné policie. Měl ruskou přítelkyni; ani to se policii nemohlo zamlouvat. Ale zatím ho nechávali, protože tvrdě pracoval a tvrdě platil.

„Vůbec jsem netušil, že se blíží nějaký úder,“ pokračoval „Po roce práce mi Rusové, aniž jsem si o to nějak řekl, zdvojnásobili plat, který byl podle smlouvy fixní. Chtěli mi ukázat, jak si cení hladkého postupu stavebních prací. Od té doby jsem si myslel, že jsem s nimi zadobře.“

Jedné noci roku 1936, když byl Smith ve svém bytě s přítelkyní, vtrhlo k němu po půlnoci NKVD. Počínali si tiše, odhodlaně a velmi efektivně. Smithe i dívku zatkli. Už ji nikdy neviděl. Obyvatelé ostatních bytů zřejmě vůbec nic neviděli ani neslyšeli. Když se rozednilo, obýval Smith celu v Lubjance, jež se měla stát na dalších šest měsíců jeho domovem. Opakovaně zamítali jeho požadavky, aby se mohl sejít s někým z ambasády Spojených států.

„To byl, panečku, přechod,“ přemítal pan Smith. „Jeden den úspěšný inženýr, druhý den profesionální zahraniční špion. Zdá se, že kromě neustálého sledování všech mých aktivit mi otevírali i poštu, kterou jsem posílal domů. Hlavní obvinění, které proti mně vznesli, znělo, že jsem ve svých dopisech příbuzným v Americe posílal informace o Rusku.

Soudní proces proběhl v tajnosti a byla to fraška. Dostal jsem dvacet let, jak už jsem vám řekl. Zabavili mi auto a všechny mé věci, takže nejspíš dostali zpátky i většinu peněz, které mi tak velkoryse přidali k platu.

Těžil jsem diamanty v jednom dole na Urale. Řekl jsem jim, že bych mohl za pomoci metod moderního inženýrství výrazně zvýšit účinnost a produkci. Neměli zájem. Nechali mě dělat jen manuální práci.“

Makowski ho přerušil: „Pomýšlel jste někdy na útěk?“ „Přemýšlím o tom od první chvíle, co mě poslali na Ural. Dospěl

jsem k závěru, že sám bych to nezvládl.“

Pak se nás podrobně vyptával na naše plány. Chtěl znát jasný a detailní obraz, všechna fakta, jež jsme mu v této fázi mohli poskytnout. Bystře si zjišťoval vzdálenosti. Uvědomujeme si, že se budeme tisíc mil trmácet pěšky jen k hranicím Mongolska? Všechno jsme polohlasem velmi dlouho probírali, zatímco ostatní obyvatelé baráku číslo jedna kolem nás chodili, odupávali si z bot sníh, volali na své přátele, postávali ve skupinách kolem doruda rozžhavených kamen. Navrhl jsem, že mu pomůžeme přestěhovat se z jeho baráku k nám. Naléhal jsem, že čas se krátí.

Vstal a zamyšleně pokýval hlavou. „Zatím nashledanou,“ řekl jsem. „Nashledanou, pánové,“ odpověděl a zvedl se k odchodu.

Ostatní ochotně přijali sedmého a posledního člena do naší malé skupiny. Byla za tím praktická úvaha, že nám bude užitečný, až se dostaneme do anglicky mluvícího světa. Zaro mu řekl: „Až budeme na svobodě, rád bych se dostal do Ameriky.“ Smith na to: „Byl bych rád, kdybyste do Ameriky přijeli vy všichni.“

Na konci prvního dubnového týdne jsme všichni bydleli ve stejném baráku, což byl triumf předběžné organizační přípravy. Shromažďovali jsme kožešiny, kterých jsme měli již úctyhodnou zásobu; většinu stáhl z drátů Kolemenos na svých častých cestách pro březové kmeny, které nosil do lyžařské dílny. Na brusném kotouči v dílně jsem si zploštil a nabrousil patnácticentimetrový hřebík, takže vznikl nástroj, kterým šlo řezat tuhé kožešiny a dělat do nich díry. Naše sbírka v konečné podobě zahrnovala soboly, hranostaje, sibiřské lišky a, což byla skutečná kořist, kůži z jelena, kterého naši důstojníci zastřelili pro maso.

Nařezali jsme si z usní dlouhé řemínky na zašněrování jednoduchých mokasín, které jsme si vyráběli ve večerním přítmí baráku. Spletli jsme řemínky dohromady a používali je jako opasky. Každý z nás si zhotovil teplou vestu s kožešinou dovnitř a nosil ji pod fufajkou. Na ochranu nohou jsme si vyrobili kožešinové kamaše.

Tou dobou jsme trnuli strachem, že bychom se mohli prozradit. Naše horečné úsilí muselo poutat jistou pozornost. Kdyby se něco doneslo Rusům, informátor by byl odměněn zvýšeným přídělem chleba a tabáku. Ale žádní jidáši se nenašli. Ti, kdo tušili, nač se chystáme, si nejspíš mysleli, že jsme blázni, a nechali nás napospas katastrofě, o kterou jsme si podle jejich přesvědčení koledovali. Méně vnímavému pozorovateli ani nepřipadalo divné, že krademe Rusům kožešiny a využíváme je ke svému vlastnímu pohodlí. V baráku jsme se drželi co nejvíce stranou a většina našeho plánování probíhala během cest na latríny.

Řekl jsem Ušakovové, že jsem si našel šest přátel. Neptala se, kdo to je, a možná to ani nechtěla vědět. Dala mi dar, který byl k nezaplacení, hlavu sekery. „To bude tížit mé svědomí po zbytek života,“ řekla. „Je to první věc, kterou jsem kdy ukradla.“ Zhotovil jsem k ní rukojeť a Kolemenos ji nosil bezpečně uschovanou vzadu za pasem kalhot.

Další nesmírně cennou věcí, kterou jsem zhotovil v lyžařské dílně, byl pěkný nůž, osm centimetrů široký a třicet centimetrů dlouhý. Původně to byl kousek zlomené pity kterou jsem nažhavil v dílenských kamnech, vykoval ji do potřebného tvaru a nabrousil na brusném kotouči. Rukojeť sestávala ze dvou tvarovaných kusů dřeva, které jsem k sobě pevně svázal dlouhými proužky z jelení kůže. Zatímco Kolemenos se stal strážcem sekery, já jsem převzal do opatrovnictví nůž. Přechovávat takové věci v táboře bylo velmi nebezpečné. Kdyby je u nás našli, celý plán by se zhroutil.

Problém rozdělávání ohně jsme již vyřešili. V těchto podmínkách, kde sirky platily za přepych, existovala efektivní, ač primitivní metoda využívající tlustý houbovitý výrůstek, kterému Rusové říkali gubka, neboli houba. Odlupovala se po vrstvách ze stromů. Pak se povařila a usušila. Na rozdělání ohně byl zapotřebí ještě zahnutý hřebík a kus pazourku. Jiskra z pazourku snadno přeskočila do suché houby, jejíž hojné zásoby jsme všichni nosili v kapsách kabátů, a foukáním se docílilo, že houba začala rudě doutnat. Všichni jsme se naučili oheň zkušeně rozdělávat.

Doslechli jsme se, že za týden bude Velikonoční neděle. Jak jsem později zjistil, v roce 1941 připadla na 13. duben. V neděli předtím,

6. dubna, jsme završili přípravy. Náš šatník se stal kompletní po zhotovení sedmi kožešinových kukel, vzadu prodloužených tak, abychom si je mohli zastrčit pod límce kabátů. Všichni jsme žili v napětí a byli připraveni vyrazit. Měli jsme starost o své nové cennosti, kožešiny, sekeru, nůž, zásobu sušeného chleba, a báli se, že v této fázi by nám cokoli z toho někdo mohl ukrást.

A toho dne pro mě Ušakovová poslala a řekla: „Můj manžel odjel do Jakutska. Proto se dnes neúčastnil přehlídky. Zhotovila jsem z proviantních pytlů sedm vaků. Budeš si je muset odnosit po jednom.“ Byla úplně klidná, kdežto mně srdce bušilo strachem. Když mi podala první z vaků, zjistil jsem, že ho současně naplnila proviantem, a říkal jsem si, jak to všechno ukryjeme. Dal jsem si vak pod kabátem do podpaží, vrazil si ruce hluboko do kapes a vykročil zpátky k řadám baráků, sehnutý a nahrbený jako člověk v hlubokém zamyšlení. V příštích dnech jsem tuto nebezpečnou cestu podnikl ještě šestkrát, pokaždé při vědomí, že kdyby někdo z Rusů zjistil, co nesu, byla by to totální katastrofa. Udělali jsme si z vaků polštáře a přikryli je kusy zvířecích kožešin a mechu. Každou hodinu, kterou jsme trávili mimo barák, jsme se pak potili strachem.

V těch posledních dnech jsme získali odhozený a obnošený vojenský kabát z ovčí kůže. Pověděl jsem ostatním o starém pytláckém triku, kdy za sebou pytlák vláčí ovčí kůži, aby hajného psy svedl z lidské stopy. Mohli bychom ten trik vyzkoušet také, navrhl jsem. Ostatní souhlasili.

Sledovali jsme počasí, tak důležitou součást našeho únikového plánu. Potřebovali jsme, aby sněžilo, aby padaly husté těžké vločky, které by utajily naše přesuny. Pondělí byl studený a jasný den. Celý úterek se venku proháněla ledová plískanice. Ve středu dopoledne nám olověně šedé a nízko visící nebe konečně prokázalo laskavost, o kterou jsme prosili. Sněžení s postupem dne zhoustlo. Sníh se začal vršit na nepošlapaném neutrálním území mezi námi a drátem. O polední přestávce jsme se v kompletní sedmičlenné sestavě nakrátko sešli. Ta zpráva šla od úst k ústům. „Dneska to půjde.“ Asi ve čtyři odpoledne jsem naposledy vyšel z dílny, fufajka se mi nadouvala zásobami chleba a v pravé botě mě do nohy studil nůž. Vypili jsme večerní hrnek kávy, snědli trochu chleba z denního přídělu a po jednom nebo po dvou jsme se odebrali do baráku.

Často jsme odcházeli na latríny a napjatě spolu cestou probírali závěrečné plány. Smith radil, že nesmíme vyrazit příliš brzy. Než půjdeme na věc, musíme počkat, až se tábor uloží k spánku. Myslel si, že rozumnou dobou pro útěk bude půlnoc. Do té doby musíme zachovat klid. A požehnaný sníh se pořád tiše sypal ve velikých vatovitých vločkách a všechno přikrýval.

Zarovi se zrodil v hlavě absurdní nápad zajít ještě na politrukovo večerní školení. Nejprve jsme se tomu smáli, ale pak Makowski řekl: „Proč ne?“ A tak jsme šli, všech sedm spiklenců, a nechali své drahocenné vaky ležet na pryčnách přikryté jen mechem, protože jsme si řekli, že teď, v tuto poslední noc, se už nemůže nic zlého stát. Sedli jsme si v učebně vzadu a politruk nás uvítal mírně překvapeným pohledem. Usmívali jsme se na něj a snažili se sedět klidně.

Bylo to nejvzrušenější politické školení, jakého jsem se kdy účastnil, ačkoli o prvek vzrušení se přednášející postaral jen minimálně. Politruk, který byl za nepřítomnosti Ušakova nejvyšším důstojníkem tábora, se nacházel ve výborné formě. Znovu jsme z jeho úst slyšeli o zázraku sovětského státu, o ceně tvrdé práce a sebedisciplíny v rámci státní disciplíny, o zářné myšlence internacionálního komunismu. A co řekl soudruh Stalin soudruhům dělníkům na státních statcích v roce 1938? Jeden dychtivý voják vyskočil na nohy a citoval slovo od slova dvě nebo tři věty z této památné výzvy. Politruk nám to naservíroval se vším všudy, sovětskou kulturu, dekadenci a rozklad kapitalismu a vše ostatní. Byla to, pokud šlo o nás, jeho řeč na rozloučenou a my jsme si ji podle toho vychutnali.

Asi po hodině a půl jsme se zvedli k odchodu. „Dobrou noc, plukovníku,“ řekli jsme sborově. „Dobrou noc,“ odpověděl.

Když jsme se vrátili do baráku číslo 1, ostatní se právě ukládali k spánku. Smith a Zaro obývající pryčny nejblíže ke dveřím nám měli dát signál k odchodu. Rozešli jsme se, vylezli si na své pryčny a lehli si. Šest nás zůstalo vzhůru a čekalo, ale veliký Kolemenos na pryčně pode mnou slabě pochrupoval.

Ležel jsem, přemýšlel a poslouchal bušení svého srdce. Vzpomněl jsem si, že jsem se nerozloučil s Ušakovovou. Hodiny se pomalu vlekly. Barák se postupně ztišoval. Někdo hlasitě chrápal. Nějaký muž blábolil ze spánku. Kdosi mátožně vstal a přiložil do kamen u své pryčny.

Vtom mi Smith poklepal na rameno. „Jdeme,“ zašeptal. Mírně jsem zatřásl Kolemenosem. „Jdeme,“ zopakoval jsem.

SEDM UPRCHLÍKU PŘEKRAČUJE LENU Popadli jsme své vaky za popruhy ze surové kůže, byly přišité

tak, abychom pytle mohli nést na zádech, a stáhli je z pryčen. Mech, který vaky dosud přikrýval, jsme v hlavách lůžek navrstvili zpět do tvaru polštářů. „Všichni v pořádku?“ zašeptal jsem. Šest mužů kolem mě syklo: „Ano.“

„Změnil někdo názor?“ Žádná odpověď. Makowski řekl: „Jdeme.“

U dveří jsem svůj vak spustil na zem a vyšel ven. V táboře vládlo ticho. Sněžilo opravdu hustě. Nedohlédl jsem ani k nejbližšímu drátu. Hlídka na jihovýchodní věži, odkud nám hrozilo bezprostřední nebezpečí, mohla vidět sotva na dvacet metrů. Mohli jsme děkovat Bohu, že na tomto místě bez přívodu vody a elektřiny neměli dozorci k dispozici reflektory, které by nás mohly ohrozit.

Vnitřní drát vedl dvacet metrů od našich dveří a úspěch první části operace spočíval v tom, že mrazem ztuhlé dráty nekopírují přesně obrysy terénu. Přímo před námi byla totiž v zemi prohlubeň a my jsme předpokládali, že pod drátem nalezneme dostatečně širokou mezeru, abychom se jí protáhli na druhou stranu.

Vycházeli jsme z baráku jeden po druhém asi v minutových intervalech. Zaro šel první a já se modlil, aby na první pokus našel to správné místo. Pak šel Litevec. Potom pan Smith. Po něm Makowski a Paluchowicz. Kolemenos se ke mně otočil a zašeptal: „Doufám, že tam pro mě udělali pořádně velkou díru.“ Díval jsem se, jak vyráží do noci za ostatními a nese si na břiše svůj vak, aby ho při podlézání prostrčil otvorem před sebou, tak zněl plán. Pak byla řada na mně. Dlaně jsem měl vlhké potem. Naposledy jsem se rychle rozhlédl kolem. Muži v baráku spali. Otočil jsem se a vyrazil.

Když jsem přiběhl k drátu, Smith byl pod ním a pomalu se soukal kupředu. Dva už prolezli na druhou stranu. Ostatní se krčili před drátem a čekali. Uběhlo trýznivých deset minut, než se nejprve seržant a pak Makowski, za velkého svíjení a hekání, s břichy přitlačenými k zemi, protáhli pod drátem. Hromotluk Kolemenos strčil do mezery hlavu a mně se zatajil dech. Byl asi v polovině, když se mu kabát v místě lopatek zachytil za drát. Jemně se otřepal a já uslyšel melodické cinkání, když se na cívky drátu sesypaly kousíčky ledu.

„Zůstaň klidně ležet, Anastaziji,“ zašeptal jsem. „Vůbec se nehýbej.“ Někdo na druhé straně zatím vylovil jeho vak a natahoval se přes Kolemenosův krk, aby se ho pokusil uvolnit. Minuty ubíhaly. Uvědomoval jsem si, že mám pevně zaťaté čelisti, a pokoušel jsem se na prstech počítat ubíhající vteřiny. Kolemenos ležel zcela nehybně, zatímco ruka šmátrala mezi jeho rameny. Někdo na druhé straně promluvil a hromotluk se znovu začal sunout dopředu. Dlouze a zhluboka jsem vydechl a prolezl pod drátem. První překážku jsme měli za sebou. Její zdolání trvalo celých dvacet minut.

Na kraji suchého příkopu jsme si klekli vedle sebe a dívali se přes něj na druhou stranu, kde se rýsovala první vysoká dřevěná ohrada. Kolemenos zatím vklouzl do příkopu a zapřel se o jeho bližší strmou stěnu. Posloužil nám jako živý nášlapný kámen, a když jsme mu přešli po zádech, podepíral nám spojenými dlaněmi nohy a vyzvedával nás jednoho po druhém na okraj základny třiapůlmetrové palisády. Další životně důležité minuty jsme ztratili, když jsme vytahovali Kolemenose z příkopu. Pak jsme se mu stavěli na ramena chytali se nataženýma rukama okraje ohrady, abychom se vytáhli nahoru a přelezli na druhou stranu. Tam se člověk postavil na podélný zajišťovací trám, naklonil se a pomohl nahoru ostatním.

Naše opora Kolemenos nyní opět představoval problém. Makowski a já jsme si sedli obkročmo na ohradu, pevně se zapřeli nohama a v hlubokém předklonu, s hlavami nebezpečně nízko, jsme k němu spustili natažené ruce, abychom ho mohli vytáhnout nahoru. Třikrát se jeho prsty octly několik centimetrů pod okrajem a třikrát jsme ho zase museli spustit. Odpočali jsme si, třásli jsme se vypětím i zoufalstvím, a zkusili to znovu. Jeho šmátrající prsty se konečně zachytily okraje. Za naší usilovné pomoci se zaklesl a zapojil svou vlastní obří sílu. Povytáhl se, vyškrábal se nahoru a přelezl na druhou stranu.

Abychom se dostali přes svinutý ostnatý drát na úpatí plotu, museli jsme se pořádně odrazit a přistát v hlubokém sněhu. Jeden nebo dva se odrazili málo, naštěstí se o dráty jen poškrábali. Nyní jsme se nacházeli v uličce mezi dvěma ohradami, kudy procházely hlídky, a čas se nám neúprosně krátil. Kdybych v té chvíli zaslechl štěkot tažných psů ohlašující začátek hlídky, krve by se ve mně nedořezal.

Přeběhli jsme několik metrů k vnějšímu plotu a tentokrát jsme Kolemenose vystrčili nahoru jako prvního. Asi jsme nepůsobili žádný velký hluk, ale mně se zdálo, že je to ohlušující rachot. Teď jsem lezl já jako poslední, Kolemenos mě vytáhl nahoru a pomohl mi přes plot. Nakonec jsme se v šílené změti rukou, nohou a těl odrazili a překulili se přes poslední shluk ostnatého drátu na úpatí vnější ohrady. Tam jsme se s mohutným oddechováním posbírali, a když jsme se ujistili, že jsou všichni v pořádku, vyrazili jsme ve zběsilém úprku. Já jsem měl kolem pasu uvázaný starý kabát z ovčí kůže. Jedním trhnutím jsem ho uvolnil a pustil na zem. Bylo slyšet, jak za mnou kabát klouže po sněhu, uvázaný na řemenu, který jsem měl navléknutý kolem zápěstí.

Zajíkali jsme se, dusili se a sípěli, ale běželi jsme vytrvale dál, až jsme se dostali do hustého lesa mezi zasněžené vysoké stromy. Tábor jsme nechali za zády a utíkali jsme na jih. Čas od času někdo klopýtl a spadl a ostatní mu pomohli na nohy. Počáteční překotný úprk se zvolnil a přešel ve vytrvalý, únavný poklus. Běželi jsme celé hodiny, až do svítání, běželi jsme i další den. Pořád hustě sněžilo. Rance nás v tom zběsilém běhu tloukly a šlehaly do zad. Na chvíli jsme zastavili, abychom do těžce zkoušených plic nasáli vzduch, ale hned jsem přiměl ostatní běžet dál. A nutil jsem je běžet ze všech sil až do jedenácti hodin, kdy už skoro nikdo nebyl schopen udělat jediný krok. Sebral jsem ze země starou ovčí kůži a dal si ji pod paži. Rozhlíželi jsme se jeden po druhém. Paluchowicz stál v předklonu s rukama na kolenou, jak se snažil popadnout dech, ramena se mu prudce zdvíhala a klesala. Další dva muži vyčerpaně dřepěli ve sněhu. Všichni jsme měli pusy dokořán, jazyky vyplazené jako uštvaní psi.

Nacházeli jsme se v mělké prohlubni a stromy zde rostly dál od sebe. Doklopýtali jsme tam z posledních sil a nemělo smysl, abychom se z ní bez odpočinku pokoušeli vylézt. Stáli jsme v ní asi deset minut, tak zadýchaní, že jsme nemohli mluvit, a navzdory okolnímu mrazu slití potem. Do toho stále sněžilo, i když teď už ne tak hustě, a skučící vítr v korunách stromů třásl vyzáblými větvemi, až žalostně vrzaly. Jako štvaná zvěř jsme všichni napínali uši, zda neuslyšíme pronásledovatele. Nejvíc nás asi v představách strašili psi. Ale nikde nic, jen vítr, padající sníh a klátící se stromy.

Na svahu nalevo rostly stromy o něco hustěji. „Půjdeme tam nahoru,“ řekl jsem konečně. „Je to víc chráněné a lépe se tam ukryjeme.“ Odpovědí mi bylo nesouhlasné úpění. Smith se ke mně přidal: „Rawicz má pravdu.“ A tak jsme se vybelhali z prohlubně a vybrali si široké úpatí mohutného stromu, že si zde zbudujeme úkryt. Odhrabali jsme sníh až na kořeny a vytvořili prostor velký několik čtverečních metrů. Kolem něj jsme ze sněhu navršili masivní nízkou zeď. Kolemenos vzal sekeru a nasekal dlouhé větve, a ty jsme nakladli nahoru. Vznikla tak hustá síť, na niž jsme pak navrstvili další sníh, a střecha byla hotová. Řídili jsme se zkušeností, které jsme těžce nabyli během pobytu na Sibiři: Schovej se před větrem, protože vítr je zabiják. Starý Osťjak mi řekl: „Sníh? Kdo si dělá starosti se sněhem? Prostě ho navrš kolem sebe a budeš spát v teple jako v peřinách.“

Teprve tady jsme si poprvé pořádně prohlédli obsah svých vaků. Každý muž měl placatý bochník chleba, trochu mouky, asi dva a půl kilogramu ječmenných krup, trochu soli, sto nebo sto padesát gramů korižky a kus starého novinového papíru. To vše nádavkem k sušenému chlebu, který jsem tak pečlivě schraňoval. Nahoře v každém vaku byly náhradní mokasíny, které jsme si sami vyrobili, a zbytky kožešin. Zalezli jsme si do svého malého sněhového bunkru, namačkali se těsně k sobě a mluvili ztišenými hlasy. Diskutovali jsme o tom, jestli budeme kouřit. Řekli jsme si, že kouření by obnášelo jen mizivé riziko navíc, zato by přineslo velkou úlevu našim zjitřeným nervům. A tak jsme leželi těsně vedle sebe, kouřili a nad námi se vznášel teplý modravý dým z hořícího tabáku.

V tak relativně malé vzdálenosti od tábora nemohlo být ani řeči o rozdělání ohně, a proto jsme zhltli něco ze svých zásob chleba. A při té příležitosti jsme se dozvěděli něco nového o seržantu jezdectva Paluchowiczovi. Neměl v puse jediný zub. Jíst tvrdý chléb pro něj znamenalo muka. Jediným řešením bylo namočit si ho, a protože jsme neměli vodu, nezbývalo mu než chléb usilovně třít sněhem.

„Když mě tehdy u Bialystoku zajali, měl jsem nádherný chrup,“ vysvětloval. „Pak mně ho ti parchanti z NKVD vymlátili a zuby se mi rozsypaly po podlaze. Smáli se tomu, ale mně to moc legrační nepřipadlo, když jsem se snažil rozmačkávat dásněmi ten tvrdý vězeňský chleba, to vám povím. Až se dostaneme tam, kam se snažíme dojít, ze všeho nejdřív si nechám udělat nové zuby.“

„A nech si je pozlatit. Zasloužíš si to,“ řekl Zaro. Dali jsme se do smíchu a Paluchowicz se k nám připojil.

Zbývajících několik hodin denního světla jsme prospali, pouze jeden zůstával vzhůru, aby pozorně poslouchal na stráži u malého vchodu. Kolemenos odpadl jako utahané dítě a slabě a melodicky chrápal. Nikdo neměl to srdce ho budit, aby nastoupil hlídku. Když se venku začalo stmívat, Litevec Marchinkovas nás všechny probudil. Snědli jsme trochu chleba, vykouřili každý jednu cigaretu a vylezli ven. Husté sněžení polevilo, v sílících poryvech větru poletovaly jen lehké vločky. Byla velká zima, byli jsme ztuhlí a všechno nás bolelo.

Všichni jsme věděli, že je pro nás životně důležité dostat se co nejdříve z oblasti tábora. Po celou druhou noc jsme střídavě běželi a šli. Asi po hodině mě ztuhlost opustila, zato se však objevily nové bolesti: nadskakující tlumok mně začal rozdírat záda. Občas jsem si ho přetočil a nesl ho na hrudi. Kolemenos pro změnu zjistil, že ho bolestivě dře sekera za pasem kalhot, proto ji vytáhl a běžel s ní v podpaží. Nad krajinou se nikdy úplně nesetmělo, přesto se nám šlo obtížně: probíjeli jsme se závějemi čerstvého sněhu, naráželi na terénní nerovnosti maskované hustě rostoucími stromy. K ránu jsme přešli zamrzlou říčku, a když jsme se vyškrábali na její protější strmý břeh a ušli lesem ještě kus cesty, utábořili jsme se.

První čtyři nebo pět dní jsme se drželi tohoto vzoru: v noci jsme šli a přes den tábořili. Po pronásledovatelích ani památky. S nadějí jsme konstatovali, že naše stopy zahladil té první noci sníh a pronásledovatelé pravděpodobně vyrazili na východ, po nejkratší a nejschůdnější únikové trase. Opatrně jsme si blahopřáli k rozhodnutí prchat na jih. Začali jsme putovat přes den. Kráčeli jsme vedle sebe v roztažené formaci a urazili až pětačtyřicet kilometrů denně. Řídili jsme se podle mdlého slunce, jež občas vykouklo, orientovali se podle mechu na závětrné straně stromů, a díky tomu jsme udržovali přibližně jižní směr. Zdolali jsme několik dalších zamrzlých říček a já usoudil, že všechny tečou na jih a vlévají se do mohutné řeky Leny. Bylo to období ustavičného boje s krutou zimou a s únavou, ale neklesali jsme na duchu. Ze všeho nejvíc jsme si v té době přáli rozdělat oheň, a protože jsme si slíbili, že si jej dopřejeme, až dorazíme k Leně, hnala nás dopředu už jen ta představa.

Asi po týdnu putování jsme se začali rozčleňovat. Dva pravidelní vojáci, Makowski a Paluchowicz, se drželi pospolu. Marchinkovas, zdrženlivý a vážný muž, jenž se ale občas nečekaně blýskl suchým humorem, se přátelil s Kolemenosem. Smith, kterého teď už všichni akceptovali jako staršího poradce skupiny, se stal mým společníkem. Živý a zábavný Zaro se nestranně přátelil se všemi a vesele se přemísťoval od skupinky ke skupince. Byl to opravdu vzácný chlapík, tenhle Zaro. Na konci zničujícího dne, kdy jsme se museli bez ohledu na zničené svaly vybičovat ke zbudování nočního úkrytu, jsem ho viděl, jak si tropí žerty ze své i naší únavy, dřepl si do sněhu, vrazil ruce v bok a předvedl nám ve svižném tempu ruského kozačka, až Kolemenos hulákal smíchem a slzy se mu řinuly do vousů. Zaro se nikdy ničím nenechal zastrašit. Ze všech statečných vtipálků, které jsem potkal, byl Zaro nepochybně nejlepší. Naučil nás všechny, že ani ty nejtíživější životní zvraty nejsou úplně bez humoru. Zatímco jsme se hnali k Leně, zaznamenali jsme první, pravda trochu menší lovecký úspěch. Chytili jsme sobola, zvíře podobné lasičce, zhruba taky tak velké; plácal se ve sněhu, všemožně se snažil utéct. Obklíčili jsme ho, každý ozbrojený březovou holí. Možná už bylo raněné, to nevím. Makowski ho jedním úderem holi usmrtil. Stáhli jsme ho, ale ještě jsme neměli takový hlad, abychom se přinutili ho sníst.

Osmého nebo devátého dne se nám šlo očividně lépe. Terén se pozvolna a dlouze svažoval k jihu. Na holé zemi mezi stromy se začaly ukazovat trsy tuhé, šelestící sibiřské trávy a na kmenech stromů rostl mech. Počátkem odpoledne les náhle zřídl a my jsme spatřili Lenu, zamrzlý a v tomto místě už skoro kilometr široký veletok, přestože chybělo ještě dva a půl tisíce kilometrů, než řeka v mnohoramenné deltě vyústí do Severního ledového oceánu. Stáli jsme, částečně v závětří, v roztažené řadě a napínali sluch i zrak. Byl jasný den a případné zvuky by se jasně nesly vzduchem, ale všude panoval klid a nikde se nic nehýbalo. Stáli jsme asi kilometr a půl od bližšího břehu na nízko položeném pásu země. Zdálo se, že v teplejším období, když roztaje led, by se toto území mohlo změnit v mokřinu.

Američan potichu popošel ke mně. „Raději bychom dnes v noci měli zůstat na této straně,“ navrhl, „a přejít řeku zítra po rozednění.“ Souhlasil jsem. „Obrátíme se a půjdeme kus zpátky, abychom se dostali do závětří.“ Máchl jsem rukou za sebe a naznačil ostatním směr. Všichni jsme se otočili, vyrazili zpátky a rychlou chůzí jsme se asi dvacet minut vraceli ve vlastních stopách. Postavili jsme si úkryt, a když se setmělo, rozdělali jsme si první oheň. Zažehli jsme jej pomocí gubky a malých suchých klacíků, které jsme celou dobu nesli pod kabáty.

Vzdálenost, kterou jsme již urazili, nebyla v porovnání s tím, co nás ještě čekalo, kdovíjak velká, ale pro nás představovala značný počáteční úspěch, neboť Lenu jsme si vytyčili jako první cíl. Zatímco dým z hořícího dřeva se pomalu linul mezi větvemi ve střeše úkrytu a mizel ve tmě, potichu jsme to oslavili teplou večeří, kouřící kaší z vody, ječmenných krup a mouky ochucené solí. Naší jedinou nádobou na vaření byl hliníkový hrnek o objemu asi půl litru. Měli jsme několik nahrubo vyřezaných dřevěných lžic, a tak mezi námi hrnek koloval a každý si několikrát nabral. Když v nás první várka zmizela, a to velmi rychle –, opět jsme rozpustili sníh a uvařili další hrnek kaše. Pak si seržant mohl v kaši rozmočit chléb a všichni jsme si gratulovali k výtečnému jídlu. Oheň jsme udržovali celou noc a muž na stráži zároveň přikládal do ohně.

A tak jsme v soumračném světle na počátku dne potichu přešli Lenu, nejmohutnější řeku v této krajině mnoha velkých toků. Na protějším strmém břehu jsme se na několik minut zastavili a dívali se přes ledovou plochu zpátky. Napětí, které jsme zažívali v uplynulých týdnech, z nás již trochu opadávalo. Všechny nás děsila myšlenka, že se k Leně možná nikdy nedostaneme, a nyní jsme tu byli, v klidu a bezpečí. S novou sebedůvěrou jsme mohli vyrazit na další úsek cesty.

Někdo se jen tak na okraj zmínil o rybách. Ve mně to vyvolalo řadu vzpomínek, a tak jsem ostatním líčil, jak se v zimě v Polsku lovily ryby v díře proražené do ledu.

„A když tu díru vyrazíme,“ vložil se do řeči Zaro, „co uděláme pak, přivoláme je hvízdáním?“ Ne, vysvětloval jsem, ryby přilákané hlukem se přiblíží k otvoru a po proražení ledu je změna tlaku vynese nahoru. Ostatní se smáli a žertem mi blahopřáli, že jsem šikovný vypravěč pohádek. „No tak dobře,“ řekl jsem, „vyzkoušejme to.“ Kolemenos se na chvíli vzdálil a vrátil se s masivním kusem dřeva, pak jsme po ledu popošli asi dvacet metrů směrem od břehu. Kolemenos obemkl kládu pažemi, Zaro a já jsme ji chytli vespod, aby měla správný směr, a začali jsme jí bušit ostošest jako beranidlem na zatloukání kůlů. Nakonec jsme led prorazili. Voda z díry vytryskla jako gejzír a vzápětí nám v ledových vírech zaplavila nohy. A skutečně! Objevily se ryby, čtyři, velké asi jako sledě. Vrhli jsme se na ně a pochytali je. Byli jsme vzrušení jako školáci. Ostatní se shlukli kolem mne, plácali mě po zádech a Zaro přednesl krátkou omluvnou řeč za to, že zpochybňovali má slova. Smith, který se zatím úzkostlivě rozhlížel kolem, navrhoval, abychom se raději přesunuli do bezpečí. Napili jsme se studené a čisté vody z Leny a vyrazili dál.

Znovu jsme zamířili na jih a vyšli po říčním břehu na vyvýšené území. Zahájili jsme další úsek cesty, naším nejbližším cílem bylo jezero Bajkal. Krajina před námi silně připomínala tu, kterou jsme před měsíci pochodovali do dřevorubeckého tábora. Nebyly tu sice už tak mohutné lesy jako na posledním severním úseku, stromy tady rostly v rozestupech a korunovaly sled mírných pahorků. Zakrslé keře a porosty vzdorovaly náporu zimy a na většině míst se hojně vyskytovala charakteristická lesklá hnědozelená tráva, jež tančila podle kvílející píšťaly sibiřského větru.

První noc za řekou jsme se utábořili v houštině stromů na nízkém kopci. Zlehka jsme si tady ogrilovali chycené ryby, napíchli jsme je na dlouhou zašpičatělou větev, a bohatě jsme pojedli své první čerstvé jídlo. Navrch jsme si dali ještě kaši.

Ráno se Marchinkovas vzdálil z tábora, aby vykonal potřebu, a když se vracel, už zdálky na nás gestikuloval, abychom šli za ním. Vlekli jsme se mu v patách a přemýšleli, o co jde. Zavedl nás na malou mýtinu. Nic neřekl, jen ukázal prstem. Ve stínu stromů stál dubový kříž, přibližně metr dvacet vysoký. Shlukli jsme se kolem. Snažil jsem se z něj otřít hlínu se zeleným mechem a ucítil jsem, že přejíždím prsty po nějakém nápisu. Když jsme ho očistili, objevila se ruská písmena VP, obvyklá zkratka pro slovní obrat večnaja pamjať (na věčnou památku), tři iniciály jména a rok 1846. Ujistili jsme se, že dřevo kříže je skutečně dub, a začali spekulovat o tom, jak se sem mohl dostat, když všechny okolní stromy jsou jehličnaté.

„Abyste věděli,“ řekl Marchinkovas, „jsme pravděpodobně první, kdo tento kříž spatřil, tedy od toho dne, kdy jej sem někdo umístil.“ Seržant Paluchowicz přiložil natažené prsty ke své kožešinové „helmě“, pak ruku pomalu odtáhl a zabořil vousatou bradu do hrudi. Podívali jsme se na něj a jeden na druhého. Všichni jsme smekli, sklopili hlavy a mlčky stáli. Já jsem si pro sebe odříkal krátkou modlitbu za toho, kdo tu zemřel, a pak za naše vysvobození.

Gumové boty, které jsme fasovali v Irkutsku, jsme už dávno prošlapali a zahodili. Chodidla jsme měli stále omotaná jedinou látkou, kterou nám v táboře vydali, dlouhými pruhy silného plátna. Teď jsme měli všichni na nohou mokasíny a kolem nich kožešinové kamaše ovinuté koženými řemeny, aby nám boty nepadaly z nohou. Pokračovali jsme v cestě na jih vytrvalým tempem asi čtyřiceti pěti kilometrů denně, vždy deset hodin v kuse. Ačkoli po jiných lidech tu nebylo vidu ani slechu, pořád jsme postupovali v roztažené řadě, k této formaci jsme dospěli po praktické úvaze, že kdyby jeden nebo dva z nás zabředli do potíží, hlavní skupina by mohla stále pokračovat vpřed.

Vztahy mezi námi byly teď mnohem uvolněnější, bavili jsme se svobodněji. Během nočních zastávek jsme na Smithe obvykle vyrukovali s otázkami, které se týkaly Ameriky. Z odpovědí jsme vyvodili, že po Státech hodně cestoval, a pamatuji si, že na nás udělaly dojem jeho zážitky z Mexika; nadšeně popisoval, jak si tam koupil nádherné, stříbrem zdobené sedlo.

Dověděli jsme se také, že když pracoval v sovětských dolech na Urale, potkal se tam s dalším Američanem, znal se s ním z Moskvy –, a tak usoudil, že z americké skupiny není jediný, koho sledovalo NKVD.

Šikovný hod těžkou holí a zběsilé plahočení v prašném sněhu na svahu nám vynesly luxusní jídlo v podobě sibiřského zajíce a navíc další pěknou kožešinu do našich zásob.

Lovecké úspěchy naší skupiny byly dílem náhody. Jelikož jsme měli pouze jeden nůž, sekeru a nějaké hole, nebyli jsme vybaveni na to, abychom mohli slídit za zvěří a zabíjet ji pro maso. Bylo by relativně snadnější zřídit jednoduché a účinné pasti, jak to dělali dozorci v táboře, avšak nutnost stálého přesunu vůbec nepřipouštěla nějaké sledování zvěře a nastražování pastí. Mohli jsme se utěšovat tím, že díky šťastnému úlovku několika čerstvých ryb a panáčkujícího zajíce, který se dal příliš pozdě na útěk, jsme jednak ušetřili své zásoby chleba, mouky a ječmene a jednak pozvedli svůj jídelníček vysoko nad pouhé existenční minimum, které jsme dostávali v táboře. Párkrát jsem spatřil suslika, malého sibiřského sysla, jak vystrkuje zvědavě hlavu ze svého doupěte, ale nikdy jsme žádného nechytili. Zaro na ně alespoň dělal obličeje a hvízdal.

V otázkách zálesáctví a loveckých triků chodili všichni pro radu za mnou. Všech šest mých společníků pocházelo z města. Šťastné období, které jsem jako mladík prožíval v Pripjaťských mokřinách, jsem teď mohl praktickým způsobem zúročit. Věřil jsem, že dík občasnému vykouknutí slunce a orientaci podle lišejníků na stromech dokážu vcelku přesně udržovat jižní kurs. Krom toho jsem si nesl v hlavě poměrně jasný obraz široké mapy jihovýchodní Sibiře, jemuž dominovaly Lena a jezero Bajkal. Stačí jen najít severní cíp jezera, říkal jsem ostatním, a když se dáme podél jeho dlouhého východního břehu, projdeme oblastí Bajkalu a skoro se vymaníme ze Sibiře.

Právě myšlenka na to, že nás Bajkal jako přírodní ukazatel vyvede z této krajiny otroctví, nás během příštích několika týdnů stimulovala k rychlému a odhodlanému pochodu.

XI.

BAJKAL A DÍVKA NA ÚTĚKU

Je těžké se rozpomenout na dlouhý sled všech změn ve tvářnosti území, kterým jsme procházeli. V mysli se mi v jasných detailech vynořují obrazy sibiřské krajiny, vždy zvýrazněné a ukotvené vzpomínkou na nějakou mimořádnou událost, jako scénické pozadí dramatické situace v divadelní hře.

Ze zalesněného pahorku jsme hleděli na jih a před námi se prostíralo asi čtyřicet kilometrů otevřené krajiny, protnuté širokou řekou a ve velké dálce přecházející v lesnaté kopce. Celý den jsme se opatrně vlekli mezi nízkými křovinami, zakrslými stromy a chomáči trávy, abychom dospěli do bezpečí lesa. Naše cesta pak několik dní vedla mezi stromy. Asi třetího dne brzy zrána, jen co jsme vyrazili, obestřela nás v krajině mlha. Pro jednou jsme upustili od postupu v roztažené řadě a kráčeli jsme mlhou ve skupině. Kdosi naléhavě sykl, ať jsme zticha. Zůstali jsme nehybně stát a poslouchali.

Před sebou, a to docela blízko, jsme uslyšeli třaslavý, z hloubi hrdla se deroucí kašel, prudké dupání a praskavé zvuky, jako by se nějaké těžké tělo vrhlo naším směrem do podrostu. Stáli jsme nehybně jako sousoší. Pak jsem hmátl pro nůž, Kolemenos si hodil na rameno sekeru a ostatní odhodlaně napřáhli hole. Vtom zběsilý pohyb ustal. Čekali jsme a napínali uši. Dolehl k nám slabý zvuk přidušeného, namáhavého dechu. Uběhly další minuty. Poté hluk propukl nanovo a my jsme cítili, jak se země chvěje pod dunivými údery. Kolemenos si stoupl vedle mě. „Co je to?“ zašeptal. „Musí to být zvíře,“ řekl jsem. „Ale nepřibližuje se,“ řekl hromotluk. „Pojďme se podívat.“ Rozestoupili jsme se a vykročili.

V mlze několik metrů před námi jsem spatřil mohutné tělo zvířete. Házelo sebou křečovitě ze strany na stranu, hlavu svěšenou. Nebylo dobře vidět. V přikrčení jsem uběhl zbývající krátkou vzdálenost. Ostatní utíkali v závěsu za mnou. A tam, mezi stromy, vzrostlý jelen; kopal, frkal, zápolil, čenich pokrytý pěnou. Vydechoval mohutná oblaka páry, a ta se mísila s ranní mlhou. Když ve vzduchu zavětřil obávanou příměs lidského pachu, vytřeštil oči zoufalstvím, až se ukázala bělma. Kopajícíma předníma nohama už stačil vyrýt do zmrzlé země slušný důlek. Byl však v pasti, nemohl utéct. Nádherné košaté paroží měl pevně zaklesnuté ve změti kořenů spadlého stromu. Okolní chaos, podupaná země a zjevný fakt, že zvíře, ve snaze utéct, se málem vyčerpalo k smrti, vypovídaly o tom, že tu muselo uvíznout už před několika hodinami. Uprostřed zmítaní, kopání a chroptění mu hrůza z naší přítomnosti ještě jednou vlila sílu do ztrhaných svalů a zvíře se naposledy pokusilo vyprostit. Pak se ztišilo a jen nervózně poškubávalo přední nohou. Podívali jsme se na Kolemenose, ten se podíval na postižené zvíře, přikývl a šel k němu.

Kolemenos jelena potichu obešel. Stoupl si na kmen padlého stromu, zkušeně vyrovnal váhu, napřáhl se a s prudkým svistem máchl blyštivou sekyrou. Ostří se zatnulo do místa mezi hřbetem a krkem a jelen se zhroutil na místě mrtev. Kolemenos sekeru trhnutím uvolnil a otřel si její ostří o kamaše. Rozběhli jsme se k místu a společně se snažili vyprostit hlavu zvířete ze změti kořenů. Kolemenos si vlezl pod kořeny a snažil se je nadzvednout rameny, ale ani on nedokázal zaklesnuté parohy uvolnit; nakonec vzal opět sekeru a odsekl jelenovi hlavu. Odtáhli jsme mrtvolu na volné místo, tam jsem ji rozřízl a opatrně začal stahovat z kůže.

Všechno se seběhlo velmi rychle; v rozrušení z nečekané situace, z drsného zabití a horečného řezání, jsme ani moc nemluvili. Pak se Makowski nás všech, ale s očima upřenýma na pana Smithe, zeptal: „Co budeme s tou spoustou masa dělat?“ Přerušil jsem práci, právě jsem vyřezával jednu z kýt, a s rukama zkrvavenýma až po lokty jsem vstal. „Měli bychom se poradit,“ řekl Američan.

Pan Smith zahájil poradu prohlášením, že všechno maso neuneseme, ale že si ani nemůžeme dovolit nějaké zde nechat. Všichni jsme mysleli na to, že ten den máme v plánu urazit třicet až pětačtyřicet kilometrů. Snažili jsme se odhadnout maximální množství masa, které dokážeme unést, ale zdálo se, že opravdu nemůžeme vzít všechno. Marchinkovas přednesl návrh, který se přímo nabízel. „Jídlem plýtvat nesmíme,“ řekl Litevec. „Proto na náš problém existuje jen jedna odpověď. Musíme tu zůstat dvacet čtyři hodin a sníst tolik masa, kolik se do nás vejde. Co zbude, to už snad dokážeme odnést.“ Zaro si olízl rty a prohlásil, že on by se zcela jistě zapojil, aby pomohl váhu nákladu snížit. „Souhlasíte všichni, pánové?“ zeptal se pan Smith. Ozvalo se sborové přitakání.

Paluchowicz se věnoval sbírání dřeva, přípravě a rozdělávání ohně, zatímco my ostatní jsme stavěli úkryt a dokončovali porcování. Za hodinku už jsme si vybrané kusy zvěřiny grilovali na dřevěné jehle nad plamenem a z kouřící ječmenné kaše vařené s kousky jater a křehkého masa stoupala lahodná vůně. Nemohli jsme se dočkat, až bude maso pořádně propečené; pořád jsem odřezával plátky a rozdával je ostatním. Museli jsme trochu víc žvýkat, ale maso bylo vynikající. Paluchowicz si ode mě půjčil nůž a rozkrájel si svůj díl na kousíčky, bez zubů by maso nepokousal, a potom jsme ho nechali, aby si jako první nabral z hrnku s kaší. Jedli jsme a jedli, až nám mastnota stékala po vousech, a do toho jsme hlasitě říhali, smáli se a blahopřáli si ke štěstí, které nás tak zázračně potkalo. Potom jsme v úkrytu asi dvě hodiny kouřili a podřimovali. Bylo však potřeba zpracovat i kůži.

Vyčinění kůže nám nějaký čas trvalo. Vybavili jsme se kousky dřeva a trpělivě z ní seškrabovali ulpívající kousky tuku. Zjistili jsme, že písčitá půda, kterou jelen rozdupal, nám při této práci přijde vhod. Jelikož jsme museli za všech okolností cestovat nalehko, vyvstal problém, jak odnést velký pruh usně. Vyřešili jsme ho ve stejném duchu, jako jsme se vypořádali s masem. Zhotovili jsme si mokasíny, celkem čtrnáct párů. Jeden pár jsme si navlékli na mokasíny, které jsme již měli na nohou, a náhradní jsme si zabalili do vaků. Přesto na každého zbyl ještě kus kůže. Já jsem si jej smotal nahoru do vaku. Výrobu bot jsme přerušili, abychom připravili a pojedli další výtečné jídlo, a v noci jsme se opět cpali zvěřinou, až se nám břicha nadouvala. Už ne s takovou chutí, ale stále ochotně jsme pojedli ještě před rozedněním a vše, co zbylo, jsme si rozdělili do vaků.

Asi v půli cesty mezi Lenou a Bajkalem jsme se dlouhé hodiny plahočili do výše položených svahů v pásmu kopců a v průběhu odpoledne jsme vešli do závětří lesa. Měli jsme za sebou náročný den, ale řídce rostoucí stromy nás přiměly vléci se znaveně dál ještě několik hodin a hledat vhodný úkryt. Vítr měl v této výšce sílu vichřice a my jsme se před ním museli co nejlépe ochránit. Našli jsme něco, v co jsme vůbec nedoufali, dlouho nepoužívaný srub lovců kožešin. Hlavní stropní trámy se sice vlastní vahou prohýbaly dovnitř, ale jinak se zdál v pořádku. Opatrně jsme prozkoumali i nejbližší okolí; místo bylo opravdu opuštěné. Hliněnou podlahu pokrýval mech a houby. Pustili jsme se do práce, podepřeli střechu, rozdělali oheň a šli spát. Během noci jsme se po hodinách střídali na stráži.

Jako první byl ráno venku Zaro, protože na něj připadla poslední hlídka. Vzápětí vrazil do srubu. „Tam venku někdo hraje na housle,“ vykřikl. Zaburáceli jsme smíchem a ptali se Zara, co nového má za lubem. Snažil se působit vážně, ale doplácel na svou pověst vtipálka. „Říkám vám, že tam venku někdo hraje na housle,“ trval na svém. Smáli jsme se dál. Pan Smith navrhl, že Zaro by na tu hudbu mohl zatančit kozačka. Zaro stál na svém. „Pojďte si to ven poslechnout,“ vybízel nás. Seržant věnoval Zarovi pátravý pohled, zda se náhodou v jeho obličeji neobjeví náznak potutelného úsměvu, ale pak vstal a šel s ním ven. My za nimi. Asi dvacet metrů od srubu Zaro zvedl ruku, aby nás utišil. Natahovali jsme uši, snažili se zachytit nějaké zvuky.

Zaro opravdu slyšel něco neobvyklého. Když tvrdil, že někdo hraje na housle, trochu přeháněl, neboť tak melodické to nebylo. Spíše to připomínalo brnkání na strunu kontrabasu. Tón zněl hlasitě, dlouho a pozvolna odezníval. Brnknutí se ozvalo vždy zhruba po minutě a chvějivě se neslo mezi stromy. V údivu jsme civěli jeden na druhého a začali jsme se všichni pokradmu sunout za zvukem. Naštěstí, a zcela náhodou, jsme se ke zdroji zvuku blížili po větru a při tom pohledu jsme ztuhli. Stáli jsme právě na kraji mýtiny, na její druhé straně ležel strom zasažený bleskem; kmen se vyvrátil, ale od své dolní části se úplně neoddělil. V místě zlomu, asi metr a půl nad zemí, trčela vzhůru dlouhá tříska. A tuhle třísku někdo najednou stáhl dozadu, až se prohnula jako luk. Potom ji kdosi pustil, a v našich uších se rozezněla „hudba“. A kdo to hrál? Velký černý sibiřský medvěd; stál na zadních v celé své působivé výšce, a my jsme jen zírali.

Nakukovali jsme zvědavě mezi stromy, medvěd třísku stále stahoval dolů a pak ji pouštěl, chvíli stál, hlavu skloněnou na stranu, a v komických rozpacích poslouchal zvuk, který se mu podařilo vyloudit. Představení trvalo několik minut, než to medvěda omrzelo a odšoural se pryč, naštěstí opačným směrem, než jsme stáli my.

Této příhodě jsme se smáli ještě dlouho potom. Zarovo číslo, zvané „Ruský houslista“, vskutku stálo za vidění. Mimochodem medvěd při hře na zvolený nástroj oproti nám značně vynikal. Zjistili jsme, že nikdo z nás nedokáže ohnout třísku dozadu do té míry, aby vyloudil nějakou vibraci. Musel se jí chopit Kolemenos a ještě dva další, aby tón napodobili. Byl to jediný medvěd, kterého jsme cestou viděli, ačkoli starší spolubydlící z tábora nám říkali, že medvědi nejsou až tak vzácní a že zvláště na počátku jara bývá setkání s nimi velmi nebezpečné. Vlky, další hrozbu v této oblasti, jsme nespatřili vůbec, i když jsme slýchali jejich vytí a často nacházeli jejich stopy. Před útoky nás nejspíš chránilo to, že jsme se pohybovali ve větší skupině.

Týdny míjely, až jsme si v půlce května s vděčností povšimli prvních náznaků krátkého sibiřského jara. Vítr byl mírnější a na stromech už jsme tu a tam viděli pupeny. Nad hlavou byl slyšet tlukot křídel: zahlédli jsme husy a kachny letící do krajů, jež v létě nabízejí potravu a možnost rozmnožování. Říčky, které jsme přecházeli, byly stále hluboce zamrzlé a sněhová pokrývka ležela na zemi nedotčená, ale podmínky se obecně lepšily. Cítili jsme, že nejhorší klimatické těžkosti už jsou za námi.

Ze všeho nejméně jsme si přáli potkávat lidi a v tom nás štěstí neopouštělo. Jen velmi vzácně jsme narazili na nějakou cestu, tu jsme pak překračovali jen po důkladném průzkumu. Byly noci, kdy jsme v dálce viděli světla nějaké vsi nebo menšího města. Byly dny, kdy jsme pozorovali vzdálené obrysy budov a vysokých komínů, z nichž stoupal dým. V těchto oblastech jsme postupovali jen s krajní opatrností.

Ve skupině čas od času docházelo k menším výlevům hněvu a podrážděnosti, a to většinou na konci nějakého zvláště náročného celodenního pochodu a skoro vždycky v souvislosti s přidělováním táborových úkolů před spaním. Nikdy to však netrvalo dlouho. Naštěstí se v naší sedmičlenné skupině nevyskytly žádné vážné osobní kolize. Nebylo zapotřebí, aby nám někdo vnucoval sólové vedení. Užitečné návrhy z kterékoli strany jsme přijímali a jednali podle nich. Pokud se názory v nějaké záležitosti různily, rozhodující hlas, se svolením všech, vznesl starší poradce Smith. Vytyčený kurs už pak nikdo nezpochybňoval. Těch několik sporů ohledně táborových povinností zpravidla ukončil Kolemenos, který se nikdy s nikým nehádal, prostě šel a udělal, co bylo třeba. Tento neúnavný, velkorysý a po všech stránkách obdivuhodný muž vždycky dělal víc, než měl a vůbec si s tím nelámal hlavu.

To, že jsme u jezera Bajkal, jsme kupodivu věděli o několik dní dříve, než jsme ho doopravdy spatřili. Vnímali jsme charakteristický pach vody spojený se slabou vůní vodních rostlin a jiných nedefinovatelných vůní, jež vyvolávají nostalgii především u lidí, kteří někdy žili v blízkosti velkých vodních ploch. Ještě jsme k jezeru ani nedošli, a už jsme narazili na hromadu kostí z velké ryby. V blízkosti žádná voda nebyla a tak jsme spekulovali, jak se tam ty kosti asi dostaly. Když jsme scházeli dolů z Bajkalského hřbetu, míjeli jsme už skutečné cesty, zatím zřejmě ještě podružné, ale každopádně mnohem lepší než všechny ty, na něž jsme narazili po útěku z tábora. S větrem, který vanul od jezera, se k nám neslo vzdálené houkání tovární sirény.

Došli jsme na nějaké návrší a z něho už jsme viděli do údolí; vzrušeně jsme konstatovali, že tam už musí začínat Bajkal. Několik kilometrů západním směrem jsme spatřili shluky továrních budov. Nabízel se nám panoramaticky výhled na masivní okrově zbarvené skály porostlé jedlovými hájky; trochu připomínaly čupřinu na temeni divocha. Na kraji vody se v jednom místě choulily malé dřevěné domky, vedle nich jsme viděli několik člunů, obrácených dnem nahoru, a dřevěné kůly, na kterých rybáři sušívají sítě. Viditelnost byla výborná, vzduch stojatý a kouř z továrních komínů stoupal kolmo k obloze. V rybářské vísce se nic nehýbalo a my jsme si říkali, jestli domky nejsou využívány jenom v létě. Hluboko pod námi se vinula cesta, kterou lemovaly telefonní sloupy s velkými bílými izolátory a s nataženými dráty, což svědčilo o tom, že se jedná o velmi důležitou silnici. Měli jsme problém zjistit, ve kterém bodě jsme k jezeru došli. Nakonec jsme se shodli na tom, že jsme se z plánované cesty odchýlili příliš daleko na západ a teď jsme někde u severovýchodního cípu jezera. To znamenalo, že bychom měli zamířit podél břehu západním směrem, dokud se nestočí dolů, tedy stejným směrem, kudy měla vést naše trasa jižní Sibiří.

Skoro hodinu jsme tam všichni dřepěli, uchváceni panoramatickou scenérií pod sebou. V jedné chvíli jsme měli dojem, že jsme zaslechli houkání píšťaly na parníku. Všichni jsme měli dobrou náladu. Vždyť jsme dospěli k dalšímu cíli naší dlouhé cesty na jih. Vyměňovali jsme si názory a uvažovali také nad tím, že naše zásoby potravin se scvrkly jen na nějaké zbytky včetně několika kousků již hodně zavánějící zvěřiny. Mluvili jsme o Bajkalu a já poučil ostatní, že to je nejhlubší jezero na světě, veliká nádrž místy až kilometr a půl hluboká. Vybavil se mi příběh, který mi vyprávěl můj strýc, jenž bojoval v řadách Bělorusů na Sibiři, příběh o katastrofě, která postihla zbytky protibolševické armády. Ta se pokoušela překročit zamrzlé jezero, ale Bajkal uprostřed zamrzlý nebyl, a tak tam zahynuly stovky prchajících mužů. Matně jsem si vybavoval, co jsem si někde přečetl: že totiž tato obrovská vodní plocha, která je neustále v pohybu vlivem spodních proudů z mnoha dravých řek, nemůže nikdy úplně zamrznout.

Naši debatu nakonec přerušil Smith. „Pojďme dolů, trochu se tam porozhlédneme,“ navrhl.

Sestup dolů nám trval déle, než jsme čekali. Větrem poničená směrovka ukazovala, kde a v jaké vzdálenosti leží město či vesnice jménem Čičevka, místo, kde musely stát továrny, které jsme viděli z návrší. Pohotově jsme cestu přeběhli a zmizeli v podrostu na druhé straně. Mezi námi a břehem jezera se v délce kilometru a půl prostíralo dlouhé ploché území; mezi duby, jasany, břízami, lípami a vrbami zde rostla i spousta jalovců, ve vlhké půdě se dařilo také vysokým šelestícím rostlinám, které připomínaly bambusy. Prodrali jsme se houštím menších stromů a ocitli se na kraji řeky. Tady jsme se v hloučku zastavili.

Museli jsme se rozhodnout, zda řeku překročit, nebo ne. Byla jen asi sto padesát metrů široká, ale led uprostřed koryta praskl a v puklině divoce proudila hnědá čeřící se voda. Tady jsme se ujistili, že všichni umíme plavat. Shodli jsme se na tom, že nemá smysl první zkoušku odkládat, protože od nynějška budeme muset zdolávat kdoví kolik řek. Přihlásil jsem se, že půjdu první. Rozvinuli jsme řemeny ze surové kůže, které jsme dosud nesli omotané kolem pasu, a svázali je do jednoho dlouhého jistícího lana. Každý muž měl řemen omotaný kolem sebe až sedmkrát a vzniklé lano bylo opravdu dlouhé. Ostatní dávali pozor, a já jsem opatrně vkročil na kraj ledu. Ten náhle s prasknutím povolil a já se octl ve vodě. Lapal jsem po dechu, překvapeně máchal rukama. Rychle jsem se ale vzpamatoval a vyrazil přes krátkou puklinu k ledu na druhé straně. Doplaval jsem tam a pokusil se vylézt nahoru. Led se odlomil a já to zkusil znovu. Trvalo mi celou věčnost, než se mi podařilo vyškrábat se z vody ven, a pak jsem se několik metrů plazil po břiše dál od kraje, než jsem si troufl se postavit. Prochladlý a žalostně zmáčený jsem mávl na ostatní, ať mě následují.

Pro ně už to bylo méně obtížné, ale stejně nepříjemné. Přidržovali se napnutého lana a takto postupně, jeden po druhém, přeplavali na druhou stranu. Smith, který šel do vody poslední, si omotal konec lana kolem pasu a my jsme ho společnými silami přitáhli na břeh. Když jsem příště zdolával některou z těch napůl zamrzlých řek, bral jsem si s sebou sekeru a odsekával led, dokud v něm ostří nezůstalo vězet, takže jsem se při výstupu z vody měl čeho zachytit.

Co nejrychleji jsme zmizeli v úkrytu, kde jsme si postupně sundali všechny tři kusy oděvu, vatované kalhoty, kabát a kožešinovou vestu, a vyždímali z nich co nejvíce vody. Pak jsme si je znovu oblékli a svižně vyrazili k jezeru, aby se nám v končetinách opět rozproudila krev. Když jsme jezero konečně spatřili, rychle jsme se zorientovali a zamířili na východ.

Později odpoledne jsme se na chvíli zastavili, abychom vymysleli plán pro nadcházející úsek cesty. Zdravý rozum nám radil, že kdybychom se drželi příliš blízko jezera, hrozilo by nám odhalení ze strany obyvatel rybářských vesnic či poloindustriálních městeček, mezi nimiž zde na severu byly ještě dost velké rozestupy, ale na jižní straně, blízko větších měst u Transsibiřské magistrály, osídlení stále více houstlo. Proto jsme se všichni shodli na návrhu, že se vzdálíme více na sever a budeme putovat podél jezera v bezpečné vzdálenosti, mimo dosah silnic a měst. Proto jsme se dali šikmo na severovýchod s tím úmyslem, že cestu opět překročíme až o něco dále. Oblečení jsme měli pořád vlhké, šli jsme tedy rychle, abychom uschli. Urazili jsme asi osm kilometrů, pak jsme před sebou spatřili řadu stromů vyznačující břeh další řeky.

Zaro napravo ode mě dal zdviženou rukou signál k zastavení a zvýšení ostražitosti. Předal jsem znamení ostatním a naše řada se nesouvisle zastavila. Zaro naléhavě ukázal ve směru řeky. Viděl jsem, že mezi stromy se něco hýbe. Mohlo to být zvíře nebo taky člověk, z těch několika set metrů se to v ubývajícím světle nedalo poznat –, ale museli jsme to zjistit. Přišel jsem k Zarovi a zeptal se ho, co si myslí, že tam viděl. Zaro řekl: „Mohl by to být člověk. Ať už je to kdokoli, podle chování se zdá, že nás spatřil a teď se pokouší ukrýt.“ Ostatní se přikradli k nám. „Pokud je to člověk,“ pravil Makowski, „budeme ho muset praštit do hlavy a hodit do řeky. Nemůžeme riskovat, že nás někdo udá.“ Znovu jsme se rozestoupili, Smith a Zaro zaujali místa napravo ode mne, Paluchowicz, Makowski, Marchinkovas a Kolemenos nalevo. V nízkém předklonu jsme přebíhali od jednoho keře ke druhému. Řada stromů se táhla zhruba padesát metrů od řeky a na její hladinu jsme teď jasně viděli. Asi deset metrů od prvního stromu jsem se zastavil a napjatě poslouchal. I ostatní zůstali stát a všichni upírali zrak před sebe. Náhle se postava, dosud nehybně stojící za kmenem stromu, vrhla vpřed a seběhla dolů do změti křovin. V tom letmém okamžiku jsem zahlédl kalhoty a těžké boty. Vyrazil jsem z úkrytu a běžel za ní, ostatní se hnali za mnou.

Boty byly plstěné, s gumovou podrážkou a po kolena vysoké. Trčely komicky z křoví. Vrhl jsem se na ně a vší silou zatáhl, abych vysmýkal na světlo jejich majitele. Vzápětí jsem ležel natažený na zemi s botami v rukou. Kolemenos mi ztěžka dýchal na krk a shlížel na směšně malé nohy a útlé kotníky omotané plátnem. A zpod křoví se ozvalo zděšené, srdceryvné vzlykání. V náhlých rozpacích, po tom úprku stále zadýchaní, jsme pohlédli jeden na druhého. Někdo užasle zašeptal: „To musí být ženská.“

Kolemenos se shýbl, odstrčil ramenem křoví a jemně ji zvedl. Všichni jsme se shlukli kolem. Byla to dívka, takové nedochůdče s hrůzou vytřeštěnýma očima; po špinavé tváři jí stékaly čiré potůčky slz. Před pár okamžiky jsme byli houf zoufalců, kteří ze strachu před odhalením uvažovali o jejím zabití. Teď jsme stáli okolo, neohrabaní a kajícní jako horda uličníků, kteří byli přistiženi při nějaké rošťárně a nyní se snaží najít slova, aby svou příliš hrubou legrácku odčinili. Dívka mi skrz slzy pohlédla kradmo do tváře a přikrčila se. „Neboj se nás,“ řekl jsem rusky. Znovu se na mě podívala a pak sklouzla očima na šest dalších vážných a úzkostlivě vyhlížejících vousatých tváří. Plakala pořád dál a já jí to nemohl vyčítat; museli jsme vypadat jako nejhorší banda desperátů, s jakou se kdy při vší smůle setkala.

„Prosím tě, neplač, holčičko,“ řekl seržant Paluchowicz. Stále byla velmi vyděšená. Musela vynaložit všechny síly, aby přestala vzlykat. „Neublížíme ti,“ snažil jsem se ji utěšit.

„Všichni máme své vlastní sestřičky i své milované ženy.“ Ostatní kývali na souhlas.

Všechno, co měla na sobě, bylo na její postavu příliš velké a neforemné. Útlá ramínka se choulila v dlouhé a široké vatované fufajce, štíhlé kotníky nepatřičně vyčnívaly z mohutných vatovaných kalhot. Oba kusy oděvu byly, stejně jako ty naše, z jakési smutečně černé těžké látky. Zpod kabátu vykukovala horní část velmi obnošených a špinavých sametových šatů purpurové barvy, jejichž sukni měla zastrčenou do kalhot. Ze dvou rukávů nějakého zeleného vlněného svetru si vyrobila šálu, kterou měla omotanou kolem krku. Její oči zalité slzami byly neuvěřitelně modré. Zpod kožešinové kapuce, prožrané od molů, jí čouhaly chomáče kaštanově hnědých vlasů. Vypadala jako školačka, která se namaškařila do oblečení dospělé ženy. A protože působila tak bezmocně, jen jsme mlčky stáli kolem a čekali, až jí oschnou slzy a něco řekne. My sami jsme úplně ztratili řeč.

Zvedla ruce a rukávem od kabátu si přejela po tváři; všiml jsem si, že v prstech drží malý křížek. Pak ruce svěsila, sklopila zrak k nohám a obrátila oči ke mně. Stála ve sněhu skoro bosá, a já pořád držel její boty. Shýbl jsem se a pomohl jí vklouznout nohama zpátky do bot.

Tehdy promluvila, takovou kuriózní směsicí polštiny a zajíkavé ruštiny. „Ztratila jsem se cestou do kolchozu, kde pracuji. Jsem Polka a deportovali mě sem na práci.“ Z pohledu, kterým na mně spočinula, čišela úzkost.

K dívce se protlačili Paluchowicz a Makowski. Mluvili jsme na ni jeden přes druhého. Z drmolivého vysvětlování nakonec pochopila, že i my jsme Poláci, že jsme trestanci na útěku a že se nemá čeho bát. Impulzivně se mi vrhla do náruče a plakala úlevou a náhlým štěstím. Pořád dokola opakovala: „Bůh je ke mně dobrý.“ Druzí dva Poláci ji nemotorně hladili po hlavě a po ramenou.

Byl to výjev plný emocí. Na jednu chladnou hlavu ve skupině snad až příliš emotivní a hlučný. Smith se vzdálil a znepokojeně hlídkoval. Rusky zavolal: „Skončete to. Zapomínáte, kde jsme? Pojďme se proboha ukrýt.“

Skupina se rychle rozpojila. Vyrazili jsme, abychom našli nějaké útočiště.

XII.

KE SKUPINĚ SE PŘIPOJUJE KRISTINA Jmenovala se Kristina Polanská. Bylo jí teprve sedmnáct. Už dva

dny nejedla a byla hrozně, hrozně vyhládlá. Zalovili jsme v rancích a dali jí zbytky jídla. Jedla jako hladem polomrtvé zvíře, zcela soustředěná na jídlo, a jen tu a tam posmrkla a vatovaným rukávem svého kabátu si otřela nos. Fascinovala nás. Dřepěli jsme kolem ní a nespouštěli z ní oči. Jen pan Smith seděl opodál, a i když se na ni také díval, hodnotil ji s větší zdrženlivostí. Potom přestala na chvíli jíst a pověděla nám své jméno.

„Neztratila jsem se cestou do kolchozu,“ řekla sama od sebe. „Utekla jsem. Jsem na útěku už mnoho dní.“ Odmlčela se. „A vy jste první džentlmeni, které jsem potkala od doby, co jsem opustila domov.“ Přitom položila velký důraz na slovo „džentlmeni“.

„Odkud jsi, Kristino?“ zeptal jsem se.

„Můj otec měl statek nedaleko Lucku, na polské Ukrajině,“ řekla. „Naposledy jsem tam byla v roce 1939. Teď jsem bez domova.“

Američan se do debaty tiše vložil s otázkou, jaké jsou naše bezprostřední plány. Upozornil nás, že se stmívá, a vyjádřil názor, že bychom se měli podél říčního břehu přemístit trochu na sever, do slibně vyhlížejícího bodu, odkud bychom mohli druhý den překročit řeku. Navrhl, že by bylo zbytečné se před večerem téhož dne podruhé zmáchat. Alespoň jsme mohli spát v suchu.

Nikdo se s ním nepřel. Ušli jsme podél řeky lemované stromy šest až osm kilometrů. Všiml jsem si, že dívka se několikrát podívala na Smithe. Nemluvila na něj. Zřejmě vycítila, že tento klidný a zamyšlený muž představuje jedinou pravděpodobnou opozici vůči její přítomnosti mezi námi. My Poláci jsme se s ní bavili. Smith neříkal nic.

Byla už úplná tma, když jsme si našli místo na spaní. Postavili jsme si úkryt u jednoho spadlého stromu. Dívce jsme na zem rozložili své vaky a ona se mezi námi v naprosté důvěře stulila a usnula. Náš spánek byl poněkud přerušovaný. Během nočních hodin jsme se střídali na stráži, jak jsme měli ve zvyku. Ona pořád spala jako utahané dítě, vůbec nevnímala noční chlad. Při prvním náznaku ranního světla se pan Smith dotkl mého ramene a pokynul mi, abych se s ním kousek vzdálil. Kristina ještě pořád spala.

Šel okamžitě k věci. „Co s tou mladou ženou uděláme, Slávo?“ Věděl jsem, že se to rozhodnutí blíží, ale neuměl jsem na to odpovědět. Možná by bylo dobré se jí zeptat, řekl jsem, jaké má plány. Jeho otázce jsem se vyhýbal a dobře jsem to věděl. Koutkem oka jsem viděl, že se Makowski baví s Paluchowiczem. Pak přišli k nám. Za nimi šel Kolemenos. Minutku na to vyšli z úkrytu i zbylí dva a připojili se k nám. „Výborně,“ řekl Američan, „bude to porada za účasti všech.“ Debatovali jsme, ale k věci jsme se nedostali. Vezmeme dívku s sebou? To byla jediná otázka, která nás zaměstnávala. Na poradě jsme se pouze usnesli, že si s Kristinou promluvíme, a potom snad dospějeme k nějakému rozhodnutí.

Jemně jsme ji vzbudili. Zívla a protáhla se. Pak se posadila a rozhlédla se po nás všech. Usmála se, skutečně měla radost, že nás vidí. I my jsme se na ni pod vousy zazubili, kochajíce se něčím tak vzácným. Spěšně jsme se pustili do shánění jídla, a když se začalo rozednívat, potichu jsme se nasnídali. Paluchowicz si rozpačitě odkašlal a zeptal se jí, jak se sem dostala a kam má namířeno.

„Chtěla jsem se dostat do Irkutska,“ řekla, „protože muž, který mě svezl v kolchozním nákladním autě, se mnou měl soucit a poradil mi, že když se dostanu na tuto velkou železniční křižovatku, mohla bych se ukrýt ve vlaku jedoucím na západ. Vysadil mě na silnici několik kilometrů odtud a já se snažila město někudy obejít.“

Její pohled spočinul na Američanovi, a ten ho vážně opětoval. Její prsty si chvíli hrály s pramínky vlasů, které jí vykukovaly zpod čepice; pak si je s trochu patetickým a podmanivě ženským gestem odhrnula z čela. „Myslím, že bych vám o sobě měla povyprávět,“ řekla. Přikývli jsme.

Byla to variace příběhu, který jsme všichni znali. Vězeňské tábory byly plné mužů i žen, kteří by mohli vyprávět o podobných zážitcích. Lokalita a podrobnosti se možná lišily, ale hrůzy a temné utrpení byly společnými ingrediencemi a pocházely ze stejné autorské dílny.

Po první světové válce byla otci Kristiny Polanské odměnou za válečné služby přidělena půda na Ukrajině; bylo to období přerozdělování středoevropských hranic. Její otec bojoval proti bolševikům, a generál Piłsudski tak měl možnost vyjádřit mu konkrétním způsobem vděčnost Polska. Dívka byla jedináček. Její rodiče tvrdě pracovali a chtěli, aby se Kristina díky jejich píli a pracovitosti měla ve všech ohledech lépe. V roce 1939 navštěvovala střední školu v Lucku a Polanští byli s jejími studijními úspěchy velmi spokojeni.

Přišlo září 1939. Rusové se dali do pohybu. Zprávy o postupu „Osvoboditelů“ z Rudé armády se v předstihu donesly i k ukrajinským zemědělským dělníkům. Dobře organizované komunistické podsvětí bylo připraveno. Stačilo několik plamenných projevů na téma svržení cizích statkářů a navrácení půdy dělníkům, a z ukrajinských rolníků se rázem stala vraždící lůza. Polanští věděli, že jejich situace je zoufalá. Věděli, že si pro ně lůza přijde. Schovali Kristinu na půdu a čekali. „Ať se bude dít cokoli, zůstaň tam, dokud si pro tebe nepřijdeme,“ řekla matka.

Slyšela, jak vzrušený dav dorazil, doléhaly k ní výkřiky mužů, praskot a rozbíjení, slyšela, jak se plenitelé v záchvatu destrukce ohánějí kladivy i sekerami a demolují vybavení v okolních zemědělských budovách. Kristina měla dojem, že poznává hlasy mužů z nejbližší vsi. Venku na dvoře volala Polanská jménem na jednoho z mužů, kterého znala. Ta výzva jasně dolehla na půdu ke zděšenému dítěti: „Vezměte si, co chcete, ale neničte náš domov a pozemky.“ Pak zavládlo asi na minutu nebo dvě ticho. Poté se ozvalo mručivé mumlání, hluk pořád sílil. Muži se shlukli a začali se sunout k domovním dveřím a Polanské. Kristina svoji matku neslyšela, ale věděla jistě, že tam je, že stojí po boku jejího otce. Někdo začal k mužům promlouvat. Byla to ostrá slova plná nenávisti. Kristina ještě jednou uslyšela otcův hlas, ale utonul v náhlém povyku. Matka jednou vykřikla, a pak si Kristina přitiskla ruce na uši a jen se třásla a tiše pro sebe naříkala.

Doba strávená na půdě připadala Kristině jako několik hodin, ale připustila, že to možná tak dlouho nebylo. Muži mezitím odešli. V domě se rozhostilo velké ticho. Všichni pomocníci utekli ze statku už předchozího dne. Matka a otec si pro ni nepřišli. Kristina si myslela, že je možná vesničané odvlekli. Slezla dolů do ztichlého domu a vyšla na dvůr. Polanski a jeho žena leželi na dvoře mrtví, kousek od domovní zdi. Kristina se k nim připlížila, a tady je viděla naposledy. Byli zmláceni a potom uškrceni ostnatým drátem.

Pozorně jsem sledoval její bílou tvář, když vyprávěla o hrůzách toho zářijového rána. Mluvila monotónním hlasem a její výraz se příliš neměnil, jako u člověka, který stále trpí následky velikého šoku.

„Potom jsem se vrátila do domu,“ řekla, „posbírala nějaké jídlo a zabalila si ho do plátna. Moc dlouho jsem pak utíkala, co mi nohy stačily.“

Dalších pár dnů si do podrobností nepamatovala. Ve vesnicích, kterými procházela, se našli soucitní lidé a poskytli jí nocleh a jídlo. Byla posedlá myšlenkou, že si musí udržet náskok před Rusy a nesmí jim padnout do rukou. Ironií osudu ji chytili, už když přecházela hranici, aniž tušila, že je v její blízkosti. Rudá armáda ji předala civilnímu soudu, který ji bez okolků odsoudil k deportaci do Ruska. Tam měla pracovat v kolchoze v oblasti řeky Jenisej na západní Sibiři.

V živějších barvách popisovala život na sovětském statním statku. Byly to novější zážitky a vybavovaly se jí zřetelněji. Většinu zaměstnanců tvořily mohutné, prsaté, drsné ruské ženy a Kristina byla mezi nimi jediná Polka. Druhý den po příjezdu ji poslali mlátit obilí a tahat velké pytle. Ostatní ženy se jí posmívaly, připadala jim tak slabá! Smály se, že není schopna dělat těžkou práci, kterou ony samy zvládaly snadno. V noci, celé tělo rozlámané, plakala tak dlouho, dokud neusnula. Jídlo měli mizerné a hlavní položkou na jídelníčku byl kilogram chleba denně, Kristina dostávala stejně jako všichni ostatní.

Nakonec to však nebyly ženy, kdo přiměl Kristinu k útěku. Statek řídil předseda, muž, o jehož projevy přízně ostatní ženy vždycky stály. Ale Kristina se ho bála a snažila se mu vyhýbat. Byl to veliký mužský, řekla, vysoký, snědý a silný. Občas Kristinu vyhledal a zkoušel to na ni s poněkud těžkopádnými lichotkami, tvrdil jí, jak je jiná než Rusky a že potřebuje někoho, kdo by se o ni staral. Rusky si všimly jeho náklonnosti, hrubě na to téma žertovaly, jízlivě komentovaly její vyzáblost a varovaly ji, ať se o sebe raději stará sama.

Jednoho dne se dověděla, že nepojede s ostatními ženami do práce a že se má dostavit k předsedovi „k pohovoru“. Jeho záměry byly od začátku jasné. Slíbil jí, že už nebude muset dělat těžkou práci, tedy pokud k němu bude milá. Kristina zpanikařila a naléhala na něj, aby ji nechal jít za ostatními. Co následovalo, byl jednoznačný pokus o znásilnění. Kristina křičela, škrábala ho do tváře a divoce kopala svými bagančaty. Muž zaskočený jejím zuřivým odporem na chvíli povolil sevření, což stačilo na to, aby se mu Kristina vytrhla, vyrazila bezhlavě ven a utekla zpátky do ženské ubytovny. Volal za ní ošklivé nadávky a hrozil, že použije všechny prostředky, aby ji přinutil změnit názor.

Kristina čekala celý den uvnitř, až odpolední světlo začalo slábnout, a pořád trnula strachem, že si pro ni přijde. On se však neukázal. Když tušila, že ostatní ženy se musí každou chvíli vrátit, vyklouzla ven, prošla za kolchozními budovami, aby na ni z předsedova domu nebylo vidět, a uprchla. Té noci přespala v rákosí u řeky, a když druhý den ušla podél řeky mnoho kilometrů, nakonec dorazila k nějaké cestě. Tady jí zastavil řidič velkého náklaďáku a pak ještě jeden, takže se dostala dost daleko na východ.

„Všichni Rusové nejsou zlí,“ řekla Kristina. „Tihle se nade mnou slitovali a dali mně i trochu chleba. Druhý řidič mi řekl, abych se pokusila dostat do Irkutska, ale dál už mě odvézt nemohl.“

Rozhlédla se po nás a nakonec upřela pohled na pana Smithe. „A tak jsem se dostala sem,“ dodala.

Američan strčil ruce do kapes své fufajky. Bez obalu řekl: „My nikam do blízkosti Irkutska nesměřujeme. Jdeme podél druhé strany jezera na jih. Co teď budeš dělat?“

Kristina vypadala překvapeně; zaskočilo ji to. Obrátila zděšený pohled k nám ostatním. Nic jsme neříkali. Věděli jsme, co chceme, ale nechali jsme pana Smithe, aby to vyřešil po svém. Její rty se slabě chvěly. Pak vytrčila útlou bradu. „Půjdu s vámi. Nemůžete mě nechat samotnou.“

Američan se chvíli díval na řeku za její hlavou. „Umíš plavat?“ „Plavu výborně,“ řekla a nešlo nepostřehnout její hrdý tón. „Ve

škole jsem patřila mezi nejlepší plavce.“

Šedivým plnovousem pana Smithe se mihl úsměv. Velmi se nám ulevilo, když Kristině řekl: „Odpusť mi, dítě, pokud se ti mé otázky zdály trochu příkré. Jen jsme si mysleli, že máš možná své vlastní plány. My ti můžeme nabídnout jen spoustu těžkostí. Naše zásoby jídla se velmi ztenčily a máme před sebou ještě dalekou cestu. Musíš také uvážit, že kdyby tě dopadli s námi, nevyvázla bys z toho tak lehce, jako kdybys zůstala sama. Ale jestli se k nám chceš přidat, se vším všudy tě přijímáme.“

„Děkuji,“ odvětila Kristina prostě. „Jediné, co bych chtěla, je být s vámi.“

Dívka se vzdálila do křoví a já v její nepřítomnosti vybídl ostatní, abychom zkontrolovali naše zásoby. Otevřeli jsme všech sedm pytlů, dali smotané kůže stranou a vytáhli jídlo. Jak jsme se obávali, byli jsme na tom špatně. Zůstalo nám možná pár kilo ječmene, trocha mouky, něco soli a nějaké to kilo už skoro černého jeleního masa. Rozhodli jsme se zavést striktní přídělový systém, pouze jedno menší jídlo denně, dokud si zásoby nedoplníme. Jediná položka, jíž jsme měli v zásobě stále dostatek, byla gubka na rozdělávání ohně. Alespoň jsme se měli jak zahřát.

Kromě společného jídla měl zřejmě každý z nás nejméně jeden kus tvrdého chleba, a ten byl uschovaný hluboko v kapse dlouhého kabátu. I já jsem jeden kousek měl, a občas se ukázalo, že i ostatní mají takovou malinkou osobní skrýš se železnou zásobou. Nebylo na tom nic nečestného. Schovávat si chléb, to byl vězňův reflex, příznak života v zajetí. Vězeň, který u sebe přechovával aspoň jednu kůrku chleba, měl pocit, že se stále drží při životě, jako když člověk v civilizovaných podmínkách nosí v kapse minci pro štěstí. Později vycházelo najevo, jak moc jsme si tu opuštěnou polskou dívku zamilovali, právě když někdo z nás vylovil z kabátu poslední kousek chleba, aby utišil její hlad.

Toho rána jsme se spěšně najedli a rozhodli se, že co nejdřív překročíme řeku. První hodina denního světla slibovala pěkný jarní den a my jsme si všichni přáli, abychom tu vzdálenost zdolali co nejdřív a zase rychle nabrali přímý kurs na jih.

Pro dívku tahle řeka představovala novou z řady tvrdých zkoušek, které se jí už podařilo přestát. Přesvědčili jsme ji, aby si sundala teplý kabát, kalhoty a boty. Na okamžik jsem nad ní pocítil opravdu velikou lítost, jak tam s námi stála, hubená, ve svých vybledlých purpurových šatech. Opatrně jsem se vydal na kraj ledu, sekeru pevně zastrčenou za pasem kalhot, zatímco za zády se mi odvíjelo lano. Poměrně rychle jsem přeplaval přes puklinu v ledu na druhou stranu. Pak přeplaval Kolemenos, který s jistými obtížemi držel nad vodou dívčino smotané oblečení. Paluchowicz a Makowski šli do vody společně a drželi dlouhé rezervní lano, jehož konec měla Kristina omotaný kolem pasu. Následovali ostatní tři, jeden z nich přepravil nad hlavou dívčiny boty. Běželi jsme se schovat a v poklusu jsme namotávali lano.

Kristina celá zmodrala zimou a nemohla zastavit jektání zubů. Kolemenos jí podal oblečení. „Nestůj jako sloup, dítě,“ řekl jí Američan. „Odskoč si kousek stranou a shoď ze sebe ty šaty. Rychle je vyždímej, setři ze sebe co nejvíce vodu a skoč do suchých kalhot a fufajky.“ Přikývla a odběhla. My jsme se zatím svlékli, poskakovali kolem a přitom jsme ždímali své oblečení. Pak jsme v mokrých hadrech několik minut čekali, až se dívka vrátí. Přiběhla s mokrým rancem šatů a spodního prádla v podpaží.

„Viděl jste? Umím plavat, ne?“

Pan Smith se pousmál. „Ano, viděl.“ A stranou mi řekl: „Vidím, že s tou mladou dámou až takové problémy nebudou.“

Po zbytek dne jsme usilovně pochodovali a dělali jen kratičké zastávky; Kristina s námi bez reptání držela krok. Polední květnové slunce příjemně hřálo a pomáhalo nám sušit oblečení. Do setmění jsme určitě urazili dobrých pětačtyřicet kilometrů na severovýchod od Bajkalu. Také se nám lépe spalo, protože jsme opět tábořili mezi vysokými stromy.

Třetího dne, kdy jsme se stále vzdalovali od jezera, jsem usoudil, že už můžeme opět zamířit na jih a dát se po trase vedoucí asi osmdesát kilometrů podél Bajkalu. Tento směr nás měl zavést až k hranici. Byly to sice jen dohady, ale myslím, že jsem se ve svém předpokladu příliš nemýlil, ačkoli udržet opravdu souběžný kurs bylo nemožné. Ubírali jsme se kopcovitou a poměrně lesnatou krajinou a náš postup sestával ze sérií lopotných výstupů a obtížného slézání po strmých úbočích do údolí, jimiž tekly menší řeky a říčky směrem k jezeru. Tato údolí vedla většinou jihozápadním směrem. Mnohé z říček šlo přebrodit, ačkoli jsme se potýkali s proudem, který po rozpukání ledu zesílil. Při brodění šel vždycky v čele Kolemenos a dlouhou tyčí sondoval hloubku před sebou.

Žasl jsem nad tím, jak to dívka všechno zvládala. Její křehkost v nás všech stále vyvolávala pochybnosti a jsem si jistý, že si to uvědomovala. V těch prvních dnech nás ani jednou nezdržela. Dokonce zářila spokojeností, zatímco my jsme byli po zvláště namáhavém pochodu podráždění unavení. Chovala se k nám jako k partě starších bratrů, ke všem s výjimkou pana Smithe. Mezi nimi se vytvořil vztah téměř jako mezi otcem a dcerou. Když jsme večer leželi v úkrytu, často jej prosila, aby jí vyprávěl o Americe. Nejednou jsem slyšel, jak jí Smith říká: až tohle všechno skončí, měla bys jet do Států se mnou. Něžně si ji dobíral kvůli jejím velkým ruským botám a pak řekl: „Nic si z toho nedělej, Kristino, v Americe ti koupím krásné šaty a elegantní lodičky na vysokých podpatcích.“ A Kristina se smála a v jejím hlase zazníval údiv i naděje.

Získala si nás natolik, že by se v celé skupině nenašel jediný muž, který by s radostí nepoložil život za její záchranu. Ráno se probudila, pohlédla na nehezkou sebranku kolem sebe a řekla: „Já báječné, že vás zase všechny vidím. Cítím se s vámi tak bezpečně.“ Během pochodu se ráda pouštěla do Zara, snažila se ho přiměla k vtipkování. I Zaro se občas kabonil, ale Kristina ho svým škádlením vždycky dostala do jeho obvyklé výborné nálady. Zaro, pobídnutý jejím zájmem, jen sršel vtipem. Když jsem je občas sledoval, jak se spolu baví, skoro se mně nechtělo věřit, že jsme na zoufalé výpravě, zchvácení hladem a únavou, a že nejhorší část cesty máme teprve před sebou. Nejzdrženlivější ze skupiny byl Litevec Marchinkovas. Mluvil málo a do našich porad většinou zasahoval jen tehdy, když ho někdo vyzval. Kristina šlapala po jeho boku dlouhé kilometry, tiše a vážně s ním rozmlouvala, a pak se náhle dostavil vzácný úkaz: Marchinkovas se usmál, dokonce se nahlas zasmál.

Nyní měla skupina i ošetřovatelku. Kolemenos začal kulhat, protože měl bolavé prsty na nohou. Kristina mu nohy vykoupala, ze své spodničky natrhala proužky látky a rozedřená místa mezi prsty mu ovázala. Když se mi otevřelo zranění na noze, ošetřila mi ho. O říznutí nebo odřeninu se okamžitě postarala. Když obvazy po zhojení sundala, vyprala je v říční vodě, usušila a schovala pro další použití.

Když jsme se asi v půli cesty podél jezera přiblížili k řece, zřejmě k řece Barguzin –, i Kristina se ocitla na seznamu raněných. Začala zaostávat a já si všiml, že kulhá. Zastavil jsem ostatní a vrátil se k ní. „Trochu mě dřou boty,“ řekla. Sundal jsem jí je. Chodidla a paty měla rozedřené v místech, kde jí předtím praskly puchýře. Musela dlouhé hodiny trpět. Boty na ni byly moc těžké a velké. Všech sedm mužů se snažilo jí pomoct, ale ona trvala na tom, že její stav je dobrý a že může pokračovat. Ovázal jsem jí chodidla kusy plátna a pak jsem ji přesvědčil, aby nám dovolila zkrátit plstěné vršky jejích bot; sahaly jí až po kolena. V odlehčených botách by se jí mohlo jít lépe. Plsť jsme tedy odřízli a schovali ji pro pozdější použití, třeba do náhradních mokasín. Ale asi po hodině Kristina kulhala stejně ošklivě jako předtím a my jsme se rozhodli, že boty zahodíme a zhotovíme jí mokasíny.

A tak jsem Kristině vyrobil pár mokasín. Vložil jsem do toho veškerou péči a dovednost, abych z materiálů, které byly po ruce, zhotovil co nejlepší a nejpohodlnější obuv. Ostatní seděli kolem mne a sledovali každý řez nožem a každý steh koženého řemínku. Podrážky jsem udělal zdvojené, aby byly pevné a dlouho vydržely, a vystlal je vložkami ze soboliny. Všichni mně k mé práci blahopřáli a Kristina mi impulzivně vtiskla polibek přímo doprostřed čela.

Začali jsme mít pocit, že dívka nám přináší štěstí. K žádnému skutečnému zpomalení tempa zatím nedošlo, dokud jsme uprostřed noci, asi pět dní poté, co jsme u cípu jezera odbočili na jih, nedošli k řece Barguzin. Každý větší vodní tok s sebou totiž přinášel velkou časovou ztrátu: museli jsme obětovat nějaký čas na průzkum, abychom objevili nejlepší místo pro přechod. Druhý den jsme zjistili, že cestu nám kříží hned tři poměrně široké řeky. Když jsme překročili první, narazili jsme po hodině chůze na druhou. Třetí a největší řeka nás zdržela o tři hodiny později. Promarnili jsme u ní několik dalších hodin, než jsme ji prozkoumali a nakonec zdolali. Odhadovali jsme, že tyto tři řeky se o něco dál na západ musí spojit a ústí do Bajkalu jako velká řeka Barguzin. Vylezli jsme na kopec na protějším břehu třetí řeky a rozdělali si oheň, abychom se usušili. Byli jsme všichni utahaní jako psi a taky nesmírně hladoví.

Co se týče hladovění, zjistil jsem, že skutečné bolesti mě nepostihly asi osm dní. Všichni ostatní mezitím ošklivě strádali. Ale když mě křeče z hladu konečně přepadly, trpěl jsem hůř než ostatní. Té noci jsme si uvařili trochu kaše z ječmene, ale bylo jí tak zoufale málo, že bychom možná udělali lépe, kdybychom nejedli vůbec. Na nic kromě jídla jsme skoro nedokázali myslet. Zazněly návrhy, že bychom se měli vplížit do nějakého hospodářství či na menší statek a něco ukrást, ale i v tak krajní situaci jsme měli velký strach: kdybychom na sebe nevhodně upozornili, ohrozili bychom všechny naše plány. Kdyby se totiž někdo rozhodl nás vyslídit, alespoň některé z nás by určitě dopadli.

Kristina usnula ještě během naší porady.

Seržant na ni pohlédl. „Pojďme spát. Myslím, že holka nám zítra přinese štěstí.“

„V to doufejme,“ řekl jeho přítel Makowski. XIII.

PŘECHOD TRANSSIBIŘSKÉ MAGISTRÁLY Řeku Barguzin jsme překročili na konci května a byla to poslední

z větších vodních překážek. Zdálo se, že na druhém břehu na nás už čeká krátké sibiřské léto. Celou cestu od severního cípu Bajkalu jsme se těšili z mimořádně mírného jarního počasí, bylo sucho a skoro nepršelo. Nyní na nás pražilo slunce, všechno se zelenalo, v krajině kvetly květiny a ptáci se vrátili ze svých dalekých tahů. Po šesti týdnech jsme se vymanili z drsného sevření končící sibiřské zimy a ocitli se v teplé náruči jižního slunce. V dálce byly vidět sluncem ozářené venkovské sady s kvetoucími třešněmi a meruňkami. Spát venku už nebylo takové utrpení, i když jsme pokládali za rozumné neriskovat rozdělání ohně. Přes den jsme si už museli svléci kožešinové vesty, ale po západu slunce jsme si je zase rádi oblékli, aby nás chránily před nočním chladem.

Celé dva dny po překročení řeky Barguzin jsme nic nejedli a všichni jsme byli posedlí myšlenkou na jídlo. Pak jsme mezi stromy zahlédli koně; prozradil se tím, že neklidně cloumal rukojeťmi primitivně zhotovených sání. Kůň ucítil, že se blížíme, a náš pach se mu očividně nelíbil. Zaro a já jsme vyrazili napřed, abychom situaci prozkoumali. Kůň se ohlédl naším směrem, zahlédli jsme jen bělmo očí. Musel vytušil naše záměry. Byli jsme připraveni sníst i koňské maso.

Zaro a já jsme tu věc spatřili najednou, starou jedno-hlavňovou brokovnici s dvanácti drážkami, jež měla pažbu a hlaveň omotané měděným drátem, aby držely pohromadě. Ležela na sáních vedle koženého váčku, a v něm musela být munice. Ta myšlenka mi náhle a jasně naskočila v hlavě. Musíme se zbraně zmocnit dřív, než se k ní dostane majitel. Rozběhl jsem se se Zarem vpřed a strčil si pušku pod paži, hlavní dolů. Mávl jsem na ostatní, ať jdou za námi. Kristina s panem Smithem, který ji ochranitelsky držel kolem ramen, stáli opodál, zbytek skupiny se přiblížil k nám. Kolemenos zamířil ke koni, aby na něj promluvil a pokusil se zmírnit jeho neklid, ale zvíře před ním plaše ucuklo.

Ten muž se musel nacházet někde poblíž, tak blízko, že zaslechl nervózní pohyby svého koně. Napjatě jsme mu stanuli tváří v tvář. Byl to asi šedesátiletý mohutný, ramenatý dřevorubec s velkou sekerou položenou na pravém rameni. Měl hustý plnovous, ale vousy a dlouhé vlasy byly úhledně zastřižené. Mužův příchod na mě zapůsobil: uviděl nás, ale jeho pomalý rozvážný krok ani nezakolísal. Jeho oči hleděly upřeně před sebe a vzaly na vědomí fakt, že držím pod paží jeho zbraň. Neprojevil ani náznak strachu či zděšeni. Přišel ke koni, pohladil ho rukou po hřívě, otočil se stranou a zasekl ostří své sekery do kmene stromu.

Podíval se mně do obličeje a pak zaostřil za mě dozadu, kde stála dívka s Američanem: „Kdo jste?“

Odpověděl Smith, jenž současně přistoupil blíž. „Jsme vězni na útěku. Neublížíme vám. Chceme jen jídlo.“

„Časy se změnily,“ řekl ten muž. „Byly doby, kdy byste tu našli přichystané jídlo a nikdo by se na nic neptal.“

Ten muž se vyznačoval prostou důstojností: nenuceně a upřímně si nás všechny prohlížel. Opět obrátil hlavu ke Kristině a já si pomyslel, že se začne ptát na ni. Ale neřekl nic. Místo toho obešel hlavu koně, hmátl do sání a vytáhl dlouhý úzký pytel. Chvíli zápolil s řemínkem, kterým byl pytel nahoře stažený. „Se mnou si starosti dělat nemusíte,“ řekl. „Žiji sám a jsem tu jediný člověk široko daleko.“

Z pytle se vynořil poklad. Bochník tmavě hnědého chleba. Čtyři menší sušené ryby. Velký kus soleného vepřového, tučného, až se sliny sbíhaly. Zpoza opasku vytáhl dlouhý lovecký nůž. Byla to potrava pro člověka, který má v úmyslu strávit celý den mimo domov, a bylo jasné, že z toho ještě nic nesnědl. Se soustředěnou pozorností jsme sledovali jeho počínání. Pečlivě si odřízl jeden krajíc chleba a jeden plátek soleného vepřového. Svou porci zase vrátil do pytle. Pokynul Kolemenosovi, ten stál nejblíže. Kolemenos k němu přistoupil a dřevorubec mu vložil do rukou bochník chleba, kus vepřového a sušené ryby.

Kolemenos tak dlouho stál a shlížel na jídlo ve svých obrovských rukou, až jsem mu nakonec řekl: „Dej si to do pytle, Anastaziji, a později se o to rozdělíme.“

Když mě Rus uslyšel mluvit, stočil pohled ke mně, a ke zbrani, kterou jsem držel. V jeho očích se zračila nevyslovená otázka. Šel jsem za Smithem a chvíli jsme o zbrani mluvili. Shodli jsme se na tom, že nám k ničemu nebude. Nemohli jsme s ní lovit, protože výstřely bychom na sebe upoutali pozornost, zvláště v zalidněných jižních oblastech, kam jsme směřovali. Nicméně v zájmu bezpečnosti jsme ji nemohli dřevorubci nechat. Paluchowicz a Makowski přispěli svými názory a konečné rozhodnutí znělo, že nemůžeme připustit ani to nejmenší riziko, aby zbraň byla použita proti nám nebo k přivolání pomoci.

Obrátil jsem se k Rusovi. „Je nám líto, pane, ale musíme si vzít zbraň s sebou.“

Poprvé se zatvářil znepokojeně. Zvedl ruce, jako by na nás chtěl apelovat, pak je zase spustil. „Používat zbraň pro vás nebude bezpečné,“ řekl. „Přesto vaše pohnutky chápu. Pověste zbraň někde na strom a já ji jednoho dne možná najdu.“

Otočili jsme se k odchodu. Rus se ještě jednou podíval na Kristinu. „Mnoho štěstí vám všem!“ zavolal za námi. „Snad se vám podaří dosáhnout toho, o co usilujete.“

Asi hodinu jsme šli a příliš nemluvili, neboť nás všechny nahlodával pocit viny, že jsme mu tu brokovnici vzali; musela mít pro toho člověka nevyčíslitelnou cenu.

„No co,“ prohodil Zaro posléze, „starouškovi aspoň zůstal jeho kůň.“ Zasmáli jsme se, ale o nic lépe jsme se necítili.

Zhruba po osmi kilometrech jsem pověsil zbraň na dolní větev stromu, který se skláněl nad sotva viditelnou cestou. Její závěr jsem omotal kusem jelenice. Nic lepšího jsem udělat nemohl.

Jídlo zůstalo netknuté až do soumraku, kdy denní pochod skončil. Kolemenos ho rozdělil na osm porcí. Každá byla tak malá, že bych tu svoji za několik minut zhltl a stále bych měl hlad. Ale dobře vyvinutý instinkt schraňovat jídlo na ještě horší časy u všech zvítězil. Rozhodli jsme se použít to, co máme, jako železnou zásobu jídla na tři dny, trochu na tuto noc a trochu na další dvě. Kristina si vyslechla náš rozhovor a snědla ze své skrovné zásoby, stejně jako my, jednu třetinu. Pamatuji se, že té noci vypadala velmi bledě a unaveně.

I přes přirozené starosti o jídlo jsme stále udržovali dobré tempo a postupovali přes řady nízkých hřebenů na jih. Čím dál jsme byli, tím více přibývalo náznaků svědčících o lidském osídlení. Naše metoda spočívala v tom, že jsme se ostražitě vyplížili na vrchol každého kopce a zkoumali odtud krajinu před sebou. Často jsme v dálce spatřili pohybující se postavy. Přirozeně jsme uhýbali z kursu, abychom se vyhnuli cestám, podél nichž vedly telefonní sloupy, jasný důkaz toho, že se jedná o důležitou trasu, a které byly hojně využívány nákladní dopravou. Jindy jsme slyšeli, jak na sebe lidé volají uprostřed hrčení traktorů. Často jsme zaslechli nepříliš vzdálené houkání tovární sirény.

Putování za bílého dne bylo stále nebezpečnější. Jednoho dne, poté co jsme snědli poslední zbytky dřevorubcova jídla, jsme si všichni sedli, abychom zhodnotili situaci. Vzpomínám si, že to byl den, kdy nám Kristina nestačila. Několikrát uklouzla a zdržela nás. Provázelo to dobrácké reptání. Nyní se někam vzdálila a my jsme probírali plány, jak zdolat nebezpečný terén mezi námi a hranicí.

„Co s tou holkou je?“ zeptal se znenadání seržant. Trochu ostře jsem se do něj pustil: „Nic, co by nespravil

jednodenní odpočinek. Nezapomínej, že je to žena. Všem ženským bývá někdy zle. Už jsi zapomněl?“

Paluchowiczova tvář zkameněla ve výrazu naprostého ohromení. „Na to jsem nepomyslel,“ vysoukal ze sebe. Ani ostatní ne, jak jsem si všiml. „Ubohé dítě,“ zamumlal Makowski.

Promluvil pan Smith. „Je zřejmé, že se brzy budeme muset vrátit k nočním pochodům. Mohli bychom nový plán uskutečnit hned a Kristina bude mít možnost si odpočinout. Slávo, ty jsi z nás nejmladší. V klidu s ní promluv a řekni jí, že nevyrazíme, dokud se na to nebude cítit.“

Odešel jsem a potkal jsem ji, když vycházela z hájku. „Kristino, teď si všichni dáme jednodenní odpočinek a pak začneme putovat v noci.“

„Je to kvůli mně?“ Na obou tvářích měla jasně růžovou skvrnu. „Ne, ne. V noci to bude bezpečnější.“

„Dneska jsem vás zdržovala. Je mi to moc líto. Ale nemůžu s tím nic dělat, Slávo. Dneska jsem moc unavená.“

„Rozumím. Nedělej si prosím starosti.“

Odvrátila se. „Jsi moc hodný, Slávo. Všichni jste moc hodní. Děkuji vám.“ Pak jsem ji odvedl zpátky za ostatními. A všichni byli náhle hovorní, takovým snaživě nenuceným způsobem. Kristina si sedla vedle pana Smithe a poprosila ho: „Povězte mi ještě něco o tom, jak se ženy v Americe oblékají.“ On se usmál a začal vyprávět. Ona beze slova poslouchala, bradu opřenou o kolena.

Nové opatření přineslo příjemnou změnu. Během horkého letního dne jsme spali pěkně v teple a měsíční světlo nám svítilo na cestu v chladivé noci.

A v zářivém měsíčním světle nás trýznivý hlad přinutil k první a jediné loupežné výpravě do vsi. Rozptýlená světla domů vzdálená asi dva kilometry nás zastavila na vrcholku jednoho návrší. Jasně se k nám doneslo pronikavé zacvičení vepře.

Zaro hlasitě nasál vzduch mezi rty. „Má matka vařila výtečnou hrachovou polévku s vepřovým ocáskem.“

Kolemenos se dotkl mého ramene. „Pojďme se podívat, kde ten čuník je.“

Zvažovali jsme rizika. Potřebovali jsme se najíst. Smith předložil nejsilnější protiargument, ale pak to vzdal. Byla vybrána skupina, která měla vepře ulovit, Kolemenos vyzbrojený sekerou, já nožem a jako třetí Litevec Marchinkovas. Ostatní měli vesnici zprava obejít a zamířit ke shluku stromů, který se asi kilometr a půl od nás jasně rýsoval na obzoru, a tam na nás počkat. Bylo dohodnuto, že kdyby ve vsi zaslechli nějaký povyk, který by mohl naznačovat, že máme potíže, měli se co nejrychleji vzdálit z blízkého okolí vesnice.

Velký Lotyš a já jsme vyrazili, Marchinkovas nás v odstupu několika metrů následoval. Namířili jsme si to přímo k místu, odkud jsme podle odhadu zaslechli zakvičení, a došli jsme do sadu na okraji vsi, kde rostly mladé stromky. Mezi nimi hustě bujela tráva.

Na kraji sadu jsme zanechali Marchinkovase, aby hlídkoval, a začali jsme se po čtyřech plížit k malé budově připomínající stodolu. Kolemenos mi těsně u ucha zašeptal: „Cítím vepře.“ Ve stínu velké hromady nařezaných polen jsme se zvedli z kolen do stoje. „Nedotýkej se jich,“ sykl jsem na hromotluka, „jinak se všechna s rachotem sesypou.“ Podívali jsme se na střechu budovy, abychom se ujistili, jestli tam přece jen nebydlí lidé. Uklidnili jsme se. Žádný komín tam nebyl.

Přikradl jsem se blíž a přilepil se uchem ke stěně stodoly. Slyšel jsem, jak se vepř pohybuje v šustící slámě. I on už mě vycítil a čmuchal na druhé straně zdi, jen kousíček ode mě. Kolemenos za mnou přiběhl zpoza hromady dřeva. Šmátrali jsme podél zdi a hledali dveře. Žádné jsme nenašli. „Musí být na druhé straně,“ zasyčel jsem na něj. Druhá strana stodoly směřovala ke vsi, kde se v několika oknech svítilo.

Na druhé straně jsem objevil dveře zajištěné zvenčí jednoduchou závorou. Když jsem je v potu tváře kousek po kousku otevíral, vrzaly a skřípěly v nepromazaných pantech. Do tmy pak za mnou proklouzl Kolemenos. Přesunul jsem se ke vzdálenější stěně, u které jsem před chvílí slyšel lomozit vepře. Po hmatu jsem našel vrátka vedoucí do ohrady v koutě. Překvapeně jsem poskočil, když vepř zachrochtal jen kousek ode mě a šťouchl mi rypákem do nohy. Za mnou se vynořil Kolemenos, sklouzl statnýma rukama zvířeti podél boků a zkusmo ho potěžkal. „Je těžký, toho neodneseme,“ řekl.

Existovala jen jedna možnost. Museli jsme vepře přesvědčit, aby šel s námi. „Musíš se s ním spřátelit,“ zašeptal jsem. „Podrbej ho na břiše. Pak se postav za něho a občas do něj šťouchni.“ Kolemenos se pustil do práce a já také. Vepř mručel slastí. Chytil jsem ho za ucho a začal jej táhnout ke dveřím. Kolemenos ho zezadu postrkoval. Zvíře se několik napínavých vteřin rozmýšlelo, než konečně vykročilo. Vyšli jsme s ním ven a zavřeli za sebou dveře. Vedli jsme vepře do sadu a celou tu dobu jsme k němu v předklonu mumlali různé něžnosti, abychom ho udrželi ve správném rozpoložení a aby zůstal ochotně s námi. Na horním konci sadu už čekal Marchinkovas, bledý jako stěna. Zařadil se za nás, aby kryl ústup.

Dokázali jsme to se štěstím, které mohou mít jen zoufalci. Asi sto metrů od místa, kde jsme se měli sejít s ostatními, se Kolemenos rozmáchl a jedním prudkým úderem sekyry sprovodil čuníka ze světa. Skonal bez hlesu. Pocítil jsem ostrý záchvěv lítosti. Bylo to velmi důvěřivé zvíře. Rychle jsme se pustili do práce. V měsíčním světle jsme mrtvolu vyvrhli a rozporcovali ji na zhruba stejné kusy, aby je mohlo sedm mužů nést. Ostatní viděli, jak se k nim blížíme, a šli nám naproti. Všichni nám blahopřáli. Pro ty, kdo na nás čekali, to byla nervy drásající hodinka, možná i víc.

Zabijačka proběhla asi kilometr od vsi a my jsme věděli, že ráno budou stopy snadno objeveny. V krajním spěchu jsme vyrazili na cestu, abychom se před rozedněním dostali co nejdále. Většinu času jsme běželi. Po několika hodinách začalo na východě matně vysvítat slunce. Vylezli jsme na kamenitý kopec, a když už jsme si skoro zoufali, že nemůžeme objevit žádný úkryt, narazili jsme na vlhkou jeskyni s úzkým otvorem, navíc dobře zakrytým zakrslými stromy.

Když vyšlo slunce, naskytl se nám jasný výhled na pláň až k dlouhému hřebeni vzdálenému několik kilometrů ve směru, odkud jsme přišli. Nikde ani živáčka, ale i tak jsme si dávali velký pozor, abychom se neprozradili. Těžké vaky plné masa jsme shodili uvnitř jeskyně, dost daleko od vchodu. Nervózně jsme se radili, co s vepřovým uděláme. Věděli jsme, že v teplém červnovém počasí nezůstane dlouho poživatelné a že ho musíme rychle uvařit. A tak nám opět nezbývalo než se nacpat k prasknutí, dokud bude maso čerstvě uvařené. Museli jsme riskovat a rozdělat oheň; jiná možnost nebyla.

Vzadu v jeskyni jsme našli dřevo a z toho nejsuššího jsme rozdělali oheň. Kristina otáčela dlouhým silným prutem, na který jsme kusy vepřového napíchli. Oheň prskal a syčel, jak na hořící dřevo ukapával škvařící se tuk. Jeskyni naplnila lahodná vůně pečeného masa a dýmu z hořícího dřeva. Zaro a Marchinkovas se zatím vydali hledat vodu. Dlouho se nevraceli, už jsme si začínali dělat starosti. Zaro pak po návratu vysvětloval, že šli asi kilometr, než našli tenký pramínek vody mezi skalami, a pak museli trpělivě sedět a čekat, než se hrnek naplnil.

Celý den jsme vařili, jedli a spali, a jeden z nás vždycky držel zhruba dvě hodiny hlídku. Odpoledne jsem bojoval se záchvatem té nejpalčivější bolesti žaludku. Také Smith, Paluchowicz a Makowski se svíjeli v mukách a sepnutýma rukama se drželi za břicha. Všichni jsme ve větší či menší míře trpěli následky toho, že jsme své trávicí ústrojí, po celé dny nečinné, zatížili velmi tučným a jen napůl upečeným masem. K večeru křečovité bolesti polevily a my jsme se přinutili sníst další maso.

Někdo, už nevím, kdo to byl, přišel s návrhem, abychom se pokusili zbylé maso vyudit, a tímto způsobem ho na cestu zakonzervovali. Už se stmívalo, když jsme na zářivé plameny navršili zelené jalovcové větve. Dým se linul vzhůru, všichni jsme se svíjeli v záchvatech kašle a z očí se nám řinuly slzy. Několik hodin jsme kusy masa udili, až získaly nerovnoměrně hnědé zabarvení. Pak jsme si je zabalili do vaků a vyrazili na noční pochod. Když jsme vycházeli z jeskyně, zlomil jsem se v pase v náporu další křečovité bolesti a chtělo se mně zvracet. Potíže se v intervalech dostavovaly ještě několik hodin.

V této fázi cesty už jsme věděli, že do týdne musíme dorazit k hranici. Byli jsme kvůli tomu nervózní, málomluvní a přehnaně ostražití. Strávili jsme například hodinu pozorováním krajiny před námi, než jsme se odvážili přejít pás nechráněného území nebo jednu z mnoha mělkých říček na trase, ačkoli riziko prozrazení uprostřed noci muselo být minimální. Měl jsem pocit, že se pohybujeme mezi nepřátelskými lidmi a že musíme každou chvíli na někoho z nich narazit. Hranice mi stále ležela v hlavě; ale nejprve jsme museli překonat jiné, bližší nebezpečí, přechod Transsibiřské magistrály. Už jsme se nacházeli tak blízko, že jsme zachytili zvuk projíždějících vlaků. Pan Smith se obával stejně jako já.

„Železnice bude mohutně střežena,“ řekl znepokojeně. „Přejdeme ji v noci,“ odvětil jsem.

Spát přes den šlo dost těžko. Rozmísťovat hlídky jsme nemuseli. Všichni byli v pohotovosti. Zdálo se, že jen Kristina zůstává klidná. Měla v nás absolutní důvěru. Zatímco jsme se strachovali, ona spala, a já byl jen rád, neboť jsem věděl, že náš postup bude časem stále náročnější. Jednou brzy zrána ji ohromně pobavilo, když v dálce, mohlo to být tak dva tři kilometry od našeho vyvýšeného úkrytu, zpozorovala karavanu velbloudů s nákladem bavlny. Nikdy předtím velbloudy neviděla. Poznamenala k Zarovi: „Od sobů po velbloudy, teď už jsem viděla všechno.“

Transsibiřskou magistrálu jsme pak spatřili jednoho jasného červnového rána, z návrší jsme odhadli vzdálenost asi na osm kilometrů. Nedaleko trati ležely dvě malé vísky, jež od sebe dělilo šest až osm kilometrů, a na kraji každé z nich, přímo u kolejí, stál kamenný domek hradlaře nebo údržbáře. Na naší straně, severně od železnice, se táhl ochranný pás stromů, za nimiž jsme viděli nějaký plot. Obě překážky měly zjevně tentýž účel: zabránit tvoření sněhových závějí na trati. Celý den jsme se jen dívali. Oběma směry projelo několik dlouhých vlaků. Kolem poledne se kolem nás prohnal vlak Červeného kříže mířící na západ. Zhruba o hodinu později přisupěl od východu těžký nákladní vlak a my jsme dloubli jeden do druhého při pohledu na těžká děla, která vezl na nízkých plošinových vagonech. Někteří si přes den občas zdřímli, ale Američan a já jsme byli příliš neklidní a nervózní, než abychom usnuli.

Náš postup k železnici začal okamžitě po setmění. Paluchowicz a Makowski zaujali pozice na křídlech jako zvláštní bezpečnostní hlídka. Kristina se držela po boku Smithe, zatímco Kolemenos, Marchinkovas, Zaro a já jsme utvořili rojnici několik metrů před nimi. Trvalo nám asi hodinu a půl, než jsme došli k pásu stromů, a tam jsme si sedli a čekali, až se k nám přiblíží oba Poláci postupující z boku. Nic podezřelého prý neviděli.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Marchinkovas a já půjdeme k železnici jako předvoj. Vy ostatní nás budete následovat ke stromům, odkud na nás budete vidět, a počkáte, až vám dáme signál. Pak vyrazíte.“

Plot jsme bez problémů přelezli. Na úpatí náspu byl příkop. Sklouzli jsme do něj a vyškrábali se nahoru. Připlížili jsme se pomalu ke kolejím, kde jsme zůstali ležet a jen poslouchali. Přiložil jsem ucho k bližší kolejnici. Nic jsem neslyšel. Na chvilku jsem vstal, otočil se čelem ke stromům a zamával rukama. Znovu jsem zalehl po bok Litevce a několik minut napjatě čekal na příchod zbytku skupiny. Napínal jsem uši, zda podél trati neuslyším nějaký varovný zvuk; když se ostatní blížili, slyšel jsem každé jejich šustnutí. V hrůze jsem si pomyslel, že vydávají takový hluk, že musí být slyšet kilometr daleko. Přiběhla za mnou Kristina a skrčila se vedle mě. „Všechno v pořádku?“ zašeptal jsem. „Ano.“ Rozhlédl jsem se. Všichni tam byli. Upřel jsem zrak přes blyštivé kolejnice a ještě chvíli poslouchal.

„Pojďte,“ trhl jsem rukou, vyskočil na nohy, uchopil Kristinu za loket a vyrazil vpřed. Na druhé straně jsme hbitě sklouzli po náspu dolů a pak jsme uháněli jako šílení. Uběhli jsme asi sto metrů, když někdo v panice vykřikl: „K zemi, k zemi!“ Ohlédl jsem se a spatřil světla osobního vlaku. Šel jsem k zemi a strhl dívku s sebou. Všichni jsme zalehli a přimáčkli se k zemi, zatímco dunící vlak se prohnal kolem. Bylo to o vlásek. Kdyby nás někdo z vlaku zahlédl, jsem si jistý, že by nás nemilosrdně vyslídili a dopadli.

Po hodinách namáhavého putování nás ráno zastihlo na chráněném břehu jakési průzračné řeky. Hemžila se rybami, ale mohli jsme se na ně pouze dívat jako v akváriu, protože jsme neměli nic, nač bychom je chytli. Chvíli jsme tam leželi a vystavovali se slunci. Pan Smith zvažoval, jestli by nebylo lepší, kdybychom se přece jen přesunuli na druhou stranu. Na rozdíl od řek v Bajkalském hřbetu plynula voda v tomto řečišti pomalu a byla teplá. Přeplavání řeky nás příjemně osvěžilo.

Krajina na jižní straně byla vcelku rovinatá a nabízela dobré možnosti úkrytu. Protkávaly ji mělké říčky a právě u jedné z nich Kristina o několik hodin později prohlásila:

„Ráda bych si vyprala oblečení.“ Všichni jsme se shodli, že je to výborný nápad. Dívka si zula boty a šplouchajíc nohama ve vodě namířila si to po proudu, až nám zmizela z očí. Svlékli jsme se a pustili se do praní. Všichni jsme byli hrozně zavšivení a působilo nám ukrutnou radost, když jsme v zurčícím proudu drželi své oblečení ponořené pod vodou; doufali jsme, že tu armádu parazitů, kteří z nás dlouhé měsíce žili, konečně zdecimujeme. Potloukli jsme oděv kamením a pak jsme po něm šlapali, abychom z něj dostali co nejvíc špíny. Slunce nám sušilo oblečení, my jsme se zatím myli a nazí polehávali ve vysoké trávě. Tak uběhlo pár hodin. Až jsme se lekli, když nás Kristina voláním upozorňovala, že se vrací zpátky. Vrhli jsme se po kalhotách a sotva se do nich stačili nasoukat, už stála u nás.

Kristina byla čistě vydrhnutá. Její obličej jen zářil. Udělala si i něco s vlasy. Jejich kaštanově hnědé tóny se na slunci krásně třpytily. Dokonce své vlasy přiměla, aby držely v jakémsi účesu, a jejich dlouhé konce si pečlivě zapletla do copu. S klidným výrazem tváře a vzpřímeným postojem rozšafné dámy na čajovém dýchánku nás pozdravila. „Dobré odpoledne, pánové. Očekávali jste mne?“ Všichni jsme se rozesmáli. Pan Smith se pak vzdálil, natrhal kytičku nějakých růžových kvítků a s vážností ji Kristině předal. „Vypadáš krásně, mé dítě,“ řekl jí. Kristina se zářivě usmála. Musel to být jeden z jejích nejšťastnějších dní.

Byli jsme už blízko hranice, když jsme narazili na dva burjatské Mongoly. Setkání s nimi se nedalo vyhnout. Uviděli jsme se v téže chvíli na vzdálenost pouhých padesáti metrů a nám nezbylo než pokračovat k nim. Jeden z nich byl muž středního věku, lze-li u těchto lidí vůbec hádat věk; druhý byl nade vši pochybnost mladík. Možná to byl otec a syn. Zůstali stát a čekali, až k nim přijdeme, přitom se zeširoka usmívali a pokyvovali hlavami. Když jsme se před nimi zastavili, společně se nám poklonili.

Svou řeč prokládali četnými zdobnými rčeními a zdvořilostmi a já od nich ten vzor převzal. Mluvili rozvláčně rusky. Starostlivě se ptali, jestli nás naše nohy na cestách dobře nesou. Ujistil jsem je, že nás naše nohy doposud nesly dobře, a dotaz jsem opětoval. Starší muž projevoval naivní zvědavost a chtěl se o nás dozvědět víc. „Odkud přicházíte?“

„Ze severu, z Jakutska.“

„A kam cestujete?“

„Cestujeme velmi daleko na jih.“

Starší muž na mě zpod svraštěných víček bystře pohlédl. „Pak se možná jdete modlit do Lhasy.“

Přišlo mi to jako skvělý nápad. „Ano,“ odvětil jsem. Jenže starší muž neskončil. Pozorně si nás prohlížel. „Proč s

sebou máte tu ženu?“

Tady jsem musel rychle zapřemýšlet. „Na cestě, kterou se ubíráme, žijí její příbuzní a my jsme slíbili, že ji tam dovedeme.“

Oba Mongolové si vyměnili usměvavé pohledy, jako by schvalovali, že jsme dívku cestou vzali pod svou ochranu. Pak oba vrazili ruce hluboko do kapes, a když je vytáhli, měli plné hrsti arašídů, které nám začali opatrně rozdávat.

Každý zvlášť nám popřál, aby nás naše nohy dobře a bezpečně donesly k cíli. Společně se obrátili a zamířili pryč. Čekali jsme, dokud nám nezmizí z očí. Ušli však jen několik metrů, když se starší muž, tentokrát sám, otočil. Šel přímo ke Kristině, poklonil se a dal jí ještě jednu hrst arašídů, jen pro ni. Zopakoval jí své přání všeho nejlepšího a s tváří prozářenou dobrou vůlí nás opustil.

Když nám zmizeli z očí, nasadili jsme rychlé tempo. Byli jsme příliš blízko hranice, než abychom teď riskovali.

XIV.

OSM UPRCHLÍKU VSTUPUJE DO MONGOLSKA První fázi našeho útěku završil přechod rusko-mongolské

hranice. Byl konec druhého červnového týdne roku 1941. Přechod byl pozoruhodný díky dvěma okolnostem, jak snadno se nám zdařil, a pak skutečností, že Burjatsko-mongolskou autonomní republiku, ležící ve východosibiřské oblasti SSSR, jsme opustili se zásobou padesáti kilogramů drobných raných brambor, které jsme nasbírali na jednom poli pár hodin před příchodem k hranici. Načasování vpádu na bramborové pole, došlo k němu za svítání toho dne, kdy jsme dali sbohem Sibiři, mi poskytlo zvlášť velkou satisfakci. Do zajetí jsme šli s prázdnýma rukama, odcházíme s cenným darem na rozloučenou, i když dárci o své štědrosti vůbec nevěděli.

Na hranici jsme dorazili na sklonku odpoledne, kdy soumrak předčasně zhoustl ve tmu: nakupila se totiž černá, deštěm obtěžkaná mračna. Vzdálené hřmění připomínalo nervózní mumlání znepokojeného obra. Vzduch se nehýbal, bylo horko a dusno. Kam až oko dohlédlo, nikde žádný pohyb. Náš přechod přes hranici nemohlo nic ohrozit. Hraniční čáru vyznačoval rudý třímetrový sloup, na jehož vrcholu se vyjímala oválná kovová cedule se sovětskými znaky, snopem obilí, s hvězdou, srpem a kladivem, a s řádkou písmen v azbuce. Na východě i na západě, v obou směrech, bylo vidět další sloupy; jejich rozmístění vycházelo z členitosti krajiny, pozorovatel u kteréhokoli sloupu měl vždycky vidět dva sloupy vedlejší.

Obešel jsem sloup, abych se podíval, co stojí na druhé straně cedule, ale ta byla nepopsaná. Vtom se ozval smích a Zaro zvolal: „Jak je to v mongolštině, Slávo?“ Za veselého hopsání a skákání zamířil přes hranici za mnou. Ostatní ho rychle následovali. Poskakovali jsme a tančili, plácali se po zádech, tahali se za vousy a potřásali si rukama. Kristina přiběhla, každého z nás políbila a plakala štěstím a vzrušením. Pan Smith však učinil našim hlučným radovánkám přítrž: okázale si hodil pytel s bramborami na záda a vyrazil dál. Běželi jsme za ním a pořád jsme se smáli.

„Vypadněme odsud,“ řekl, „jak nejrychleji to jde. Nemůžeme vědět, jak daleko za tuhle hranici sahá ruský vliv. Nevíme, kde jsme, a nevíme, kam jdeme.“

Pak už jsme šli rychlým krokem, až nám rance tloukly do zad. Pohraniční sloupy za našimi zády zmizely v dálce a tmě. Američan zavdal podnět k vážným úvahám. Odhadoval jsem, že za šedesát, možná malinko více dní jsme urazili 2000 kilometrů. Byl to pozoruhodný výkon po stránce rychlosti a výdrže.

Mé úvahy přerušil Paluchowicz. „Kolik toho ještě musíme ujít?“ Zamyslel jsem se. „Asi dvakrát tolik, než už máme za sebou,“

odhadl jsem. Paluchowicz zdrceně zabručel. Nyní jsme začali poprvé vážně diskutovat o tom, kam půjdeme. Až

dosud jsme nemysleli na nic dalšího než na útěk ze Sibiře. Ještě za pobytu v táboře jsem, i když ne příliš přesvědčivě, mluvil o tom, že zamíříme do Afghánistánu. Jevil se mi jako bezpečná, odlehlá malá země, kde by nás mohli přijmout, aniž by kladli příliš mnoho otázek. Nyní se naše úvahy začaly ubírat směrem k Indii. A myslím, že nás k tomu podnítil rozhovor, který jsme den předtím vedli se dvěma Mongoly. Lhasa. V zemi, kde náš jazyk skoro nikdo neznal, se nám to slovo mohlo hodit; lidé by ho podle zvuku poznali a vždy by na něj odpověděli alespoň mávnutím ruky, aby nám naznačili směr. Během první hodiny jsme hovořili hlavně o Tibetu. Indie se nám jevila příliš vzdálená na to, abychom o ní v této fázi uvažovali.

Američan měl pravdu, když říkal, že nevíme, kde jsme. Neměli jsme mapy a nikdo nám to nemohl říct. V posledních letech jsem se snažil s pomocí map vyznačit pravděpodobnou trasu našeho pochodu, ale ta se může odchylovat od skutečné trasy až o sto padesát kilometrů. Podle mého názoru jsme tedy vešli do Vnějšího Mongolská v bodě, odkud nás cesta zavedla přímo do pohoří Kentej Šan, a při přechodu přes masiv jsme se museli odchýlit od našeho jižního kursu na západ, abychom minuli jediné velké město v oblasti, Urgu, neboli Ulánbátar, jak se teď říká. Tato teorie je v souladu s charakterem terénu, jak jsme ho poznali: kopce, obdělaná pole a mnoho řek, po nichž pluly naložené říční čluny zvané sampany. Tím by se také vysvětlovalo to, kam čluny směřovaly: Urga leží na soutoku tří rek, z nichž každá má své přítoky.

Dvě hodiny po překročení hranice jsme vytrvale stoupali do hor. Pot se z nás jen řinul. Hřmění se ozývalo stále blíž a zvedl se teplý vítr, jenž rychle nabíral na síle. Vlekli jsme se pořád dál.

Bouře propukla kolem půlnoci. První zahřmění se ozvalo přímo nad našimi hlavami, jako by nedaleko stála baterie dalekonosných děl, jež všechna najednou vypálila salvu. Byl to hrozný nápor na uši. Blesky křižovaly a ozařovaly temnou oblohu, do toho se kolem nás rozléhalo děsivé práskání hromů. Několik velkých kapek nás přimělo, abychom začali hledat úkryt, ale v záblescích jsme viděli jen pusté skalnaté svahy. Potáceli jsme se a tápali uprostřed té šílené vřavy; pak se spustil těžký liják. Kvanta vody padala kolmo dolů, kvílející vítr neměl na směr deště žádný vliv. Během pár minut jsem promokl na kost. Za krk mi zatékaly proudy vody. Byla to nejhorší bouře, jakou jsem kdy zažil.

Tu noc naše osmičlenná skupina přečkala v mělké prohlubni mezi dvěma hladkými skalami. Jen dva nebo tři, kteří se choulili v samotném středu našeho chumlu, měli jakési pohodlí. Dívka, jíž jsme poskytli nejlepší pozici, se během těch nekonečných temných hodin jen rozechvěle krčila v promočeném oblečení a nemluvila, zcela vyvedená z míry nepolevujícím řáděním bouře.

Byla to úleva dát se za svítání znovu do pohybu. Po celý den pořád lilo jako z konve, jako by nikdy nemělo přestat. Pršelo i další noc a až do večera příštího dne. Znenadání a naráz liják ustal, jako kdyby někdo na nebesích utáhl kohoutek. Ráno pak horké slunce proměnilo náš bezútěšný svět a ze skal stoupala v oblacích pára. Usušili jsme si oblečení a opět se začali zajímat o to, kde jsme.

Neustálé stoupání bylo únavné, ne však obtížné. Každý z nás nesl navíc osm až deset kilogramů brambor, což nám tu námahu právě neusnadnilo, ale nikdo kvůli tomu nereptal. Čtvrtého dne se nám z výšin naskytl jasný výhled na horské pásmo, které se táhlo zhruba od východu na západ a na jižním úpatí, jako řada velkých šmátrajících prstů, vybíhalo do kraje. Naše náhodně zvolená trasa procházela mezi třemi nepříliš vystouplými vrcholy a úplně nahoře vyústila do široké náhorní plošiny s nerovným povrchem. Protože na rozdělání ohně bylo pořád mokro, snědli jsme každý hrstku arašídů a několik částečně usušených hub zvaných ryzce; ochutnal jsem je jako chlapec v Polsku a věděl jsem, že jsou jedlé. V naší skupině jsem byl na jedlé houby odborník, a když ostatní zprvu neochotně okusili na mé doporučení několik šťavnatých prašivek rostoucích na hnijícím kmeni, pak už dali na mé rozhodnutí, které z hub jsou jedovaté a které ne.

Z jižního okraje náhorní plošiny jsme dole na pláni spatřili vesnici; nemohli jsme ani z dálky přehlédnout bílé domy s rovnými střechami. Kolem se na pastvině ve stínu stromů potulovala zvířata, v nichž jsem poznal bílé kozy. Jasně jsme identifikovali, dokonce i v této výšce, také skupinu velbloudů. Američan důrazně oponoval návrhu Marchinkovase, Paluchowicze a Makowského, abychom se dali doleva a s vesničany se spřátelili. Naléhal, že jsme stále příliš blízko hranice a nemůžeme si dovolit sebeméně riskovat. Smith nehleděl na divoká gesta svých společníků, trpělivě a vážně argumentoval, až prosadil svou.

Přechod přes pohoří Kentej nám trval asi osm dní. Poslední fáze sestupu byly pozoruhodné tím, že jsme našli dřevo na rozdělání ohně a mohli si na něm připravit zbytky již zapáchajícího vepřového masa. Do ohně jsme z jedné strany přistrčili plochý kámen, na němž jsme si opekli brambory; chutnaly opravdu výborně. Jako zákusek jsme si dali několik posledních arašídů.

Když jsme z chladných výšin sestoupili na pláň, jako bychom vkročili do výhně. Objemné fufajky šly okamžitě dolů, ale potili jsme se i v kožešinových vestách bez rukávů. Kolemenos nesl vatovaný kabát Kristině; šla v kalhotách a vybledlých purpurových šatech, které si musela u krku rozepnout. Země byla tvrdá jako beton a pokrytá jemným narudlým prachem. Masy horstva vybíhaly do kraje v podivném sledu nízkých oválných pahorků. Naše holé paže na prudkém slunci nejprve zrudly, později na nich naskákaly puchýře a sloupaly se; po několika dnech si kůže konečně zvykla, ruce se opálily a ztmavly. Zvládnout až pětačtyřicet kilometrů denně, jak jsme si předsevzali, bylo nekonečně úmorné. V noci nám chlad zalézal hluboko pod kůži.

Největší starost jsme teď měli s ošetřováním bolavých nohou. Mezi prsty se tvořily hluboké praskliny a na místech, která nám v mokasínech rozdíral jemný prach, vznikaly bolestivé odřeniny. Blahořečili jsme předvídavému Paluchowiczovi, jenž míval s bolavýma nohama potíže odjakživa, a proto ještě v jeskyni na Sibiři posbíral tuk odkapávající z vepřové pečínky. Nesl ho s sebou v provizorně vydlabaném dřevěném kalíšku, který tvarem připomínal půlku kokosového ořechu. Sádlo jsme teď s šetrností nanášeli na praskliny i odřeniny.

Zjistili jsme, že tato země je křížem krážem protkána řekami, ale než jsme narazili na první z nich, museli jsme několik dní pochodovat. V poledním žáru, uprostřed oparu chvějícího se horkem, nás vidina chladných vod nutila zvedat vlekoucí se nohy z vyprahlé země a pokračovat v cestě. Pak se nám naskytl nádherný pohled. Řeka byla asi sto metrů široká, na březích se zelenala tráva a na krajích koryta bujely vysoké vodní rostliny s dlouhými bambuso-vitými stonky (s podobnými rostlinami jsme se setkávali i na Sibiři). Lehli jsme si na břicha a lačně pili, pak jsme si blaženě sedli a namočili si do vody bolavé nohy. Umyli jsme se, vydrhli si těla jemným pískem a vypláchli prach z oblečení. Potom jsme si upekli trochu brambor a s pocitem blaha jsme si uvolněně lehli do trávy.

Asi hodinu po našem příchodu připlul po řece malý sampan, s vysokou přídí i zádí, uprostřed trupu povlával chatrný baldachýn. Napříč lodí vedla masivní tyč, která loď na každé straně o několik decimetrů přesahovala a na jejích koncích byly přivázané dvě objemné proutěné otepi vznášející se těsně nad vodou. Nejprve jsem si myslel, že jsou to nárazníky, ale pak jsem usoudil, že se jedná o jakési stabilizátory, které se při zatáčení plavidla ponoří do vody, a tím ho udržují v rovnováze. Člun patřil Číňanovi. Byl bosý, na hlavě měl kuli proti slunci, plátěné kalhoty mu končily pod koleny a volně plandající košili s roztřepenými rukávy měl u loktů utrženou. Odstrkoval svůj sampan dlouhou silnou bambusovou tyčí. Ta nová podívaná nás všechny zaujala a začali jsme na něj mávat. Číňan nám s úsměvem zamával taky. V průběhu několika hodin, co jsme tam odpočívali, proplula po řece tři nebo čtyři další plavidla. Pohon byl stejný, dlouhá bambusová tyč –, ačkoli jedno z nich mělo krátký stěžeň, který mohl sloužit k uchycení plachty.

Na početných řekách ve Vnějším Mongolsku jsme viděli mnoho dalších člunů, ale obchodníci, kteří na nich pendlovali tam a zpět, byli vždycky Číňané. Na cestách jsem naopak nikdy nepotkal žádného Číňana. Vypadalo to, že všichni, kdo cestují po souši, jsou pro změnu Mongolové.

K našemu prvnímu přímému setkání s domorodými lidmi této země došlo poté, co jsme překročili zmíněnou řeku a urazili několik kilometrů směrem na jih. Nešli jsme po žádné cestě: svou trasu jsme plánovali podle polohy a charakteru terénu, abychom se vyhnuli kopcům, i když tady byly poměrně nízké. Nejprve jsme si vytyčili nějaký orientační bod a pak jsme k němu vytrvale postupovali. Naši trasu nakonec zkřížila cesta vedoucí od východu na západ. A jak jsme si všimli, od západu se po ní pomalu blížila skupina cestujících, a bylo zřejmé, že pokud půjdeme všichni stejným tempem, musíme se potkat. Když jsme se nacházeli necelých padesát metrů od cesty, Mongolové utvořili řadu. Zůstali stát a čekali na nás. Čile se mezi sebou bavili, ale jakmile jsme před nimi zastavili, zmlkli. Usmívali se a klaněli a celou tu dobu z nás nespouštěli oči.

Skupina sestávala zhruba z desítky mužů, jednoho velblouda, dvou mul a dvou oslů. Zvířata byla lehce naložená a dokonce osedlaná k jízdě. Ale jen velbloud měl jezdce. Hověl si na něm starý muž s řídkým šedivým vousem. Možná všichni patřili k rodinnému klanu a starý muž zaujímal pozici vůdce. Na hlavách měli typické mongolské kuželovité čapky s klapkami na uši, buď z kůže, nebo z prošívané podomácku tkané látky, na nohou boty z kvalitní měkké kůže, které jim sahaly do půli lýtek; zvláště boty starce, zhotovené ze zelené kůže a na bocích zdobené barevnými výšivkami z hedvábných či vlněných nití, byly té nejlepší jakosti. Lemy těžkých volně plandajících kabátů se téměř dotýkaly vršků bot. Zpod rozepnutých kabátů vykukovaly široké opasky, některé byly kožené, ty ostatní z nějaké pevné tkaniny. Připadlo mi divné, že v tak horkém počasí mají na sobě tolik teplého oblečení.

Všichni muži měli za opaskem nůž a každý nůž byl očividně jiného typu. Jeden měl dlouhý zavírák s rohovinovou rukojetí, stařešina, jak se na tak ctihodné postavení slušelo, měl za koženým opaskem dýku, která měřila dobrých pětačtyřicet centimetrů. Široká čepel byla mírně zakřivená a její mosaznou pochvu zdobil vyražený nebo vyleptaný vzor.

Když tiché klanění na obou stranách skončilo, vousatý muž sesedl z velblouda. Znovu jsme se uklonili a on pozdrav opětoval. Promluvil svým jazykem a my jsme zavrtěli hlavami. Pan Smith mi pošeptal: „Zkus to na něj rusky, Slávo.“ Stařec to uslyšel a obrátil pozornost ke mně.

„Kéž vás vaše nohy na vaší cestě dobře nesou,“ oslovil jsem ho rusky.

Následovala dlouhá odmlka.

Muž odpověděl zajíkavou ruštinou, očividně hledal slova, protože jazyk dobře neznal: „Mluvte dál, prosím. Rozumím vám dobře, ale rusky mluvím málo. Kdysi jsem tím jazykem mluvil, ale je to už mnoho let.“

Mluvil jsem pomalu a on pozorně naslouchal. Řekl jsem, že míříme na jih (to bylo zřejmé), že jsme před několika hodinami překročili řeku. Nevěděl jsem, co dalšího říct. Když jsem domluvil, následovalo dlouhé ticho, z čehož jsem vyvodil, že rozmluva je u konce. Ale starý muž chtěl uspokojit svoji zvědavost a dával si v hlavě dohromady otázky; v odmlkách jen zápolil se svou pozapomenutou ruštinou. Naše konverzace se s velkými přestávkami odvíjela asi takto:

Vy nemáte žádné velbloudy?, Jsme moc chudí na to, abychom měli velbloudy.

Vy nemáte žádné muly?, Nemáme ani žádné muly. Vy nemáte žádné osly?, Ani osly.

Když nás pasoval na nejnižší společenskou sortu, začal se mě vyptávat na naši cestu. Zaznělo slovo Lhasa. Ukázal na jih a uvedl názvy několika míst. Ta informace pro nás byla naprosto bezcenná; jednak jsme neměli mapy a taky jsme nechápali, o čem mluví.

„Je to velký kus cesty,“ řekl, „a slunce ještě mnohokrát vyjde na oblohu, než na to místo dorazíte.“

Nakonec zazněla otázka, kterou měl pravděpodobně celou dobu na jazyku. Pohlédl na Kristinu. Dívčiny vlasy, na slunci vyšisované, ostře kontrastovaly se snědým odstínem jemné tváře. Její modré oči upřímně opětovaly starcův pohled. Zeptal se, kolik jí je, jestli je příbuzná někoho z nás a kam ji vedeme. Odpověděl jsem mu stejně jako onehdy na severu jinému starému muži.

Tato nenucená rozprava trvala přes půl hodiny a zdálo se, že si v ní stařešina nesmírně libuje. Byl očividně hrdý na to, že se mu naskytla příležitost předvést se před mladšími příbuznými, jak umí konverzovat v cizí řeči. Pak se od nás odvrátil a promluvil ve svém jazyce s ostatními. Ti se usmívali jeden na druhého a přitom se přehrabovali v rancích na hřbetech soumarů.

Z ranců mu přinesli jídlo a on ho s úsměvem rozděloval mezi nás. Dával si pečlivě záležet, aby každý z nás dostal přesně stejný díl. V jedné chvíli si všiml, že dal Kolemenosovi o jeden fík víc než ostatním. Zdvořile si ho vyžádal zpátky. Rozdával nám ořechy, sušené ryby, jakési částečně uvařené, nabobtnalé ječmenné zrno a, malé ovesné sušenky. Všichni jsme se poklonili a já mu jako mluvčí poděkoval těmi nejvybranějšími frázemi, na něž se můj jazyk zmohl. Myslel jsem, že setkání skončilo, ale Mongolové se nehýbali. Čekali na signál svého vůdce, ale nezdálo se, že by s rozloučením nějak spěchali.

Sdělil nám, že jeho skupina míří na „velký trh“, který se koná nedaleko odsud na východě, aby nakoupili nějaké zboží. Přešel ke svému velbloudovi, chvíli se tam zdržel, a když se vrátil, kouřil svinutý tabákový list, v půlce omotaný kouskem rákosu, aby „doutník“ držel tvar. Podal mi naplocho slisovaný svazek asi patnácti celých tabákových listů. Já mu poděkoval a chystal jsem se zastrčit listy do kapsy kabátu. Napřáhl ruku, aby mě zadržel. „Prosím, kuřte,“ řekl.

Vysvětlil jsem mu, že celý list kouřit neumím a že nemáme papír, abychom si ubalili cigarety. On se znovu shýbl k velbloudovi a vrátil se s dvoustranou novin. „Pro vás,“ řekl. „Prosím, kuřte.“ Pohlédl jsem na noviny; byla to ruská Rudá hvězda z prvního květnového týdne. Američan, který stál po mém boku, si toho všiml také. „Dej na to pozor, Slávo,“ zamumlal. Nemusel mi to říkat.

Z horního okraje papíru jsem opatrně odtrhl proužek, abych neporušil text. Z jednoho tabákového listu jsem dlani nadrtil několik kousků a ubalil si cigaretu. Pak jsem vylovil svůj pazourek, kovové křesadlo a kousíček gubky, který mi sloužil jako troud. Palcem a ukazováčkem levé ruky jsem přitlačil troud k pazourku a pravačkou jsem škrtl křesadlem. Jiskra přeskočila na první pokus. Rozfoukal jsem ji, až rudě žhnula, a přiložil jsem k ní cigaretu. Mongolové sledovali moje umění s neskrývaným údivem.

„Jak tomu zapalovači říkáte?“ zeptal se stařešina. „Rusové tomu v některých oblastech říkají čachalo-bachalo,“

řekl jsem mu.

Velmi jej pobavilo, jak to slovo zní. Dvakrát ho zopakoval. Já jsem zatím vesele dýmal z cigarety a mongolský vůdce ze svého doutníku. Když se rudě žhnoucí konec přiblížil k polovině, posunul opatrně zauzlený rákosový proužek blíž k ústům. Dokouřili jsme. Byl čas se rozloučit.

Náš hostitel sklouzl rukou k levému boku, pozvedl nahoru nějaký menší předmět a sklonil k němu ucho. Natahoval jsem zvědavě krk, abych věc zahlédl. Držel hodinky, velké stříbrné hodinky, které měl na silném stříbrném řetízku připojené k opasku. Okamžitě postřehl náš zájem. Všichni jsme se shlukli kolem něj a on mi dovolil vzít hodinky do ruky a pořádně si je prohlédnout. Byly to natahovací hodinky vyrobené v Rusku, možná padesát let staré. Určitě předrevoluční výrobek. Na ciferníku se vyjímal rozevlátý ruský nápis uvádějící jméno výrobce, které mi z nepochopitelného důvodu utkvělo navždy v paměti. Byl to Pavel Bure, nějaký carský řemeslník, patrně už dlouho po smrti.

„Když Rusové válčili mezi sebou,“ vysvětloval starý muž, „někteří z nich před mnoha lety uprchli do mé země.“ Nevysvětloval jen to, jak k hodinkám přišel, možná to byl dar, odměna za služby, nebo je za něco vyměnil –, ani jsme se nedověděli, jak to že umí mluvit rusky.

Když jsme se loučili, mnohokrát jsme si různými způsoby popřáli šťastnou cestu, hlavně aby nám nohy nadále dobře sloužily. Bylo to možná naše nejzajímavější setkání v Mongolsku, nicméně jsme později po cestě zjistili, že všichni zdejší lidé, ať už jakéhokoli postavení, se vyznačují těmito typickými vlastnostmi, zdvořilostí, naprostou důvěrou, štědrostí a pohostinností. Pomoc, kterou nám nabízeli, odpovídala jejich možnostem, ale vždycky nám ji poskytli s radostí. Další nádhernou vlastností byla jejich naivní a upřímná zvědavost. Škoda že nám jazyková bariéra nedovolila lépe poznat lidi, se kterými jsme se v těchto krajích potkali, i když jsme se naučili sdělovat prosté myšlenky gesty, a přitom hovořit svým jazykem; bylo to snazší a ne tak rozpačité, jako kdybychom provozovali jen tichou mimiku.

Když nám karavana zmizela z očí, rychle jsme rozevřeli Rudou hvězdu. Mnoho zpráv neobsahovala, ale přesto jsme si přečetli každý řádek, byly to první noviny, které jsme viděli od doby, kdy nám v táboře dali kus starého novinového papíru na balení cigaret. Nedozvěděli jsme se, co jsme nejvíc toužili vědět, a sice zda došlo k tomu, co od začátku sebevědomě předvídal každý vězeň v rukou Rusů, se kterým jsem se kdy setkal, ke srážce Ruska s Německem. Bylo tam několik nezajímavých článků o interní politice, o tom, jaké měly dozvuky oslavy Prvního máje, a obvyklé sliby, že průmysl a zemědělství překročí své výrobní plány. Jeden podivný odstavec, který podle všeho vylučoval možnost bezprostředně hrozící srážky mezi dvěma velkými kontinentálními mocnostmi, uváděl, že do Německa odjela obrovská zásilka pšenice.

Když jsme noviny přečetli, roztrhali jsme je na kusy a rozdělili si je mezi sebe. Do těchto útržků jsme pak balili přidělený tabák nařezaný nožem na kousky. Pokračovali jsme v cestě vlnící se krajinou, až jsme asi v sedm večer narazili na menší říčku. U ní jsme se utábořili, rozdělali oheň, aby nám v noci nebyla zima, najedli se a při následné debatě jsme si dopřáli velký přepych, zakouřili jsme si.

Na konci druhého týdne našeho pobytu v Mongolsku se změnil způsob cestování, který jsme měli zažitý ze Sibiře. Už jsme nemuseli držet noční hlídky. Bylo ovšem nadále nutné setrvat v pohybu; stal se z toho zvyk, součást našeho způsobu života. Nepronásledovaly nás však obavy z bezprostředně hrozícího dopadení, mohli jsme se stýkat s lidmi, mohli jsme žádat o jídlo nebo si na něj vydělat prací. Podnikali jsme dlouhé denní pochody, které začínaly za chladných ranních hodin před úsvitem a táhly se dlouho do večera, dokud nezapadlo slunce. Osvojili jsme si také zvyk lidí z teplých krajin, během dvou hodin největšího poledního žáru jsme odpočívali ve stínu.

Krajinu, kterou jsme měli před sebou, utvářely řady nízkých kopců s oblými vrchy. Ty jsme pokud možno obcházeli, jen když to opravdu nešlo, přelézali jsme je. Některé z kopců pokrýval vřes, hojněji se vždy vyskytoval na severních svazích. Stromy rostly většinou v okolí vesnic a vodních toků a krajině dominovaly odolnější křovinaté porosty, mezi nimi jsem rozpoznal druh dřišťálu se šťavnatými oválnými rudými plody a plané růže. Země byla řídce osídlená a vesnice, situované poblíž vod, se nacházely daleko od sebe. Jen velmi malá část obrovských rozloh, kterými jsme putovali, byla zúrodněná.

Když jsme došli na vrchol nějakého kopce, ze všeho nejdříve jsme se rozhlíželi po další řece. Naše cesta Vnějším Mongolskem v podstatě sestávala ze série zrychlených pochodů od vody k vodě uprostřed velkého žáru. Říčky a řeky znamenaly úlevu pro nohy, vodu k uhašení žízně, vodu k vykoupání. Tyto splavné vodní toky nám při několika příležitostech poskytly i potravu a je pochopitelné, že události týkající se jídla mně silně utkvěly v hlavě.

Poprvé se na nás štěstí usmálo, když jsme narazili na naložený sampan, který pevně uvízl na bahnitém dně. Člunař s bambusovou tyčí v rukou se snažil odpíchnout nejprve na jedné straně a pak na druhé, ale ať se namáhal a hekal sebevíc, člun se v proudu jen kousek posmekl a zůstal trčet v bahně. Kolemenos řekl: „Pojďme mu pomoct,“ a tak jsme se začali brodit k člunu, který stál asi deset metrů od kraje řečiště. Kristina všechno sledovala z trávy na břehu. Když nám Číňan podal náhradní bambusovou tyč, vrazili jsme ji pod příď a začali člun zvedat, zatímco Číňan se snaživě odpichoval svou tyčí. Po několika minutách docela tvrdé práce jsme člun vyprostili. Číňan měl radost. Vezl melouny velké skoro jako fotbalové míče. Zatímco sampan klouzal po vodě pryč, bombardoval nás ovocem.

Za veselého cákání jsme se brodili na břeh. Mezi námi a břehem se táhl několikametrový pás hustého bahna, který se v období dešťů nacházel pod hladinou. Na povrchu schnoucí krusty se na slunci utvořily hluboké pukliny, ale vespod bylo čvachtající šedohnědé bahno sahající až po lýtka. Zaro, stojící v bahně, právě hodil Kristině meloun a smál se na celé kolo, ale náhle překvapeně vykřikl. Volali jsme na něj, co se děje, ale než stačil odpovědět, sám jsem pod nohama zaregistroval jakýsi svíjivý pohyb. Shýbl jsem se a zašmátral. Tvor mi dvakrát unikl, už když jsem si myslel, že jej pořádně držím. Pak jsem nahmátl hlavu a žábra, a vytáhl ho na sluneční světlo. Divoce mě pleskal ocasem po ruce a zápěstí. Byl skoro třicet centimetrů dlouhý, oválný a zavalitý, na první pohled připomínal úhoře. Rozpoznal jsem v něm druh mřenky, který Rusové nazývají vijun.

„Dá se to jíst?“ zeptal se Američan. „Ano,“ přitakal jsem. Následovala půlhodinka rozjařeného hledání v blátě, a mohli

jsme se těšit na velmi neobvyklou večeři. Mřenky, podobně jako úhoři, houževnatě bojovaly o život. Než jsme je mohli vykuchat a připravit na pečení, museli jsme jim useknout hlavy. V řece jsme z nich omyli bláto a zjistili, že jsou sametově černé. Upekli jsme si je na žhavých kamenech, a přestože jejich chuť si přesně nevybavuji, vzpomínám si, že si je nešlo splést s úhoři či jinými rybami. Abychom popsali tu neobvyklou chuť, použili jsme tehdy slovo „sladký“. Jejich maso bylo hutné, tvrdé a syté.

Toto vzácné jídlo jsme završili šťavnatými kousky melounů. Marchinkovas dostal nápad: použít dvě vydlabané půlky melounu jako nádoby na pití. Myšlenka to byla dobrá, ale v praxi se neosvědčila. Slupka po uschnutí praskla. Druhý den Marchinkovas obě půlky zahodil.

XV.

POBYT MEZI PŘÁTELSKÝMI MONGOLY Mnoho dní po sobě jsme putovali podle plánu asi třicet kilometrů

denně, a tak jsme občasnou přestávku po tom těžkém plahočení uvítali. Dny, kdy jsme odpočívali, nebyly nikdy promarněné. Důvodem k tomu, abychom učinili několikahodinovou zastávku, byla oprava a renovace obnošených mokasín a ošetření poraněných a oteklých nohou. Druhým důvodem pak nutnost opatřit si prací jídlo, nemohli jsme pořád čekat, že nám ho lidé budou dávat z pouhé dobročinnosti.

Ve druhém měsíci našeho putování Mongolském jsme došli do vesnice, kde stálo rozptýleně pár menších hospodářství. Podivným rysem v očích Evropana byla nepřítomnost plotů či vlastně jakéhokoli vymezení hranic. Možná tyto vesnice žily převážně jako komuny a žádné ploty tam nepotřebovali. Přiblížili jsme se ke kamenné chatrči s plochou střechou a před stavením jsme uviděli nezvyklou scénu: na zdusaném a prázdném prostranství pomalu a trpělivě obcházel vůl. Odevzdaně chodil v kruhu kolem silného kůlu vraženého kolmo do země. Bylo dopoledne a my už jsme měli za sebou patnáct nebo dvacet kilometrů. Za chůze jsme máchali do rytmu svými dlouhými palicemi. Měli jsme trochu hlad, trochu žízeň, ale ani zdaleka jsme nebyli v zoufalé situaci.

Zastavili jsme docela blízko, abychom si zvíře prohlédli a zjistili, jakou práci vykonává. Na prostranství byli čtyři lidé: dřepící mongolský zemědělec, právě líně zvedal čapku, aby se poškrábal na holém temeni, temperamentní hoch ve věku čtrnácti nebo patnácti let, který tu a tam popohnal zvíře holí, když se zrovna ploužilo kolem něj, a dvě ženy, z nichž jedna mohla být chlapcova matka a druhá jeho babička. Ženy si nás nevšímaly, ale muž se zvedl a vstal, přistoupil s chlapcem k nám a oba se poklonili. My jsme pozdrav opětovali. Hospodář mluvil a my jsme mluvili, samé úklony a úsměvy, ale nikam to nevedlo. Tak jsme si všichni sedli na tvrdou zem. Vůl, kterého si teď chlapec přestal všímat, ustal v práci. To už jsem pochopil, co je to za činnost. Zvíře mlátilo žito. Bylo ke kůlu uvázané na laně ze zapleteného rákosí či vrbového proutí. V kruhu vymezeném délkou lana byly na zemi rozprostřené snopy zralého žita, klasy směřovaly ven. Zatímco vůl šlapal po snopech, obilí vypadávalo na zem, kde ho ženy sbíraly.

Otočil jsem se ke Kolemenosovi. „To je dost pomalý způsob mlácení. Pojďme tomu chlapci trochu pomoct.“ Kolemenos přikývl. „Ukaž mi jak.“

Šli jsme ke snopům a několikrát do nich zkusmo uhodili palicemi. Přeschlé obilí se sypalo na zem. Podíval jsem se na hospodáře. Široce se usmíval a pozorně nás sledoval. Přišel jsem za ostatními. „Pojďme tu práci udělat. Nebude to dlouho trvat.“ Všichni celkem ochotně souhlasili a Kristina, vyzbrojená lehkou holí, o kterou se za chůze opírala, šla také. Rozmístili jsme se po obvodu kruhu a pustili se do práce. Smějící se chlapec odvázal vola a odvedl ho pryč. Když už se práce chýlila ke konci, promluvil hospodář s oběma ženami a ty zašly do domu. Muž stál vedle mě a já jsem sypal zrno z jedné dlaně do druhé, pak jsem mu podržel před očima tlustý svazek klasů. Přejel po nich rukou, zatřásl jimi, a když viděl, že semena jsou čistě vymlácena, projevoval očividnou radost.

S pomocí gest jsem se muže zeptal, jestli má prosévadlo na oddělení obilí od plev. Zavolal na chlapce, ten zašel do domu a vrátil se sítem, jehož pletivo bylo utkané z koňských žíní. Síto jsme důkladně vyčistili, přeseli zrno do košů a pak ho nasypali do pytlů. Když jsem si hodil na záda první z naplněných pytlů, chlapec mě vedl směrem k domu.

Vnitřek domu vypadal zajímavě. Dvě třetiny sloužily jako obývací prostory, jedna třetina jako skladiště. Nebyla tam žádná přepážka a měli jen velmi málo věcí, které by se daly nazvat civilizačními vymoženostmi. Když jsem vešel, jedna z žen pracovala na primitivním mlýnu na mouku, který sestával ze dvou dobře tvarovaných kruhových kamenů položených na dřevěné lavici. V díře ve stropním trámu se otáčela dlouhá bambusová tyč, jejíž druhý konec volně zapadal do otvoru nedaleko okraje horního mlýnského kamene. Do středového otvoru tohoto kamene se sypalo obilí, žena kámen bambusovou tyčí roztáčela a tak jej mlela. Druhá žena něco dělala nad kamenným ohništěm uprostřed místnosti. Podle pachu jsem usoudil, že topí usušenýma zvířecím trusem. Žádný komín jsem neviděl. Linoucí se kouř volně odcházel dírou ve stropě.

Za chvíli vešel dovnitř chlapec, také on nesl pytel s obilím; postavil jej k vysoké dřevěné truhle s ocelovými obručemi. Zatímco jsme spolu vysypávali zrní do truhly, rozhlížel jsem se kolem. Na dřevěném kolku zaraženém do zdi byly zavěšené tři nebo čtyři kabáty z ovčí kůže, oblečení na zimu. Ze stropu visely sušené byliny. Na zemi stálo ještě několik truhel a pár neglazovaných nádob z hnědé kameniny s úzkými hrdly. Jeden byl zakrytý kouskem látky. Později jsem zjistil, že v nádobách je voda a mléko.

Když jsme s prací skončili, hospodář někam zmizel. Chlapec zůstal s námi. Řekl jsem svým společníkům v ruštině: „Ženy támhle něco vaří.“ Vrhali jsme nadějné pohledy k dýmu, který se dírou ve stropě vinul ven. Uběhlo asi půl hodiny a pak jsme uslyšeli charakteristické vrzání a sténání nábojů kol na nepromazaných hřídelích. Zpoza rohu se vynořil hospodář a vedl svého vola zapraženého do čtyřkolového povozu, na němž se vršily obilné snopy.

Pan Smith přerušil ohromené ticho: „Pánové, teď jsme všem pro legraci. Před večeří nás čeká další práce.“

Zaro vyskočil na nohy. „No tak pojďte na to, a všichni. Uvidíme, jak rychle to zvládneme.“ Chytil dřepící Kristinu za zápěstí, vytáhl ji do stoje a vykročil jako první k povozu.

Pracovali jsme až do pozdního odpoledne, a čím déle jsme se činili, tím více jsme se jako tým zdokonalovali. Zjistil jsem, že je snazší a stejně účinné mlátit obilí zády k uvazovacímu kůlu. Jelikož jsem z naší skupiny jako jediný měl nějaké předchozí zkušenosti s tímto druhem zemědělských prací, výsledky naší společné práce mne příjemné překvapily. Stejně jako, z pochopitelného důvodu našeho mongolského přítele, který radostně poskakoval za každým pytlem vláčeným z venku k truhle.

Pak za námi přišly ženy s naší odměnou. Jedna nesla slaměnou ošatku plnou ovesných placek; opírala si ji o bok a přidržovala nataženou rukou. Starší žena přinesla jednu z vysokých nádob, kterých jsem si předtím všiml v domě. Byla plná syrovátky. Chlapec se za ní přiloudal s něčím, co vypadalo jako tři sklenice, ale když přišel blíž, zjistil jsem, že jsou to spodní části lahví, z nichž byla čistě odstraněna hrdla, nejspíš za pomoci žáru a pak prudkého zchlazení studenou vodou. Placky, ještě teplé, byly výtečné a syté, ale v prvním doušku syrovátky jsme ucítili pachuť petroleje, který musel být někdy v těchto nádobách uskladněn nebo se nacházel v jejich blízkosti. Raději jsme použili náš společný kovový hrnek.

V tomto období jsme měli velkou nouzi o sůl. O její chuti se mi dokonce zdávalo. Napadlo mě, že nic nepokazím, když o trochu soli poprosím. Svou žádost jsem se pokusil vyjádřit mimicky. Ukázal jsem na něj a na sebe. Napřáhl jsem levou ruku dlaní nahoru a pravou jsem naznačil, jako bych si z ní bral sůl. Pak jsem ruku přemístil k ústům a vtáhl tváře, abych předvedl ostrou chuť soli na jazyku, zamlaskal jsem rty a usmál se. Muž to okamžitě pochopil. Otočil se k domu a pokynul mi, abych šel s ním. Uvnitř řekl něco ženám a docela dlouho spolu debatovali. Nakonec starší žena zvedla z dřevěné mísy přiléhavou poklici a odkryla sůl. Byla hnědá, s velkými krystaly. Žena s ní zacházela s opatrností svědčící o tom, že sůl je vzácné a drahocenné zboží: na čtvereček pytloviny vysypala množství, které by se vešlo tak do krabičky od sirek, a látku složila do malého balíčku. Poklonil jsem se, usmál se a poděkoval všem domácím za vzácný dar.

Když jsme se rozloučili a vykročili po cestě procházející vesnicí, zaujal mě primitivní mechanismus čtvercové zapuštěné studny, od které vedly pospojované dřevěné žlábky sloužící k zavlažování. Po stranách studny se tyčily dvě těžké dvoumetrové fošny, v nichž bylo uloženo navíjecí vřeteno. Jen obvyklá klika chyběla. Kolem vřetena bylo dvakrát omotané lano, jehož jeden konec se ztrácel ve studni a druhý byl připevněn k nedalekému ohlazenému kůlu. Silný, přes dva a půl metru vysoký kůl byl zaražený hluboko v zemi.

Asi metr dvacet nad zemí a dostatečně nízko pod úchytem lana vedoucího od studny, byla kůlem prostrčena masivní dřevěná tyč, která tvořila vratidlo celého vynálezu, jehož hnací sílu jako obvykle představoval trpělivý vůl chodící v kruhu. Všiml jsem si speciálního zařízení, díky němuž mohla být zapojena i další těžce pracující síla v této zemi, žena. V případě tohoto mechanismu se mohly na každém konci tyče opírat dvě ženy a tlačit ji před sebou; byl to takový pomocný motor o výkonu „čtyř žen“. Na to, že zařízení sloužilo k vytahování vody, se mi jevilo trochu přehnaně důmyslné, ale studna měla velkou hloubku a vědro, dvakrát větší než běžné vědro v domácnostech na Západě, bylo z masivního dřeva, vyztužené železnými obručemi a těžko se zvedalo i prázdné.

Na úpatí hřebene, pod nímž se vesnice choulila, divoce rostly trsy kvetoucích azalek a přitahovaly rozličné pestrobarevné motýly. Poletovalo mezi nimi několik exempláru, jež patřily mezi největší a nejkrásnější motýly, jaké jsme kdy viděli, a tak jsme zastavili, abychom si je prohlédli. Zaro se trochu váhavě pokoušel jednoho chytit, ale malá Kristina ho prosila, ať to nedělá. Utábořili jsme se ve stínu několika nižších stromů; na dálku vypadaly jako mladé duby, ale byly to myslím kafry.

Vegetace pak začala řídnout, až se na úbočích držel pouze vřes. Vstupovali jsme do pouště, o jejíž rozloze a charakteru jsme nic nevěděli. Kdybychom byli předem důkladně varováni před jejími hrůzami, jistě bychom podnikli uvážlivější přípravy. Gobi pro nás bylo jen slovo. Příliš jsme to nerozebírali. Ráno vyšlo nalevo od nás slunce a my jsme celý den vytrvale pochodovali, až zapadlo po naší pravici.

Poslední lidskou aktivitu, kterou si v těch končinách vybavuji, provozovali dva čínští rybáři mezi břehy jedné řeky, jejíž chladivá a čistá voda proudila nad oblázkovým řečištěm, a mezi vrbami, jež rostly hustě na březích. K této řece jsme došli v poledne, jaksepatří utahaní, a rybáře jsme spatřili asi hodinu po našem příchodu. Jeden šel po naší straně, druhý podél protějšího břehu, jednou měli vodu po pás, jindy nad ní sotva udrželi brady. Každý měl v jedné ruce dlouhou bambusovou hůl, druhou táhl dvě lana, která měl přehozená přes ramena. Postupovali po proudu. Něco takového jsme ještě neviděli, a tak jsme si stoupli do stínu a čekali. Chtěli jsme se lépe podívat, co vlastně dělají.

Přes řeku měli rybáři nataženou síť. Sestávala ze dvou částí, každá byla asi dvacet metrů dlouhá, uprostřed se spojovaly a ústily do lapacího vaku s širokým otvorem. Rybářská síť i s vakem, který se na konci zužoval skoro do špičky, byla v celé délce nadnášena oválnými plováky z lehkého dřeva. Vynález nedával rybí populaci příliš velké šance. Číňané tloukli svými holemi energicky do vody, aby vypudili ryby z vegetace podél břehů, a unikly jen ty, které vrch sítě přeskočily. Měli jsme štěstí, že rybáři se rozhodli zastavit v místě, kde jsme stáli. Rybář na protější straně přešel ke svému partnerovi, aby svou půlkou sítě uzavřel otvor ve vaku. Když se sešli na mělčině, bylo vidět, že spodek sítě je v odstupech zatížen kameny. Lana, která muži drželi, byla v celé délce sítě, nahoře i dole, provlečena z jedné strany na druhou.

Jeden z mužů teď chytil všechny čtyři konce lan, zatímco druhý se brodil ke kraji, kde uchopil cosi jako velký plovoucí doutník zhotovený z dlouhých bambusových tyčí. Vinul se a kroutil v proudu daleko za sítí; byla to plovoucí nádrž na úlovky. Nahoře v jejím nejširším místě byla díra, zajištěná jakousi čtvercovou chlopní, kterou se vhazovaly dovnitř vybrané kusy úlovku.

Naznačili jsme, že bychom jim chtěli pomoci. A Číňané byli zjevně rádi. V síti se mrskaly desítky uvízlých rybek. Jeden z rybářů jednu chytil, vykroutil ji ze sítě ven a hodil na břeh. Podíval se na nás a ukázal na síť. Řídili jsme se tedy jeho příkladem: čistili jsme síť od malých ryb, kousků dřeva, trávy a listí.

Číňané vytáhli vak plný blyštivých ryb těsně nad vodu. Obratně a hbitě z něj vyndávali větší ryby a strkali je do plovoucí bambusové komory. Když s tím skončili, ve vaku zůstalo dobrých třináct kilo pěkných, středně velkých i malých rybek, které jsme si, jak nám naznačili, mohli vzít. Za normálních okolností by je doufám vrátili do řeky, aby ji znovu zarybnili. Některé rybky z našich nezkušených prstů vyklouzly, ale většina skončila v trávě, kde se mrskaly a lapaly po dechu. Číňané znovu natáhli síť a pokračovali v rybaření na novém úseku.

Měli jsme zásobu jídla, kterou bychom ani za mnoho dní nesnědli, a proto jsme se rozhodli, že na místě opět sníme, kolik zmůžeme, a ostatní ryby potom usušíme na slunci na plochých kamenech, abychom si je mohli vzít s sebou. Zatímco Kolemenos usekával rybám hlavy, já jsem je kuchal a ostatní je nosili k řece, kde je umývali. Kristina a Zaro rozdělali oheň a očistili plochý kámen, který měl posloužit jako plotna. Zakrátko se vzduchem linula lahodná vůně grilujících se čerstvých ryb. Úlovek sestával asi z pěti druhů, mezi nimiž jsem poznal okouna podle jeho charakteristické ostnaté páteře.

Sušení ryb jsme prováděli poprvé, ale ze zkušenosti jsme věděli, jak konečný produkt vypadá, a pokoušeli jsme se dospět k témuž výsledku. Vykuchané ryby se naplocho rozevřely a vyndala se z nich páteř. Pak jsme jednotlivé várky rozložené kolem ohně částečně vyudili a vysušili. Trvalo to několik hodin a my jsme se shodli na tom, že u řeky musíme přenocovat a práci dokončit. Během dalšího dopoledne jsme nechali ryby ležet na slunečním žáru a máchali nad nimi fufajkami, abychom odehnali mouchy. Když jsme usoudili, že jsou dostatečně vysušené, rozdělili jsme si ryby mezi sebe a uložili je do vaků. Později jsme si blahořečili za to, že se tato operace zdařila. V poušti Gobi jsme měli toto jídlo spotřebovat do posledního sousta.

Zážitek, který se přihodil o den nebo dva později, už tak příjemný nebyl. Stalo se to odpoledne, kdy se žhavé slunce na nekonečné modré obloze začínalo nachylovat k západu.

Marchinkovas ukázal na několik kilometrů vzdálený hnědý oblak a zeptal se, co by to mohlo být. Nikdo z nás mu nemohl podat vysvětlení. Nebylo pochyb o tom, že se mrak pohybuje, a já si myslel, že by to mohla být prachová bouře, až na to, že vzduch se ve slabounkém vánku ani nehnul. Podivný úkaz se rychle přibližoval a také se neustále zvětšoval.

„Je to hejno kobylek,“ zvolal náhle pan Smith. „Nebylo by dobré do něj vejít. Měli bychom raději zastavit.“

Sedli jsme si na tvrdě spečenou zem, oblékli si kabáty a zakryli si hlavy vaky s jídlem. Když k nám myriády kobylek dorazily, úplně zaclonily sluneční záři. Otočili jsme se k nim zády a přikrčili se. Bylo slyšet, jak nám narážejí na oděv. Rojily se všude, kolem nás a nad námi. Vzduch ožil pulsujícím šumem jejich tlukoucích křidélek.

„Díky bohu, že nás nemohou sežrat,“ řekl Zaro. „Tím bych si nebyl tak jist,“ oponoval Američan. „Ty sežerou

skoro všechno.“

Kristina k němu obrátila znepokojenou tvář. „Jen jsem žertoval, dítě,“ ujistil ji.

Trvalo skoro dvě hodiny, než nás hejno minulo. Pak znovu vysvitlo slunce a zem kolem nás byla poseta oběťmi této velké migrace. Některé kobylky se hýbaly, jiné vypadaly, že jsou mrtvé. Po tuctech jsme si je vytřepávali z oblečení. Dostaly se nám do kapes, zalezly do rukávů i dovnitř nohavic. Jedinou útěchou bylo, že nepronikly do vaků s potravinami, kde jsme měli skrovnou drahocennou zásobu sušených ryb.

Největší potíže při popisu naší cesty za svobodou mám s určováním času a vzdáleností. To se týká zejména průchodu Mongolském, kde jsme se nemohli domluvit s tamními obyvateli, a i kdyby nám řekli názvy řek, vesnic a jiných orientačních bodů, neměli jsme prostředky k jejich zaznamenání, abychom si v pozdějších letech usnadnili rozpomínání. Nicméně mám za to, že náš postup neobývaným Vnějším Mongolskem vstříc pustinám Vnitřního Mongolska trval šest až osm týdnů.

Pamatuji si tolik: Vstup do pouště Gobi nebyl náhlý přechod. Nejméně dvakrát, při zdolávání dlouhých písečných pásů, jsme si mysleli, že už tam jsme, ale pokaždé se před námi zvedl poměrně vysoký horský masiv. Na úpatí druhého pohoří jsme naštěstí narazili na mělký písčitý potůček, u něhož jsme se utábořili na noc. Tehdy jsme se na dlouhou, předlouhou dobu naposledy napili čerstvé vody.

Druhý den krátce před setměním jsme narazili na stezku pro karavany, která kolmo protínala naši trasu. Seděli u ní čtyři Mongolové a hlídali kouřící železný kotlík zavěšený nad ohněm na kovové třínožce. Bylo jim všem něco mezi třicítkou a čtyřicítkou, ale nejstarší, asi vůdce, se odlišoval tím, že vlastnil nádhernou starou pušku s dlouhou hlavní a krátkou pažbou, jejíž skoro černé dřevo bylo k hlavni připevněno proužky blyštivé mosazi. Když spolu s ostatními vstal, aby nás pozdravil, ukázalo se, že puška je skoro stejně dlouhá jako její majitel. Vyměnili jsme si obvyklé zdvořilosti, ale rusky tentokrát nikdo z nich neuměl. Ukázali nám na místo z druhé strany ohně, a tak jsme si sedli do širokého oblouku proti nim a dívali jsme se na sebe přes plameny.

Byli to chudší cestovatelé než ti, které jsme potkali před časem. Všiml jsem si, že kabáty mají místy úhledně zalátané.

Měli jen jednu mulu, na níž vezli nezbytné věci včetně dvou vaků na vodu, které byly, myslím, zhotoveny z velbloudích žaludků. Přilili do kotlíku další vodu, my jsme se jen usmívali a marně gestikulovali na muže s puškou, abychom mu tlumočili svoji radost z nečekaného setkání. Když si Mongol všiml Smithova šedě protkaného plnovousu, obrátil ihned pozornost k němu, neboť ho očividně pokládal za nejstaršího, a tudíž za vůdce skupiny.

Pan Smith nakonec použil magické slovo Lhasa a muž asi po minutě přemýšlení ukázal směrem, kterým jsme se ubírali. Zpod kabátu vyndal cosi, co by se dalo nejlépe popsat jako kovový váleček na dlouhé tyči. Z válečku vytáhl dlouhou hedvábnou stuhu, asi jako kdyby Evropan odmotal měřící pásmo z navíjecího mechanismu. Hedvábí pokrývaly četné symboly v dlouhé řadě rámečků, jež připomínaly políčka kinofilmu. Muž nad stuhou chvíli v poklidu rozjímal a nakonec vrátil pásku do pouzdra. Tuto scénu jsme si vyložili jako modlitbu za to, abychom šťastně došli do cíle naší pouti. Pan Smith se místo odpovědi poklonil.

Muž, který měl na starost kotlík, vytáhl kostku slisovaného černého čaje, kousek odlomil a vhodil jej do vody. Několik minut míchal nálev dřevěnou lžící s dlouhou rukojetí a vůně stoupající z vroucího kotlíku nanejvýš příjemně útočila na naše nosy. Pak muž vytáhl dřevěnou nádobu, sundal víko a objevila se substance, která mi připomínala med, ale ukázalo se, že je to máslo. Přidal do nápoje několik lžic a ještě chvíli ho za mírného varu míchal.

Jeden z Mongolů vytáhl dva hrnky, svým vzhledem tak neobvyklé, že jsem poprosil, jestli si smím jeden prohlédnout, než do něj nalijí čaj. Byl z leštěné mosazi a zjevně kdysi tvořil dolní část nábojnice menšího granátu. Odříznutý proužek téhož kovu byl vytvarován a připevněn k poháru bronzovými nýty jako ouško. Obrátil jsem pohár dnem nahoru, abych se podíval, jestli vespod neuvidím značku výrobce. Bylo tam sice několik vyražených znaků, ale už tak ohlazených používáním, že jsem z nich nic nevyčetl. Můj zájem Mongolům nejspíš zalichotil a mě mrzelo, že se jich nemohu zeptat, kde k těm pohárům přišli.

Procedura, jež předcházela podávání čaje, byla docela zábavná, protože Mongolové museli odhadnout náš věk, aby ti starší na obou stranách byli obslouženi přednostně. S panem Smithem neměli žádné potíže. První dva pohárky s nápojem směřovaly k němu a k mongolskému majiteli pušky. Když jsme dali kuchaři náš vlastní hrnek, nabral ho a bez váhání podal Paluchowiczovi. Viděl jsem, jak se seržant při prvním hltu zašklebil odporem, ale pak se podíval na Američana a zamlaskal rty, aby dal najevo, že mu nápoj chutná. Smith popíjel s velikým sebeovládáním.

Kristina a já jsme byli obslouženi jako poslední. Zatímco jsme čekali, až na nás přijde řada, dobíral jsem si ji kvůli tamnímu zvyku: platilo zde „dámy naposled“. Odpověděla, že když jí přidělili poslední místo, může to znamenat, že ji pokládají za nejmladší z nás. Mongolové se dívali, jak se spolu se smíchem bavíme, a jsem si jist, že by moc rádi věděli, o čem je řeč. Když na nás konečně přišla řada, cítil jsem, že nás ostatní pokradmu sledují. Čaj byl příjemně teplý, ale chutnal odporně. Tvářili jsme se vyrovnaně a raději se na sebe nedívali. Příchuť voňavých lístků byla přehlušena smrdutou pachutí žluklého másla, které plavalo na hladině v blyštivých kuličkách mastnoty. Ale přestáli jsme to, a já se musel jen ovládat, abych se nahlas nerozesmál, když Kristina, jak se tady slušelo, několikrát mlaskla rty.

Pohoštění skončilo tím, že nás Mongolové podarovali trochou tabáku a několika ořechy. Všichni jsme vstali a rozloučili se. My jsme zamířili dál, a když jsem se z padesáti metrů ohlédl, oni už zase seděli u ohně, zády k nám. Stačilo ujít krátkou vzdálenost a zmizeli jsme z jejich životů stejně jako oni z našich.

Později jsem si vybavil, že naše cesta do Lhasy si v jejich očích zasluhovala zvláštní modlitbu. Vstupovali jsme do spalujících pustin Gobi, kde nebyla žádná voda a jen mizivé množství potravy. Nikdo z nás tehdy nevěděl, jaké peklo nás tam čeká.

XVI.

POUŠŤ GOBI: HLAD, SUCHO A SMRT Po dvou dnech bez vody v srpnové výhni pahorkaté a písčité Gobi

jsem pocítil první záchvěvy strachu. Paprsky ranního slunce, které vykouklo nad horizont světa, rozptýlily pronikavý chlad pouštní noci. Světlo zalilo vrcholky vlnících se dun a vrhalo ostré stíny na hluboké písčité prolákliny. Ztěžka jsme za sebou vlekli nohy, abychom ušli co největší kus cesty, než nastane oslepující polední žár. Cumlali jsme oblázky ve vyprahlých ústech. Občas někdo vylezl na některý z nesčetných pahorků a zadíval se na jih, jen aby uviděl, že až k obzoru se před ním táhne stále ta stejná vražedná krajina. Před polednem jsme zarazili do písku své dlouhé hole a přehodili přes ně kabáty, abychom se měli kde skrýt. Naše situace musela nahánět strach všem, ale nikdo to neřekl nahlas. Já sám jsem měl pocit, že nesmíme děsit Kristinu, a jsem si jistý, že ostatní mlčeli z téhož důvodu.

Obklopoval nás spalující žár, vysával nám vlhkost z těl a spoutával nám kotníky okovy letargie. Každý se vlekl pohroužen ve svých myšlenkách a nikdo nemluvil, jen se otupěle soustředil na to, aby v příští chvíli položil jednu nohu před druhou. Nejčastěji jsem šel v čele já, Kolemenos a dívka těsně za mnou a hlouček ostatních se sunul několik metrů za jejich zády. Snažil jsem se je popohánět, ráno jsem je burcoval na nohy, nutil je zkracovat polední odpočinek. Když jsme teď klopýtali v paprscích zapadajícího slunce, strach na mě zaútočil znovu. Cítil jsem nejtísnivější ze všech pocitů, elementární strach, že v té rozpálené pustině všichni zahyneme. Bojoval jsem s panickým nutkáním vrátit se stejnou cestou zpátky: za vodou, zelení a životem. Potlačil jsem ho.

Žuchli jsme sebou na úpatí vysoké duny; na obloze vyšly studené hvězdy a shlížely na nás. Byli jsme zemdlení do morku kostí. Člověk by čekal, že usneme vyčerpáním, ale trýzněni žízní jsme se všichni neklidně vrtěli, vstávali, bloumali kolem a zase se vraceli. Krátce po půlnoci jsem navrhl, abychom znovu vyrazili a využili nočního chladu. Zdálo se, že všichni jsou vzhůru. Namáhavě jsme vstali a opět se začali plahočit na jih. V noci se šlo mnohem snáze. Po rozednění jsme několik hodin odpočívali, a když jsme pohlédli na jih, krajina se vůbec nezměnila.

Po tomto jediném pokusu se už žádné noční pochody nekonaly. Makowski to zarazil.

„Umíš určovat směr podle hvězd?“ zeptal se mě. Ostatní ke mně obrátili usouzené tváře.

Než jsem odpověděl, na chvíli jsem se zamyslel. „S naprostou jistotou ne,“ přiznal jsem se.

„Umí to někdo z nás?“ naléhal. Nikdo se neozval. „Pak bychom mohli chodit celou noc v kruzích,“ řekl ztěžka. Vycítil jsem zděšení, které jeho slova vyvolala. Ohradil jsem se,

že z kursu jsme se určitě neodchýlili, že vycházející slunce nám potvrdilo, že jdeme stále na jih. Ale vskrytu duše, i když jsem argumentoval jinak, jsem si musel přiznat, že Makowski má pravdu. Každopádně semínko pochybnosti bylo zaseto a my jsme si nemohli dovolit, aby již tak těžké břemeno našich obav ještě ztěžklo.

A tak jsme pokračovali v cestě uprostřed nehybného, jen mírně se tetelícího vzduchu. Nezavál ani ten nejslabší vánek, aby rozptýlil jemný prach, který se takřka neviditelně vznášel nad pouští, prach, který nám pokrýval tváře a vousy, vnikal do rozpukaných rtů a způsoboval zrudnutí očí, které nás i tak dost bolely od prudce zářícího slunce.

Zhruba pátého dne nám došly sušené ryby, přestože jsme je konzumovali po troškách podle striktního přídělového systému. A před sebou jsme stále měli mrtvý obzor bez náznaku života. V celém tomhle vyprahlém světě bylo naživu jen osm plahočících se lidských stínů, a občas nějaký had. Mohli jsme se docela snadno zastavit, na místě si lehnout a zemřít. Pokušení protahovat polední přestávky a zůstat v polospánku po celé horké odpoledne, bylo pro naše dehydrovaná a rozlámaná těla veliké. Nohy jsme měli v žalostném stavu, žhavý písek nám propaloval tenké podrážky obnošených mokasínů. Chraplavým hlasem jsem nutil ostatní, aby vstali a pokračovali v chůzi. Tady nic není, říkal jsem. Ale vpředu musí něco být. Musí tam něco být. Kristina obvykle vstala a připojila se ke mně, Kolemenos také. Potom i všichni ostatní. Jako roboti jsme opět mlčky vyrazili na cestu, hlavy sklopené. Bůhví co jsme si mysleli, ale sunuli jsme se vpřed, jednu nohu, druhou nohu, jednu zoufalou hodinu za druhou.

Šestého dne dívka klopýtla a na kolenou ke mně vzhlédla. „To ode mě bylo hloupé, Slávo. Klopýtla jsem.“ Nečekala na mou pomoc. Pomalu se zvedla z písku a stoupla si vedle mě. Odpoledne jsem ke svému mírnému údivu i nelibosti skončil na kolenou já. Nebyl jsem si ani vědom toho, že jsem spadl. V jedné chvíli jsem šel, a najednou jsem klečel. Na kolenou, pomyslel jsem si… jako někdo, kdo se modlí. Vstal jsem. Nikdo kvůli mně nezvolnil krok. Pravděpodobně si mého klopýtnutí ani nevšimli. Zdálo se mi, že trvalo velmi dlouho, než jsem se znovu dostal na svou pozici v čele. Jak jsem si čas od času všiml, padali také ostatní. Podlamovala se jim kolena a oni pak několik vteřin nevěřícně klečeli, než jim došlo, že ustali v pohybu. Znovu postupovali vpřed. K žádným zastávkám ale nedocházelo. Byly to náznaky stále větší slabosti, slabosti, která nám podlamovala síly. Kdybychom je vzali na vědomí takové, jaké doopravdy byly, mělo by to katastrofální následky. Sahaly po nás prsty smrti, a my jsme ještě nebyli připraveni zemřít.

Sedmého dne vyšlo slunce v záplavě růžových a zlatých odstínů, dokonalá symfonie světla. Už hodinu jsme se v bledém předjitřním světle vlekli vpřed; apaticky jsem pohlédl na Kristinu a další belhající se postavy za svými zády a znovu mě ohromil ten nezlomný duch, který je všechny prostupoval. Nyní jsme se už jen stěží sunuli; na zvedání nohou jsme neměli síly.

Bez velké naděje jsme se dívali za Kolemenosem, jak lopotně leze na vršek jednoho pahorku. Každé ráno se někdo z nás takhle vypravil na průzkum, poté co se dostatečně rozednilo a bylo jasně vidět na jih až k obzoru. Kolemenos si rukou clonil oči a jen stál, a my jsme zatím pokračovali v chůzi a očekávali, že bude následovat obvyklé beznadějné pokrčení ramen. Ale Kolemenos se nehýbal, aby zamířil dolů, a jen upřeně hleděl stále jedním směrem, několik stupňů na východ od našeho kursu. Zpomalil jsem a zastavil se. Na paži jsem ucítil Kristininu ruku. Také ona vzhlížela ke Kolemenosovi. Všichni zůstali stát. Viděli jsme, jak si Kolemenos protírá oči, kroutí zvolna hlavou a znovu upírá přimhouřené oči týmž směrem. Chtěl jsem na něj zavolat, ale zůstal jsem zticha. Místo toho jsem začal lézt za ním. Zaro a dívka se ke mně přidali. Za námi se vlekli Američan a Marchinkovas. Oba Poláci, Paluchowicz a Makowski, se opírali o hole a dívali se za námi.

Když jsem se belhal ke Kolemenosovi, říkal jsem si: „Nic to nebude. Nesmím se vzrušovat. Určitě to nemůže nic být.“ Srdce mi po tom mírném výstupu bušilo námahou.

Kolemenos nic neříkal. Jen vymrštil pravou ruku a ukázal. Viděl jsem rozmazaně. Několik vteřin jsem nemohl zaostřit zrak. Udělal jsem to, co předtím Kolemenos. Protřel jsem si oči a podíval se znovu. Něco tam bylo, tmavá skvrna na pozadí světlého písku. Mohlo to být osm kilometrů od nás. V tetelivém ranním oparu postrádala skvrna tvar a vzpírala se identifikaci. Naše vzrušení sílilo. Dali jsme se do řeči, začali jsme spekulovat. Poláci, supící a zadýchaní, se vyškrábali nahoru za námi. I oni to místo zaostřenýma očima našli.

„Nemohlo by to být zvíře?“ zeptal se seržant. „Ať je to cokoli, písek to není,“ odvětil pan Smith. „Pojďme to

zjistit.“

Trvalo nám dobré dvě hodiny, než jsme se k místu doplahočili. V písečných prohlubních jsme jej mnohokrát ztratili z očí. Častěji než obvykle jsme lezli na vyvýšeniny neboť jsme nesnesli pomyšlení, že by ta šmouha v krajině mohla zmizet v době, kdy ji nebudeme mít na očích. Postupně získávala tvar a stále ostřejší obrysy a v nás se rozhořela naděje. A naděje přešla v jistotu. Byly tam stromy, skutečné, živé, rostoucí, zdravé stromy, celý shluk rýsující se na pozadí písku jako inkoustová kaňka na čistě vypraném ubruse.

„Kde jsou stromy, tam je i voda.“ řekl Američan. „Oáza!“ vykřikl kdosi a slovo se třepotavě neslo od úst k ústům. Kristina zašeptala: „To je zázrak. Bůh nás zachránil.“ Kdyby to šlo, byli bychom běželi. Místo toho jsme se poslední

kilometr vlekli co nejrychlejším tempem, k jakému jsme své nohy vybičovali. Několikrát jsem upadl. Jazyk v ústech jsem měl suchý a oteklý. Stromy se nám před očima stále zvětšovaly a už se dalo rozpoznat, že jsou to palmy. V jejich stínu se v prohlubni rýsovala dutina, jež měla zhruba oválný tvar, a já věděl, že to musí být voda. Několik set metrů před oázou jsme překročili stezku pro karavany. Na kraji oázy jsme prošli podél nepatřičně vyhlížející hromady, byly to snad rezivějící plechovky, bizarní skládka harampádí uprostřed pouště. Na posledních dvaceti metrech jsme tak zrychlili, že se náš pohyb mohl podobat jakémusi podivnému běhu.

Stromy, bylo jich možná deset i víc, rostly v polokruhu na jižní straně tůňky a po většinu dne na ni vrhaly stín. Báječná chladivá voda se nehýbala a přímo vábila do elipsovité prohlubně, obehnané velkými hrubě opracovanými kameny. V tomto období roku, pravděpodobně jeho nejparnější části, byl stav vody o hodně nižší a hladina klesla, takže jsme museli kameny přelézt, abychom se k vodě dostali. Celé toto zelené, životadárné místo mohlo zaujímat plochu asi půl akru.

Zaro měl hrnek, ale my jsme se nemohli dočkat, až ho naplní a nechá kolovat. Leželi jsme nad vodou, chlemtali ji a sáli jako zvířata. Nastavovali jsme jí rozpálené tváře. Nabírali jsme ji do hrstí a svlažovali si šíje. Pili jsme a pili, až nás Smith varoval, abychom si prázdná břicha nenaplnili příliš velkým množstvím tekutiny. Pak jsme si ve vodě namočili naše splasklé vaky a vsedě na kamenech jsme si jemně omývali rozpukané a odřené nohy. Několik blažených minut jsme jen seděli s mokrou pytlovinou omotanou kolem chodidel. Hrnkem vody jsme si z hlavy a horní části těla postupně splachovali písek a prach, který se tam navrstvil za šest a půl dne plahočení. Sama přítomnost vody a pocit mokra nás uváděly do extáze. Naše nálada prudce stoupla. Okraje propasti strachu jsme nechali za zády a vrhli se do života s novou nadějí. Povídali jsme si a smáli se, jako by voda, kterou jsme se občerstvili, byla opojné šampaňské. Přemýšleli jsme nad tím, čí ruce sem přinesly kameny a vysadily tu palmy jako zdálky viditelné a zázračné znamení pro žízní zmučené lidi.

Jak velké štěstí nás potkalo, to jsme ovšem měli zjistit až za chvíli. Asi dvacet metrů od tůně, na opačné straně, než odkud jsme přišli, jsme objevili teplý popel a pozůstatky po ohni, čerstvé stopy velbloudů a mnoho otisků koňských kopyt. Neklamné znamení, že se zde zastavila karavana. Pravděpodobně odjela v ten samý den, za východu slunce. Tito lidé, ať už to byl kdokoli, si tu vařili a jedli maso a kolem ohořelých kusů dřev se povalovaly kosti, ještě docela čerstvé a nezkažené. Byly to kosti z jednoho velkého a jednoho malého zvířete. Maso z nich bylo odřezáno nožem, takže na nich zůstaly šťavnaté kousky. O kosti jsme se podělili a začali je hned ohlodávat; jásali jsme nad svým štěstím. Chudák bezzubý Paluchowicz si ode mě půjčil nůž a poměl se stejně dobře jako ostatní. Když už na kostech žádné maso nezůstalo, každou z nich jsme sekerou rozdrtili a vysáli morek.

Dvě nebo tři hodiny během odpoledního žáru jsme leželi natažení u vody v blahodárném stínu palem. Kolemenos, jenž měl onen vzácný dar, že se uměl v každé situaci úplně uvolnit, pochrupoval s rukama za hlavou a čepicí přetaženou přes jedno oko. Slunce se začalo klonit k obzoru a já procitl ze spánku, v němž mne pronásledovalo spalující světlo a nikdy nekončící poušť. Vzal jsem hrnek, přelezl kameny, nabral si vodu a znovu se napil. Američan vstal, protáhl se a přišel za mnou. Zakrátko jsme byli na nohou všichni.

Zaro zamířil pryč. „Jdu se podívat na tu hromadu plechovek,“ zavolal na odchodu. „Možná tam najdeme něco, v čem si budeme moci odnést vodu.“

Hádanka v podobě skládky civilizačního harampádí v srdci jižní Gobi zůstane zřejmě nevyřešena. Byla tam asi stovka jakýchsi plechových nádob, vypadaly jako krabice od sušenek, a ležely tam už tak dlouho, že i v suchém pouštním vzduchu zrezivěly k nepoužití. Obraceli jsme je v rukou jednu po druhé, ale neobjevili jsme žádné stopy, které by svědčily o jejich obsahu či původu. Při zkoumání jsme je postupně odkládali stranou. Zpod hromady, napůl pohřbené v písku, vytáhl Zaro celou cívku silného zrezivělého drátu, ovázanou kroužky tenčího drátu; ten se po doteku rozpadal. Nabral jsem do záhybu svého pytle hrst písku a kus drátu jsem jím odíral, až se mně podařilo rez odstranit. Pod vrstvou rzi byl drát pevný a neporušený.

Té noci jsme si postavili úkryt obehnaný nízkou stěnou z konzerv, poohlédli se po kouscích dřeva a rozdělali oheň. Dlouhou dobu jsem pak ležel vzhůru a snažil se dospět k rozhodnutí, jak dlouho bychom měli na tom místě zůstat; ale odpověď jsem nenašel. Když mě přemohl spánek, byl bezesný a hluboký. Otevřel jsem oči asi hodinu před rozedněním, jak jsem si v poušti navykl, a Zaro už okouněl kolem a zkusmo tahal za volný konec drátěné cívky.

Kolem nalezeného drátu se rozproudila debata, při níž zazněly různé návrhy i protinávrhy. Odvlekli jsme ho k tůni a začali jej odmotávat a odírat pískem. Nikdo neměl jasnou představu, co si s ním počít, ale všichni jsme se shodli na tom, že by se nám někdy v budoucnu mohl hodit. Jakýkoli kovový předmět byl vzácností. Zkrátka nám vůbec nepřišlo na mysl, že bychom ten poklad v oáze nechali. Dospěli jsme nakonec k názoru, že drát vytvarujeme do snadno přenosné formy. A tak jsme toho dne strávili několik hodin tím, že jsme z drátu řezali asi metr dvacet dlouhé kusy, na koncích jsme dělali háčky a ohýbali je do kruhu, aby se daly nést kolem krku. Kov byl tuhý a šel ohýbat velmi těžko; museli jsme konec drátu vsunout do škvíry mezi kameny, aby pevně držel, a pak jsme do něj tloukli zadní stranou sekery. Když jsme takto pro každého vyrobili smyčku, Zaro s několika dalšími zhotovili sadu asi půlmetrových bodců: jeden konec měly roztlučený do špičky a druhý zahnutý, aby bodec mohl viset na opasku. Když jsme s prací skončili, pořád ještě spousta drátu zbývala, ale uznali jsme, že další kusy už by nám při chůzi překážely. Měli jsme pocit dobře vykonané práce. Velmi nám prospělo, že jsme mohli znovu použít své ruce a schopnosti, a byl v tom i kus zvláštní zarputilé hrdosti, která se zmocní každého vězně, když se mu podaří něco vlastnit, byť by tím předmětem byla jen smyčka pohozeného drátu.

Nevyhnutelně došlo na otázku, kdy máme odejít. Dva z našich problémů byly neřešitelné. V oáze byla voda, ale žádné jídlo. A pak, neměli jsme nic, v čem bychom si vodu odnesli s sebou, pouze jeden kovový hrnek. Makowski tvrdil, že kdybychom v oáze několik dní počkali, byla by tu šance, že potkáme karavanu a zajistíme si zásobu jídla na další úsek cesty. Já jsem však chtěl vyrazit. Namítl jsem, že jsme právě jednu karavanu minuli a mohlo by trvat týdny, než tudy půjde další. Když budeme několik dní čekat, můžeme být nedostatkem jídla tak zesláblí, že už odtud vůbec neodejdeme. A než případně dorazí další karavana, můžeme umřít vyhladověním. S ohledem na to, co mělo přijít, kéž je mi odpuštěno, že jsem tak naléhal. Přesto si myslím, že jsem mohl mít pravdu. Teď už není možné dilema posoudit, a nebylo to možné ani tehdy. Naše debata nebyla ani trochu rozhořčená. Nacházeli jsme se v zoufalé situaci a museli jsme se okamžitě rozhodnout pro tu nebo onu možnost. Rozhodnutí zaznělo téhož dne pozdě večer. Před úsvitem vyrazíme.

Když vyšlo slunce, byli jsme už na cestě, a ještě půl dne jsme při ohlédnutí viděli stromy z oázy. Ulevilo se mi, když už jsem jejich obrys na obzoru ztratil. Zaro nesl několik hodin náš jediný hrnek, jednu ruku držel vespod, druhou ho přikrýval shora. Naplnil ho poté, co jsme se v oáze všichni naposled napili. Při každém kroku mu teplá voda šplouchala do dlaně a po stěnách hrnku stékaly tenké pramínky. Když jsme v poledne zastavili, skoro polovina vody už byla rozlitá a odpařená, a Zaro si stěžoval, že ho do rukou chytají křeče. A tak jsme seděli v úzkém stínu našich kabátů přehozených přes hole, nechali jsme vodu opatrně kolovat a po doušcích ji vypili.

Naše další cesta měla úplně stejný průběh jako před oázou, pouze s tím rozdílem, že teď jsme neměli co do úst, a to ani tak skrovnou výživu, jako bylo několik sušených ryb. První tři dny jsem si myslel, že postupujeme překvapivě dobře. Čtvrtého dne si začal úmorný žár, před kterým nebylo úniku, vybírat svou daň. Stále více jsme klopýtali a padali, tempo pokleslo a debata se omezila na krátké věty, chrčivě se deroucí z vyprahlých hrdel. Vzpomínám si, jak Makowski v jednu chvíli zaklel: „Ani v pekle nemůže být větší horko než v téhle podělané poušti.“

Pátého dne padla Kristina na kolena. Pomalu jsem se otočil, abych se podíval, co s ní je. Očekával jsem, že zase vstane jako mnohokrát předtím. Zůstala však klečet, světlovlasou hlavu svěšenou až na hruď. Skoro se nehýbala. Zamířil jsem k ní a také Kolemenos vykročil zpátky. Než jsme se k ní dostali, zlomila se v bocích a skácela se vpřed, tváří do písku. Došli jsme k ní oba současně a obrátili ji na záda. Byla v bezvědomí. Rozepnul jsem jí u krku šaty, začal na ni mluvit a přitom jsem s ní jemně třásl. Pan Smith přišel s holemi a fufajkami, aby jí zhotovil přístřeší.

Rychle přišla k sobě. Rozhlédla se po kruhu našich znepokojených tváří, posadila se, usmála se skrz rozpukané rty a řekla: „Už je to lepší. Musela jsem spadnout, nevím, co se stalo.“

„Neboj,“ utěšoval jsem ji. „Chvíli si tu odpočineme a pak budeš zase v pořádku.“

Předklonila se a zlehka mě poplácala po hřbetě ruky. „Už víckrát nespadnu.“

Chvíli jsme tam seděli. Kristina se natáhla, aby se poškrábala na kotníku, a já jsem pohyb její ruky otupěle sledoval. Kotník měla tak oteklý, že to bylo patrné i přes látku dole zúžených vatovaných kalhot.

„Tebe něco štíplo, Kristino?“

„Ne, Slávo. Proč?“

„Vypadá to, že máš oteklou nohu.“

Povytáhla si nohavici, aby se podívala, a přitom otočila nohou ze strany na stranu. „Předtím jsem si toho nevšimla,“ řekla.

Několik dalších hodin jsme se vlekli dál. Zdálo se, že Kristině odpočinek prospěl. Pak ale spadla znovu a tentokrát to byl téměř jeden plynulý pohyb: podlomila se jí kolena a svalila se tváří do písku, aniž stačila dát ruce před sebe.

Znovu jsme ji opatrně obrátili na záda a smetli jí z obličeje písek, měla ho i v ústech a v nose. Postavili jsme z kabátů jakýsi baldachýn. Kristina ležela se zavřenýma očima a přerývaně, sípavě dýchala. Podíval jsem se jí na kotníky a při tom pohledu se mi sevřelo srdce. Oba byly ošklivě zbarvené a tak oteklé, až se zdálo, že se knoflíky dole na kalhotách pod tím tlakem utrhnou. Vytáhl jsem nůž a látku rozřízl. Ukázalo se, že kůže se nalila vodou až ke kolenům. Dotkl jsem se otekliny a několik vteřin v ní zůstal otisk mého prstu.

Kristina proležela asi hodinu v bezvědomí, zatímco my jsme se snažili potlačit svou úzkost banálními poznámkami typu: „To musí být jen mírný úžeh.“ Srdce jsem měl jako v kleštích. Trnul jsem hrůzou.

Když přišla k sobě, byla docela veselá. „Začínám být na obtíž,“ řekla. „Co se mnou může být?“ My jsme ji zatím obskakovali, všichni jsme se mohli přetrhnout.

Kristina se zvedla na nohy. „No tak pojďte. Marníme tu čas.“ Šel jsem vedle ní. Najednou zastavila a pohlédla dolů na nohy;

všimla si, že jí o lýtka pleskají rozříznuté kalhoty. „Začínám mít dost nateklé nohy, Slávo.“

„A bolí tě, Kristino?“

„Ne, kdepak. Určitě otékají proto, že jsem ušla takový kus cesty.“ To bylo odpoledne pátého dne. Kristina pak šla několik hodin v

kuse, aniž nějak výrazněji klopýtla, a stále s námi držela krok. Když slunce zapadlo, zastavili jsme se, abychom se utábořili na noc. Seděla mezi námi a pokradmu pokukovala po svých nohách. Nic neříkala a my jsme se tvářili, že si toho nevšímáme.

Byla to neklidná noc. Všichni kromě Kolemenose byli zřejmě příliš vysílení a znepokojení na to, aby usnuli. Kristina ležela tiše, ale já jsem cítil, že je vzhůru. Převaloval jsem v puse oblázek. Zuby mě bolely, dásně jsem měl oteklé a citlivé. Do mysli mi ustavičně vtrhávaly myšlenky na tekoucí vodu. Vynořovaly se v ní jasné obrazy sampanů, které jsme viděli na řekách na severu. Přepadaly mne záchvaty slabého třasu, které mě přinutily vstát a chodit kolem. Hlavu jsem měl jako ve svěráku. Bolelo mě celé tělo.

Několik prvních hodin šestého dne byl vzduch chladivý a šlo se tak dobře, že lépe to v poušti ani nelze. Ale brzy na nás z oblohy opět začalo pražit slunce.

Vzal jsem Kristinu za loket. „Můžeš s tím jít?“ „Ano, myslím, že můžu.“

Pět minut nato se složila a upadla do bezvědomí, tvář zabořenou v písku. Opět jsme se snažili ji probrat a čekali, až otevře oči. Zdálo se, že dýchá docela normálně, jako unavené dítě.

Stoupl jsem si o několik kroků stranou a ostatní přišli za mnou. „Je hrozně oteklá,“ řekl jsem. „Neví někdo z vás, co to znamená?“ Nikdo ty příznaky neznal. Vrátili jsme se k ní a čekali. Ovíval jsem jí tvář čepicí, abych ji aspoň trochu osvěžil.

Usmála se na nás. „Už zase dělám potíže.“ Zavrtěli jsme hlavami. „Tentokrát byste mě tu měli nechat a jít.“

Všichni jsme hned začali prudce protestovat. Kolemenos si klekl vedle ní. „To neříkej. Nebuď hloupá holčička. My tě nikdy neopustíme.“ Ležela tam další půlhodinu, a když se pokusila zvednout na lokty, padla zase zpátky.

Promluvil jsem s Kolemenosem. „Musíme jí pomoct.“ Zvedli jsme ji na nohy. „Když půjdete vedle mě, nějak to zvládnu,“ řekla.

Kupodivu šla; Kolemenos a já jsme ji zlehka drželi za lokty. Po čtyřech stech metrech jsme ucítili, že začíná přepadávat. Podepřeli jsme ji a ona pokračovala pomalu v chůzi. Napřímila se a slůvkem nedala najevo, že trpí, ani nehlesla. Když se znovu svezla dopředu, neudrželi jsme ji. Byla úplně vyčerpaná a ani její statečná vůle nedokázala to křehké tělo přimět k dalšímu trýznivému pokusu. Všichni jsme seděli v hloučku kolem ní. Kolemenos a já jsme ji každý jednou rukou uchopili a znovu jsme vyrazili dál: napůl jsme ji nesli, napůl vlekli. Po necelých dvou kilometrech už jsem neměl síly na to, abych jí podpíral. Zastavili jsme. Předklonil jsem se a ztěžka lapal po dechu.

„Drž se vedle mě, Slávo,“ řekl Kolemenos. „Já ji ponesu.“ A zvedl ji do náruče. Chvíli se potácel, než získal rovnováhu, a pak klopýtavě vykročil. Nesl ji celých dvě stě metrů. Když zastavil, aby si odpočinul, pomáhal jsem mu ji položit na zem.

„Prosím tě, nech mě, Anastaziji,“ žadonila. „Jen se zbytečně vyčerpáváš.“ Kolemenos na ni pohlédl, ale nedostal ze sebe ani slovo.

Postavili jsme přístřeší, kde jsme zhruba tři hodiny čekali, až pomine nejhorší žár. Kristina nehybně ležela, myslím, že se ani hýbat nemohla. Ošklivý otok plný vody již vystoupil nad kolena. Kolemenos ležel naznak a načerpával síly. Věděl, co ho čeká.

Slunce začalo na obloze klesat. Kolemenos se shýbl, popadl ji do náruče a s námahou vyrazil. Já se držel vedle něj a všichni ostatní kolem nás. Urazil celých čtyři sta metrů, než ji poprvé položil. Znovu ji zvedl a šel; její hlava mu spočívala na mohutném rameni. V životě už neuvidím nic tak dojemného, jako když světlovousý obr Kolemenos nesl Kristinu, hodinu po hodině, až do soumraku toho strašného šestého dne. Jeho utrpení trvalo dobré čtyři hodiny. Pak se Kristina dotkla jeho tváře.

„Polož mě na zem, Anastaziji. Jen mě polož dolů na zem.“ Pomohl jsem mu ji vzít a společně jsme ji položili na zem. Shlukli

jsme se kolem ní. Koutky úst jí rozechvíval slabounký úsměv. Její velmi vyrovnaný pohled postupně spočinul na každém z nás a já si myslel, že něco řekne. Oči měla jasné a neuvěřitelně modré. Vycházel z ní velký klid. Zavřela oči.

„Musí být strašně unavená,“ řekl seržant Paluchowicz. „Ubohá, unavená holčička.“

Stáli jsme kolem ní několik minut, byli jsme zdrcení a rozpačitě přemýšleli, co budeme dělat. Kolemenos měl vyčerpáním svěšená ramena. Vyměňovali jsme si pohledy, ale nikdo nevěděl, co říct. Pohlédl jsem na Kristinu. Sklouzl jsem očima k rozepnutému límečku jejích šatů a vzápětí jsem klečel vedle ní, ucho přitisknuté k jejímu srdci. Netlouklo. Nemohl jsem tomu uvěřit. Otočil jsem hlavu a přiložil k srdci druhé ucho. Uchopil jsem Kristinu za útlé zápěstí. Žádný puls. Všichni na mě soustředěně hleděli. Pustil jsem její ruku a ta tiše padla do písku.

Promluvil Američan, spíš šeptal. Chtěl jsem odpovědět, ale slova nepřicházela. Místo nich přišly slzy, hořké slané slzy. A draly se ze mě vzlyky. Na tom Bohem opuštěném místě neskrývaně plakalo sedm mužů; ztratili to, co jim bylo na světě nejdražší. Kristina byla mrtvá.

Myslím, že jsme tam v poušti u jejího těla napůl blouznili. Vyčítali jsme si, že jsme ji vzali s sebou, aby tu zemřela. Osobnější obvinění zaznělo, když mi Makowski v polštině vytkl, že jsem trval na opuštění oázy.

Přerušil nás Američan, jenž chladným a monotónním hlasem řekl: „Pánové, to sebeobviňování je zbytečné. Myslím, že s námi byla šťastná.“ Zmlkli jsme. On pokračoval. „Pojďme jí teď vystrojit řádný pohřeb.“

V písku na úpatí duny jsme vyhrabali jámu. Kousky kamení, které jsme vybrali z písku, jsme odkládali stranou. Prořízl jsem pytel na potraviny a opatrně jí ho položil pod bradu. Spustili jsme tělo. Na prsou jí ležel její malý křížek. Stáli jsme kolem ní s čepicemi v rukou. Nesloužila se žádná mše, ale každý odříkal modlitbu ve svém vlastním jazyce. Pan Smith promluvil anglicky, vůbec poprvé, co jsem ho slyšel angličtinu použít. Pak jsem pytlovinu rozevřel a přetáhl jí ji přes tvář. Přes slzy jsem neviděl. Zahrnuli jsme ji pískem a hrob jsme po obvodu obložili kamínky.

Kolemenos vzal Kristininu hůl, část z ní sekerou odsekl a kůží svázal dva díly do jednoduchého kříže.

Tak jsme se s ní rozloučili a šli dál svou cestou obklopeni pustinou.

XVII.

HADÍ MASO A BLÁTO

Strašné na tom bylo, že kromě Kristiny nebylo na co myslet. Chůze byla pouhý bolestivý zvyk, nevyžadovala přemýšlení. Pražící slunce mně pletlo hlavu a narušovalo spořádaný sled myšlenek. Zjistil jsem, že si mohu představovat, že je pořád s námi, šlape hned za mými zády, a že se mohu ploužit celé kilometry a pořád ji mít před očima. Ale vždycky přišla chvíle, kdy jsem si její přítomnost uvědomoval tak silně, že jsem musel otočit hlavu, a okamžitě mě znovu zasáhl hořký smutek. Té noci jsem pomalu procitl z neklidného, žízní narušovaného spánku a opět jsem si byl jistý, že Kristina zůstala s námi. A s každou novou myšlenkou na její smrt se dostavila tupá agónie.

Musela se stát další tragédie, aby naše ostré vzpomínky na ni trochu zmatněly. Zvláštní je, že tím ze mne byla sejmuta i část viny, kterou jsem pociťoval v souvislosti s její smrtí.

Osmý den po odchodu z oázy se skácel Sigmund Makowski. Když padl tváří do písku, ruce měl stále podél těla, a nevyvinul žádné úsilí, aby pádu jakkoli zabránil. Ležel tam asi minutu či dvě, tak při vědomí. Pohlédli jsme na něj a spatřili výmluvné znamení. Kůže nad jeho mokasíny byla měkká a naběhlá. Beze slova jsme si vyměnili pohledy. Obrátili jsme ho a chvíli ho poplácávali po tvářích. Rychle přišel k sobě. Vstal, pohodil hlavou ze strany na stranu, popadl hůl a vlekl se dál. Padal stále znovu, ale pořád šel. A po celou tu dobu se ohyzdná vodnatá oteklina šířila vzhůru a tížila mu nohy.

Makowski vydržel po propuknutí prvních příznaků déle než Kristina. Devátého dne se během několika hodin svalil nejméně šestkrát. Pak zůstal ležet a zoufale se podpíral rukama, aby se zvedl na kolena. Volal Kolemenose. Kolemenos a já jsme poklekli vedle něj.

„Když mi podáte ruku, abych se zvedl na nohy, půjdu zase dál.“ Kolemenos ho vzal za jednu ruku, já za druhou. Postavili jsme

Makowského na nohy. Slabě se třásl a vestoje se kymácel. Hrdlo se mně stáhlo, když jsem viděl, jak odklopýtal jako opilec, stále směrem vpřed, ale šněroval si to ze strany na stranu a přitom bodal holí do ujíždějícího písku. Nás šest tam mlčky stálo a sledovalo jeho chůzi se zoufalým pohledem.

„Nesmím ho nechat znovu spadnout,“ řekl mi Kolemenos. Nebylo těžké ho dostihnout. Kolemenos mu vzal hůl a každý jsme

ho chytli za paži. Dali jsme si jeho ruce kolem ramen a vykročili. Střídavě otáčel hlavu z jednoho na druhého a pokaždé se malinko usmál. Nutil své nohy k chůzi, ale byl stále slabší. Na konci dne z něj bylo nesnesitelně těžké břemeno; visel nám na krku a táhl nás k zemi.

Té noci se zdálo, že spí pokojně, a ráno desátého dne byl nejen pořád naživu, ale působil i dojmem, že se mu trochu vrátily síly. Vyrazil spolu s námi, vláčel nohy za sebou, ale bez cizí pomoci. Šel asi půl hodiny, než poprvé spadl, ale pak se kácel každou chvíli, až jsme mu šli s Kolemenosem znovu na pomoc. Když nadešel čas polední zastávky, Makowski nám visel na ramenou jako pytel a téměř přestal hýbat nohama. Pan Smith a Paluchowicz nám ho pomohli opatrně položit. Pak jsme postavili přístřeší a dřepli si kolem něho. Ležel úplně klidně, zdálo se, že hýbe jen očima.

Po chvíli zavřel oči a já si už myslel, že je po něm, ale on stále potichu dýchal. Znovu otevřel oči. Víčka mu po chvíli klesla a tentokrát byl mrtev. Žádné křeče, žádné chvění, žádné viditelné znamení, že ho život opustil. Stejně jako Kristina odešel beze slov.

Spis Sigmunda Makowského, stáří 37 let, bývalého kapitána polského pohraničního vojska, Korpus Ochrony Pogranicza, se tímto uzavřel. Někde v Polsku měl ženu. Rád bych jí jednoho dne sdělil, že to byl statečný muž. Pohřbili jsme ho na místě, kde zemřel, v poušti Gobi. První hrob, který jsme mu vyhrabali, byl příliš malý, a tak jsme museli tělo vyzvednout a jámu zvětšit. Zakryli jsme mu tvář jeho vakem, stejně už dlouho prázdným, vakem, který s sebou nesl přes tři tisíce kilometrů, a zahrnuli ho pískem. Kolemenos zhotovil další dřevěný kříž, odříkali jsme modlitby a opustili ho.

Usilovně jsem se snažil počítat dny. Zkoušel jsem se také rozpomenout, jestli jsem někdy četl o tom, jak dlouho člověk vydrží bez jídla a vody. Hlava mně od žáru málem praskla. Často mě zahalil černočerný mrak zoufalství a já měl pocit, že náš osud je zpečetěn a že se nevyhnutelné plahočíme vstříc zkáze. S každým beznadějným úsvitem se ta myšlenka vracela: Kdo je na řadě dál? Šest vysušených ploužících se lidských karikatur… Zdálo se, že písek je stále hlubší a že stále méně ochotně pouští naše zbídačené nohy. Když někdo klopýtl, snažil se ukázat, že je rychle schopen vstát a zase jít. Už jsme si zcela neskrývaně prohlíželi kotníky, jestli neobjevíme první náznaky otoku, předzvěst smrti.

V zlověstném stínu smrti jsme se sblížili mnohem víc než kdy předtím. Nikdo by se nepřiznal k zoufalství. Nikdo nemluvil o strachu. Jediná myšlenka, kterou jsme nahlas opakovali stále znovu, zněla, že už brzy musíme narazit na vodu. Vkládali jsme do ní veškerou naději. Za každým vyprahlým hřebenem rozpáleného písku jsme si představovali nepatrnou říčku, a ta představa udržovala naši naději naživu.

Dva dny po Makowského smrti jsme dospěli na konec našich sil. Byl to myslím dvanáctý den po odchodu z oázy. Ten den jsme šli jen asi šest hodin. Postupovali jsme teď ve dvojicích. Vybírat si partnera se nikdo nesnažil. S nejblíže stojícím mužem jste se vzali za ruce a pokračovali v chůzi. Jediný život, který jsme registrovali v poušti kolem sebe, představovali hadi; nehybně leželi s vystrčenými hlavami, zbytek těla se skrýval v hlubokých děrách v písku. Říkal jsem si, jak tu mohou žít. Nezdálo se, že by z nás měli strach, a my jsme necítili potřebu je obtěžovat. Jednou jsme spatřili krysu, ale obecně lze říct, že hadi měli poušť sami pro sebe.

Na konci dvanáctého dne jsem se vlekl za ruku se Zarem. Pan Smith se přidržoval s Paluchowiczem a Kolemenos šel s Marchinkovasem. Uprostřed noci jsem pocítil palčivou touhu dát se znovu na pochod. Nejspíš jsem věděl, že pokud se v příštích čtyřiadvaceti hodinách nestane zázrak, nemůžeme počítat s přežitím. Počkal jsem však, až do rozednění. Marchinkovas, Zaro a Američan byli vzhůru, a tak jsem zatřásl Kolemenosem a Paluchowiczem. Zachroptěl jsem na něj z vyprahlého a rozbolavělého hrdla. Pak jsem vstal. Nikdo nic nenamítal. Když jsem vyrazil, šli se mnou. Paluchowicz nejprve trochu klopýtal, protože se ještě úplně neprohrál a měl ztuhlé nohy, ale brzy jsme se znovu rozdělili do dvojic a vlekli se na jih.

V těch předjitřních hodinách si člověk snadno představoval, že bloudíme na území, kudy jsme se ploužili už předtím, ale první světlo vycházejícího slunce nám vždycky ukázalo, že máme správný směr. Za chůze jsme se kymáceli ze strany na stranu, jedna dvojice za druhou, ale já měl dojem, že vzdor strádání jsme urazili pozoruhodné množství kilometrů, než nás polední žár přiměl udělat zastávku. Vztyčit chatrný baldachýn bylo snad až příliš vysilující, ale pokaždé jsme to udělali: stal se z toho jeden z rituálů, na nichž záviselo naše přežití.

Přečkali jsme zhruba tři hodiny v trýznivém nepohodlí. Pusy jsme měli otevřené, v horkém pouštním vzduchu jsme lapali po dechu přes napuchlé a prachem pokryté jazyky. Posouval jsem lepkavý oblázek kolem bolavých dásní, abych vyloudil aspoň kapku slin, které bych mohl polknout. Byl jsem úplně na dně, při životě mne držely poslední zbytky energie a odhodlání. Byl to přímo ďábelský úkol, vzpřímit se a vykročit. Všichni jsme byli povážlivě zesláblí a nebezpečně se potáceli na pokraji smrti.

V mých vizích vody se pořád objevovaly nádherné tůně a zurčící prameny. To, co nám zachránilo život, byl skoro vyschlý potůček, vlhkost a bláto na dně řečiště, které mělo pouhých několik metrů na šířku. Překročili jsme poslední hřeben a ani si ho nevšimli. Hledali jsme vodu a tohle bylo jen slizké kaliště, které se nám vražedná poušť zdráhala ukázat. Padli jsme tvářemi do bláta, sáli z něj vlhkost a čvachtali si v něm ruce. Nějakou dobu jsme si počínali jako šílenci. Žvýkali jsme bláto, abychom z něj dostali vlhkost, a vyplivovali kousky zrnité sraženiny.

Američan dostal výborný nápad. Shodil si pytel ze zad a strčil ho cípem do bláta. Několik minut počkal, až pytel nasákl vlhko, pak se k vlhkému cípu rychle přisál. Řídili jsme se jeho příkladem. Množství vody, které jsme takto získali, nestálo skoro za řeč, vzhledem k tomu, že jsme už třináctý den žíznili –, ale bylo to alespoň pár kapek a špetka naděje. Poprvé po několika dnech jsme spolu zase začali mluvit a řešili jsme, co dál. Rozhodli jsme se jít podél řečiště, protože jestli je v tomto místě vlhkost, někde musí být skutečná voda.

Potůček se zužoval, až se změnil v pouhou štěrbinu v zemi, a tam jsme objevili vodu, nashromážděnou v malinkých loužích uprostřed bláta. Když jsme do něho vmáčkli spojené ruce, aby nám voda prostoupila do dlaní, mohli jsme se napít, skutečně se znovu napít, cítit vodu, jak nám stéká vyprahlými hrdly. V extázi jsme ji pili, s pískem, blátem, se vším. Bylo zřejmě jen dobře, že jsme se jí nemohli nalokat ve velkých kvantech. Po každém doušku jsme museli několik minut počkat, než do malých prohlubní odspodu znovu prosákla voda. Rozpukané, naběhlé a krvácející rty mě po doteku s vodou pálily. Držel jsem tekutinu chvíli v ústech a omýval jsem si jazyk, zanícené dásně a bolavé zuby.

Několik hodin jsme u potůčku jen vyčerpaně leželi. Pak jsme se znovu napili. Na sklonku odpoledne si Zaro stáhl mokasíny a zabořil nohy hluboko do bláta. Na rozpraskaných rtech se mu rozhostil blažený úsměv. Po chvíli na nás zavolal, abychom se k němu připojili. Sesedli jsme se v kruhu kolem louže. Po těch nekonečných horkých dnech, kdy jsme krok co krok vlekli rozpáleným pískem své rozdrásané nohy plné puchýřů, to byla opravdu báječná úleva. Po chvíli jsem cítil, že voda pomalu prosakuje do prohlubní pod mýma nohama. Zdálo se, že tento balzám ulevuje i mému bolavému tělu. Čas od času jsem nohy vytáhl jen kvůli radosti z toho, že je zase můžu ponořit do čvachtajícího bahna.

A tak jsme tam seděli a vychutnávali si vytoužené osvěžení. Dali jsme se do řeči, chmurně hodnotili naši nejistou budoucnost a plánovali. Strádali jsme hladem a už nám došly síly. Věděli jsme, že bez ohledu na zázračně objevenou stružku se stále nacházíme v poušti a že ještě půjdeme dlouho, opravdu dlouho, a vyhlídky budou pořád stejné. První rozhodnutí, k němuž jsme v té chvíli dospěli, znělo, že tu strávíme noc a den. V noci budeme spát a ráno podnikneme rozsáhlý průzkum podél potůčku, v naději, že v některém bodě objevíme tekoucí vodu. Kde je voda, usoudili jsme, tam může být život, něco, čeho bychom se mohli najíst.

Druhý den brzy ráno jsme navršili fufajky na hromadu, rozdělili se do dvou trojic a vyrazili podél potůčku opačnými směry. Kolemenos, Američan a já jsme šli v jedné skupině asi dva kilometry na východ a nic jsme nenašli. Potůček se místy úplně ztratil, jako by zmizel pod zemí. Když jsme ho znovu našli, pořád to byla jen vlhká stružka. Chtě nechtě jsme dospěli k závěru, že pokud někde je tekoucí voda, musí vyvěrat z nějakého podzemního pramene a je pro nás nepřístupná. Jediné známky života, na něž jsme narazili, představovali dva pozoruhodní hadi. Obrátili jsme se a vrátili se zpět na naše místo. Na Zara, Marchinkovase a Paluchowicze jsme museli chvíli čekat a začali jsme doufat, že jejich opožděný návrat by mohl věstit něco dobrého. Pak jsme je spatřili: Zaro mávl sklesle rukou na znamení, že průzkum nic nepřinesl.

„Smůla,“ řekl Marchinkovas, když k nám došli. „Ani my jsme nic nenašli,“ řekl jsem jim.

Znovu jsme se napili hnědé, kalné vody. Znovu jsme ponořili nohy do bahenní lázně a sledovali slunce stoupající na obloze.

Promluvil Kolemenos. „Všude samá podělaná poušť, a pro koho, jen pro nás a pár hadů. Oni nemůžou jíst nás a my nemůžeme jíst je.“

„Tenhle výrok je pravdivý jen z poloviny,“ ozval se pan Smith. „Není to úplně neznámý jev, existují místa, kde lidé hady jedí.“

Okamžitě vzbudil vlnu zájmu.

Pan Smith si zamyšleně prohrábl prošedivělý plnovous. „Američtí Indiáni je jedí. Viděl jsem v Americe turisty, kteří měli pokušení je ochutnat. Já sám jsem hadí maso nikdy jíst nezkoušel. Myslím, že je za tím přirozený odpor člověka vůči plazům.“

Chvíli jsme mlčky seděli a přemýšleli nad tím, co právě řekl. Pan Smith naše úvahy přerušil. „Víte, pánové, já myslím, že hadi

jsou naší jedinou šancí. Sotva se tu najde něco jiného, co by hladovějící člověk mohl sníst.“

Ta myšlenka nás současně fascinovala i odpuzovala. Chvíli jsme se o tom bavili, ale všichni už jsme věděli, že do toho experimentu půjdeme. Neměli jsme na výběr.

„Na jejich lov potřebujeme dlouhou vidlici,“ řekl Marchinkovas, „a my žádnou nemáme.“

„To nebude problém,“ řekl jsem mu. „Rozštěpíme na konci pár našich holí a vrazíme do mezery oblázek.“

Kolemenos se zvedl. „Začněme rovnou těmi holemi, co říkáte?“ Rozhodli jsme se použít hole Zara a Paluchowicze. Kolemenos je

na koncích naštípl sekerou. Dřevo jsme nad rozštěpy omotali koženými řemínky a rozklínili malými kamínky. Výsledkem byly dva efektivně vyhlížející nástroje.

„Jak máme poznat, jestli hadi nejsou jedovatí? Nebo bude možné jíst i jedovaté druhy?“ zeptal se Paluchowicz, který jen vyslovil pochybnost, jež hlodala v nás všech.

„Není se čeho bát,“ řekl Američan. „Jed je obsažen ve váčku v zadní části hlavy. Když uříznete hlavu, odstraníte i jed.“

Po vyřešení problému, jak potravu ulovit, zůstal ještě jeden, kde sehnat palivo na oheň, abychom si hady mohli připravit. Vysypali jsme ze svých vaků kousky troudu, které jsme v nich po celou dobu nesli. Navršená hromádka byla větší, než jsme čekali. Zaro ze dna svého vaku vylovil dvě nebo tři hrudky sušeného zvířecího trusu a s vážným výrazem je položil na shromážděnou zásobu paliva. Jindy bychom se dali do smíchu, ale smát se s rozpraskanými rty bylo dost bolestivé.

„Nasbíral jsem to v oáze,“ řekl Zaro. „Myslel jsem, že by se to někdy mohlo hodit na oheň.“

Litoval jsem, že jsme v oáze neudělali všichni totéž co Zaro. Sušený zvířecí trus byl vynikající palivo, které hořelo pomalu a vydávalo poměrně slušný žár. Dokonce i po odchodu z oázy se nám pár takových příležitostí naskytlo, když jsme narazili na hromádky sluncem vysušených zbytků, upuštěných rozpustile tančícími vzdušnými víry, které se před našimi zraky občas prohnaly pouští. Ale místo abychom zastavili a posbírali je, příliš jsme se soustředili na svůj plahočivý postup na jih. Nyní se sháňka po troudu co do důležitosti skoro vyrovnala lovu hadů.

Smith a já jsme se ujali úkolu připravit oheň, zatímco ostatní vyrazili na lov se dvěma vidlicovitými holemi. Sklouzli jsme po prašném písku v horní části hřebene dolů, až do pásma výskytu drobného kamení. Hledali jsme tenký plochý kámen, na němž bychom si hada připravili. Trvalo nám celou hodinu, než jsme takový našli. Mezi okolními dunami jsme občas zahlédli ostatní, jak se tiše plíží pouští a pátrají po nějakém nic netušícím plazovi. Hledali několik hodin, aniž jediného spatřili. Jak už to v životě chodí: když jsme se o ně předtím nezajímali, pořád jsme na nějaké naráželi.

Vše na oheň bylo připraveno. Slunce rozžhavilo kámen natolik, že bychom na něm mohli vařit i bez ohně (věřím, že vejce bych na něm usmažil celkem snadno). Přišel za námi Marchinkovas se svěšenými rameny. „Hadi museli slyšet, že jsme na jejich konzumaci změnili názor,“ řekl sarkasticky. Další půlhodinu jsme ve třech mlčky seděli kolem nerozdělaného ohně. Pak jsme ale uslyšeli hlasitý Zarův výkřik. Neviděli jsme na něj, ale spatřili jsme Kolemenose a Paluchowicze, jak běží za zvukem. Vstali jsme a vyrazili také.

Asi padesát metrů od tábora jsme narazili na Zara i s jeho hadem. Tlačil holí k zemi kroutící se tělo uvězněné vidlicí několik centimetrů za hlavou a měl co dělat, aby hada udržel. Nešlo odhadnout, jak je tvor velký, protože celé jeho tělo až na nějakých patnáct centimetrů se skrývalo v písku. Ale ta mocná svíjející se délka vytrvale cukala holí a snažila se zmizet v díře. Chtěli jsme Zarovi pomoct, ale byli jsme unavení, slabí, pomalí a nemotorní a jeden druhému jsme se pletli do cesty. Pak konečně Paluchowicz zarazil svou hůl několik centimetrů za Zarovu. Já jsem vytáhl řemen, který jsem měl kolem pasu, hodil jsem hadovi přes hlavu smyčku a zabral jsem. Ale had byl v písku asi příliš dlouhý. Nastala patová situace.

Kolemenos problém vyřešil. Blyštivé ostří jeho sekery se mihlo vzduchem a oddělilo hadí hlavu od těla. Stále se svíjející trup jsme vytáhli na sluneční světlo. Měřil skoro metr dvacet na délku. Byl tlustý jako mužské zápěstí, nahoře černý, na břiše krémově hnědý, a tento odstín u hrdla přecházel v matnou krémově bílou.

Zaro zaujal pózu. „Tady máte oběd, hoši.“

Když jsme nesli hada k ohni, ještě pořád sebou škubal. Položili jsme jej na můj pytel a já jsem, pod vedením Američana, začal hada stahovat z kůže. Zpočátku mi to vůbec nešlo. Smith řekl, že kůži lze stáhnout vcelku, ale já nemohl přijít na to, jak ji u krku uchopit. Nakonec jsem kůži na kraji několik centimetrů nařízl a s obtížemi jsem začal hada stahovat z jeho přiléhavého obalu. Nikdy předtím jsem staženého hada neviděl: maso bylo zpočátku bělavé, ale na slunci trochu ztmavlo. Než se plochý kámen v ohni nažhavil na správnou teplotu, tělo jsme podélně rozřízli a vyvrhli.

Když jsme maso na kameni stočili, stále sebou reflexivně poškubávalo. Příjemně na kameni syčelo, stékal z něj tuk a v ohni prskal. Seděli jsme kolem ohně a pot se z nás jen lil. Nemohli jsme z hada spustit oči. Za pomoci holí jsme kámen poponesli stranou, maso jsme otočili a vrátili kámen zpátky na oheň, aby se dopeklo. Když jsme usoudili, že už se dá jíst, vyzvedli jsme kámen z ohně a položili ho i s masem do písku, aby trochu zchladl.

Nakonec jsme maso přenesli na můj pytel asi metr nebo dva od skomírajícího ohně. Sesedli jsme se kolem, ale nikdo s porcováním nepospíchal. Dívali jsme se jeden na druhého. Kolemenos řekl: „Mám hlad jako vlk.“ A natáhl se po masu. Vrhli jsme se na něj všichni najednou. Paluchowicz, který neměl zuby, ke mně natáhl ruku, abych mu podal nůž. Dali jsme se do jídla. Netrvalo dlouho a z hada zbývala jen kostra. Maso bylo hutné a syté. Myslel jsem, že jeho chuť bude výrazná, spíš odporná. Ve skutečnosti byla tak jemná, že jsme ji skoro nevnímali. Maso ani nebylo cítit. Trochu připomínalo vařenou, nekořeněnou rybu.

„Škoda, že jsem na hady nepomyslel dřív,“ řekl pan Smith. Znovu jsme se trochu napili blátivé vody. Dívali jsme se, jak

slunce klesá za obzor. Věděli jsme, že už brzy musíme jít dál, a příliš se nám nechtělo vyrazit, opustit tuto vzácnou vlhkou stružku a znovu se trmácet v neznámé, sluncem spečené krajině prostírající se před námi. Ležel jsem natažený na zemi, a zatímco žaludek se hlasitě potýkal s novým barbarským jídlem, zatoužil jsem po cigaretě. Nějaký novinový papír nám stále ještě zbýval, ale tabák dávno došel.

Nikdo nechtěl nadnést téma, kdy bychom se měli znovu vydat na cestu, a tak jsme debatovali o jiných věcech. Poprvé jsme se otevřeně bavili o Kristině a Makowském. Proč smrt přemohla je a nám ostatním ještě ponechala sílu, abychom mohli pokračovat? Na tuto otázku neexistovala odpověď, ale přesto jsme nad ní přemítali. Mluvili jsme o nich se smutkem a láskou. Asi jako bychom vzpomínali na dva nepřítomné přátele. A částečně nás to zbavilo těžkého břemene, které jsme pociťovali po jejich odchodu.

Přistihl jsem se, že hledím na svých pět společníků a snažím se je ohodnotit, odhadnout naše šance. Všichni jsme byli nemocní. Kolemenos měl sundané mokasíny, viděl jsem rudé zanícené skvrny v místech, kde se mu na prasklých puchýřích utvořily nové otlaky. Zároveň jsem věděl, že v tomto směru na tom není o nic hůř než kdokoli z nás. Všichni jsme měli tak znetvořené tváře, že by nás stěží poznali i naši nejbližší. Rty jsme měli groteskně oteklé a do hloubky rozpukané, tváře vpadlé. Zarudlé oči se ztrácely hluboko v důlcích. Všichni jsme měli pokročilé kurděje. Jen bezzubý Paluchowicz unikl nepříjemnostem v podobě rozviklaných zubů v bolavých dásních. Kolemenos již palcem a ukazováčkem vytáhl dva bolavé zuby Marchinkovasovi a v budoucnu měl svou primitivní zubařinu vyzkoušet ještě několikrát i na ostatních členech skupiny.

Vši, kurděje a slunce nám pustošily kůži. Vši se nechutně množily, jak je ostatně jejich druhu vlastní, a hemžily se po nás jako divé. Krmily se a rostly do nestoudně velkých rozměrů. V jednom kuse jsme se škrábali po nesnesitelně svědících tělech, až jsme si rozedrali kůži i potem nasáklé oblečení. Drobné ranky způsobené špinavými nepěstěnými nehty se nám podebíraly. Zamoření špínou nás opravdu deptalo. Kdykoli jsem nějakou veš chytil, zabil jsem ji s neskrývanou radostí. Vši představovaly stěžejní symbol našeho úpadku coby lidí strádajících na útěku.

Nakonec se v otázce odchodu nikdo iniciativy nechopil. Kolemenos a Zaro v jednu chvíli společně vstali. Vstali jsme všichni. Upravili jsme si drátěné smyčky kolem krků a zvedli ze země své vaky. V mém pytli skončil plochý kámen na vaření. Američan pečlivě uschoval malou hromádku paliva. Kolemenos si s bolestivou grimasou natáhl mokasíny. Ještě jednou jsme se napili vody. A na sklonku odpoledne jsme vyrazili.

Toho dne jsme ušli mnoho kilometrů, než denního světla začalo ubývat a na purpurově černém nebi vyšly hvězdy. Spali jsme schoulení jeden ke druhému a před úsvitem jsme byli opět vzhůru, abychom vyrazili na další cestu.

Půl hodiny nato se Paluchowicz se zaúpěním zastavil a s rukama na břiše se zlomil v pase. Další hodinu jsme všichni trpěli v záchvatech prudkých, křečovitých bolestí. Všechny nás sužoval tak intenzivní průjem, že jsme jen sténali slabostí. Při těch častých zastávkách jsme do soumraku, kdy záchvaty začaly polevovat, nemohli urazit víc než osm kilometrů.

Co záchvaty způsobilo, hadí maso nebo voda? Ptali jsme se jeden druhého.

Pan Smith řekl: „Mohla to klidně být ta špinavá voda. Ale s největší pravděpodobností bude příčina jednoduše v tom, že naše prázdné žaludky reagují na jídlo a vodu jako na nenadálou zátěž.“

„Je pouze jeden dobrý způsob, jak to zjistit,“ řekl Kolemenos. „Sníme ještě nějakého hada. Mám pořád hrozný hlad.“

Marchinkovas pokrčil rameny. „Buď to budou hadi, nebo nic.“ Paluchowicz zalapal po dechu v dalším návalu křečovitých

bolestí břicha.

„Bůh nám pomáhej,“ řekl v horečce.

XVIII.

POSLEDNÍ ÚSEK GOBI

Hadi z pouště Gobi nám nesporně zachránili život. Druhý den jsme ulovili hned dva jen několik minut po sobě. Jeden vypadal jako užovka běžně se vyskytující v Evropě, druhý se skvěl v zářivé šedostříbrné kůži, na níž se vyjímal tmavě rudý pruh, těsně po stranách lemovaný dvěma tenkými čarami stejné barvy. Poučili jsme se z potíží, které jsem měl při stahování prvního exempláře, a tyto dva jsme napřed utloukli holemi a pak nechali hlavu ve vidlici Zarovy hole, abych mohl kůži snáze stáhnout.

Tito dva barevní hadi se nám nelíbili tolik jako první úlovek. Měli tenčí těla a my jsme si představovali, že budou mít i méně příjemnou chuť. Myslím si, že v úsudku jsme se nechali ovlivnit jejich barvami. Velký černý had nebyl vzhledem a strukturou masa nepodobný mořskému úhoři. Pak už jsme pátrali speciálně po tomto druhu, a když jsme na nějaký exemplář narazili, pokládali jsme to za štěstí.

Čirý tuk, který se v žáru ohně vyškvařil, jsme používali jako balzám na rty, bolavé oči a nohy a jeho zklidňující účinek trval několik hodin.

Dva dny poté, co jsme odešli od potůčku, nás překvapila návštěva. Nejprve nad námi líně zakroužilo šest krkavců. Zůstali s námi celé dopoledne, a když jsme zřídili polední přístřeší, beze spěchu odlétli. Přemýšleli jsme, co je asi přimělo k odletu, když vtom se nad pískem mihly dva velké stíny. Vzhlédli jsme a necelých šest metrů jsme nad sebou spatřili párek úžasných orlů s dlouhými krky a velkými křídly, černě se rýsujícími proti slunci. Přeletěli nad námi několikrát, pak přistáli na vrcholku písčitého pahorku vzdáleného asi dvacet metrů a shlíželi na nás. Rozpětí jejich křídel při dosedu na zem bylo obrovské.

„Co myslíte, že tu chtějí tihle?“ zeptal se někdo. Američan se zamyslel. „To je vcelku jasné. Myslím, že viděli

krkavce, a přiletěli se podívat, jaké jsou vyhlídky na získání potravy.“

Zaro řekl: „Na mně si teda nepošmáknou.“

„Neboj se,“ ujistil jsem ho. „Nezaútočí na nás.“ Zaro vstal a na velké ptáky zakřičel. Naznačoval, že po nich hází

kameny. Párek orlů jeho kašpařiny pohrdlivě přehlížel. Zaro chvíli hrabal v písku a vydoloval několik kamínků. Pečlivě zamířil a hodil. Kámen asi metr před ptáky zvířil obláček písku. Jeden orel se ani nehnul, druhý o jeden krok toporně poskočil. Zaro mrštil druhý kámen, který dopadl daleko od orlů. Oba zůstali bez hnutí sedět. Vzlétli sami od sebe až poté, co jsme rozebrali přístřeší, a přibližně hodinu nás z velké výšky sledovali, načež zamířili na jih a zmizeli.

„Orli žijí v horách,“ řekl Američan. „Možná že na konec pouště už to není daleko.“

Viděli jsme daleko před sebe, ale žádné hory na obzoru nebyly „Orli také uletí velké vzdálenosti,“ řekl jsem.

Tři nebo čtyři dny nás trápily bolesti břicha a s tím související průjem, a pak, když jsme znovu zatoužili po vodě, tyto bolesti odezněly. Během našeho nekonečného trmácení na jih byly dny, kdy jsme hada ani nezahlédli. Jindy jsme při ranním průzkumu zaskočili slunící se párek. Snědli jsme je, hned jak jsme je ulovili. Jednoho památného dne jsme v rozmezí půlhodiny ulovili dva hady patřící k druhu, kterému jsme říkali „velcí černí“. Dny se dlouze vlekly. Opět nás přilétli zkontrolovat krkavci a orli. Teď už jsme se dokázali za chůze upnout na dvojici jasných hvězd na večerní obloze a občas jsme putovali i dlouho po setmění. Opět jsme začali mít toužebné sny o vodě.

Počítání dnů se mi znovu vymklo z rukou. Do mého přerušovaného spánku vtrhávaly vize plazů, kteří se tak houževnatě drželi při životě, že jsem je mohl tlouci holemi sebevíc, a oni na mě pořád syčeli a plazili se ke mně. Všechny mé skryté obavy explodovaly v mých snech. Nejhorší ze všeho byl sen, v němž jsem vrávoral o samotě, křičel zoufale na ostatní, a přitom věděl, že už je nikdy neuvidím. Probouzel jsem se roztřesený v ranním chladu a s radostí se ujišťoval, že kousek vedle sebe vidím Smithe, Kolemenose, Zara, Marchinkovase a Paluchowicze.

Terén se takřka nepozorovaně měnil. Žlutý písek získával na sytosti, jeho zrno bylo hrubší a hladce zaoblené duny vyšší. Slunce na modré, čistě vymetené obloze stále pálilo a vysušovalo všechno pod sebou, ale byly dny, kdy se k nám od jihu donesl mírný vánek a v jeho pohlazení jsme cítili náznak chladu. Noci byly vskutku studené a já měl dojem, že den za dnem postupně vylézáme z obrovské rozžhavené mísy.

Přibližně týden nebo osm dní po naší zastávce u potůčku se nám po probuzení naskytl pohled na nový obzor, provázený návalem vzrušení a naděje. Byl pronikavě jasný den. V dáli na východě, možná osmdesát kilometrů od nás, zahalený v modravém oparu, jenž připomínal tabákový dým, se tyčil horský hřeben. Přímo před námi se také rýsovaly kopce, ale v porovnání s velikány na východě to muselo být pouhé předhůří. Geografie střední Asie pro nás byla španělskou vesnicí, takže jsme spekulovali o tom, že bariéra na východě by mohla být Himálaj, že jsme ji nějak obešli od západu a nyní už možná stojíme na prahu Indie. Měli jsme teprve zjistit, že mezi námi a Himalájí se od severu k jihu táhne členitá horská krajina Tibetu, drsná a nehostinná.

Vlekli jsme se ještě dva vyčerpávající a strastiplné dny, než jsme stanuli na pevné zemi, v kamenité pustině pokryté písečným popraškem. Tam jsme naprosto zesláblí ulehli a dívali se směrem, odkud jsme přišli. Nezůstaly po nás žádné jasně viditelné stopy, pouze souvislá stezka, jakou zanechávají lyže ve sněhu. Skalnatý hřeben, holý a zcela bez života, se mírně zvedal a ztrácel v dálce před námi. V hlavě jsem měl jedinou myšlenku, a sice, že za tímto hrbolem by mohla být voda. Před výstupem jsme několik hodin odpočívali. Sundali jsme si mokasíny a vysypali z nich písek. Z mezer mezi prsty jsme si vytřeli jemný prach. Pak jsme se začali plahočit vzhůru, pryč z pouště Gobi.

Za hřebenem byla krajina ještě pustší. Před soumrakem jsme sestoupili do údolí posetého kamením. Asi bychom byli postupovali dál, ale Marchinkovas spadl a musel si ovázat koleno. Ráno nám ukázal velkou podlitinu a stěžoval si na mírnou ztuhlost kloubu, jež mu ale nebránila v chůzi. Když koleno rozhýbal, bolest pominula a Marchinkovas mohl pokračovat bez potíží. Lezli jsme znovu nahoru. Nemluvili jsme, protože nám nestačil dech a hýbat rty byla učiněná muka. Vlekli jsme se slabým jitřním oparem a trvalo nám několik hodin, než jsme dospěli na další vrchol. Z něj se nám opět naskytl výhled na mohutné pohoří na východě, jež vypadalo ještě impozantněji než poprvé. Zdálo se, že krajina před námi, kam až jsme dohlédli, je zvrásněna souvislým sledem nízkých hřebenů. Dno údolí pod námi působilo dojmem, že ho pokrývá písek, a proto jsme se rozhodli sejít před setměním dolů, abychom se poohlédli po hadech.

Byla to pouhá náhoda, že jsme cestou dolů neminuli vodu. Už jsme všichni prošli kolem, když se Zaro otočil a vykřikl to báječné slovo. Byla to pouhá stružka na skále, ale třpytila se jako stříbro. Obtékala křivku velkého balvanu a tence se rozlévala na plochém kameni pod ním. Kolemenos a já jsme zdolávali svah asi dvacet metrů před Zarem a jeho výkřik nás okamžitě zastavil. Rychle jsme se otočili a škrábali se zpátky. Zjistili jsme, že pramínek vyvěrá z puklinky tak úzké, že by se do ní vešly sotva čtyři prsty jedné ruky. Voda jiskřila, byla čistá a chladná jako led. Svedli jsme tenký pramínek až do bodu, kde jsme ho mohli chytat do našeho potlučeného kovového hrnku, urazil s námi už stovky kilometrů –, netrpělivě jsme si sedli a pozorovali, jak se hrnek plní. Jedno naplnění trvalo celých deset minut.

Řekl jsem Zarovi: „Už jsi to místo skoro minul. Co tě přimělo se ohlédnout?“

Zaro docela vážně odpověděl: „Nejspíš jsem ho musel ucítit. Byl to tak silný impuls, že jsem otočil hlavu.“

Voda melodicky zurčela do hrnku, až sahala po okraj. Zaro ho opatrně zvedl a já si všiml, že se mu chvěje ruka, taky trochu vody přelil. Postavil se před pana Smithe a s úklonou, podle mongolské etikety vyžadující, aby byl nejstarší obsloužen jako první, mu vodu podal. Hrnek mezi námi koloval a každý si dal doušek. Ani nektar bohů by nemohl chutnat lépe. Neustále jsme hrnek dolévali a pili. A pak jsme ho nechali stát pod životadárným pramenem, aby se každý mohl napít, kdykoli bude potřebovat.

Bylo přibližně poledne. Snadno jsme se shodli na tom, že bychom měli zůstat dalších dvacet čtyři hodin u pramene, avšak tady nahoře na úbočí nic nežilo, a my jsme měli veliký hlad. Navrhl jsem, že sejdu do písčitého údolí a poohlédnu se po nějakém hadovi, a Zaro se ke mně přidal. Vzali jsme si dvě hole s vidlicemi a vyrazili, přičemž za chůze jsme se co chvíli otáčeli, abychom si zafixovali pozici naší skupiny.

Sestup nám trval přes hodinu. Slunce se tetelilo nad písečným, kameny posetým údolím. Naše naděje prudce vzrostly, když jsme spatřili asi metr dlouhého hada, který se před námi bleskově odplazil a zmizel pod velkým kamenem. Pak jsme se po něm do pozdních odpoledních hodin pídili, ale nespatřili jsme jediného živého tvora. Nakonec jsme se rozdělili a vydali se každý na jednu stranu. Už jsem skoro usoudil, že je čas pátrání vzdát, a vtom jsem uslyšel Zarovo triumfální zahalekání. Rozběhl jsem se k němu a uviděl ho, jak tlačí holí k zemi „velkého černého“, který se zoufale zmítal ve snaze uniknout. Obrátil jsem svoji hůl a druhým koncem utloukl hada k smrti. Položil jsem Zarovi ruku kolem ramen a blahopřál mu. Byl vždycky naším nejlepším lovcem hadů.

Zaro si omotal svůj úlovek jako trofej kolem krku a plahočili jsme se spolu po úbočí zpátky. Když jsme dospěli k prameni, byli jsme úplně propocení a vyčerpaní. Kolemenos se ujal mého obvyklého úkolu, stahování hada z kůže a přípravy masa k pečení na kameni. Paluchowicz rozdělal oheň z několika zbývajících dřívek, na něž položil poslední kousek velbloudího trusu. Žár ohně na důkladné propečení masa nestačil, ale měli jsme takový hlad, že jsme si nemohli dovolit být vybíraví. Pod zapadajícím sluncem jsme se najedli a napili. Té noci spal dobře jen Kolemenos; nám ostatním byla příliš velká zima.

Druhý den ráno jsme opět vyrazili na cestu. Tentokrát se to obešlo bez žaludečních křečí, z čehož jsme usoudili, že za předchozí potíže alespoň zčásti vděčíme bahnitému potoku. Putovali jsme dolů po dlouhém svahu, pak rozpáleným údolím a vzhůru po úbočí, které se zvedalo před námi, celkem nejméně pětadvacet kilometrů. Z vrcholu hřebene jsme se znovu rozhlédli, abychom se zorientovali. Přímo před námi bylo několik úctyhodných vrcholů, a proto jsme zvolili cestu vedoucí o něco snazším terénem: asi deset stupňů východně od trasy, jež směřovala přímo na jih. K večeru nás povzbudil velký objev, první vegetace, kterou jsme viděli od svého pobytu v oáze. Byla to hrubá špičatá tráva, jež houževnatě kořenila v suchých štěrbinách mezi kameny. Jeden trs jsme utrhli, podávali si ho a pozorně prohlíželi, jako bychom ještě nikdy neviděli trávu.

Úmorné putování den za dnem pokračovalo. Naše strava se stále omezovala na občasné hady, žili jsme z nich déle než tři týdny, od toho dne, kdy jsme v poušti ulovili první exemplář. Noci se vyznačovaly chladem, v němž se na kamenech v horních částech úbočí vysrážela bílá vrstva jinovatky. Marně jsme se rozhlíželi po nějakých stopách zvířecího života: čas od času jsme zahlédli jen pár vznášejících se jestřábů, klevetící straky a své staré známé krkavce. Tuhé horské trávy každým dnem přibývalo a byla stále zelenější. Pak se v krajině ukázaly nízké, stěží vegetující keře a osaměle rostoucí zakrslé stromy, ideální palivo na oheň, který jsme teď začali rozdělávat každou noc. Přízrak žízně ustoupil; už jsme objevovali čiré proudící potůčky. Teď už bylo spíš vzácností, když jsme museli jít déle než jeden den bez vody.

A pak jsme najednou stanuli na vrcholu dlouhého stoupání a zůstali nevěřícně hledět, hluboko pod námi se rozkládalo rozlehlé údolí a v něm se zelenala travnatá pastviska. Naše vzrušení ještě zesílilo, když jsme v dálce asi osmi kilometrů spatřili jakési pohybující se body, zhruba stočlenné stádo ovcí. Sestupovali jsme rychle, klouzali a ujížděli po svahu, jak jsme dychtili dostat se co nejdříve dolů. Pak už jsme slyšeli i bečení ovcí. Od stáda nás dělilo asi půl kilometru, když jsme uviděli dva psy, dlouhosrsté a hnědožluté, připomínající kolie. Psi své stádo rychle oběhli a zaujali pozice mezi námi a svými svěřenci.

Zaro na ně zavolal: „Nebojte se, my jim neublížíme. Kde máte pána?“ Psi ho ostražitě sledovali.

Kolemenos vedle mě zabručel: „Stačí se jen přitočit k nějaké ovci, a pak máchnu svou starou dobrou sekerou…“

„Nebuď netrpělivý, Anastaziji,“ řekl jsem mu. „Určitě sem pastýř poslal své psy právě proto, aby nás zastavili. Pojďme od stáda kus stranou a uvidíme, jestli nás zavedou k pánovi.“

Zamířili jsme okázale pryč. Psi nás několik minut ostražitě sledovali. Pak se očividně uklidnili a tryskem vyrazili k protějšímu svahu údolí. Protáhl jsem si v duchu trasu, po které běželi, a překvapením jsem vykřikl. Asi dva kilometry od nás stoupal k obloze tenký proužek kouře.

„Oheň v poledne může znamenat jen vaření,“ řekl Marchinkovas s nadějí v hlase.

Oheň hořel v závětří skalnatého výběžku, k němuž se přimykal malinký kamenný domek. Jednotlivé kameny ležely naskládané jeden na druhém jako na starodávné mohyle. Před domkem seděl starý muž a u nohou mu leželi psi s vyplazenými jazyky. Když jsme se k němu přiblížili, něco psům řekl; ti vyskočili a rozběhli se přes údolí zpět ke stádu. Nad ohněm visel černý železný kotlík, ze kterého se kouřilo. Američan přistoupil ke starci a obřadně se uklonil. Stařec s úsměvem vstal a úklonu opětoval, potom se obrátil k nám a každému zvlášť se poklonil.

Měl bílé vousy, na vystouplých lícních kostech v široké hranaté tváři se napínala větrem ošlehaná kůže v barvě starého růžového dřeva. Hlavu chránila teplá kozinková čapka, jejíž klapky na uši byly po vzoru Mongolů, které jsme potkali na severu, ohrnuté nahoru a svázané na temeni; na nohou měl pěkně zhotovené plstěné boty s pevnými koženými podešvemi. Rozepnutý tříčtvrteční kabát z ovčí kůže stahoval v pase tkaný vlněný opasek a jeho mohutné kalhoty byly nejspíš vycpané jehněčí vlnou. Muž se opíral o metr a půl dlouhou dřevěnou hůl, jejíž dolní konec byl opatřený železným bodcem a horní část, na způsob berly, zakončovala plochá vidlice jako pozůstatek původní rozdvojené větve. Z dřevěné pochvy omotané kůží mu trčela dýka s kostěnou rukojetí. Jak jsem si později všiml, jeho dýka, dokonalá řemeslnická práce, byla dvojsečná. Když nás všechny zdravil, vstal z koberečku z nezpracované ovčí kůže. Nebylo pochyb o jeho přátelských úmyslech a radosti z příchodu nečekaných návštěvníků.

Začal na nás dychtivě mluvit a asi minutu nebo dvě mu trvalo, než si uvědomil, že mu nerozumíme ani slovo. Poté jsem já promluvil rusky a on zas hleděl nechápavě na mě. Byla to velká škoda, protože stařec se musel těšit na rozhovor a výměnu novinek. Nejspíš se nám pokoušel sdělit, že nás viděl jít už zdaleka a připravil jídlo, aby nás po příchodu pohostil. Pokynul nám, abychom si sedli k ohni, a začal míchat lžící v hrnci. Nakoukl jsem do jeho kamenného příbytku: byla to jen jedna místnost pro jednoho nocležníka. Na podlaze ležela matrace zhotovená z lýčí.

Stařec podnikl další pokus o konverzaci, velkou dřevěnou lžíci stále v ruce. Mluvil pomalu, ale k ničemu to nebylo. Chvíli panovalo ticho. Pan Smith si odkašlal. Rozmáchle ukázal na naši skupinu. „My,“ řekl pomalu rusky, „jdeme do Lhasy.“ Pastýřovi bystře zajiskřily oči. „Lhasa, Lhasa,“ zopakoval Smith a ukázal na jih. Stařík vytáhl zpod kabátu modlitební mlýnek, který musel vlastnit už léta. Náboženské znaky byly namalované na pergamenu se značně opotřebenými okraji. Ukázal na slunce a nataženou rukou začal kreslit ve vzduchu kruhy, mnoho kruhů.

„Snaží se nám říct, kolik dní nám bude trvat, než se do Lhasy dostaneme,“ řekl jsem.

„Ruka se mu otáčí jako větrný mlýn,“ poznamenal Zaro. „Musí to být ještě pekelný kus cesty.“

Poklonili jsme se na znamení, že za informaci děkujeme. Stařec vytáhl z kapsy váček se solí, kvalitní a téměř bílou –, a když pokrm solil, pokynul nám, abychom se podívali do kotlíku. Shlukli jsme se kolem a viděli, že v něm bublá šedivá hustá kaše. Stařec ji znovu zamíchal, nabral lžící, pofoukal ji, zamlaskal rty, ochutnal a nakonec si olízl rty. Hleděl na nás a chichotal se jako rozradostněný školák. Jeho dobrá nálada byla tak nakažlivá, že jsme se poprvé po několika měsících hlasitě a upřímně rozesmáli.

Další starcův krok se vyznačoval jistou rituálností. Z chatrče přinesl nějaký předmět zabalený v plátěném váčku. Pohlédl na nás, v očích mu zajiskřilo a v té chvíli mně připadal jako kouzelník, který napíná obecenstvo před svým úžasným trikem. Myslím, že jsme se všichni tvářili jaksepatří ohromeně, když váček otevřel a hmátl do něj. Na světle se objevila dřevěná miska o průměru necelých patnácti centimetrů, nádherně opracovaná, oblýskaná častým používáním a péčí majitele, sytě ořechově hnědá. Foukl na ni, ometl ji rukávem a nechal kolovat. Byla to vskutku věc, na kterou mohl být hrdý, skvělá řemeslná práce. S uznalým mumláním jsme mu ji podali zpátky.

Stařec potom nabral do misky porci kaše a položil ji na předložku z kůže. Na chvíli zmizel v chatrči, a když se vynořil, nesl neglazovanou tmavě hnědou kameninovou nádobu s dlouhým hrdlem. Obsahovala asi pět litrů ovčího mléka, z něhož ulil trochu do misky. Nesnažil se odhadnout, kdo z nás je nejstarší, ale podal misku a lžíci Zarovi, který seděl nejblíže. Zaro si vložil lžíci do úst, zamlaskal a chystal se podat misku dál, ale pastýř mu jemně ruku zadržel a naznačil, že má porci dojíst.

Zaro s ní učinil krátký, ale zjevně příjemný proces. „Bože, chutná to báječně,“ zvolal.

Poté přišla řada na mě. Hlavní ingredienci tvořil nejspíš ječmen, ale kaše obsahovala i nějaký tuk. Sladké čerstvé mléko ji trochu zchladilo, takže jsem všechno v mžiku zhltl. Když kaše dospěla do mého zuboženého žaludku, cítil jsem příjemné konejšivé teplo. Hlasitě jsem říhl, zamlaskal a podal misku zpátky.

Stařec se postupně postaral o každého z nás a pak se najedl sám. Ke kaši, jež v kotlíku zbyla, přilil mléko a začal znovu míchat. Uvařil tolik kaše, že jsme si každý dali ještě celou misku nášupu.

Stařec se snažil sundat kotlík z ohně, aby zchladl. Šlo to trochu obtížně, protože kotlík se nedal šikovně uchopit, neměl žádné držadlo, ačkoli jsem si všiml, že v okraji jsou dva obvyklé otvory. K naší nevýslovné radosti pak vytáhl z koženého váčku tabák a každého z nás obdaroval množstvím, které stačilo na dvě až tři cigarety. Objevily se i listy pečlivě schraňovaného novinového papíru. Zapálili jsme si cigarety hořícími větvemi z ohně. Cítili jsme se opravdu šťastní a překypovali jsme vděčností vůči našemu štědrému hostiteli. A on, budiž požehnán, seděl s nohama zkříženýma a kochal se našimi úsměvy.

Asi po půlhodině se vzdálil, aby u nedalekého pramene umyl kotlík a drahocennou misku. Naši pomoc odmítl. Když se vrátil, prohrábl oheň a uvařil nám čaj, tibetský, ale tentokrát už jsme příchuť žluklého másla plovoucího v kuličkách na hladině dokázali ocenit.

Cítil jsem, že bych pro toho muže rád něco udělal. Řekl jsem Kolemenosovi: „Uděláme mu z jedné smyčky náhradního drátu držátko na kotlík.“ Všem to připadlo jako skvělý nápad. Trvalo nám jen asi třicet minut, než jsme vytvarovali odpovídající délku drátu a připevnili držátko ke kotlíku. Náš hostitel měl očividně velkou radost.

Snažili jsme se vymyslet, jak jinak bychom mu ještě posloužili. Někdo navrhl, že bychom mu mohli sehnat dřevo na oheň. Přibližně na hodinu jsme se vzdálili a vrátili se s hromadou klestí a jedním menším stromkem, který Kolemenos podťal sekerou. Pastýř zatím čekal na náš návrat. Když jsme přišli, právě si ostřil nůž o hladký kus kamene. Jeho dva psi byli opět s ním. Pokynul nám, abychom se posadili, a se psy v patách odkráčel.

Asi za hodinu byl zpátky a vlekl za vlnu mezi rohy mladého berana, zatímco psi ho v kruzích vzrušeně obíhali. Za pět minut byl beran po smrti a my jsme jen zírali na tu mistrnou ukázku pastýřových řeznických schopností. Přitom vůbec nechtěl, abychom mu při té práci pomáhali. Stahoval a kuchal poražený kus s takovou rychlostí a obratností, že jsem si při pomyšlení na to, jak jsem zpracovával hadí maso, připadal jako nemotorný učeň. Nakonec berana naporcoval. Do jedné přední a jedné zadní čtvrtky vetřel sůl a pověsil je uvnitř chýše. Hlavu a několik dalších zbytků hodil psům.

Té noci se nad plápolajícím ohněm rožnila půlka ovce, napíchnutá na dřevěných tyčích, a my jsme jedli a jedli až do úplného přesycení. Naznačili jsme pastýři, že bychom rádi zůstali přes noc, a on horlivě přitakali. Nás šest spalo v teple kolem ohně, zatímco pastýř nocoval uvnitř svého kamenného přístřešku.

Druhý den ráno odněkud vykouzlil várku placek z hrubé ječmenné mouky, každý z nás dostal tři. Pak uvařil další čaj a k našemu údivu, neboť jsme si mysleli, že limit pohostinnosti musel být vyčerpán, upekl i zbytek berana, který mezi nás rozdělil. Nakonec nás podaroval ještě trochou tabáku.

Opustili jsme ho brzy odpoledne, poté co jsme mu ještě doplnili zásobu dřeva. Nevěděli jsme, jak mu za jeho neocenitelnou laskavost poděkovat. Jemně jsme ho plácali po zádech a usmívali se na něj. Snad se nám podařilo mu naznačit, že získal šest neskonale vděčných přátel.

Na závěr jsme si stoupli několik kroků před něj a zhluboka se mu poklonili; podle zdejšího zvyku jsme z jeho tváře nespustili oči. On pozdrav s vážným výrazem opětoval. Obrátili jsme se a vyrazili na cestu. Když jsem se otočil, seděl zády k nám, psi se mu drželi u nohou. Již se neohlédl.

XIX.

ŠEST UPRCHLÍKŮ VSTUPUJE DO TIBETU Domnívám se, že v době, kdy jsme potkali starého pastýře ovcí,

jsme ještě nevkročili do Tibetu, ale teprve jsme vyšli z pouště do pohoří v úzké šíji čínské provincie Kansu, která leží podél severovýchodní hranice Číny s Tibetem. Byl počátek října 1941 a nám bude trvat tři měsíce, než urazíme zhruba dva a půl tisíce kilometrů náročným terénem a dostaneme se do Himaláje. Vždycky jsme se snažili ujít nejméně třicet kilometrů denně. Často jsme urazili víc. Byly naopak dny, kdy jsme neputovali a rádi si odpočinuli a občerstvili se mezi přátelskými tibetskými vesničany. Tradice velkorysé a štědré pohostinnosti vůči pocestným byla přirozenou a obdivuhodnou součástí jejich života. Bez pomoci Tibeťanů bychom nemohli v cestě pokračovat.

Zdálo se, že naše odolnost vůči stále pronikavějšímu nočnímu chladu byla výrazně nižší, než když jsme na konci sibiřské zimy uprchli z tábora. Martyrium v poušti Gobi nás všechny těžce poznamenalo. I poté, co jsme urazili rozumně stanovený denní limit, jsme se často raději vlekli dál, abychom našli místo nabízející slušný úkryt na noc. Na druhé straně jsme někdy naplánované vzdálenosti zkracovali, a to když jsme objevili malou jeskyni nebo nějaké chráněné místo. Shromažďováním paliva jsme teď byli téměř posedlí a nedokázali jsme si představit, že bychom přečkali noc bez ohně, většinou hořícího až do rána.

Ráno pokrývala zemi silná vrstva jinovatky a držela se ještě dlouho po východu slunce. Na východním obzoru se ježily siluety bíle zasněžených vrcholů. Jako vždycky jsme si kladli otázku, kde přesně se nacházíme.

Pátého dne od naší návštěvy u pastýře jsme narazili na první vesnici. Byli jsme na cestě asi hodinu, když jsem nalevo od naší trasy, ve vzdálenosti asi patnácti kilometrů, spatřil šmouhu dýmu. Byli jsme hladoví, ztuhlí a prochladlí. Rozhodli jsme se, že se tím směrem vypravíme na průzkum. Sešli jsme dolů z kopce, nahoře byl ještě porostlý křovinami, dole keře ustupovaly pěkné trávě jako stvořené k pasení ovcí. Když jsme se k místu přiblížili, viděli jsme dým stoupající z několika ohňů; bylo patrné, že se blížíme k nějaké osadě, kterou nám předtím zaclonilo oblé úbočí protějšího kopce.

Když jsme došli do vsi, bylo už hodně po poledni. Z kopce vybíhal dlouhý zelený výběžek a tam choulilo, jako dítě pod ochranou matčiny stočené ruky, asi deset nízkých domků. Každý dům měl půdorys o stranách zhruba šest a čtyři metry a mírně skloněnou střechu z širokých desek zatížených kameny. Několik obydlí mělo vzadu přistavěnou kůlnu o ploše několika čtverečních metrů. Na okolních svazích se pásly desítky dlouhosrstých ovcí, některé byly hnědé, některé šedé. Pomalu jsme se blížili, po trase, jež vedla téměř od západu na východ, a často jsme se zastavovali a rozhlíželi, abychom vesničany na naši návštěvu dostatečně upozornili. Tehdy jsme ještě nevěděli, jaké přijetí máme očekávat.

Při bližším pohledu jsme pak ve vsi spatřili mnoho dětí, hejna drůbeže, kozy a také jaky (mimo zoologickou zahradu ještě nikdo z nás jaka neviděl). Pomalým a klidným krokem, roztaženi ve dvojicích, jsme se přiblížili k prvnímu domu a zastavili se, protože nás zaujala nová podívaná, muž zapřahující jaka do dvoukoláku. Muž nás viděl, ale měl se zapřaháním plné ruce práce. Pět až šest plachých, ale upřímně zvědavých dětí, z nichž nejstarší mohlo mít kolem deseti let, se rozestavělo okolo povozu a sledovalo nás. Jak, jehož dlouhé hebké chlupy se vlnily ve slabém větru, byl obtížně zvladatelný a dělal všechno pro to, aby ho muž nezapřáhl. Možná nás zavětřil a nelíbilo se mu, co mu jeho čich sděloval. (Nemohl jsem mu však vyčítat jeho případný nepříznivý názor, k němuž by na základě našeho zápachu dospěl.)

Vesničan se náhle rozhodl, že zápas s jakem vzdá. Pustil postroj na zem a nechal zvíře být. Otočil se k nám, my jsme zatím vyčkávali zpovzdálí. Poklonili jsme se, nespouštějíce oči z jeho mladé ploché lesklé tváře. On pozdrav svědomitě opětoval. Kolemenos a já jsme nasadili úsměvy a o několik kroků jsme předstoupili. Děti začaly o překot brebentit, zvláště při pohledu na impozantní postavu hromotluka se světlými vousy a vlasy. Zastavili jsme se před mužem a znovu se poklonili. On mluvil a já jsem mluvil, ale každý jsme se dozvěděli jen to, že jeden druhému nerozumíme. Děti se shlukly za mužem a rozhovor poslouchaly. A po celou tu dobu vrhaly pohledy po světlovlasém obrovi. Vesničan se otočil, popošel několik kroků, znovu se otočil a pokynul nám, ať jdeme za ním. Děti se prohnaly kolem něj a předběhly ho, aby ve vesnici roznesly zprávu o našem příchodu.

Kráčeli jsme v patách našeho průvodce a já jsem se mezitím rozhlížel kolem sebe. Viděl jsem několik malých obdělaných ploch, ale teď už na nich nic nerostlo. Viděl jsem ženu, jak vstává od kozy, kterou právě podojila, a spěchá domů. Odněkud se vyrojily další děti a plaše si cizince prohlížely. Všiml jsem si, že za posledním domem, asi dvacet nebo třicet metrů od něj, vesnici na východě lemuje potok. Říkal jsem si, jak dobře je osada situovaná. Všiml jsem si i toho, jak rychle děti pozbyly svou plachost: zakrátko už jich vedle nás pobíhalo asi deset. Někde v polovině nerovné řady domků se průvodce zastavil. Dům byl postaven ve stejném jednoduchém stylu jako ostatní, ale lišil se od nich tím, že byl nepatrně větší a měl krytý vchod tvořený dvěma masivními trámy.

„Tohle vypadá zajímavě,“ pošeptal mi pan Smith, když muž zmizel ve dveřích.

„Šel myslím dovnitř, aby přivedl starostu,“ řekl Zaro. Na další spekulace nebyl čas. Na zápraží se vynořil další muž,

skoro jako by čekal za dveřmi. Odhadl jsem ho na padesátníka, měl na sobě běžný oděv, jaký se v této zemi nosí, a přes něj volný kabát z ovčí kůže. Byl o něco vyšší než průměrný Mongol, a ačkoli byl stejně snědý jako oni, neměl tak typicky mongolské rysy. Vyměnili jsme si obvyklé pozdravy, muž pak promluvil jazykem své země. Zavrtěl jsem hlavou a odpověděl pomalou, precizní ruštinou. Tvář se mu rozzářila a obdařil mě širokým úsměvem.

„Vítejte,“ řekl rusky. „Teď si budeme moci promluvit.“ Všechny nás to zaskočilo. Mluvil rusky plynule a bez váhání.

Musel jsem si připomenout, že v těchto končinách, tak daleko na jihu od Sovětského svazu, nemůže být náhodné setkání s Rusem nebezpečné.

Chvíli čekal na odpověď, a když jsem nic neříkal, dychtivě pokračoval: „Jsem Čerkes a je to už dávno, co jsem naposledy potkal někoho, kdo by uměl rusky.“

„Čerkes?“ zopakoval jsem. „To je velmi zajímavé.“ Nic banálnějšího mě napadnout nemohlo.

Otázky se z něj jen hrnuly: „Jste poutníci? Není mnoho Rusů, kteří jsou budhisté. Vy jste přešli Gobi pěšky?“

„Ano, pěšky.“

„To pro vás musel být strašný zážitek. Jednou jsem na té cestě málem zahynul.“

Chystal se klást další otázky, ale pojednou se rozpomněl na svou roli hostitele. Omluvil se a pozval nás k sobě do domu. Nahrnuli jsme se dovnitř. Jediná velká místnost byla rozdělena kamennou přepážkou na dvě části a já zahlédl ženu, patrně jeho manželku, jak strká tři nebo čtyři děti z přední půlky místnosti dozadu, kde byla zřejmě kuchyně. Mou pozornost upoutaly drobné detaily, několik nablýskaných malinkých hrníčků, řada dřevěných lžic na polici, pověšený svazek sušených bylin a, co bylo velmi zvláštní, v jednom koutě jsem uviděl orámovanou čtvercovou litografii svatého Mikuláše v ruském pravoslavném stylu, notně vybledlou za skleněnou tabulkou o rozměrech asi patnáct krát patnáct centimetrů. Dolní okraj rámečku byl vsazený do kovového stojánku, na němž stála miniaturní olejová lampa s rudým sklem. Část prostoru zabíraly bytelně zhotovené dřevěné lavice a kamenná kuchyňská kamna; všiml jsem si i masivního dřevěného džberu s naběračkou ve tvaru lodičky, mlýnku na mouku a primitivního spřádacího stroje na vlnu. Malý prostor byl opravdu dobře využitý. Po obvodu zdí stály dřevěné palandy pokryté podomácku tkanými hrubými vlněnými pokrývkami.

Posadili jsme se, v tak nezvyklém prostředí poněkud rozpačitě, na dřevěné lavice. Čerkes, který, možná schválně, možná zapomněl, nám vůbec neřekl své jméno (my jsme mu svá jména sami od sebe taky neřekli), se znovu obrátil na mne. První otázka nás zaskočila.

„Jste ozbrojeni?“

„Ne, nikdo z nás není ozbrojen,“ odpověděl jsem. „Nemáte například nic ani na sekání dřeva?“ „Ach, ano. Máme jednu sekeru a nůž, všichni dohromady, pokud

nepočítáte hole, které si neseme.“

„To je vše? Pochopte, není příliš bezpečné cestovat těmito končinami.“

Byl jsem zmaten. „Já vám nerozumím. Dosud jsme se nesetkali s žádnými potížemi.“

Na chvíli se odmlčel a jen si nás prohlížel. „Neviděli jste žádného Číňana? Myslím ozbrojeného Číňana, čínské vojáky.“

„Ne, ani jediného.“

Poté náš hostitel vstal a vyšel z místnosti. Smith se ke mně naklonil a nabádal mě, abych zjistil více podrobností o záhadných Číňanech.

Za pět minut se Čerkes vrátil. Myslím, že vydával instrukce ohledně přípravy jídla. Vážně si vyslechl mou otázku.

„Pokládal jsem za správné vás upozornit na to, že touto vesnicí občas procházejí čínští vojáci,“ řekl. „Někdy od nás kupují drůbež. Zdá se, že v této oblasti provádějí nějaký průzkum, ačkoli je to Tibet. Viděl jsem je jít na jih směrem do Lhasy. Protože mluvíte jen rusky, byli byste jim podezřelí. Pokud je uvidíte, uděláte nejlépe, když se jim vyhnete.“

Byla to dobře míněná rada a já jsem mu za ni poděkoval. Nikdy jsme však na žádné čínské vojáky nenarazili.

Za půl hodiny po příchodu do vsi nás pohostili čajem a ovesnými plackami. Nikdo příliš nemluvil, dokud se jídlo nesnědlo. Soustředili jsme se hlavně na to, abychom si naplnili žaludky. Pak náš hostitel vytáhl dýmku a misku s tabákem a nechal misku kolovat. Brzy se v místnosti vznášel závoj modravého dýmu.

„Takže jdete do Lhasy,“ pravil hostitel a zabafal z dýmky. Řekl to zdvořilým tónem, aby zahájil konverzaci. Nemyslím, že by tomu nutně věřil.

„Nezapomínejte,“ varoval nás, „že noci jsou ukrutně studené, zvláště na návrších. Nesmíte nikdy podlehnout pokušení smířit se s noclehem bez pořádné ochrany. Vždycky si rozdělejte oheň, ať jste unaveni sebevíc. Když budete spát v horách nechráněni, je do rána po vás. Je to rychlá smrt, ani nezjistíte, že umíráte.

Na Lhasu jdete správným směrem. Co se týče další fáze vaší cesty, vede odsud jedna dobře viditelná stezka, ze které byste neměli sejít. Dnes všichni přenocujete tady a ráno vám ukážu, kudy se dát. Někdy vás tyto stezky mohou zmást, musíte mít stále na zřeteli svůj směr. Některé vedou jen od vsi ke vsi v malé oblasti a promarnili byste na nich spoustu času. Jsou to téměř rodinné cesty, stezky vyšlapané během staletí.

Když před soumrakem narazíte na nějakou osadu, zůstaňte tam do rána. Budete mít vždycky střechu nad hlavou a dostanete jídlo. Nikdo po vás nebude chtít, abyste platili.“

„Náš problém,“ ozval se pan Smith, „spočívá v tom, že neznáme jazyk.“

Náš hostitel se usmál. „To není až takový handicap. Když se před Tibeťanem pokloníte a on se pokloní vám, žádné další představování není zapotřebí. Jste akceptován jako přítel.“

Brzy zvečera nás pohostili pečeným skopovým, z ovce, kterou Čerkesovi starší synové krátce po našem příchodu porazili. Zatímco jsme jedli, otec odřezal mladším dětem kousky masa a ony s ním vyběhly ven. Přinesli také v misce sůl, abychom si jídlo ochutili, a já se obávám, že jsem si jí dopřál mnohem víc, než by ohleduplný host měl. Byl to však takový požitek, vychutnat si opět její ostrou pikantní chuť.

Po večeři přišlo na hostinu ještě šest mužů z vesnice, takže místnost praskala ve švech. Velmi pracovitá Čerkesova manželka uvařila další čaj. Každý z návštěvníků hrdě vytáhl krásnou dřevěnou misku podobnou té, kterou nám před pěti dny ukázal osamělý pastýř. I tady jsme se přesvědčili, že se jedná o drahocenné vlastnictví.

„Co je na těch miskách tak vzácného?“ zeptal jsem se našeho hostitele.

„Víte o tom,“ odpověděl, „že muž občas smění dva jaky za jednu z těchto misek?“

„Ale proč jsou tak ceněné?“

„Protože v těchto horských oblastech je prostě nejde vyrobit. Jejich výroba vyžaduje velký um a speciální tvrdé dřevo, které nepraská. Věk jim jen přidává na lesku a ceně. Jeden z důvodů, proč se přechovávají v plátěných váčcích, je ten, že látka se o dřevo neustále otírá a umocňuje jeho lesk.“

Muži popíjeli čaj ze svých misek, a když dopili, nechali si misky odnést a umýt. Ačkoli mně se zdály všechny stejné, každý si tu svoji poznal a zase ji láskyplně schoval do plátěného obalu. Poté se na stole objevily dýmky a rozdával se tabák. Muži vypouštěli do místnosti velká oblaka dýmu a Čerkes pilně překládal rozhovor mezi námi a sousedy. V této komunitě se očividně těšil velké vážnosti a respektu; všichni si cenili jeho jazykových schopností a znalostí poměrů ve velkém světě, za hranicemi zdejšího údolí. A Čerkes si ve své roli liboval, ale vykonával ji skromně a s důstojností.

Zatímco tepla v místnosti přibývalo, začaly ze svých úkrytů v našem oblečení vylézat vši. Začalo mě svědit tělo a s ním i svědomí. Koutkem oka jsem viděl, že i ostatní si tu a tam zajedou rukama pod fufajky, aby se nenápadně poškrábali. Přitočil jsem se k Čerkesovi a tiše řekl:

„Myslím, že mí přátelé a já bychom měli dnes v noci spát venku. Na cestách jsme přišli ke spoustě vší a nemůžeme se jich zbavit.“

Položil mi ruku zlehka na rameno. „Prosím, nedělejte si starosti. Vši pro nás nejsou ničím novým. Dnes v noci budete všichni spát pod mou střechou.“

Ostatní se mě ptali, o čem jsme spolu mluvili. Když jsem jim to vylíčil, usmívali se úlevou. Zřejmě jsem nebyl jediný, kdo si dělal starosti kvůli našim nezvaným souputníkům.

Sousedé nám popřáli dobrou noc a šli domů. Odcházeli jako lidé, kteří prožili jedinečný a velmi příjemný večer. Dokázal jsem si představit, že jsme jim poskytli materiál na četná vzpomínková vyprávění, jimiž si zpestří své jednotvárné životy. Řekli jsme jim jen zlomek toho, co zřejmě chtěli vědět, ale přesto se při doplňování svých vědomostí pobavili. Mnoho jejich otázek se týkalo Kolemenose. Tento světlovlasý obr jakoby z jiného světa je velice zaujal. Pověděli jsme jim, že pochází ze západní země ležící u moře. Kolemenos dodal slovo Lotyšsko, ale to jim nic neříkalo.

Spali jsme na palandách, byla to od útěku z tábora naše první noc pod střechou. Jak se na noc uložila rodina, to nevím. Za kamennou přepážkou probíhala nějaká provizorní opatření týkající se Čerkese a jeho ženy, ale myslím, že děti si k sobě vzali ostatní vesničané. Poprvé jsem cítil, že se mohu uvolnit. Měl jsem nádherný, hřejivý pocit naprostého bezpečí. Spal jsem hlubokým, občerstvujícím a klidným spánkem, a když na mě začalo dotírat vycházející slunce, byl jsem vzhůru jen napůl. Nechali nás ležet ještě několik hodin po rozednění. Členové domácnosti byli už dlouho na nohou a dvě z mladších dětí na nás každou chvíli nakukovaly. Když jsme se na postelích konečně posadili, vyběhly ven a já slyšel, jak mluví se svým otcem.

Náš hostitel vešel s několika čtverci silného podomácku tkaného plátna na předloktí. „Nechtěli by se, pánové, umýt?“ otázal se s úsměvem.

„Tohle je učiněná hotelová služba,“ zavtipkoval Zaro. „Jen nás zaveďte do koupelny.“

Čerkes se ke smíchu připojil. „Je na konci vesnice, nádherná, čistá, proudící voda.“

Sešli jsme k řece. Ranní vzduch byl ostrý, ale my se svlékli do pasu a bez zaváhání ponořili hlavy do vody. Ledová voda nám skoro vyrazila dech, ale nic nás neodradilo: cákali jsme na sebe a energicky se drhli. Měli jsme pokušení vyprat si kabáty a kožešinové vesty, ale řekli jsme si, že bychom museli dlouho čekat, než by objemné oblečení uschlo. Cítili jsme se dobře a cestou zpátky se smáli spontánním Zarovým skopičinám. Neodmyslitelný doprovod zvědavých dětí se jeho legráckami bavil ještě víc.

Dostali jsme další maso, další ovesné placky, další čaj. Pak byl čas jít.

„Až se tudy budete vracet,“ řekl Čerkes vážně, „nezapomeňte na tento dům. Vždycky to bude váš domov.“

Američan odpověděl: „Děkujeme vám. Byl jste k nám velmi laskavý a štědrý.“

Já jsem řekl: „Poděkujte prosím i své ženě za všechno, co pro nás udělala.“

Obrátil se ke mně. „To neudělám. Vaše poděkování by nepochopila. Ale vymyslím něco, co jí řeknu, abych ji potěšil.“

Promluvil s ní a ženě se po tváři rozlil široký úsměv. Odešla a vrátila se s dřevěným talířem plným ovesných placek, podala je manželovi a něco mu řekla.

„Chce, abyste si je vzali s sebou,“ sdělil nám. Vděčně jsme se o ně rozdělili.

Následoval ještě jeden dar na rozloučenou, muž nám dal krásné rouno se slovy, že by se nám mohlo hodit na výrobu nových bot nebo opravu našich obnošených mokasín. Nikdy jsme ho za tím účelem nepoužili, ale později jsme si z něj vyrobili několik párů výborných rukavic, aby nám chránily ruce před horským chladem.

Čerkes s námi vyšel za vesnici a ukázal nám, kudy máme jít. Pouze jedinkrát, a právě v tomto případě, jsme na svých cestách obdrželi konkrétní a podrobné instrukce ohledně trasy.

„Některé ze stezek, po nichž půjdete, nebude dobře vidět,“ upozornil nás ještě. „Při jejich hledání se nedívejte pod nohy, ale před sebe do dálky, tak je uvidíte docela jasně.“

Popsal nám orientační body, po nichž jsme se měli dívat. Prvním byla asi čtyři dny cesty vzdálená hora ve tvaru koruny a my jsme se měli dát po stezce vedoucí sedlem mezi dvěma severními cípy této „koruny“. Z těchto výšin jsme měli nabrat kurs na vrchol ve tvaru cukrové homole, který se nám bude zdát velmi vzdálený. Mohlo by vám trvat dva týdny, než se tam dostanete, uvažoval. Víc nám toho asi říct nemohl, ale nakonec bychom prý měli dojít k cestě do Lhasy, která se v jednom bodě větví, východní trasa směřuje k městu a jihozápadní k vesnicím v himalájských předhůřích.

Pak už jsme ho tam nechali stát s hloučkem dětí za zády. Když jsme se po několika krocích obrátili, učinil krajně nemongolské gesto, zamával nám. Naposled jsme ho viděli jako drobnou postavu, která nám stále mávala na rozloučenou.

Marchinkovas mluvil za nás za všechny, když řekl: „Tito lidé ve mně vzbuzují velikou pokoru. Dělají hodně pro to, aby vymazali hořké vzpomínky na ty, kteří svou úctu k lidem ztratili.“

Několik dní jsme se měli na pozoru před čínskými vojáky, ale žádného jsme nepotkali a ani neviděli. Předsevzali jsme si, že ovesných placek se nedotkneme dřív než třetího dne, měli jsme každý tři, a že je budeme jíst po částech jako železnou zásobu. Naše cesta byla jasně viditelná a šlo se vcelku dobře. V krajině rostla spousta nízkých křovinatých stromů, jež připomínaly zakrslé sibiřské jalovce, a ty na ohni hořely jasným plamenem a vydávaly slušný žár. Na konci čtvrtého dne jsme se utábořili na úpatí korunové hory a druhý den za svítání jsme zahájili výstup; byl dlouhý, ale ne moc obtížný. Přechod hory nám trval dva dny.

Uběhl už celý týden ode dne, kdy jsme se naposled doopravdy najedli, a narazili jsme na smíšené stádo ovcí a koz a objevili dva domky Tibeťanů, kterým zvířata patřila. Byl teplý a zářivě slunečný den, což jsme po putování v mrazivých teplotách horských výšin dokázali ocenit. Kolem tu a tam rostly keře podobné planým růžím a my jsme si zálibně prohlíželi jejich pestré, žlutě, rudě a bíle zbarvené květy.

Domek, do kterého nás uvedl tibetský pastýř, byl postavený ve stejném stylu jako dům Čerkesův, ale byl menší a ne tak dobře vybavený. Nicméně zdvořilost a pohostinnost obyvatel byla na tradičně vysoké úrovni. Rodinu tvořil muž a jeho manželka, kterým bylo kolem pětatřiceti, asi pětadvacetiletá žena, jež mohla být manželčina sestra, a čtyři děti přibližně ve věkovém rozmezí pěti až šestnácti let. Po příchodu nás pohostili mlékem a později dvěma vydatnými jídly z kozího masa. Posunky na nás naléhali, abychom u nich přenocovali, a my jsme nabídku rádi přijali. Ráno se celá rodina vyhrnula ven, aby se nám na rozloučenou poklonila.

Asi po hodině chůze se Marchihkovas zastavil, aby si prohlédl mokasíny, přičemž zjistil, že v kamenitém terénu si prodřel do jedné podrážky díru. Všichni jsme si sedli a pustili se do opravování. Všechny naše boty byly v bídném stavu. Při některých opravách jsme museli boty takřka kompletně přesít.

Přesné instrukce, které nám dal Čerkes, nás neomylně zavedly k mohutně se tyčící homolovité hoře a dále za ni. Přechod hory bych byl absolvoval lépe, kdyby se mi nezačalo otevírat staré zranění na noze. Ovázal jsem si ho kusem hrubé pytloviny, kterou jsem si odřízl nahoře z vaku, ale zranění zůstalo podebrané a citlivé na dotek.

Dobře vybavený turista či průzkumník by krajinu vnímal jako nádherný a inspirující obraz, sled horských hřbetů vyvržených do výše při nějakém prehistorickém vrásnění zemské kůry. Pro nás to byla krajina, která nám kladla do cesty spoustu překážek. Vše záviselo na našich trpících nohách a Tibet k nim byl vskutku krutý. Byly noci, kdy bych se u tančících plamenů ohně i docela dobře vyspal, kdyby mě ustavičně nebudily nohy zbědované po výstupu kamenitým terénem, bolestivě pulsující, rozedřené a protestující proti nárokům, které jsem na ně kladl. Tepající bolestí se připomněla i zlomyslná střepina z německého granátu, kterou jsem při zásahu ani nepocítil.

Na druhé straně mohutné homole jsme objevili pás krajiny, kterou se nám putovalo poměrně snadno. V dálce jsme viděli, jak se sluneční paprsky odrážejí od jezera, které mohlo mít po obvodu asi sedm kilometrů. Při vidině koupání a osvěžení v jeho lákavých vodách jsme přidali do kroku. Strhl jsem si z nohou mokasíny a ponořil do vody obě nohy. Studená voda mě zaštípala. Zaro si ji nabral do dlaní a přiblížil je ke rtům. Vteřinu nato už prskal a plival vodu zpátky. Byla slaná, prosolenější než moře, a taky pořádně lepkavá. Nechal jsem v ní máčet nohy, ale nepil jsem ji. Šli jsme dál, abychom se poohlédli po sladké vodě, ale po pár hodinách mě tak rozbolel kotník, že jsem musel zastavit a prohlédnout si ho. Rána hnisala a já se začal trápit obavou, že by mě mohla úplně ochromit.

Na sklonku dne jsme opravdu objevili řeku, proudící a zurčící čistým kamenným řečištěm. Tady jsme se napili a umyli. Z ledové vody nám všem naskákala husí kůže, ale slunce nás zase usušilo a cítili jsme se lépe. Paluchowicz mi poradil, abych si jutový obvaz namočil a vydrhl, než si jím kotník zase ovážu. Udělal jsem, co mi řekl, a doufal jsem v ten nejlepší výsledek.

Než jsme se dostali k řece, o několik kilometrů jsme se odchýlili z kursu. Řeka však tekla, pokud jsme mohli soudit, přímo od severu k jihu, a tak jsme několik dní putovali podél ní. Díky tomu jsme šli vcelku rovným terénem a mohli jsme se vyhnout drsné zimě ve větších výškách. Nakonec řeka prudce uhnula na západ a my ji přeplavali, abychom se neodchýlili z našeho jižního kursu. Kotník mne zlobil o něco méně, kůže se pomalu začínala hojit a výtok skoro ustal.

Opět se nám zoufale nedostávalo potravy a cestovali jsme oklikami, kdykoli jsme si mysleli, že nějaké zelenější údolí by mohlo poskytovat obživu stádům a lidem. Marchinkovas šlápl na ostrý skalní výčnělek a kulhal. Věděli jsme, že musíme někde sehnat něco k snědku a den si odpočinout.

XX.

PĚT UPRCHLÍKŮ MÍJÍ LHASU

Týdny se vlekly, říjen předal vládu listopadu, dny byly chladné a noci mrazivé. Na dlouhých cestách krajinou, jež byla tak neúrodná, že by neuživila ani ovce a kozy, jsme někdy putovali čtyři i pět dní bez jídla. Byla chmurná, mlhou prosycená rána, kdy jsem si připadal jako mrtvola, zcela na dně a deprimovaný, a neměl jsem chuť bičovat své znavené tělo k dalšímu pohybu. Všichni jsme střídavě měli své špatné dny. Jídla, která nám byla tak štědře poskytována, sice dokázala zasytit, ale postrádali jsme čerstvou zeleninu. Následkem toho nás stále sužovaly kurděje. Pokládali jsme však za štěstí, že žádný člen skupiny neutrpěl vážnou újmu na zdraví a že pochod může pokračovat. Dravé řeky jsme v případě nutnosti přeplavali. Zdolávali jsme úctyhodně vypadající vrcholy, které při bližším obeznámení s terénem působily jen minimální potíže; plahočili jsme se přes nevinně vyhlížející kopce, které nám zlovolně kladly do cesty ty nejstrmější překážky.

Marchinkovas jedné noci zapředl debatu na téma, zda je rozumné pokračovat pořád dál až do Himaláje. Myslel si, že by stálo za úvahu dojít do Lhasy nebo nějakého jiného města, kde bychom mohli nějaký čas žít a hromadit síly na poslední úsek cesty. Dostalo se mu mírné podpory od Paluchowicze. My ostatní jsme odmítali mrhat časem. Obával jsem se, že takové otálení by mohlo podlomit naše pevné odhodlání. Za ty měsíce mohutně zesílila naše naléhavá potřeba migrovat, nutkavý zvyk setrvávat v neustálém pohybu, á já nechtěl, aby se naše vůle něčím oslabila, dokud nedospějeme do konečného cíle a naprostého bezpečí v Indii.

Američan předložil praktickou myšlenku, že byrokracie ve velkém městě by nám nemusela uchystat tak vřelé uvítání, na jaké jsme zvyklí od vesnických obyvatel. Mohly by zaznít nepříjemné otázky, požadavky, abychom předložili doklady.

Marchinkovas na svém nápadu nelpěl. Nadnesl ho, aby prověřil naše mínění, a byl s výsledkem docela spokojen. Nebyl to názor, který by vzešel z nějakého poraženectví. Marchinkovas věřil v konečný úspěch stejně jako my ostatní. Nemohli jsme si dovolit pomýšlet na nezdar.

Přibližně v té době jsme našli uplatnění pro silné drátěné smyčky, které jsme si s sebou nesli z pouště. Jednou jsme totiž uvízli v místě, kde cestu vedoucí přes kopec blokovala hromada sesypaného kamení. Abychom ji obešli, museli jsme jako horolezci zdolat nebezpečný převis s ostrým výběžkem. Ze zapletených řemínků jsme si udělali třímetrové lano, pevně ho uvázali ke Kolemenosově smyčce a požádali ho, aby jako nejvyšší z nás zkusil hodit smyčku, na způsob lasa, přes špici kamenného výčnělku. Než se drát zaklesl, potřeboval Kolemenos dvanáct pokusů. Pak lano postupně zatěžoval vahou svého těla. Drželo pevně. Zaro, jeden z lehčích členů skupiny, se přihlásil, že půjde první. Lezl velmi opatrně a na lano úplně nespoléhal, využíval i nepatrné chyty a stupy ve skále. Když potom ukotvený konec hlídal, všichni jsme to zvládli vcelku snadno. Kolemenos lezl jako poslední.

Na naší trase, ve velkých vzájemných odstupech, se nacházela dlouhá řada nepříliš pozoruhodných vesnic a vísek, jež se podobaly jedna druhé svou prostou architekturou a vysokou úrovní pohostinnosti, kterou nás jejich obyvatelé zahrnovali. Osady se nevyznačovaly žádným zvláštním rysem, podle něhož bychom si některou z nich zapamatovali. Ale přece jen jsme přišli do jedné, která se v paměti ostře vyjímá, díky velmi nepravděpodobnému setkání, k němuž zde došlo.

Byla to tak malá a zastrčená víska, pouhých šest k sobě seskupených domků, že bychom ji snadno minuli, kdyby naše trasa nevedla těsně podél ní; tak jsme zahlédli její cíp. Do vsi nás doprovodil mladý usměvavý Tibeťan, kterého nadmíru nadchlo zjištění, že mluvíme nesrozumitelným jazykem. Vedl nás až nezvykle naléhavě ke skupině mužů, kteří stáli před jedním domem. Jeden z mužů značně převyšoval Tibeťany, s nimiž mluvil, což okamžitě upoutalo naši pozornost. Když jsme se přiblížili, otočil se spolu s ostatními a my jsme ke svému údivu zjistili, že je to Evropan. Náš průvodce nás uvedl před vesničany a my jsme je úklonami pozdravili. Oni je podle zvyku opětovali, Evropan mírně sklonil hlavu. Prohlížel si nás tak dlouho, že jsem trochu znervózněl.

Byl to přibližně sedmdesátník, v jeho prošedivělých vlasech stále prosvítaly stopy pískově žlutého odstínu z mládí.

Měřil asi sto osmdesát centimetrů a mírně se hrbil. I přes svůj věk byl dobře stavěný a svalnatý. Jeho vzezření vypovídalo o tom, že je zvyklý žít už dlouhá léta venku v přírodě; silné ruce i tvář, protáhlou a inteligentní, měl temně opálené. Přes svůj tibetský oděv měl oblečený dlouhý kabát z ovčí kůže, v pase stažený černým koženým opaskem. Barva jeho očí se nedala odhadnout, protože slunce se odráželo od brýlí s ocelovými obroučkami, jež v tomto prostředí působily opravdu nezvykle. Tibeťané stáli kolem něj a vyčkávavě pohlíželi střídavě na nás a pak zase na muže. Usoudil jsem, že je čas, aby někdo prolomil ledy. Oslovil jsem ho rusky. Skoro hmatatelně jsem cítil, že zájem místního publika prudce vzrostl.

Vysoký muž zavrtěl hlavou, zarazil se a promluvil, německy. Marchinkovas, Kolemenos a Zaro uměli stejně dobře německy jako já rusky a s radostí se chopili šance předvést své schopnosti. Paluchowicz a já jsme z němčiny znali tolik, abychom mohli rozhovor sledovat, ale nevím, jestli si z něj něco odnesl Američan. Zarazila mne cizincova rezervovanost. Mluvil krátce a břitce, precizně odpovídal na otázky, ale sám od sebe nic neřekl. Vysvětlil nám, že je misionář, nonkonformista, a přišel sem s hrstkou Evropanů téhož vyznání. Cestoval po Číně a Tibetu skoro padesát let. Byl to myslím Němec nebo Rakušan.

Bez zjevného důvodu náhle přešel do francouzštiny. Zaro ten jazyk ovládal mimořádně dobře a chvíli s ním mluvil, než muž opět přešel do němčiny. Tibeťané s otevřenými ústy užasle naslouchali tomu přílivu podivných zvuků. Měl jsem silný dojem, že našemu novému známému se nezamlouváme. Příčinou byl pravděpodobně náš vzhled, mastné špinavé vlasy, roztrhané oblečení, naprostá chudoba. Usoudil jsem, že v této vesnici, ale i jinde požívá jako Zápaďan vážnost, kterou dlouhá léta budoval a upevňoval. Mohl si klidně myslet, že příchod šesti zubožených evropských tuláků by mohl oslabit jeho reputaci mezi domorodci.

Zaro, který se z nás do rozhovoru zapojoval nejvíc, brzy vycítil, že náš příchod není cizinci až tak úplně po chuti. Probudil se v něm rošťák. Na misionářovy otázky odpovídal s veselou lehkovážností. Popisoval nás jako „skupinu kosmopolitních turistů“ a obratně se vyhýbal odpovědi na otázku, odkud jsme přišli.

Muž se zatvářil vyloženě nevěřícně, když mu Zaro řekl, že putujeme do Lhasy jako poutníci, a během několika minut zavládla neklamná atmosféra vzájemné nedůvěry. Pouze Tibeťané měli z našeho rozhovoru potěšení, a nerozuměli ani slovu.

„Nic si s sebou nenesete. Z čeho žijete?“

Zaro odpověděl: „Z pohostinnosti této země. Lidé jsou tu velmi laskaví, jak jste se musel sám přesvědčit.“

„Ale takhle přece nemůžete mít každý den co jíst, ne?“ „Bereme si méně, než potřebujeme,“ řekl Zaro. „Jsou dny, a není

jich málo, kdy si utahujeme opasky. Jsme na to zvyklí.“ Marchinkovas se vložil do rozhovoru a zeptal se misionáře, kde

bydlí. Muž ukázal na mulu spásající trávu několik metrů od nás. „To je má mula. Kde se zastaví, tam je můj domov.“

Do vsi jsme přišli zhruba v deset dopoledne. Když jsme jedli, misionář seděl s námi, z této návštěvy mi také utkvělo v hlavě, že jsme dostali rýži a že jsem si říkal, kde asi vyrostla. Misionář mluvil málo, ale u jídla přesto vládlo napětí. Byli jsme pro něj hádankou a on nevěděl, jak se k nám postavit. Asi ve tři odpoledne prohlásil, že za chvíli pojede. Šli jsme s ním ven a on ještě vykonal krátkou pochůzku po domech. Osedlal si mulu, a když se chystal k odjezdu, rozhlédl se po nás.

Německy řekl: „Ať už jdete kamkoli, přeji vám hodně štěstí.“ Poděkovali jsme mu. Ruku nám nepodal. Rozloučil se s Tibeťany a vykročil pěšky s mulou na otěži.

Tibeťan, který se ujal role našeho hostitele, se za ním chvíli díval, a pak na nás začal gestikulovat, povytáhl se, zabušil si na vystrčenou hruď a zaťal svaly. Snažil se nám nejspíš říct, že odjíždějící host je, či alespoň býval, velmi fyzicky zdatný muž. Pocítil jsem záchvěv lítosti nad tím, že setkání nemohlo proběhnout v přátelštějším duchu. Kdyby bariéry mezi námi padly, mohl by nám říci, co jsme se chtěli dozvědět.

Když jsme za naším hostitelem zamířili k jeho malému domku, obklopil nás neodmyslitelný hlouček zvědavě pokukujících dětí. Asi osmiletý klučina zatahal Zara za kalhoty. Zaro se na něj začal šklebit. Děti, přibližně deset rošťáků, se kolem něj se smíchem shlukly. Zaro předvedl ještě pár taškařic a děti byly úplně bez sebe.

„Předveď jim kozačka, Eugene,“ vybídl jsem ho. A Zaro šel do podřepu a divoce vykopával nohama, až se kolem

vířil prach, zatímco my jsme podupávali do rytmu. Děti řičely radostí a přišlo i několik dospělých, aby se zasmáli a obdivovali jeho výkon.

Zarovo nevázané vystoupení působilo jako výsměšné gesto namířené vůči odměřenosti a důstojnosti muže, který právě odešel. Ale myslím si, že Zaro si toho nebyl vědom.

Pokračovali jsme v naší pouti a časem jsme dospěli na místo, v němž jsme rozpoznali rozcestí, o kterém se zmiňoval Čerkes, východní odbočka vedla do Lhasy a druhá, jihozápadní, do Indie. O několik hodin později jsme v dálce spatřili velkou karavanu možná padesáti lidí a zvířat ploužících se zvolna ve směru, kde jsme si představovali Lhasu. Byla to jediná velká putující skupina, kterou jsme v této zemi viděli.

Zjistili jsme, že je to nejen země rozeklaných pohoří, ale i velkých jezer. Ke konci listopadu nás cesta zavedla k obrovské vodní ploše připomínající vnitrozemské moře. Když jsme k ní scházeli z návrší, pokoušeli jsme se odhadnout její velikost. Při pohledu na druhou stranu jsme usoudili, že je to nejspíš šířka jezera, a protože jsme si nebyli jisti, jestli je tenká linie na horizontu vskutku protilehlý břeh, odhady vzdálenosti se pohybovaly od šestnácti do čtyřiceti kilometrů. Nebylo možné byť jen přibližně vypočítat délku, ani na jeden konec jsme totiž nedohlédli. Vykoupali jsme se ve sladké studené vodě a utábořili se na noc u ohně, který nevydával dostatečný žár, aby zapudil vlhký noční vzduch přicházející od jezera.

Pak nastalo období relativně snadného putování. Jako vodítko nám mnoho kilometrů sloužil okraj jezera. Za několik dní jsme opět procházeli členitou krajinou. Narazili jsme na shluk několika domků, kde jsme se zdrželi jen na jídlo, a když jsme odmítli zůstat přes noc, dostali jsme další potraviny na cestu. Šlo se dobře a morálka byla vynikající. Zranění na noze se mi pěkně uzavřelo a obvaz jsem zahodil.

Tři nebo čtyři dny poté, co jsme velké jezero nechali za sebou, jsme se utábořili v údolí posetém drobným kamením a řídce porostlém chudou vegetací. Pršelo a země byla mokrá. I když jsme si s sebou nesli troud, trvalo dlouho, než jsme s jeho pomocí rozdělali oheň. Utábořili jsme se v nehluboké jeskyni, abychom snědli poslední zbytky placek z hrubě mleté mouky. Noční vánek kolem nás rozfoukával kouř z ohně; seděli jsme těsně vedle sebe, abychom se zahřáli. Tato noc se ničím nelišila od desítek jiných nocí, které jsme měli za sebou. Rozhodně nás nic nevarovalo, že je připravena scéna pro tragédii.

Spali jsme přerušovaně, jako obvykle s výjimkou Kolemenose. Občas se některý z nás probudil s mumláním z polospánku, zvedl se a postaral se o oheň. Zaro vstal jako první a šel ven; bledé světlo nového dne začínalo dopadat na pusté a mrtvě vypadající údolí. Když se vrátil, ležel jsem opřený o loket.

„Venku je trochu mlha a zima,“ řekl mi. „Vyrazíme na cestu.“ Šel k ostatním a jednoho po druhém je budil. Paluchowicz ležel vedle mne, Marchinkovas se choulil mezi Smithem a Kolemenosem. Vstal jsem a protáhl se, promnul si ztuhlé nohy a zacvičil rukama. Zavládl všeobecný pohyb. Když jsem se rozhýbával, Kolemenos do mě strčil jako rozpustilé slůně.

Vtom nás ostře vyrušil Zarův hlas: „No tak, Zachariusi. Vstaň!“ Skláněl se nad Marchinkovasem a jemně mu třásl ramenem. Postřehl jsem náznak paniky, když znovu zvolal: „Probuď se, probuď se!“

Zaro k nám vzhlédl, tvář staženou leknutím. „Asi je nemocný. Nemůžu ho vzbudit.“

Klekl jsem si na kolena vedle Marchinkovase. Ležel v naprosto uvolněné pozici, jednu ruku nataženou nad hlavou. Uchopil jsem ho za ni a zatřásl jí. Ležel bez hnutí, oči zavřené. Nahmátl jsem mu puls, přiložil ucho k jeho hrudi, zvedl mu oční víčka. Všechny zkoušky jsem prováděl pořád dokola a bál se uvěřit jejich šokujícímu sdělení. Tělo bylo ještě teplé.

Napřímil jsem se. Překvapilo mě, jak tence a klidně můj hlas zní. „Marchinkovas je mrtev,“ řekl jsem. Ten výrok mi zněl podivně a nevýrazně, a tak jsem ho zopakoval: „Marchinkovas je mrtev.“

Někdo vykřikl: „To ale nemůže být pravda. Nic s ním nebylo. Ještě před pár hodinami jsem s ním mluvil. Bylo mu dobře. Nestěžoval si…“

„Je mrtev,“ řekl jsem.

Pan Smith se sklonil k tělu. Dřepěl u něj minutu, možná dvě. Zkřížil Marchinkovasovi ruce na hrudi, vstal a prohlásil: „Ano, pánové, Sláva má pravdu.“ Paluchowicz si sundal starou kožešinovou čepici a pokřižoval se.

Zacharius Marchinkovas, věk 28 nebo 29 let, jenž mohl být ve své rodné Litvě úspěšným architektem, kdyby nepřitáhli Rusové a neodvlekli ho, boj vzdal. Byli jsme šokováni, nemohli jsme to pochopit, nevěděli jsme, proč si ho smrt vzala. Možná byl vyčerpanější, než jsme tušili, a jeho snaživé srdce už to napětí nedokázalo snášet. Nevím. Nikdo z nás to nevěděl. Mlčenlivý Marchinkovas, který se občas blýskl cynickým humorem, Marchinkovas, který většinu času s námi trávil v zamyšlení, zahořklý muž, se kterým se Kristina spřátelila a jehož přiměla se smát, tento Marchinkovas byl po smrti.

Ve skalnatém terénu jsme nenašli žádné místo, kde bychom mu vyhloubili hrob. Jeho posledním místem odpočinku se stala hluboká puklina mezi skalami, kterou jsme po uložení těla zasypali oblázky a menšími kameny. Kolemenos mu prokázal poslední službu: vyrobil malý kříž a zarazil jej do suti. Rozloučili jsme se s ním, každý svým způsobem. Já jsem potichu poručil jeho duši Bohu. Pak jsme se, pět zbylých mužů, ztěžka vydali na další cestu. S sebou jsme nesli Marchinkovasovu fufajku a vestu ze soboliny. Mysleli jsme, že by se nám mohly hodit.

Krajina se opět změnila a nyní nelítostně zkoušela naše odhodlání a výdrž na strmých skalnatých kopcích. Když jsme museli zdolávat obtížné úseky lezením, naučili jsme se používat drátěné smyčky. Snažili jsme se vždycky najít nějakou vesnici, abychom strávili noc pod její ochranou, ale až příliš často nás konec dne zastihl v otevřené krajině a žádné lidské osídlení nebylo v dohledu.

Jednou jsme z návrší, v mnohakilometrové dálce, spatřili silný odlesk slunečních paprsků, jako by se odrážely od blyštivých střech nějakého vzdáleného, vysoko položeného města, a činilo nám potěšení věřit, že jsme spatřili posvátné město Lhasu. Mohl to být i jeden z větších tibetských klášterů, ale směr odpovídal Lhase a představa, že jsme ji viděli, poté co jsme její název během cesty používali jako talisman, se nám víc než zamlouvala.

Na konci prosince jsme na naší pouti Tibetem prošli velkou vesnicí, téměř menším městečkem čítajícím asi čtyřicet domů, jež stály seřazeny s nezvyklou pravidelností po stranách cesty. Vesnice se honosila i nezvyklou vymožeností v podobě větší budovy, v Evropě by určitě nesla název radnice. K té budově nás zavedl jeden vesničan oblečený do vatovaných svršků, dobře vybavený do tamějšího chladu. Cestou jsme si všimli nezvyklého jevu, nepřítomnosti dětí. Důvod vyšel najevo, když náš průvodce vyšel z budovy provázen štíhlým Asiatem s úzkou tváří a pronikavým pohledem, mohlo mu být něco mezi třicítkou a čtyřicítkou. Prohlédl si nás, s úsměvem se poklonil a vrátil se zpátky do budovy. Minutu nato se zevnitř vyrojilo několik desítek dětí: pelášily po cestě a vrhaly na nás zvědavé pohledy. Z budovy se vyklubala škola a hubený muž byl podle všeho jejich učitel.

Vím jistě, že nebyl Tibeťan. A Číňan? Nebyl jsem si jist. Když vyšel zevnitř podruhé, tři nebo čtyři tibetští vesničané, co stáli vedle nás, se s ním pustili do nějaké debaty, šlo v ní zřejmě o to, že jsme cizinci a nerozumíme jejich jazyku. To bylo zřejmé. Promluvil k nám několika jazyky, možná tibetsky a čínsky, a přitom pomalu a opatrně vyslovoval. Já jsem řekl několik slov rusky a Zaro promluvil německy. Nikam jsme se nedostali.

Asi minutu jsme tam rozpačitě stáli a Tibeťané úzkostlivě přihlíželi. Učitel promluvil znovu, velmi pomalu. Tentokrát to bylo francouzsky. Zaro se s chutí pustil do řeči. Slova se mu ze rtů jen hrnula. Učitel se usmál a zvedl ruku, aby Zarovi naznačil, že má mluvit pomaleji. Zaro mu vyhověl. Rozmlouvali spolu s očividným potěšením. Rozhovor se nesl ve znamení Zarovy mohutné gestikulace, učitel si vypomáhal mnoha novotvary a zjednodušeními. Tibeťané s potěšením přihlíželi, jak slibně se věci vyvíjejí, a na všechny se usmívali.

Pak ten muž svým jemným hlasem pomalu řekl Zarovi: „Běžte s tím mužem, který vás za mnou přivedl. Zavede vás do svého domu a postará se o vás. Já za vámi přijdu později a ještě mi o sobě povyprávíte.“ Otočil se a něco krátce řekl Tibeťanovi. Ten nás odvedl do domu a pohostil čajem; jídlo se zatím připravovalo.

Učitel potichu vešel dovnitř. Vstoupil bez klepání, v Tibetu zřejmě na dveře nikdo neklepe, a poklonil se všem kolem sebe. Přisedl si k nám, a když přinesli jídlo, pojedl s námi. Vytáhl kapesní nůž, který měl na zapleteném koženém řemínku omotaném kolem pasu, a když si všiml mého zájmu, podal mi ho. Byl to nůž s jedním ostřím a kostěnou rukojetí a z nápisu na oceli vyplynulo, že byl vyroben v Německu. Učitel mi neřekl, kde k němu přišel.

Zaro se z něj pokoušel dostat, kde získal vzdělání a hlavně, kde se naučil skromným základům francouzštiny, ale moudře se smířil s tím, že hostitel odvedl jeho pozornost jinam. Otázka zůstala viset ve vzduchu. Zarovy dotazy v tomto směru zůstaly ve skutečnosti nezodpovězeny. Ten muž mě nesmírně zajímal a já byl přesvědčen, že neprožil celý život v Tibetu. Později mě napadlo, že možná žil nějaký čas ve Francouzské Indočíně.

V obvyklé opatrnosti jsme mu neřekli, odkud putujeme, ale jinak se zdálo, že Zaro jeho zvědavost uspokojil. Muž se zajímal o to, jak jsme se dostali do Tibetu a udělalo na něj velký dojem zjištění, že jsme přešli Gobi. Řekl, že neslyšel o nikom, kdo by poušť přešel bez zvířat a bez zásob potravin.

„A kam máte namířeno teď?“ zeptal se.

„Chceme se dostat do Indie,“ řekl Zaro. Nyní už nemělo smysl vykládat o pouti do Lhasy. Cestu do Lhasy jsme již opustili.

Tibetský domácí nás zdvořile přerušil s prosbou, aby mu to učitel přeložil. Učitel mu vyhověl a bylo vidět, že oba je to zaujalo.

„Měli byste změnit trasu,“ poradil nám. „Počasí v horách bude špatné a budete opravdu velmi strádat. Nejlépe uděláte, když půjdete do Lhasy a připojíte se k nějaké karavaně. Možná si budete muset déle počkat, ale určitě zjistíte, že se to vyplatilo.“

Zaro řekl, že nad jeho radou popřemýšlíme, ale všichni jsme věděli, že půjdeme dál a že do Lhasy nikdy nevstoupíme.

Požádali jsme učitele, aby poděkoval Tibeťanovi za jídlo a za laskavost, s jakou nás přijal. Vzkaz byl přetlumočen. Tibeťan odpověděl a učitel nám jeho slova přeložil: „Toho muže těší, že to pro vás mohl udělat. Přeje vám, aby vám vaše nohy dobře sloužily a aby vás cestou nepotkalo nějaké neštěstí. Říká, že u něj dnes zůstanete přes noc a že vám zítra dá jídlo na cestu.“

Seděli jsme tam a rozmlouvali ještě dlouho po setmění. Prostřednictvím Zara jsem položil otázku, která mně od našeho příchodu do domu ležela v hlavě, odkud se tady uvnitř v domě vzal onen zvláštní, štiplavý, slabě živočišný pach.

Učitel se usmál a ukázal na kamennou podlahu, která vypadala, jako by ji pokrývala jakási tvrdá, silná vrstva nátěru cihlově rudé barvy. Pach, jak vysvětlil, vycházel z podlahy. Hladkého nátěru dosahovali Tibeťané v těchto končinách za pomoci jemného rudého prášku smíchaného se zvířecí močí.

Zaro ochotného učitele požádal, aby nám vypočítal datum. Bylo

23. prosince 1941.

Krásně jsme se vyspali na ovčích kůžích rozložených na barevné kamenné podlaze a druhý den ráno jsme dostali slíbené jídlo. Hostitelé nám na rozloučenou popřáli, abychom šťastně došli do cíle své cesty.

Na Štědrý večer jsme se posadili kolem zářivě planoucího ohně. Byla mrazivá noc a nikdo nechtěl upadnout do polospánku, aby neprochladl. Bavili jsme se o Vánocích, které jsme v životě zažili, i o strašných Vánocích před rokem, kdy jsme se plahočili na sever do dřevorubeckého tábora. Paluchowicz, oddaný a zbožný katolík, nás všechny překvapil tím, že svým nakřáplým, nemelodickým hlasem začal zpívat polskou koledu. Odzpíval dvě sloky, a když zjistil, že se k němu nepřipojíme, zmlkl.

Po krátké chvíli řekl: „Co pamatuji, o každých Vánocích jsem na Štědrý večer zpíval koledy. Takže jsem koledu zazpíval i dnes. Pomůže nám to, vím to.“

Dny teď byly studené a noci ještě studenější. Nad vzdálenými pustými předhůřími Himaláje zlověstně visela sněhem nasycená mračna. V jedné chudé osadě se čtyřmi kamennými chatrčemi jsme zůstali přes noc a druhý den ráno jsme se několik hodin věnovali výrobě teplých palčáků z rouna, které nám dal Čerkes.

Jednoho dne jsme spatřili, zdánlivě blízko, zasněžené, mraky obestřené a respekt budící pohoří Himaláje. Ve skutečnosti nás od něj dělil ještě dlouhý kus cesty a měli jsme zjistit, že ten úsek je plný zatěžkávacích zkoušek a nebezpečí.

Snažili jsme se, seč jsme mohli, abychom po setmění neuvízli ve vyšších polohách, ale nemohli jsme s tím nic dělat. Jednou jsme se počátkem odpoledne ocitli v zuřící sněhové bouři. Byla by pošetilost pokračovat v cestě. Sníh nás šlehal do očí a nedohlédli jsme dále než dva metry před sebe. A tak jsme se trmáceli pořád dál a hledali úkryt, zatímco nám sníh obaloval mokasíny. Nacházeli jsme se na svahu, který byl strmý i za normálních okolností, a na našich kluzkých podrážkách hrozila při každém kroku neodvratná katastrofa.

Štěstěna nebo Prozřetelnost nám přihrála do cesty přirozený, jeskyni připomínající větrolam mezi dvěma balvany, které spolu svíraly ostrý úhel. Vlekli jsme s sebou jeden pytel dřeva a trochu sušeného zvířecího trusu, a tak jsme se pustili do rozdělávání ohně. Už jsme to skoro vzdali, neboť suché větvičky v tomto silném, sněhem obtěžkaném větru nechtěly od sálající gubky chytnout. Zaro a já jsme se pachtili víc než hodinu, než se nám to podařilo. Nad úzkým otvorem, tam kde se balvany stýkaly, jsme rozprostřeli pytle a zatížili je nejtěžšími kameny, které jsme našli, ale pytle se pod vahou sněhu brzy prověsily. Proto jsme pytle podepřeli holemi, které měly, po způsobu krokví, váhu udržet.

Ráno jsme byli úplně zasněžení, ale v našem malém zadýmeném útočišti bylo překvapivě útulno. Nejhorší bouře pominula, a když jsme se vyhrabali ven, uvítaly nás pod mdlým sluncem jen slabé závany větru se sněhem. Sestup byl nebezpečný, ale zvládli jsme ho bez šrámu. Trvalo nám celý den, než jsme se z té výšky dostali dolů.

XXI.

HIMALÁJSKÁ PŘEDHŮŘÍ

Odhaduji, že byl konec ledna, když jsme došli k velké zamrzlé řece. Musela to být široká tibetská vodní cesta tekoucí přes jižní část země, od západu na východ, aby posléze dospěla přes mohutnou horskou bariéru do Indie jako mohutná Brahmaputra. Dostihla nás zima a noční teploty klesaly hluboko pod nulu. To občas provázely vydatné sněhové srážky, plískanice a větrné poryvy, jež bičovaly vrcholky hor, pronikavě ledové, jak v těchto výškách větry bývají. Ačkoli to byly těžké podmínky, nedosahovaly krutosti sibiřské zimy. Avšak pro nás, podvyživené a oslabené devíti dlouhými měsíci nepřetržitého putování, byly i tak dost hrozivé.

Opatrně jsme zamířili přes řeku. Zaro, nejlehčí z nás, šel první, aby otestoval sílu ledu uprostřed, protože jsme se obávali, že tam by naši váhu nemusel led unést. Na žádné potíže jsme však nenarazili. Pak jsme ale došli k jižnímu břehu, byl vysoký, strmý a zasněžený. Kolemenos do něj vysekal sekerou schůdky, po nichž jsme vylezli nahoru. Šli jsme podél řeky necelé dva kilometry na západ, až jsme dospěli k místu, kde břeh podélně klesal a nabízel snadný přístup k vodě. Stály tam blízko sebe tři nízké kamenné domky a před nimi, na malé svažující se pláži, dostatečně daleko od kraje řeky, leželo asi šest malých člunů obrácených dny vzhůru. Protože měly vysoké přídě i zádě, byly nakloněné, a tak nabízely dost místa, aby se pod člun mohl dostat dospělý muž. Strčil jsem pod jeden z nich hlavu a odfrkl si: byl cítit pachem mrtvých ryb. Mezi prkny loďky jsem zahlédl rybí šupiny.

V hloučku jsme zamířili k chatrčím. Měly tak nízké stropy, že Kolemenos musel sklonit hlavu. Konstrukce střechy byla zajímavá: bambusové tyče nesly pokrývku z hustě protkaného proutí, mezi nímž se vinuly kroucené pramínky ze zvířecích chlupů, nejspíš jačích. Vcelku suchá podlaha svědčila o tom, že střechy jsou přiměřeně nepropustné. Stavba patřila mezi ty nejprimitivnější, byly to tři kamenné kóje zakryté shora rohožemi a vcházelo se do nich úzkými otvory bez dveří. Našli jsme v nich nějaké staré sítě, zbylé bambusové tyče a několik krátkých dřevěných válců o velkém průměru, velmi odřených a rýhovaných, na nichž rybáři očividně tlačili čluny k řece, aby je mohli spustit na vodu.

Vybrali jsme si nejlepší z chatrčí a rozhodli se, že v ní přenocujeme. Na hliněné podlaze byl začernalý tvrdě spečený kruh s několika kousky ohořelého dřeva a ve střeše nad ním malý otvor. Tam jsme si rozdělali oheň z trochy naštípaného bambusu. Přichystali jsme si i zásobu paliva na noc, spolu se zvířecím trusem, který s sebou Zaro pořád ještě nesl.

V únoru jsme narazili na poslední vesnici, asi osm nebo devět domků choulících se v prohlubni několik desítek metrů nad úzkým údolím. Za vsí se tyčil hrozivý val vysokých kopců, přes který jsme se právě dva dny plahočili. Za údolím, zamlžený ve světle zimního odpoledního slunce, se zvedal do výšky k oblakům další hřeben. Tyto domy se od ostatních staveb v Tibetu odlišovaly. Byly to jediné dvoupodlažní kamenné budovy, které jsme na své pouti touto zemí viděli, vlastně už od doby, co jsme opustili Sibiř. Sestoupili jsme do místa ležícího západně od tohoto malého osídlení a museli jsme k němu vylézt po nerovné stezce. Byli jsme jaksepatří unavení, zbědovaní a hladoví. Paluchowicz kulhal na pravou nohu, jejíž klenbu si poranil při došlápnutí na ostrý kámen.

Když Tibeťané z našich gest pochopili, odkud přicházíme a kam směřujeme, žasli nad naší smělostí či možná nerozumností. Vlídně nás uvedli do jednoho z domů, posadili na nízké lavice oblýskané léty používání a začali nás obsluhovat, podávali nám kouřící horký čaj a krmili nás skopovým a tradičními sytými ovesnými plackami. Paluchowicz dostal nějakou mast, pravděpodobně ovčí tuk, aby si natřel bolavou nohu. Ze všech domů se na nás chodili dívat děti i muži, samé úsměvy, klanění a pomalé pokyvování hlavami. Náš příchod byl nepochybně mimořádnou událostí a dalo se tušit, že si o ní budou ještě dlouho s úžasem vyprávět.

V tomto domě jsem objevil krásný příklad tradičního stavebního prvku, který jsme nacházeli po celém Tibetu, šlo o plochý kámen, do něhož byly vytesány tři nebo čtyři řádky tvořící nějaký nápis. Tento kámen byl umístěný nedaleko dveří a vyčníval asi půl metru nad podlahu. Čerkes nám řekl, že takové tabulky mohou zhotovit jen určití lámové a že Tibeťané přikládají těmto nápisům velkou vážnost, neboť slova na nich jsou posvátným zaříkadlem, které má odradit zlé duchy od vstupu do domu. Náš hostitel, o něco vyšší než běžný Tibeťan, dle mého odhadu asi třicátník, si všiml, že jevím zájem o jeho kámen štěstí, a zřejmě ho to potěšilo. Přišel za mnou, ukázal na kámen a pak na své levé zápěstí, na němž měl široký mosazný náramek s malou kovovou krabičkou. Byla to jakási obměna modlitebního mlýnku, pro mne zcela nová, a myslím si, že ten muž se mě snažil upozornit na náboženskou spojitost mezi náramkem a nápisem na kameni.

Naši hostitelé byli zruční tkalci. V hlavní místnosti v přízemí stál kolovrátek a malý stav; vlněná látka, kterou vyráběli, byla silná, teplá a kvalitní. Všiml jsem si v domě jejich výrobků, přikrývky i přehozy na postele zářily pestrými a odvážnými barvami s převahou rudé a žluté. Ovce, které jim dávaly vlnu, se v této roční době nacházely ve velké zimní ohradě postavené nasucho z kamene; ohradu podél jedné strany lemovaly dlouhé nízké kamenné přístřešky, aby se měly ovce kde ukrýt před nejhorším počasím.

Horní a dolní podlaží domu spojovaly krátké strmé hrubě přitesané kamenné schůdky, které vedly z rohu velké přízemní místnosti. Neměly zábradlí a člověk se dostal do horní místnosti čtvercovým otvorem, jako kdyby se vynořil z podpalubí. V prvním patře se rodina ukládala ke spaní, ale jinak místnost sloužila také jako sklad vlny, všude stály hustě napěchované žoky. A tady, v útulném, mile zatuchlém prostředí prosyceném hřejivým pachem ovcí jsme strávili příjemnou noc, zatímco za tlustou zdí venku kvílel a skučel vítr. Denní světlo nás probouzelo postupně, jak se dralo dovnitř jediným okénkem přes tlustou vrstvu slídy.

Když jsme si ráno dopřávali vydatnou snídani, pobaveně jsme sledovali počínání tibetského domácího, který chodil kolem našich starých odřených vaků, bral je do ruky a po hmatu zjišťoval jejich obsah.

Zaro řekl: „Možná se ujišťuje, jestli jsme mu nesbalili rodinné stříbro.“

Tibeťan nemohl vědět, co si říkáme, ale byl rád, že se smějeme, a přidal se k nám. Po chvíli skončil s prohlídkou našich zavazadel, během níž zjistil, že s sebou neseme jen směsici ústřižků kožešin a rouna, hole a zvířecí trus na oheň. Když prozkoumal poslední vak, trochu ustaraně na nás pohlédl, ukázal na vaky a pak na jídlo, kterým jsme se cpali.

Američan řekl: „Dělá si starosti, protože cestujeme bez zásob potravin.“

Tibeťan odešel do malé zadní místnosti a zaslechli jsme, jak tam mluví se ženami. Vzápětí se mihl kolem nás a vyšel ven, následován patnácti, nebo šestnáctiletým mladíkem. Byli asi půl hodiny pryč, a když se vrátili, nesli mladou ovci, právě poraženou a staženou. Podél páteře ji rozpůlili a ženy z domu se pak několik hodin zabývaly tím, že pekly maso na rožni nad otevřeným ohněm.

Muž nás mezitím obcházel a prohlížel naše rozedřené a pohmožděné nohy. Pak vyběhl po kamenných schodech nahoru a vrátil se s balíkem surové vlny. Na jedné z Paluchowiczových mokasín nám předvedl, jak lze pomocí vlny izolovat nohu před chladem. Natrhal z balíku chomáče vlny a rozdal nám je. Byl to výborný nápad a já věřím, že se nám podařilo tlumočit mu naše díky.

Když jsme tuto malou horskou vísku opouštěli, byli jsme obtěžkaní zásobou potravin, například jsme nesli celý bok z upečené ovce. Až dosud jsme darované jídlo přechovávali v jednom vaku a v nesení jsme se střídali. V této fázi jsme se však rozhodli, že maso a placky si mezi sebe rovnoměrně rozdělíme; hrozilo totiž nebezpečí ztráty všech potravin, kdyby nám drahocenný vak zmizel spolu s nosičem na některém ze stále obtížnějších svahů, které jsme nyní museli zdolávat.

Tibeťan šel asi kilometr po úzké stezce nad údolím s námi, aby nás vyprovodil. Kdyby to záleželo na nás, byli bychom sešli do nejnižšího bodu a vyrazili do strmého svahu na druhé straně, abychom se neodchýlili z jižního kursu. Muž však naléhavě ukazoval podél cesty na jihozápad a každému jednotlivě naznačoval, že v dálce je orientační bod v podobě dvojitého štítu, který jsme měli, jak jsme pochopili, překročit. S úklonou nás vyprovodil, pak se otočil a zamířil zpět po cestě, kterou přišel.

„Bůh s tebou,“ řekl Paluchowicz vřele v polštině. Bylo krátce po obědě a my jsme v čase, který zbýval do setmění,

urazili poměrně snadným terénem možná patnáct kilometrů. Té noci jsme seděli u malého ohně a několik hodin diskutovali o naší situaci a o tom, jak dlouhou cestu máme ještě před sebou. Když konverzace umlkla, pohltilo nás prazvláštní ticho a mlčení zadumaných hor. Cítil jsem velkou lítost nad sebou a nad námi všemi. Zápolil jsem se zoufalým strachem, že nyní, když už máme za sebou tisíce strastiplných kilometrů, toho na nás možná bude příliš. Tyto záchvaty zoufalství a pochybností jsem často míval v noci. Jsem si jist, že i ostatní sváděli stejné bitvy, ale nikdy jsme se o svých pochybách nezmínili nahlas. S příchodem rána byla vyhlídka vždy nadějnější. Strach zůstal, pořád číhal někde poblíž, ale pohyb a činnost ho zatlačily do pozadí. Nyní jsme byli víc než kdy předtím pevně v moci neodbytného nutkání pokračovat v postupu. Vyvinulo se to v posedlost, formu mánie. Jako roboti jsme každé ráno vyráželi na cestu, aktivováni tichým „Jdeme“ z úst některého z nás. Nikdo se nikdy nedožadoval půlhodiny odpočinku navíc. Prostě jsme šli, chůzí jsme vyhnali ztuhlost z kloubů a noční chlad z těl.

Potraviny jsme spotřebovávali po troškách a vydržely nám, při přídělu jedno jídlo na den, déle než dva týdny. Na to, jak těžké výstupy a nebezpečné sestupy jsme nyní absolvovali, rozhodně jídlo nestačilo, alespoň jsme však měli útěchu, že dokud budeme nějaké mít, nemůžeme vyhladovět. Několikrát nás noc zastihla na návrších a museli jsme udělat to, co jsme se naučili na Sibiři: vyhrabat si ve sněhu díru a přečkat v ní bezesnou noc, dokud se opět nerozední.

Jak se týdny vlekly, stále více jsme se zdokonalovali v horolezeckém umění. Před válkou jsem trochu lezl v Polsku, ale to se jen velmi málo podobalo nynějšímu zoufalému plahočení v Himálaji. Tehdy jsem měl pevnou obuv s hroty, všechny civilizační vymoženosti a k tomu služby zkušeného průvodce. A lezli jsme v létě, pro zábavu. Tady jsme se museli celé hodiny drápat vzhůru, vaky přivázané na zádech, jen abychom posléze zjistili, že cestu nám blokuje strmá, hladká, převislá skalní stěna. Přimkli jsme se k chytům ve skále, abychom dali odpočinout nohám: sužovaly je křeče a bolesti, jak se v měkkých mokasínech nepřirozeně kroutily při zaklesnutí ve stupech. Pak jsme se otočili a sestupovali dolů a pořád dolů, až jsme našli místo, z něhož jsme zaútočili na vrchol jinou cestou. Za takových podmínek jsme postupovali jen velmi pomalu. Naše výstroj sestávala všehovšudy z jednoho krátkého, a tudíž omezeně použitelného lana ze surové kůže, sekery, nesporně nejlepší položky, kterou jsme měli –, nože se širokou čepelí a drátěných smyček a bodců, které jsme si zhotovili ještě v žáru pouště Gobi.

Lezli jsme jednotlivě, ale v pevně daném pořadí. Zaro jako nejlehčí člen vedl výstupy, prověřoval sekerou chyty, rozbíjel ledovou krustu na sněhu a razil tak cestu nám ostatním. Já jsem lezl za ním a občas se s ním v čele střídal, aby si mohl odpočinout, po mně Kolemenos, pan Smith a nakonec Paluchowicz. Snažili jsme se to těm dvěma starším mužům co nejvíce ulehčit, ale oni vždy trvali na tom, že při sestupech půjdou v čele. Stále jsme si nesli své staré spolehlivé hole a na mírnějších svazích jsme jimi bodali do sněhu, jestli pod ním nejsou skryté trhliny. Jindy jsme je nesli zastrčené za opasky na zádech.

Zaro by se v kterékoli skupině prosadil jako obratný a neohrožený horolezec. Těžkopádné zařízení, které jsme vymysleli a vyrobili, abychom mohli zdolávat skalnaté převisy, tvořil objemný kus hladkého černého kamene, uprostřed zúženého jako ležatá osmička, k němuž jsme uvázali lano. Tento kámen jsme se pak pokoušeli házet přes skálu nahoru, pořád dokola, až se nakonec, někde mimo naše zraky, zaklesl a držel. Kolemenos za lano nejprve jemně zatahal a zatěžoval ho stále víc, dokud neuneslo celou jeho váhu. Pak Zaro odvážně vyrazil na výstup, zatímco my jsme ho sledovali, srdce až v hrdlech při vědomí, že trestem za uklouznutí je smrt. Když jsem jednou nebo dvakrát viděl, jak ošidně se kámen při původním výhozu zachytil, sevřelo se mně srdce.

Další muka jsme zažívali, když čas od času nadešel jasný den a slunce se prudce odráželo od bílého sněhu. Zažívali jsme i zcela nové, krajně nepříjemné fyzické nepohodlí: na čelo nám sedal takový chlad, až jsme měli dojem, jako by bylo obložené ledem. Tuto potíž jsme překonali, když jsme si vyrobili z ovčí kůže masky se štěrbinami pro oči; horní část jsme si zastrčili pod čepici a dolní volně visela na úrovni nosu. Tyto masky výborně plnily svůj účel, a rovněž se zdálo, že tlumí účinky nepříjemné sluneční záře. Bohužel se však pod nimi hromadila vlhkost, jež nám pak stékala po tváři a zamrzala kolem nosu a úst. Občas jsem musel všeho nechat a dolní část tváře si zakrýt rukou v teplé rukavici, abych nahromaděný led kolem úst rozpustil. Ruce jsme se snažili mít co nejvíce zakryté, ale když jsme při lezení potřebovali prsty, palčáky nám visely na řemíncích kolem zápěstí. S nasazenými maskami, které se vzadu na hlavě zavazovaly, a se spuštěnými klapkami přes uši jsme však zjistili, že se navzájem špatně slyšíme. Podrážděnost neustále sílila. Byli jsme smrtelně unavení, mrzutí a věčně vyhládlí. Nervy jsem měl napjaté k prasknutí. Spát nešlo, protože byla příliš velká zima.

Přibližně na počátku března jsme se v naší pětičlenné sestavě probíjeli další vánicí, tentokrát jsme scházeli šikmo svahem, od východu na západ, a náhle jsme se ocitli v oslňující sluneční záři, v hluboké bílé prohlubni mezi horskými štíty. Bylo dopoledne a slunce nás vybízelo, abychom si sundali masky a čepice. Sedli jsme si a odpočívali, obestřeni tichem. Už několik dní jsme neměli co do úst a byli jsme ve velmi skleslé náladě. Choulili jsme se do sebe, ani jsme nemluvili. Pak jsem ale uslyšel nějaký zvuk a napnul jsem uši, jestli ho znovu neuslyším a nepoznám, co to je.

„Slyšel jsem zaštěkat psa,“ řekl Paluchowicz. „I já jsem něco slyšel,“ přidal jsem se k němu. Paluchowicz vzrušeně ukázal: „Šlo to támhle z toho směru.

Musíme se tam vypravit a zjistit, co to je.“

Ušli jsme asi čtyři sta metrů, uši pozorně nastražené. Když se psí štěkot ozval znovu, zněl tak hlasitě a blízko, že jsme se na místě zastavili. Rozhlédli jsme se kolem, ale nic jsme neviděli. Čekali jsme, že uvidíme nějaké obydlí, nějakou boudu, ale v dohledu nic takového nebylo. Pes nás musel ucítit, protože přešel do vytrvalého ňafání. Po chvíli jsme vypátrali, že zvuk vychází z jeskyně; její otvor se černal na pozadí okolní bělosti jen asi sto metrů od nás. Ve chvíli, kdy jsme k jeskyni zamířili, vyšel na světlo muž a zahleděl se naším směrem. Řekl něco psovi, mezitím k němu přiběhl ještě jeden pes, a zvíře zmlklo.

Byl to postarší muž s vrásčitou, dohněda ošlehanou tváří a s chomáči bílých vousů. Jeho úsměv odhalil mezery po zubech, které mu již s věkem vypadaly. Byl dobře oblečený proti zimě, v tradičním tibetském plášti z ovčí kůže, pod nímž měl vatovaný kabátec a kalhoty. Na nohou měl pěkné kožené boty, kůže byla po obvodu lýtka shora ozdobně prořezávaná, vespod prosvítala zelená plstěná vložka. Nevím, kdo z nás měl z tohoto setkání větší radost. Stařík kýval hlavou, klaněl se a mluvil a přitom nešetřil svým nádherným bezzubým úsměvem. My jsme se také klaněli, smáli se a tak se radovali, že jsme se kolem něj roztančili v kruhu. Dokonce i psi, ryšavě hnědí huňáči, kteří vypadali jako zmenšeniny samojedů, se nakazili naším nadšením, pobíhali divoce kolem, oháněli se chundelatými ocasy a vzrušeně hafali.

Před jeskyní stála nízká, asi metrová zeď postavená z volně navršených kamenů, která sloužila jako větrolam.

Stařec nás provedl podél zdi do pološera jeskyně, a než si oči zvykly na změnu světla, na naše nosy okamžitě zaútočil silný, ulpívající, zatuchlý pach ovčiny.

Díky malému otvoru jeskyně jsem nebyl připraven na majestátnou rozlehlost jejího vnitřního prostoru. Jeskyně uhýbala v oblouku do strany, takže její půdorys připomínal bumerang. Muž a jeho psi obývali prostor, který začínal asi pět metrů za vchodem a končil u kamenité přepážky, která jeskyni rozdělovala na dvě části. Za zdí, i v těch nejvzdálenějších zákoutích, byly ovce, dle mého odhadu asi sto kusů. Takhle tedy vypadalo zimní obydlí pastýře, který čekal na příchod jara a roztátí sněhu, aby ovce mohly zase ven, spásat čerstvou zelenou trávu v údolí. Na kolících visely v sítích s velkými oky čtyři nebo pět otepí sena. Kupa prázdných sítí svědčila o tom, že ovce jsou tu zavřeny už mnoho týdnů.

Uprostřed na podlaze hořel oheň a nedaleko ležela hromada chrastí a zvířecího trusu. Na ohništních kamenech stál jeden velký a jeden malý kotlík. Ten velký, jak jsem zjistil, sloužil k rozpouštění sněhu, aby měl pastýř vodu pro ovce. Druhý používal jako nádobu na vaření a také v něm okamžitě začal připravovat čaj. Tehdy jedinkrát za celou dobu, kterou jsem strávil v Mongolsku či Tibetu, jsem byl svědkem přípravy čaje z volných sušených lístků. Čaj měl olivově zelenou barvu a muž ho vyndal z leštěné dřevěné krabičky. Musel to být nějaký speciální uvítací čaj, protože další nálevy už vařil z tradičního černého čaje slisovaného v kostce.

Zpoza opasku vytáhl stařec zavírací nůž a otevřel ho. Klekl si a rozvážně, pomalými pohyby začal čepel ostřit o plochý kámen. Psi vstali, a zatímco pracoval, vesele kolem něj pobíhali. Věděli, že se brzy dočkají čerstvého masa. Stařec zlehka vyzkoušel ocelové ostří na čepičce svého palce, zazubil se na nás a se skotačícími psy v patách odešel mezi ovce. Vyšel před jeskyni s kopající a bečící mladou ovcí v podpaží a za pozoruhodně krátkou chvíli byl zpátky s čerstvě staženým poraženým kusem. Psům nechal u vchodu do jeskyně hlavu a kousky vnitřností a poté začal ovci porcovat na rožnění. Zatímco prskající a syčící maso viselo na dřevěné tyči nad ohněm, bavil nás stařík tím, že strčil botu z kvalitní kůže pod rožeň a nechal na ni stékat tuk, ten pak do kůže vetřel, jistě proto, aby zůstala měkká a zachovalá. Z hrubé mouky a trochy vody uhnětl placky a upekl je na plochém kameni na druhé straně ohně. Vrhli jsme se na jídlo jako zoufalá, hladem strádající zvířata a nečinilo nám nejmenší potíž uznale si po jídle říhnout.

Když se stařec chystal vyvléci velký kotlík na vodu z jeskyně, Kolemenos a já jsme přiskočili a pomohli jsme mu. Všichni jsme se zapojili do nabírání sněhu. Když byl kotlík plný, chtěli jsme ho odnést zpátky, ale stařík nás zarazil. S překvapivou hbitostí vyskočil nahoru a začal sníh v kotlíku zdusávat. Pak slezl dolů a my jsme kotlík znovu doplnili. Tentokrát vylezl nahoru Zaro a za veselého výskání a hopsání začal sníh pěchovat, zatímco stařík se jeho skopičinám kuckavě smál. Napěchovanou masu sněhu rozpustil pastýř nad ohněm, později nakrmil své stádo senem a napojil ho.

Spíše dík ovcím než dýmajícímu ohni bylo té noci v jeskyni velmi teplo a já vyčerpaně usnul. Několikrát za noc mne probudil úděsný puch z dlouhodobě zavřených zvířat, říkal jsem si, kde to jsem, ale po chvíli jsem zase upadl do spánku s pocitem tepla a bezpečí. Tibetský pastýř vstal ráno brzy před námi, a než jsme se úplně probrali, měl už připravenou hustou kaši a pomalu ji míchal nad plápolajícím ohněm. Na rozloučenou nám daroval poslední čtvrtku z ovce, kterou den předtím porazil.

Venku před jeskyní se nás podle všeho ptal, kam máme namířeno. Podívali jsme se na slunce a ukázali na jih. Uchopil Zarovu nataženou paži a trochu je posunul, aby se natočila o několik stupňů k západu. A tím směrem jsme se vydali.

Další dny nám ukázaly, že pastýř se v tomto kraji velmi dobře vyznal. Dlouhý úsek cesty jsme postupovali přímo na jih a vyhýbali se všem náročným výstupům, které bychom jinak museli absolvovat. Zřejmě jsme na této trase našlapali více kilometrů, ovšem vrhat se na kratší trase přímo proti horským štítům by nás v konečném součtu stálo zřejmě více času i sil.

Z tohoto období mi utkvěla v hlavě jedna událost. Když scházel Paluchowicz po dlouhém zasněženém svahu, nešťastnou náhodou skopl z nohy jednu ze svých bot. Dívali jsme se, jak se kutálí po svahu dolů, pak se naštěstí zastavila. Paluchowicz stál nemotorně na jedné noze, aby bosým chodidlem nešlápl do ledového sněhu, a do toho hlasitě klel; kasárenské nadávky se z něj jako z pravého seržanta jen řinuly.

„Já ti ji přinesu,“ houkl Zaro a vyrazil pro botu. Dívali jsme se, jak se shýbl, aby mokasínu zvedl, načež se pokusil prudce zbrzdit svůj setrvačný pohyb. V místě, kde svah při pohledu shora končil, Zaro pleskl zadkem do sněhu a v další chvíli nám zmizel z očí.

Vyrazil jsem opatrněji než Zaro a doběhl jsem první na místo, kde Zaro zmizel. Terén klesal dolů v dlouhé zvlněné křivce, a na jejím dolním konci stál Zaro, řval smíchy a oklepával si z kalhot sníh. Paluchowicz se shora spouštěl jako poslední, bez boty a víceméně po jedné noze, a připojil se k nám; mávali jsme a pokřikovali na Zara vzdáleného asi tři sta či více metrů.

„Zkuste to!“ hulákal Zaro. „Je to nejsnazší způsob, jak se dostat dolů.“

Sedl jsem si do Zarovy stopy a pustil se dolů; byla to opravdu povznášející jízda, vítr mi hvízdal kolem uší. Přistál jsem vedle Zara, řval jsem smíchy. Kolemenos, pan Smith a Paluchowicz se jeden za druhým pouštěli dolů a svištěli za námi.

Tuto událost si jasně vybavuji, protože to byl jediný úsek celé té dlouhé cesty, který jsme zdolali jinak než pěšky.

XXII.

SNĚŽNÍ MUŽI

Ke konci března roku 1942 jsme nabyli přesvědčení, že se konečně blížíme k vytouženému útočišti, k Indii. Cestu před námi zahrazovaly nejvyšší a nejhrozivější vrcholy, jaké jsme kdy viděli. Jeden druhého jsme ujišťovali, že po tomto finálním vzepětí sil už musíme dospět do země, kde na nás určitě čeká definitivní svoboda, civilizace, odpočinek a duševní klid. Každý jsme zoufale potřebovali povzbuzení. Trnul jsem strachem, že ještě jeden náročný a namáhavý výstup mě bude stát život. Bál jsem se, že mne tam nahoře ve výškách přepadne zákeřný spánek, ze kterého se už neprobudím. Všechny mé obavy ještě vyostřovalo naše společné přesvědčení, že po šesti a půl tisíci kilometrech putování máme úspěch na dosah. Přízrak krutého nezdaru se mně najednou nedařilo zapudit. Tělesné i duševní zdroje nás všech byly už skoro vyčerpané. Jedno vzácné, nevyčíslitelné aktivum však zůstávalo, pevné, vřelé přátelství mužů společně sdílejících neštěstí. Dokud jsme byli spolu, nemohla naděje úplně vyhasnout. Celek, pokud šlo o naše odhodlání, byl mnohem víc než souhrn jeho částí.

Sesedli jsme se kolem ohně, který jsme rozdělali z posledních schraňovaných zbytků paliva, a snědli poslední drobky našich přídělů. Vytáhli jsme lano ze surové kůže, sekeru, nůž, drátěné smyčky a bodce, všechno jsme prohlédli a přezkoušeli. Několik hodin před setměním jsme se věnovali spravování obuvi. Když jsme skončili, byli jsme jako nikdy předtím připraveni na finální útok. Oheň před půlnocí dohořel a zbyl z něj jen popel. Zbytek noci jsme neklidně prochodili, dokud se na obloze neobjevil slabý jitřní třpyt. Zaro si omotal tělo lanem, vzal si od Kolemenose sekeru a vyrazili jsme. Ulevilo se mi, že jsme zase v pohybu.

Naštěstí jsme měli slušné počasí. Foukal sice studený vítr, ale slunce hřálo tak silně, že rozpouštělo horní vrstvu sněhu. Ta se ovšem v nočním mraze proměňovala ve zrádný ledový povlak. Lezli jsme s větší jistotou, ale i větší opatrností než kdykoli předtím, každý chyt a stup Zaro raději dvakrát prověřil. Šplhal jako obvykle v čele a oháněl se sekerou, až mu z nosu a úst pod maskou stoupaly obláčky páry.

Na začátku třetího dne jsme vrchol konečně zdolali, jen abychom zjistili, že stojíme tváří v tvář dalšímu štítu. Připadali jsme si jako ve zlém snu. Jako by nám naši cestu vždycky zahradila další hora. Když jsme opustili své vysoko položené stanoviště, celé dva dny jsme se plahočili jižní stěnou dolů a já jsem zjistil, že sestup je psychicky ještě úmornější než výstup. Dole v údolí, chráněni před bičujícím větrem, jsme si postavili sněhovou skrýš a podařilo se nám alespoň na pár hodin neklidně zaspat, abychom se připravili na další martyrium.

Další hora nám připravila zdaleka nejhorší zážitek ze všech, které jsme už přestáli. Její přechod z údolí do údolí nám trval šest dní a natolik podlomil naši výdrž, že jsme poprvé otevřeně začali mluvit o tom, že bychom zde mohli všichni zahynout. Nepochybuji o tom, že jedna několikahodinová vánice by nás sprovodila ze světa.

Po dvou dnech výstupu nahoru, stále kus pod vrcholem zahaleným v bílých vířících oblacích, jsem vrazil do štěrbiny nůž, abych se měl čeho chytit, až se budu vytahovat z úzké římsy nahoru. Přitiskl jsem se tělem ke skále a střídavě uvolňoval křečovitě ztuhlé ruce a zdřevěnělé nohy. Pak jsem se natáhl po rukojeti nože a začal se pravou rukou vytahovat nahoru. Nůž se náhle vymrštil, vylétl mi z ruky kamsi za hlavu a padal s řinkotem dolů. Vyhlédl jsem si nový chyt, zaryl prsty rukou i nohou do skály a vytáhl se do bezpečí. Nůž zmizel. Nebylo po něm ani stopy. Měl jsem pocit, jako bych přišel o blízkého přítele.

Třetího dne, již kousek pod vrcholem, se nám lezlo o něco lépe, ale opět nás přepadávaly vážné pochybnosti, jestli to zvládneme. Byla strašná zima, za všech stran nás obklopovala hustá mlha, střídavě jako by klesala a stoupala. Výšková nemoc nás připravovala o poslední energetické rezervy. Každý jednotlivý krok představoval boj s trýznivou únavou, člověk by si nejraději sedl a rozplakal se vyčerpáním a zoufalstvím. Do pukajících plic jsem nemohl nabrat dost vzduchu a srdce mi hlasitě bušilo, až jsem měl pocit, že se mi rozskočí hrudník. Síla vůle začala ochabovat. Kdokoli z nás by to o samotě vzdal, s radostí by si lehl, zavřel oči a vplul do náruče smrti. Ale vždycky se našel někdo, kdo ještě lezl, a tak jsme všichni setrvávali v pohybu.

K dovršení všeho jsme začali krvácet z nosu. Ucpal jsem si nosní dírky kousky pytloviny, abych krvácení zastavil, ale samotnými ústy se mi dýchalo tak těžce, že jsem musel ucpávky vyndat. Krev se mi řinula do vousů, kde se srážela a zamrzala.

Věděli jsme, že budeme muset v tomto řídkém vzduchu strávit noc, a toto vědomí nám na náladě nepřidalo.

„Musíme pokračovat, dokud je světlo,“ řekl Zaro. „Musíme se pokusit zdolat vrchol před setměním.“

A tak jsme se plahočili dál a dál, těžkopádně jako mouchy brodící se v louži sirupu. Dlouze jsme traverzovali, jednou doprava, jednou doleva, abychom se vyvarovali vražedné zátěže, kterou by představoval frontální útok na vrchol. Na to, že jsme ho překročili, si vůbec nepamatuji. Vybavuje se mi pouze okamžik, kdy jsem si v mírném údivu všiml, že Zaro, který šel v čele, je kousek pode mnou. Ještě chvíli jsme lezli a pak už jsme s jistotou věděli, že začal sestup.

Té noci došlo ke krizi, největší krizi za celou dobu našeho dobrodružného putování. Na široké a ploché římse, plné navátého sněhu, jsme odsekali tvrdou krustu a pracně vyhrabali několik decimetrů sněhu, abychom si zajistili jakés takés útočiště před krutou nocí. Oheň jsme neměli. Byli jsme vysílení do morku kostí a mohli spát doslova ve stoje, ale věděli jsme, že kdybychom jen zkusili zadřímnout, koledovali bychom si o smrt.

Byla to nejdelší noc mého života. Vestoje jsme se k sobě choulili, ruce pevně zaklesnuté kolem těla. Spánek nám tížil víčka jako kus olova a já se přistihl, že si pod maskou tisknu konečky prstů na oční bulvy, abych udržel oči otevřené. Spáč Kolemenos třikrát spustil bradu a začal pochrupovat. Pokaždé jsme do něho strčili a zatřásli s ním, aby se znovu probral k vědomí. Každý bděl bratrsky nad každým, sledoval, jestli někomu nepadají víčka a neklesá hlava. Chvílemi jsme v tom sevřeném kruhu pomalu dusali kolem dokola. Já se i během tohoto groteskního tance začal propadat do sladkého, sametově hebkého spánku, ale Američan mě přivolal zpátky; uštědřil mně jemný políček, zatahal mě za vousy a zatřásl se mnou. Pak nadešly ony strašné předjitřní hodiny, kdy se proti mně únava a zima spojily a vyvolaly prudkou zimnici, která nezvladatelně třásla celým mým tělem.

„Pojďme,“ řekl někdo. „Pojďme dolů na nějaké místo, kde budeme moci zase dýchat.“

Paluchowicz řekl: „Další takovou noc bych nepřežil.“ Vyslovil nahlas to, co jsme si mysleli všichni.

Ještě za mizivého světla jsme se rozpojili a vyrazili na cestu, Paluchowicz v čele, Zaro a já vzadu. Ani teď jsem nedokázal přesvědčit sám sebe, že to zvládneme. Někdy kolem poledne jsme se na celou hodinu zamotali, když naše sestupová stezka náhle skončila na úzké půlmetrové římse nad strašlivým srázem. Vycouvali jsme opatrně po krůčcích zpátky, vylezli stejnou cestou o kus výš a zkusili se dát jiným směrem. Tentokrát jsme uspěli, ale za cenu velikého riskování při sestupu, během něhož jsme často museli použít lano a sekeru.

Než se setmělo, museli jsme přibližně za deset hodin vysilujícího plahočení sestoupit asi tisíc pět set metrů. Začalo se nám lépe dýchat, morálka se zlepšila, naděje opět o něco vzrostly. Vlekli jsme se beze spánku pořád dál, uběhla další deprimující noc, a druhý den jsme stále pokračovali v sestupu, dokud jsme pod sebou docela jasně neviděli dno údolí.

Odpoledne mi Zaro řekl: „Všiml sis na tom údolí něčeho zvláštního?“

Rozhlédl jsem se. „Ne,“ odvětil jsem. „Proč?“ Zaro ukázal na dlouhý hřeben vybíhající z hlavního masivu hory,

která se tyčila západně od nás. „Je to něco podobného jako ten hřeben, v němž jsme objevili pastýřovu jeskyni.“

Zasmál jsem se. „Snad si nemyslíš, že jsme narazili na dalšího pastýře se stádem?“

„Ne,“ řekl Zaro. „Ale mohli bychom objevit jeskyni, kde by se dalo v noci přespat.“

Zavolali jsme ostatní a navrhli, že bychom mohli sestoupit k hřebeni a tam se poohlédnout. Všichni ochotně souhlasili.

Mimořádné na tomto odvážném pokusu nebylo to, že jsme po několikahodinovém hledání objevili jeskyni, ale že se v této jeskyni skutečně nacházelo zimní útočiště nějakého pastýře. Nebyla sice obydlená jako ta předchozí, ale u vchodu ležela kupa chrastí a u stěny vzadu, asi tři a půl metru od vstupu, jsme objevili hromadu nevydělaných kůží. Pokud jsme potřebovali znamení, že Prozřetelnost je stále na naší straně, tady jsme jej měli.

Ze stropu jeskyně visel na kolíku nějaký balíček zamotaný v měkké jehněčí kůži. Někdo z nás ho sundal a rozbalil. Uvnitř jsme objevili kozí kýtu, částečně vyuzenou a skoro černou. Měli jsme příliš velký hlad na to, abychom byli vybíraví. Rozhodli jsme se, že si rozděláme oheň a maso na něm dopečeme.

A jaký oheň! Přiložili jsme, až tančící plameny osvětlovaly vzdálené kouty jeskyně. A tak jsme se dívali, jak se maso peče a poprvé po několika týdnech jsme se zahřáli. Protože jsme přišli o nůž, museli jsme maso primitivně naporcovat sekerou, půlku pečínky jsme si nechali na ráno a zbytek jsme roztrhali na proužky. Bezzubý Paluchowicz, který si tentokrát nemohl pomoci nožem, jedl svou porci déle než my, ale všichni jsme zahnali nejhorší hlad.

V této jeskyni, poprvé od doby, co jsme opustili Sibiř, jsme si přivlastnili věci jiného člověka. Vytahali jsme ze skrýše rouna a každý si pro sebe zhotovili plášť bez rukávů. Kéž je nám to odpuštěno, ale zoufale jsme potřebovali něco, co by ochránilo naše zubožená těla před horským chladem. Tu noc jsme společně spali ve velké hřejivé posteli z páchnoucích ovčích kůží. Když jsme se probudili, bylo už několik hodin světlo a oheň dávno vyhasl. Rychle jsme vrátili na místo kůže, které nám posloužily jako lůžka, dojedli zbytek kozího masa a odešli.

Nemělo cenu spekulovat o tom, jak daleko může být cíl naší cesty. Ani teď, po tolikerém plahočení, jsme ještě nebyli z hor venku. Menší vrchol, proti němuž jsme vyrazili dva dny po epizodě v jeskyni, představoval, kéž bychom to věděli, poslední himalájskou výspu, za kterou už se předhůří svažovala do severní Indie. Na žádné detaily z posledního výstupu si nepamatuji, snad jen to, že jsme se dva dny vláčeli severní stěnou vzhůru, aniž jsme dospěli do nadmořské polohy, která vyvolává výškovou nemoc. Když jsme pak po druhé straně začali sestupovat, svítilo slunce a vzduch byl překvapivě průzračný. V dáli na západě jsem viděl zasněžené velikány, vůči nimž vrchol, na kterém jsme stáli, vypadal jako pouhý kopec. Směrem na jih se krajina dramaticky svažovala. Věděl jsem, že se dívám do Indie.

Na své dosavadní pouti končinami Himaláje jsme nepotkali žádné jiné tvory než lidi, psy a ovce. Proto jsme se zájmem zbystřili, když nás v počátečních fázích posledního sestupu Kolemenos upozornil na dvě pohybující se černé tečky, na pozadí sněhu nepřehlédnutelné, v místě asi čtyři sta metrů pod námi. Mysleli jsme, že jsou to zvířata, a okamžitě se nám vybavila představa jídla. Vydali jsme se tedy na průzkum, ale nedělali jsme si příliš velké naděje, že by na nás tvorové počkali. Obrysy hory nám je na chvíli zakryly; když jsme se však zastavili na kraji útesu, uviděli jsme je, zhruba ve vzdálenosti osmdesáti metrů a asi o čtyři metry níže než jsme byli my.

Na první pohled byly jasné dvě věci. Byli obrovští a chodili po zadních nohách. Ten obraz se mně nesmazatelně vryl do paměti hlavně díky dobrým dvěma hodinám pozorování. Zpočátku jsme zkrátka nemohli uvěřit svým očím, a tak jsme zůstali na místě a zírali. Někoho napadlo, že bychom se mohli spustit na jejich úroveň, abychom si je lépe prohlédli.

Zaro řekl: „Zdají se být dost silní, mohli by nás i sníst.“ Zůstali jsme, kde jsme byli. Nevěděli jsme, co lze čekat od neznámých tvorů, kteří se před lidmi nedají na útěk.

Pokusil jsem se odhadnout jejich výšku vycházeje ze svého výcviku dělostřeleckého pozorovatele. Nemohli měřit méně než dva metry čtyřicet. Jeden byl o několik centimetrů vyšší, asi jako průměrně vzrostlý muž vůči ženě.

V tichosti se motali na ploché skalní římse, přes kterou očividně vedla trasa našeho sestupu. Mysleli jsme, že když nějakou dobu počkáme, nakonec odejdou a cestu nám uvolní. Bylo zřejmé, že nás viděli, a bylo rovněž zřejmé, že se nás nebojí.

Američan si byl jist, že se nakonec spustí se na všechny čtyři jako medvědi. Ale nestalo se to.

Jejich tváře jsem detailně neviděl, ale měli hranaté hlavy a uši jim přiléhaly těsně k lebce, protože jsem proti sněhu neviděl žádné výstupky. Prudce se svažující ramena jim přecházela v mohutnou hruď. Ruce měli dlouhé a zápěstí jim sahala po kolena. Při pohledu z profilu jsem viděl, že zadní část hlavy od temene k ramenům je rovná jako pravítko, což Paluchowiczovi připomnělo „zatracenýho Prušáka“.

Jednomyslně jsme se shodli na tom, že si prohlížíme druh tvora, kterého jsme nikdy předtím neviděli, ani v divočině, ani v zoo, ani v literatuře. Na dálku by si člověk snadno všiml jejich kolébavé chůze a zařadil by je bez velkého přemýšlení mezi medvědy nebo velké lidoopy druhu orangutana. Jenže zblízka se tak snadnému popisu vymykali. Měli v sobě něco z medvěda i lidoopa, ale nešlo si je splést ani s jedním ani s druhým. Měli červenohnědé zabarvení. Zdálo se, že jsou porostlí dvěma druhy chlupů, načervenalými, jež tvořily hustou přiléhavou srst a jejich charakteristické zabarvení, a mezi nimi prorůstaly delší, rovné, volně visící chlupy, které měly na světle slabě šedý nádech.

S nohama spuštěnýma přes okraj skály jsme je asi hodinu pozorně sledovali. Nic zvláštního nedělali, jen tam pomalu pocházeli a občas se zastavili, aby se rozhlédli kolem, jako lidé kochající se krásnou vyhlídkou. Tu a tam otočili hlavy naším směrem, ale zdálo se, že o nás jeví pramalý zájem.

Zaro vstal. „Nemůžeme tu celý den čekat, až si usmyslí odtáhnout. Trochu je popoženu.“

A začal jako v pantomimě mávat rukama, předvedl indiánský válečný tanec, hulákal a křičel. Ti dva se ani neotočili. Zaro se chvíli pídil kolem a přišel s několika pořádnými rampouchy. Začal je po nich postupně házet, ale rampouchy se nevypočitatelně odrážely od sněhu a ztrácely směr. Jeden se zaryl asi dvacet metrů od nich a zvířil obláček prašanu, ale pokud si toho všimli, nedali to najevo. Zaro si sedl a znaveně supěl.

Dali jsme jim další hodinu, ale zdálo se, že jsou spokojeni tam, kde jsou. Zmocnil se mě nepříjemný pocit, že nás vyzývají, abychom pokračovali v sestupu přes jejich území.

„Myslím, že se nám vysmívají,“ řekl Zaro.

Pan Smith vstal. „Říkám si, co kdyby si vzali do hlavy, že půjdou nahoru, aby si prohlédli oni nás. Je zřejmé, že se nás nebojí. Myslím, že bychom měli raději jít, dokud nám nic nehrozí.“

Obešli jsme skálu a zamířili od nich pryč. Když jsem se ohlédl, ti dva tam pořád klidně stáli, jen ruce se jim mírně komíhaly. Zdálo se, jako by pozorně poslouchali. Co byli zač? Dlouho pro mě zůstávali záhadou, nedávno jsem se ale dočetl o vědeckých expedicích, které vyrazily do Himaláje s cílem objevit sněžného muže, a studoval jsem popisy tohoto tvora, které poskytli domorodí horalé, a věřím, že toho dne jsme právě potkali dva z nich. Trvám však na tom, že odhady z nedávné doby, jež stanovují jejich výšku na metr a půl, musí být chybné. Minimální výška vzrostlého exempláře musí činit nejméně dva metry deset.

Donutili nás tedy odklonit se od původní trasy, a já si myslím, že na nás tak přivolali poslední pohromu.

Zhruba v poledne jsme vyrazili na další sestup. Všechno šlo hladce, čas jsme měli dobrý. Navzdory prázdným žaludkům jsme se nacházeli v dobré náladě. Mezi skalami jsme objevili takřka ideální dutinu, v níž jsme strávili noc; po ní se z řídké ranní mlhy vyklubalo jasné, nádherné dubnové ráno.

Za dvě hodiny se to stalo. Zaro a já jsme stáli na vrcholu svahu a měli jsme konec lana omotaný kolem svých silných tyčí. Já se právě smál něčemu, co Zaro řekl o podivných tvorech, které jsme viděli předchozího dne. Svah byl krátký a mírný, ani nebylo potřeba použít lano. Leželo volně pohozené na sněhu jako jistící šňůra pro případ, že by Paluchowicz, jenž po čtyřech slézal pozpátku dolů, sklouzl do nějaké skryté trhliny. Před ním byli Smith a Kolemenos, všichni udržovali patřičné rozestupy. Všichni tři lezli obkročmo podél volně visícího lana, aniž se ho drželi.

Viděl jsem, jak Paluchowicz dospěl na konec svahu. Otočil jsem se k Zarovi a v tu chvíli jsem koutkem oka zachytil, jak sebou lano, uvázané kolem holí, škublo a pak zase povolilo. Současně se ozval krátký pronikavý výkřik: výkřik člověka, který je něčím nečekaně zaskočen. Zaro a já jsme se prudce otočili. Vteřinu nebo dvě mi trvalo, než mně to došlo. Smith tam byl, Kolemenos taky. Ale Paluchowicz zmizel. Jako blázni jsme tam stáli a volali jeho jméno. Nikdo neodpovídal. Ostatní dva, kteří sestupovali zády k Paluchowiczovi, nevěděli, co se stalo. Při našem prvním výkřiku se zarazili a teď k nám zdola vzhlíželi.

„Pojďte zpátky,“ volal jsem na ně. „Antonovi se něco stalo.“ Vyšplhali zpět. Já jsem přitáhl lano a uvázal si volný konec kolem

zápěstí. „Jdu se podívat dolů, jestli ho neobjevím,“ řekl jsem. Dospěl jsem do bodu, kde se svah, pokud se člověk díval úplně

shora, napohled mírně propadal. Zaro uchopil volné lano a já se otočil, jako to předtím udělal Paluchowicz. Při tom pohledu jsem zalapal po dechu. Hora se široce rozevírala, jako rozštípnutá úderem obří sekery. Díval jsem se přes dvacetimetrovou průrvu, nejužší část propasti, která pode mnou klesala do závratné hloubky. Na její dno jsem vůbec nedohlédl. Cítil jsem, jak se mi čelo rosí potem. Zbytečně jsem zavolal: „Antone! Antone!“ Pak jsem se obrátil a otřesený se vracel zpátky. Celou cestu vzhůru jsem se musel držet lana.

Všichni na mě okamžitě spustili. Viděl jsem ho? Proč jsem volal? Kde byl?

Řekl jsem jim, jak to tam dole vypadá a že po Paluchowiczovi není ani stopy.

„Budeme ho muset najít,“ prohlásil Kolemenos. „Nikdy ho nenajdeme,“ hlesl jsem, „Je pryč.“ Nikdo tomu nechtěl uvěřit. Ani já sám jsem tomu nevěřil. S

námahou jsme si prošlapali cestu do nového místa, odkud jsme mohli nahlédnout do propasti. Pak to ostatní pochopili. Hodili jsme dolů těžký kámen a poslouchali, až dopadne. Nic jsme neslyšeli. Našli jsme ještě větší kámen a svrhli ho dolů. Stále žádná ozvěna.

Dlouho jsme tam postávali a nevěděli, co si počít. Pohroma byla tak nečekaná, tak definitivní. Paluchowicz byl před chvílí s námi a najednou byl pryč, ve vteřině vytržen z našeho středu. Nikdy by mě nenapadlo, že on bude muset zemřít. Zdál se nezničitelný. Houževnatý, bezzubý, zbožný, starý dobrý seržant Paluchowicz.

„Ušel tak dlouhou cestu,“ povzdechl Američan. „Tak dlouhou cestu, a na samém konci takhle hloupá smrt.“ Myslím, že Smith to nesl ještě o něco hůře než kdokoli z nás. Jako dva starší členové naší skupiny se velmi sblížili.

Kolemenos si sundal vak a velmi rozvážně ho podél švu roztrhl. Všichni jsme mlčky stáli. Kolemenos vložil do cípu kámen a mrštil ho do prostoru. Kámen vylétl a vak odplachtil pryč, jako symbolický rubáš pro Paluchowicze. Kolemenos pak vzal svou hůl, tupou sekerou odštípl jeho konec, zhotovil kříž a zarazil ho na okraji propasti do země.

Lezli jsme dolů a stále se snažili neztratit z očí místo, kde Paluchowicz zmizel, v mlhavé naději, že bychom mohli objevit jeho tělo. Ale dno té velikánské trhliny jsme nikdy nenašli. A Paluchowicze rovněž ne.

Poté jsme zažili několik docela teplých dní. Když jsme se ohlédli, viděli jsme, jak velkolepé jsou hory, které jsme překročili. Měli jsme zoufalou nouzi o jídlo a po tom obrovském vypětí jsme se sotva sunuli. Jednoho dne jsme spatřili několik dlouhosrstých divokých koz, které před námi vyplašeně odskákaly. Nemusely se nás bát. Stěží bychom v sobě našli sílu, abychom zabili něco většího než brouka. Krajina měla stále kopcovitý ráz, ale protékaly jí řeky i říčky a stromy obývali ptáci.

Už asi osm dní jsme putovali bez jídla, až jsme jednoho slunného rána spatřili v dálce na východě stádo ovcí a kolem něj lidi a psy. Byli moc daleko, aby nám mohli nějak pomoct, a směřovali jinam, ale naše naděje při pohledu na ně vzrostly. Už brzy musíme někoho potkat, říkali jsme si. Natrhali jsme si trochu zeleně rostoucí na kraji jedné říčky a zkoušeli ji jíst, ale byla moc hořká a naše žaludky ji odmítaly.

Sice jsme se podobali vyčerpaným chodícím kostrám, ale teprve teď jsme zažívali duševní klid. Až tady jsme se totiž zbavili strachu z dopadení.

Přicházeli od západu, malá skupinka pochodujících mužů, a když se k nám přiblížili, viděli jsme, že je to šest domorodých vojáků pod velením jednoho poddůstojníka. Chtěl jsem na ně zamávat a zavolat, ale jen jsem tam stál, a mí společníci taky, a díval se, jak přicházejí. Byli velmi rázní, velmi čistí, velmi zdatní, velmi vojenští. Oči se mi začaly zalévat slzami a slzy mně stékaly po tvářích.

Smith předstoupil a zvedl ruku.

„Jsme moc rádi, že vás potkáváme,“ řekl.

XXIII.

ČTYŘI UPRCHLÍCI VSTUPUJÍ DO INDIE Bylo těžké pochopit, že tímto všechno končí. Opíral jsem se plnou

vahou o hůl a snažil se zaostřit pohled. Připadal jsem si slabý a pokoušela se o mě závrať jako v horečce. Kolena se mi chvěla slabostí a měl jsem co dělat, abych se nezhroutil na zem. Také Zaro se hrbil nad svou holí a jedna z Kolemenosových mohutných pažích mu spočívala na ramenou. Drsná, křovisky porostlá krajina mi v oparu prosvíceném paprsky hřejivého poledního slunce tančila před očima. V mém zorném poli se střídavě objevoval a mizel obraz vojenské jednotky, mužů v tropických šortkách a košilích. Zastavili se jen pár metrů od nás.

Svěsil jsem hlavu na hruď a uslyšel hlas pana Smithe. Mluvil anglicky, čemuž jsem nerozuměl, ale jeho tón se vyznačoval nepochybnou naléhavostí. Trvalo to několik minut. Pokrčil jsem se trochu v kolenou, abych se zbavil neovladatelného chvění.

Američan přišel k nám, ve tváři úsměv. „Pánové, jsme v bezpečí.“ A protože jsme zůstali bez hnutí a zticha, ještě jednou nám rusky, velmi pomalu, oznámil: „Pánové, jsme v bezpečí.“

Zaro vykřikl, až to se mnou hrklo. Odhodil hůl a křičel, ruce nad hlavou a prsty roztažené. Rozmáchle objal Američana a ten musel Zara pevně přidržet, aby se nerozběhl k hlídce a každého vojáka nezlíbal.

„No tak, Eugene,“ zvolal. „Nechoď k nim, řekl jsem jim, že jsme plní vší.“

Zaro se dal do smíchu a poskakoval v náručí Smithe, který ho nechtěl pustit. Pak ho přiměl, aby si s ním zatančil bláznivou skotačivou polku, a oba se při tom smáli, a zároveň brečeli. Nevzpomínám si, že bych tancoval, ale všichni čtyři jsme podupávali v kole, vířili nohama prach, jeden druhého objímali, hystericky se smáli, až jsme přes slzy neviděli, a jeden po druhém jsme se hroutili na zem.

Kolemenos ležel natažený na zemi a tiše si pro sebe opakoval Američanova slova: „Jsme v bezpečí… jsme v bezpečí…“

Američan řekl: „Zase budeme moct žít.“

Znělo to úžasně. Až mě to najednou zaskočilo. Všechno to utrpení, všechno soužení, kruté celoroční plahočení, abychom mohli znovu žít.

Od pana Smithe jsme se dověděli, že jsme potkali hlídku na cvičení, a ta nás odvede, pokud nám zdravotní stav dovolí jít, na několik kilometrů vzdálenou horskou cestu, kam pro ně má přijet vojenské nákladní auto z jejich hlavní jednotky. Smith vojákům řekl, že už máme v nohách tolik kilometrů, že pár dalších nás nezabije. Hlavní jednotka s sebou měla mít i opravdové jídlo.

Vojáci vytáhli ze svých tlumoků podložky a celty a postavili provizorní přístřeší na ochranu před sluncem. Asi hodinu jsme pod ním leželi a odpočívali. Hlava mi třeštila a bylo mi špatně. Dali nám balíček cigaret a nějaké sirky. Ještě víc než jíst jsem opravdu v tu chvíli toužil kouřit. Když jsem držel v ruce ten naprosto obyčejný produkt civilizace, krabičku od sirek, téměř mě to dojalo. Samotné pokouření, to už byl vrchol blaha. Odkudsi se tu vzala velká otevřená plechovka s broskvemi a my jsme do ní zabořili prsty, cpali si broskve do úst a vymačkávali z nich lahodnou šťávu a dužinu. Napili jsme se vody z armádních čutor a byli připraveni vyrazit.

Myslím, že detaily z této trmácivé cesty krajinou si nikdo z nás nemůže pamatovat. Hlídka přizpůsobila tempo naší znavené pomalé chůzi a muselo trvat dobrých pět hodin, než jsme těch patnáct kilometrů ušli. Zaro se ke mně připojil a v legraci jsme si namlouvali, že postupujeme svižným vojenským krokem.

„Hrdinové se vracejí,“ usmíval se Zaro. „Teď už v našem čele chybí jen kapela.“

Na všem, co nás potkávalo na konci té dlouhé pouti, bylo krásné zejména to, že se po nás nechtělo žádné rozhodování nebo usnášení. Kodrcali jsme se na náklaďáku krkolomnou rychlostí, tak jak jezdí armádní šoféři snad všude na světě. Jízda nás nadchla jako školáky, vezli jsme se poprvé od doby, co jsme před osmnácti měsíci vystoupili z ruského vlaku v Irkutsku. Britové se o nás starali, říkali nám, co máme dělat, pečovali o nás a později nás i rozmazlovali. Zkrátka se nás ujali, se vším všudy.

Nikdy jsem přesně nezjistil, kde jsme. V té době jsem se o to ani nestaral. S jakýmkoli odhadem, k němuž bych dospěl na základě studia map, bych se mohl o stovky kilometrů mýlit. Smith to určitě zjistil, ale pokud mi to někdy řekl, tuto informaci jsem neregistroval. Těšil jsem se pouze z velkolepého objevu, že jsme v Indii.

Mladý britský poručík, který nás pozoroval, když jsme slézali přes zadní sklopnou desku náklaďáku, byl úžasně elegantní, čistý a hladce oholený. Sledoval jsem ho, když mu Američan vyprávěl náš příběh. V jeho výrazu, když stál ve stínu stromů na nízkém náspu u krajnice, se zračila nevěřícnost. Očima pořád bloumal od Smithe k nám a zpátky. Snažil se to pochopit. Položil Smithovi několik otázek a při každé odpovědi pokýval hlavou. Pomyslel jsem si, jak vypadá mladě. A přitom musel být stejně starý jako já.

Američan nám řekl: „Teď už mi věří. Říká, že nejprve nás musí nechat odvšivit a vydrhnout, protože v takovém stavu nás nemůže vzít na základnu. Říká, že do té doby nás bude muset od svých vojáků izolovat, ale že dostaneme jídlo a bude o nás postaráno. Prý si nemusíme dělat starosti.“

Té noci jsme dostali teplé jídlo a navrch ovoce a v páře vařený pudink. Poprvé jsem ochutnal horký silný armádní čaj ochucený mlékem z konzervy a vydatně oslazený. Dali nám i cigarety. Ošetřili nám rozedřené a pohmožděné nohy. A té noci jsme spali v bezpečí armádního stanu, zachumlaní v armádních pokrývkách.

Nová situace, v níž jsme se ocitli, okolní shon a vzrušení, které jsem zažíval, to všechno mne nutilo fungovat dál. Neměl jsem čas se v klidu zastavit a zjišťovat, jak blízko mám ke zhroucení. Druhý den pohltila moji pozornost snídaně, další čaj, solené hovězí, australský sýr a máslo z konzerv, neuvěřitelně bílý chléb, plátky slaniny a marmeláda z konzerv.

Odvšivení proběhlo s velkou důkladností. Všechno jsme ze sebe shodili, pláště z ovčí kůže, fufajky, kožešinové vesty, čepice, masky, vatované kalhoty, vaky a kožené kamaše, a položili to na hromadu na volné prostranství. Pokrývky, pod nimiž jsme spali, na ní skončily také. Vlasy i chlupy na těle nám oholili a zabalené je přihodili k oblečení. Všechno to pak polili petrolejem a hromada se vzápětí proměnila v hučící vatru, z níž uprostřed jasného slunného dne stoupal k obloze černý dým. Všechno pohltily plameny.

Kolemenos řekl: „Doufám, že ty mizerné vši mají těžkou smrt. Pěkně se na můj účet poměly.“

Obrátil jsem se k němu a on ke mně. Pak jsme si všichni začali vyměňovat pohledy a prskali jsme smíchy. Uvědomili jsme si, že poprvé pořádně vidíme jeden druhého, že vůbec poprvé vidíme, jaké rysy, tvar úst, posazení brady a výraz tváří mají muži, kteří spolu dvanáct měsíců, na pouti dlouhé šest a půl tisíce kilometrů, sváděli zoufalý boj o přežití. Nic komičtějšího jsme za tu dobu asi nezažili. Nikdy jsem nemyslel na to, co se může skrývat pod těmi mastnými vlasy a vousy, a myslím, že oni také ne. Podobalo se to půlnočnímu odložení masek na neuvěřitelně dlouhém maškarním bále.

„No ne, Zaro,“ řekl jsem, „ty jsi pohledný chlapík.“ „Ty taky vypadáš dobře,“ odpověděl Zaro.

Ani pan Smith nebyl tak starý, jak jsem si myslel, když mu teď oholili jeho šednoucí vlasy. A Kolemenos, ač poznamenán strádáním jako my všichni, byl hezký, jak jen velký a dobře stavěný muž může být. Seděli jsme nazí u hučícího ohně, smáli jsme se a vtipkovali.

Když nás vydrhli a namazali nám mastmi naše poranění, boláky a škrábance, byli jsme připraveni opět vstoupit do civilizované společnosti. Dostali jsme nové bílé spodní prádlo, bavlněné safari košile, šortky, podkolenky a plátěné boty a k tomu elegantní lehké plstěné klobouky australského typu. Smith se oblékal pomalu a pečlivě, ale my tři ostatní jsme se nadšeně předháněli, kdo bude hotov první. Navzájem jsme se uznale prohlíželi a byli jsme se svým vzhledem spokojení. Měli jsme legraci ze svých nápadně bílých kolen.

Naložili nás a vezli někam směrem na západ. Měl jsem z toho zvláštní pocit jakési netečnosti, asi jako vyčerpaný plavec, který se nechává unášet přílivem. Přijeli jsme do malého vojenského městečka, ale neměl jsem možnost si ho prohlédnout. Okamžitě nás ubytovali na marodce.

Tam už na nás čekal armádní lékař. S vážným výrazem ve tváři nás prohlížel, mhouřil oči pod brýlemi s želvovinovou obroučkou a pokyvoval hlavou, když Smith odpovídal na jeho stručné otázky. Bylo mu kolem čtyřiceti, začínal plešatět a za profesionální fasádou neosobní efektivnosti se skrýval temperamentní a sympatický chlapík. Řekl Smithovi, že potřebujeme velkou péči. A že se máme co nejvíce šetřit. Zotavení prý může trvat dlouho.

Několik dní nás tam drželi. Lékař nás nadopoval léky a vitamíny. Lenošili jsme a polehávali. Jedli jsme přímo královsky, krmili nás čerstvým ovocem. Kolemenos bavil nepočetný personál svým neutuchajícím apetýtem. Měli jsme dovoleno kouřit, kdykoli se nám zlíbilo.

Právě tady jsme se na nějakou dobu rozloučili se Smithem. Řekl nám, že ho mají odvézt na schůzku s americkými zástupci. „Vás tři převezou do Kalkaty. Uvidím se s vámi tam, ať se děje cokoli.“

Podali jsme si s ním ruce. Zdálo se, že nám došla slova. „Hlavně neklesejte na mysli,“ nabádal nás. „Lékař mi řekl, že

budeme všichni hodně nemocní, než se z té cesty zotavíme. Ale říká, že při patřičné péči, jíž se nám dostane ve velké nemocnici, se z toho dostaneme.“

Měl jsem dojem, že nejsme až tak nemocní, a také jsem mu to řekl. Tehdy jsem si neuvědomoval, že můj pocit zdraví a pohody je falešný, že jsem tak trochu opilý vzrušením z posledních několika skvělých dní a že zúčtování teprve přijde.

Smith od nás odešel jako postava mizející ze snu. Zaro řekl: „Uvidíme se s ním v Kalkatě,“ jako by Indie byla malá zemička a Kalkata hned za rohem. Takhle jsme to vnímali. O vše bylo postaráno. Všechny své síly jsme vydali a nyní jsme se spokojeně nechávali unášet proudem. Všechno to naléhavé nutkání a ocelové odhodlání, které nás během uplynulého krutého roku držely při životě, se vytratilo. Byli jsme nemocní více, než jsme si uvědomovali.

Na cestu do Kalkaty nemám skoro žádné vzpomínky až na to, že byla dlouhá a únavná a že na mne začala doléhat tíživá deprese. Kouřili jsme jednu cigaretu za druhou.

Pro náš stav bylo myslím příznačné, že když jsme v autobuse projížděli rušnými a hlučnými ulicemi Kalkaty, byli jsme dětinsky šťastní a ukazovali si její pamětihodnosti v tak výtečné náladě, že hraničila až s hysterií. V té chvíli bych dokázal přesvědčit sám sebe, že zotavovací proces již započal. Opět jsem se nechal ošálit horečkou vyvolanou novým vzrušením.

Autobus vjel vysokou hlavní bránou do nemocnice, kde nás sanitář odvedl na předběžnou lékařskou prohlídku. Nejprve jsme zabředli do jazykových potíží. Po nějaké době pochopili, že všichni dohromady mluvíme rusky, polsky, francouzsky a německy, ale ne anglicky. Nakonec nás vyslechl zdravotník, který mluvil francouzsky. Chtěli znát naše chorobopisy z dětství, a tak Zaro pověděl zdravotníkovi o spalničkách, černém kašli a operacích, jež jsme prodělali. Všechno to zaznamenali na sadu karet z tvrdého papíru. Lékaři nás prohlédli, zvážili, změřili, vykoupali, navlékli do pyžam a uložili do postelí v dlouhém nemocničním pokoji. Zaro a Kolemenos leželi vedle sebe na jedné straně a já proti nim.

Docela dobře si vybavuji, jak jsem se druhý den ráno probudil. Jasně jako tehdy vidím před očima sestru: stála u mého lůžka, silnou snědou ruku položenou na mé bílé ruce, a žertovala se mnou, dokud jsem se na ni neusmál. Následovala snídaně, čerstvá vejce, tenoučký plátek bílého chleba s máslem.

Toho rána jsem znovu usnul a propadl se do bezedné jámy, která mi skoro na měsíc zcela zatemnila mysl a připravila mne o všechny vzpomínky. O tom všem jsem se dozvěděl později a byl to pan Smith, kdo dal ten příběh dohromady a povyprávěl mi ho.

Nadopovali mě sedativy a dnem i nocí mne sledovali. Ani Zarovi a Kolemenosovi se nevedlo lépe. Pořád dokola jsem prchal před Rusy, přecházel pouště a hory. A každý den jsem snědl půlku svého chleba a zbytek nenápadně strčil pod matraci nebo do povlaku polštáře. A oni mi můj malý drahocenný poklad každý den opatrně odebrali. Mluvili na mě, nosili mi z kuchyně velké bílé bochníky a říkali, že už nemusím mít o nic strach. Že chleba bude vždycky dost. Jejich ujišťování pro mne nic neznamenalo. Pořád jsem chleba schraňoval, abych měl v další fázi útěku co jíst.

Jak jsem se dozvěděl, mé blouznění dosáhlo vrcholu asi po deseti dnech. Pak už jsem byl klidnější, ale také velmi slabý a vyčerpaný, neustále v ohrožení života. I Kolemenos a Zaro na tom byli opravdu zle.

Avšak ani jeden z nich, jak tvrdili zaměstnanci nemocnice, se nemohl měřit s tím, co jsem předvedl já během druhé noci svého pobytu v nemocničním pokoji. Vytáhl jsem schovaný chléb, smotal matrace, lůžkoviny a polštáře a k jejich údivu, protože nevěřili, že mi ještě zůstalo tolik sil, jsem pod tím nákladem klopýtal ke dveřím. V době, kdy jsem si smotával lůžkoviny, poslala noční sestra na pokoj lékaře. Ten řekl: „Nechte ho být, uvidíme, co udělá.“

U dveří mi lékař, sestra a dva sanitáři zablokovali cestu. Lékař na mne mluvil tiše, jako bych byl náměsíčník. Já jsem šel dál. Sanitáři mě zadrželi, já jsem shodil svá zavazadla a pustil se s nimi zběsile do boje. Museli se zapojit všichni čtyři, aby mě dostali zpátky do postele. Na tento incident si vůbec nepamatuji.

Čtyři týdny po hospitalizaci jsem se jednou ráno probudil a připadal si svěží a odpočatý, jako kdybych prospal celou noc bezesným a pokojným spánkem. Když mi pak řekli, že ta noc trvala celý měsíc, nemohl jsem tomu uvěřit.

Přišel nás navštívit pan Smith. V lehkém civilním oblečení působil štíhle a elegantně. Řekl, že i on se asi týden potácel na pokraji smrti. Přišel za mnou už před několika dny, ale já jsem ho vůbec nepoznával. Mluvil o nás s lékaři a podrobně jim vypověděl, čím jsme prošli.

„Teď už budeš v pořádku, Slávo,“ řekl. Pokynul směrem k Zarovi a Kolemenosovi, kteří seděli na posteli a usmívali se na nás. „Oni také.“

Jeden voják, který ležel na pokoji jako pacient, chtěl znát naše jména. Američan mu je řekl, ale vojákovi se nedařilo neznámé slabiky vyslovit. Dospěli jsme ke kompromisu. Začal nám říkat Zaro, Slav a „Velký hoch“.

Náš příběh koloval po nemocnici. Chodil se na nás dívat nemocniční personál z ostatních oddělení. Britští vojáci, kteří s námi leželi na pokoji, nás zahrnovali laskavostí. Jeden z nich obešel oddělení s kloboukem a vybíral cigarety, peníze, čokoládu a malé osobní dary. Potom sbírku rozdělil mezi nás.

Američan se za námi přišel podívat o několik dní později. Dal mi stříbrné pouzdro na cigarety a nějaké peníze.

„Co budeš dělat, až na tom budeš lépe, Slávo?“ Řekl jsem mu, že se mi nabízí jen jedna možnost. Jako polský

důstojník musím znovu nastoupit do polské armády. „Víš jistě, že to chceš udělat?“

„Je to jediná věc, kterou mohu udělat.“

„Po válce se samozřejmě setkáme. Kde to bude, Slávo?“ „Ve Varšavě,“ řekl jsem. A napsal jsem mu adresu, kde měla moje

rodina dům.

„To by se mi líbilo,“ řekl. „Setkáme se ve Varšavě.“ Přišel za mnou britský důstojník s polským tlumočníkem. Byl to

dlouhý rozhovor, při němž mi nedával přehnaně najevo, že se v podstatě jedná o výslech. Dlouho se mě vyptával na Polsko, jeho lid a politiku, aby si ověřil moje dobré úmysly. Pak na Rusy a naši cestu, a tak dále.

Tlumočník se druhý den vrátil sám a přinesl mi dárek, půl tuctu bílých kapesníků a indickou cigaretovou špičku ze slonoviny. Řekl, že Britové zařizují můj převoz, abych mohl vstoupit do polských ozbrojených sil bojujících po boku Spojenců na Středním východě.

Noc před mým odjezdem jsme v nemocniční kantýně uspořádali s Kolemenosem a Zarem oslavu na rozloučenou.

Toho posledního dne přišel do nemocnice pan Smith; chtěl mě vyprovodit, a také mně přinesl malý fíbrový kufřík, abych si do něj mohl sbalit několik svých věcí. Rozhodl jsem se, že rozloučení se Zarem a Kolemenosem musí být co nejméně bolestné. Dal jsem sbohem vojákům ležícím na pokoji. Volali za mnou „Mnoho štěstí“, „Měj se hezky, Slávo“ a podobně. Zamířil jsem ke dveřím, Smith šel přede mnou a Zaro s Kolemenosem za mnou. Chtěl jsem, aby zůstali, kde jsou, ale oni šli dál. U dveří jsem se otočil a veliký Kolemenos se za mnou rozběhl a objal mě, pak přišel Zaro. A došlo na slzy, a já jsem se raději odtáhl. Američan šel se mnou a cestou posmrkával do kapesníku.

Jel se mnou autobusem do Kalkaty a tam vystoupil. „Opatruj se, Slávo,“ řekl. „A Bůh s tebou.“

Autobus se rozjel vstříc tranzitnímu táboru, kde jsem měl čekat na vojenskou dopravní loď plující na Střední východ. Jednou jsem se po Smithovi ohlédl a on mi zamával.

Náhle jsem si připadal osamělý, bez přátel, zbavený všeho, opuštěný a skleslý, jak jen člověk může být.