Erich Maria Remarque

Stíny v ráji

Konec poslední války jsem prožil v New Yorku. Končiny kolem 57. ulice se mi, bezdomovci, jen nevalně ovládajícímu řeč této země, staly takřka domovem.

Měl jsem za sebou dlouhou, nebezpečnou cestu, via dolorosa všech těch, kteří museli prchat před hitlerovským režimem. Cesta utrpení vedla z Holandska, Belgie a severní Francie do Paříže. Tam se rozdělovala. Jedna cesta vedla přes Lyon na pobřeží Středozemního more, druhá přes Bordeaux a Pyreneje do Španělska, Portugalska a do lisabonského přístavu.

Vydal jsem se touto cestou jako spousta těch, kteří unikli gestapu. Ale ani v zemích, přes než vedly cesty našich útěků, jsme nebyli v bezpečí, protože jen málokteří měli platné průkazy nebo víza. Když nás chytili četníci, byli jsme zavřeni, odsouzeni do vězení a vyhoštěni. Některé země byly však přece jen natolik lidské, že nás alespoň neodsunovaly přes německé hranice; tam bychom byli zahynuli v koncentračních táborech.

Protože jen málo uprchlíků se mohlo vykázat platnými pasy, byli jsme skoro ustavičně na útěku. Bez papírů jsme taky nemohli nikde legálně pracovat. Většina z nás hladověla, živořila a žila osaměle; proto jsme taky říkali cestě našeho putování via dolorosa.

Našimi stanicemi byly poštovní úřady v malých městečkách a bílé zdi ulic. Na poštovních úřadech jsme se snažili najít poste restante uložené zprávy od příbuzných a přátel; zdi a domy v ulicích se staly našimi novinami. Křídou nebo uhlem na nich byly napsány zprávy zmizelých, kteří se vzájemně hledali, adresy, varování, vzkazy, výkřiky do prázdna v období všeobecné lhostejnosti, kterou měla brzy vystřídat epocha nelidskosti: válka, v níž gestapo, milice a často i četníci táhli za jeden provaz při lovu na nás nešťastníky.

I.

Před několika měsíci jsem připlul do Ameriky nákladní lodí z Lisabonu a uměl jsem jen málo anglicky — bylo to, jako by mě sem vysadili napůl němého a napůl hluchého a z nějaké jiné planety. Taky to byla jiná planeta, protože v Evropě byla válka.

Navíc jsem neměl v pořádku papíry. Díky mnoha zázrakům jsem sice měl platné americké vízum, na něž jsem přicestoval; můj pas však zněl na jiné jméno, než bylo moje. Emigrační úřady byly nedůvěřivé a internovaly mě na Ellis Islandu. Po šesti týdnech mi vydaly povolení k pobytu na tři měsíce. Za tu dobu jsem si měl obstarat vstupní povolení do jiné země. Tohle jsem znal z Evropy. Takhle jsem tam vegetoval léta — ne z jednoho měsíce, ale z jednoho dne na druhý. Jako německý emigrant jsem stejně byl od roku 1933 úředně mrtvý. Nemuset teď tři měsíce utíkat bylo přímo neuvěřitelným snem.

Taky mi už dávno nepřipadalo divné mít jiné jméno a žít s pasem mrtvého — naopak, spíš se mi to hodilo. Ten pas jsem zdědil ve Frankfurtu; muž, který mi jej daroval přesně ten den, kdy zemřel, se jmenoval Ross. A tak jsem se taky jmenoval Ross. Své pravé jméno jsem skoro zapomněl. Člověk dokáže zapomenout mnoho, když jde o holý život.

Na Ellis Islandu jsem se setkal s Turkem, který byl před deseti lety už jednou v Americe. Nevěděl jsem, proč ho sem teď nechtěli pustit, a ani jsem se ho na to neptal. Příliš často jsem zažil, že lidi vyhostili prostě proto, že se jim nehodili do žádné kolonky v dotazníku. Turek mi dal adresu jednoho Rusa, který bydlel v New Yorku a kterého znal z dřívějších dob. Nevěděl ovšem, jestli ještě žije. Nicméně jsem se tam vypravil, hned jak mě propustili. Bylo samozřejmé, že jsem to udělal; takhle jsem totiž žil už léta. Lidé na útěku mohli žít dál jen pomocí náhod, a čím byly nepravděpodobnější, tím připadaly člověku samozřejmější. Byly to pohádky dneška; nebyly příliš povzbuzující ale kupodivu končívaly často líp, než člověk očekával.

Rus pracoval v malém, velmi zchátralém hotýlku poblíž Broadwaye. Jmenoval se Melikov, mluvil německy a hned se mě ujal. Jako starý emigrant měl čich pro to, co mi chybí: přístřeší a práce. Přístřeší se našlo snadno; měl ještě jednu postel, kterou umístil ve svém pokoji. S turistickým vízem jsem však nesměl pracovat; k tomu bych býval musel mít jiné: vstupní vízum s číslem povolené kvóty. Musel jsem tedy pracovat načerno. Znal jsem to už z Evropy a nijak zvlášť mi to nevadilo. Taky jsem ještě měl trochu peněz.

„Máte nějakou představu, z čeho tu budete živ?“ zeptal se mě Melikov.

„Ve Francii jsem naposledy dělal roznašeče u obchodníků s pochybnými obrazy a falešnými starožitnostmi.“

„Rozumíte tomu trochu?“

„Moc ne, mám jen takové ty běžné zkušenosti.“

„Kde jste je získal?“

„Byl jsem dva roky v muzeu v Bruselu.“

,,Zaměstnaný?“ podivil se Melikov.

„Schovaný,“ odpověděl jsem.

„Před Němci?“

„Před Němci, kteří obsadili Belgii.“

„Dva roky?“ řekl Melikov. „A nenašli vás?“

„Mě ne. Zato toho muže, který mě skrýval.“

Melikov se na mě podíval. „Podařilo se vám utéct?“

„Ano.“

,,Slyšel jste ještě něco o tom druhém?“

„Obvyklé věci. Poslali ho do lágru.“

„Byl to Němec?“

„Belgičan. Ředitel muzea.“

Melikov přikývl. „Jak jste dokázal, že vás tak dlouho neobjevili?” zeptal se pak. „Copak do muzea nechodili návštěvníci?“

„Chodili. Ale přes den jsem byl zamčený ve sklepě ve skladišti. Večer přišel ředitel, přinesl mi jídlo a na noc odemkl můj úkryt. Zůstával jsem v muzeu, ale mohl jsem ze sklepa. Rozsvítit jsem ovšem nesměl.“

„Věděli o tom ostatní zaměstnanci?“

„Ne. Skladiště bylo bez oken. Když někdo přišel do sklepa, musel jsem být zticha. Největší starosti jsem měl s tím, abych nekýchl v nevhodnou chvíli.“

„Takže na vás nepřišli?“

„Ne. Ale někomu bylo divné, že ředitel zůstává večer tak často v muzeu, nebo že se tam ještě jednou vrací.“

,,Rozumím,“ řekl Melikov. „Mohl jste číst?“

„Jen v noci, v létě, a když svítil měsíc.“

„A v noci jste mohl chodit po muzeu a prohlížet si obrazy?“

„Pokud na ně bylo vidět.“

Melikov se usmál. „Když jsem utíkal z Ruska, musel jsem jednou na finských hranicích ležet šest dní pod hromadou dříví u nějakého srubu. Když jsem vylezl, připadalo mi, že to trvalo mnohem déle: nejmíň čtrnáct dní. Jenomže tenkrát jsem byl mladý a to ubíhá čas tak jako tak pomaleji. Nemáte hlad?“ dodal zničehonic.

„Mám,“ řekl jsem, „jako vlk.“

„To jsem si myslel. Člověk má vždycky hlad, když ho pustí. Půjdeme se najíst do lékárny.“

„Do lékárny?“

„Do drugstoru. To je jedna ze zdejších zvláštností. Můžete si tam koupit aspirin i najíst se.“

„A co jste v tom muzeu dělal, přes den, abyste se nezbláznil?“ zeptal se Melikov.

Přelétl jsem pohledem řadu lidí, kteří chvatně jedli u dlouhého pultu a před sebou měli reklamy a láhve na léky. „Co si dáme?“ zeptal jsem se nejdřív.

,,Karbanátky. Ty se tu vedle párků jedí nejvíc. Steaky jsou pro obyčejného smrtelníka moc drahé.“

„Čekal jsem na večer. Využíval jsem pochopitelně všeho možného, abych nemusel ustavičně myslet na nebezpečí, v němž jsem byl.

To bych se byl brzy zbláznil. Ale měl jsem v tom už trochu trénink, protože už jsem byl na útěku několik let, z toho rok v Německu. Vyvarovával jsem se každé myšlenky na to, že jsem udělal něco špatně. Lítost totiž rozežírá duši důkladněji než kyselina solná — lítost se hodí pro klidné časy. Pořád jsem si opakoval svou francouzštinu a sám jsem si dával nespočetné kondice. Pak jsem se začal v noci potulovat sály muzea, prohlížel jsem si obrazy a vštěpoval jsem si je do paměti. Brzy jsem je znal všechny. Potom jsem si je v té své denní tmě v komoře vybavoval. Postupoval jsem při tom systematicky, obraz za obrazem, ne libovolně, jak by mě bylo napadlo, a často jsem na jedno jediné plátno potřeboval mnoho dnů. Někdy jsem míval záchvaty zoufalství, ale nepolevil jsem a začínal znova. Kdybych se byl na obrazy jenom díval, byl bych zoufalý asi častěji. Ale tím, že jsem si z toho udělal jakési cvičení paměti, měl jsem naději, že se můj stav zlepší. Už jsem se nevrhal proti zdi, ale stoupal jsem po schodech vzhůru. Rozumíte mi?“

„Nepřestal jste být činný,“ řekl Melikov. „Měl jste cíl. To vás zachránilo.“

„Celé léto jsem žil se Cézannem a několika Degasy. Přirozeně že to byly obrazy, které jsem si v duchu představoval a v duchu srovnával. Ale přece jen to bylo srovnávání a tím se staly jakousi výzvou. Učil jsem se nazpaměť barvy a kompozice, a přitom jsem ty barvy nikdy neviděl ve dne. Byli to Cézannové měsíčního svitu a Degasové noci, srovnával jsem je a vštěpoval si je do paměti v barvách tlumených šerem. V knihovně jsem později našel knihy o umění. Sedával jsem u okna a studoval jsem je. Byl to strašidelný svět, ale aspoň nějaký svět.“

„V muzeu nikdo nehlídal?“

„Jen ve dne. Večer ho zavírali. To bylo moje štěstí.“

„A neštěstí toho, co vám nosil jídlo.“

Podíval jsem se na Melikova. „A neštěstí toho, co mě skrýval,“ odpověděl jsem klidně. Viděl jsem, že to myslí dobře; nechtěl mi nic vyčítat. Mluvil o faktech, nic víc.

„Tady si nemůžete začít vydělávat nějakým ilegálním mytím nádobí,“ řekl. „To je taková romantická fuška, a od té doby, co existují odbory, to už ani nejde. Jak dlouho vydržíte, abyste neumřel hlady?“

„Dlouho ne. Co stojí oběd?“

„Půldruhého dolaru. Co je válka, všecko tu podražilo.“

„Válka?“ řekl jsem. „Ale tady žádná válka není.“

„Ale je!“ odvětil Melikov. „A to je zase jednou vaše štěstí. Potřebují tu lidi. Nezaměstnanost už neexistuje. Ted aspoň seženete něco snadněji.“

„Za dva měsíce budu muset zase odtud.“

Melikov se dal do smíchu a zavřel malá očka. „Amerika je veliká. A je válka. Zase k vašemu štěstí. Kde jste se narodil?“

„Podle mého pasu v Hamburku. Ve skutečnosti v Hannoveru.“

Melikov řekl:

„Ani kvůli tomu jednomu, ani kvůli tomu druhému vás nemůžou vyhostit. Ale mohl byste se dostat do internačního tábora.”

Pokrčil jsem rameny. „Ve Francii jsem byl v jednom.“

„Utekl jste?“

„Spíš jsem jednoho dne odešel. Ve všeobecném, zmatku porážky.“

Melikov přikývl. „Taky jsem byl ve Francii. Ve všeobecném zmatku vítězství, které bylo jen teoretické. V osmnáctém roce. Přišel jsem z Ruska — přes Finsko a Německo. V první vlně malého stěhování národů. Co byste teď říkal kapce vodky?“

„Naučil jsem se alkoholu nedůvěřovat,“ řekl jsem. „Několikrát mě dohnal k tomu, že jsem si až příliš důvěřoval. Dvakrát s ohavným výsledkem — vězení s všelijakou havětí.“

„Ve Španělsku?“

„V severní Africe.“

„Přesto to zkusme potřetí. Zdejší věznice jsou čisté. Mám vodku v hotelu. Tady se nic nedostane. Jste romantik?“ zeptal se ještě Melikov.

„Zřídkakdy. Romantika chytne policie snáze než ostatní.“

„Ale na to teď přece nemusíte pár měsíců myslet.“

„Máte pravdu. Ještě jsem si na to nezvykl.“

Šli jsme do hotelu, kde Melikov bydlel, ale dlouho jsem to tam nevydržel. Neměl jsem chuť pít, ani jsem neměl chuť vysedávat na tom ošuntělém plyši, a Melikovův pokojík byl příliš malý. Měl jsem chuť podívat se ještě ven. Dost dlouho mě zavírali. I Ellis Island bylo vězení, i když komfortní. Ještě mi v hlavě zněla Melikovova poznámka, že se pro nejbližší dva měsíce nemusím bát policie. Byla to neuvěřitelně dlouhá doba. „Na jak dlouho bych se mohl jít ještě projít?“

„Na jak dlouho chcete.“

„Kdy chodíte spát?“

Melikov jen mávl rukou. „Až k ránu. Mám ještě co dělat. Nechcete jít za nějakou ženskou? V New Yorku to není tak jednoduché jako v Paříži. A trochu nebezpečnější.“

„Ne. Chci se ještě jenom chvilku projít.“

„Ženskou najdete spíš tady v hotelu.“

„Žádnou nepotřebuji.“

„Nějakou člověk potřebuje vždycky.“

„Dnes ne.“

„Přece jenom jste romantik,“ řekl Melikov. „Zapamatujte si číslo téhle ulice a jméno hotelu: hotel Reuben. V New Yorku se snadno vyznáte, skoro všechny ulice tu mají čísla, jen málo jich má jména.“

Tak jako já, pomyslel jsem si — číslo s nějakým jménem. Byla to blahodárná anonymita; jména mi už nadělala dost potíží.

Vydal jsem se anonymním městem, jehož světlý kouř stoupal k nebi. Ponurý ohnivý sloup za noci a sloup mračen za dne — neukázal podobným způsobem Bůh prvnímu národu emigrantů cestu v poušti? Procházel jsem deštěm slov, hluku, smíchu a křiku, který mrtvě doléhal k mým uším — vnímal jsem jen hluk, nikoli smysl. Po temných letech v Evropě mi tu každý připadal jako Prométheus — upocený, elektrickým světlem oblitý muž, který ke mně zapřísahavě vztahoval ze dveří krámu ruku plnou ponožek a kapesníků, abych si něco koupil, právě tak jako kuchař, který na velké pánvi opékal pizzu, ozářen jiskřivou sprškou jako nějaký neapolský bůh. Protože jsem jim nerozuměl, byli všichni v jakémsi takřka symbolickém smyslu svého počínání vysvlečeni: připadali mi, jako by stáli na jevišti. Byli nejenom číšníky, kuchaři a pouličními prodavači, ale současně i loutkami, jež spolu hrály jakousi nesrozumitelnou hru, z níž jsem byl vyloučen a z níž jsem vnímal jen její obrysy. Byl jsem uprostřed nich, a přece jsem k nim nepatřil, byl jsem od toho všeho oddělen čímsi neviditelným, ne nějakou skleněnou stěnou ani vzdáleností, ani nepřátelskostí ani cizotou, ale čímsi, co se týkalo jen mě samotného a co vycházelo ze mne. Nejasně jsem chápal, že to je jedinečný okamžik a jako takový že už se nikdy nevrátí. Už zítra bude trošku rozmlžený — ne že bych se všemu tady nějak přiblížil, naopak — je docela možné, že už zítra mě čeká boj s kušněním a smlouváním a podfukařením a s oněmi plody pololží, z nichž se skládá každý den, avšak dnes v noci mi město ukazovalo svou neúčastnou tvář.

Náhle jsem věděl, že teď, kdy jsem přistál na tomto cizím pobřeží, jsem ještě nepřestál nebezpečí, naopak, že teprve teď pro mne jaksepatří začíná. Ne vnější nebezpečí, ale to vnitřní ve mně. Příliš dlouho jsem se musel starat jenom o to, abych přežil, a to pro mě bylo současně i jakousi záštitou. Bylo to primitivní přežívání, jako v nastalé panice, když se potápí loď, kdy nikomu nejde o nic jiného, než aby se zachránil. Teď, už od zítřka, dokonce od této podivuhodné chvíte, se přede mnou bude život opět rozevírat jako vějíř, opět bude mít budoucnost, ale taky minulost, minulost, která mě snadno zahubí, jestliže na ni nezapomenu, nebo jestliže ji nepřemůžu. Náhle jsem věděl, že led, který se vytvořil, bude ještě dlouho příliš tenký, abych po něm mohl bezpečně vykročit. Probořil bych se. A tomu musím zabránit. Mohu čekat, že budu moci začít ještě jednou nový život, zároveň s řečí, novou a mně neznámou, čekající, až k ní proniknu, a nebude to zradou, vraždou, dvojnásobnou vraždou, spáchanou na všech těch mrtvých, které jsem měl rád?

Rychle jsem se obrátil a vracel se zpátky, zmaten a hluboce rozechvěn, už jsem se nerozhlížel a skoro bez dechu jsem stanul před hotelem, který se přede mnou netyčil široký a dlouhý a nápadný jako ostatní hotely, ale úzký a nenápadný.

Prošel jsem dveřmi, zohyzděnými rámy z umělého mramoru, a zahlédl jsem Melikova, jak podřimuje v houpací židli za pultem. Otevřel oči, které na okamžik vypadaly, jako by byly bez víček, a podobaly se očím starého papouška, ale pak zmodraly a zjasnily se.

„Hrajete šachy?“ řekl a zvedl se.

„Jako každý emigrant.“

„Dobrá. Dojdu pro vodku.“

Vyšel po schodech nahoru. Rozhlédl jsem se. Náhle jsem měl pocit, jako bych přišel domů. Ten, kdo není nikde doma, to pocítí snadno.

II.

Má angličtina se rychle lepšila a po čtrnácti dnech jsem už měl znalosti patnáctiletého. Ráno jsem několik hodin sedával s gramatikou na červeném plyši hotelu Reuben a odpoledne jsem vyhledával každou nabízející se příležitost k anglické konverzaci. Choval jsem se přitom bez nejmenšího studu a ostychu. Když jsem viděl, že po deseti dnech, strávených s Melikovem, začínám mít ruský přízvuk, obracel jsem se na hosty a zaměstnance hotelu. Tak jsem se postupně naučil mluvit s německou, židovskou, francouzskou a nakonec, když jsem byl určitě přesvědčen, že jsem u posluhovaček a pokojských trefil na nefalšované Američanky, s tvrdou brooklynskou výslovností.

„Musíš si začít něco s nějakou mladou Američankou,“ řekl Melikov, s nímž jsem si mezitím začal tykat.

„Z Brooklynu?“ zeptal jsem se.

„Radši z Bostonu. Tam se mluví nejlíp.“

„Proč ne s nějakou učitelkou z Bostonu? Bylo by to ekonomičtější.“

„Tenhle hotel je bohužel karavanní stanice. Tady poletují přízvuky jako tyfové bacily a ty máš naneštěstí dobrý sluch pro extrémy, ale vůbec žádný pro normální věci. Snad tu pomůžou city.“

,,Vladimíre,“ řekl jsem. „Pro mě se svět mění beztak až moc rychle. Za každých pár dní zestárne mé anglické já o rok, a bohužel přitom taky svět tohoto já ztrácí své kouzlo, čím víc rozumím, , tím rychleji mizí tajemství. Ještě pár týdnů a obě má já budou v rovnováze. To americké bude právě tak vystřízlivělé jako to evropské. Dopřej mi tudíž čas! I pokud jde o ty přízvuky. Nechtěl bych příliš rychle ztratit své druhé dětství.“

„To neztratíš. Zatím jsi teprve dosáhl duševního obzoru melancholického zelináře. Toho zelináře na rohu, Annibala Balba. Dokonce už sem tam používáš některá ta jeho, taliánská slovíčka plavou v té tvé anglické polívce jako kousky masa.“

„Existují taky normální, praví Američani?“

„Bodejť by neexistovali. Jenomže New York je obrovský invazní přístav emigrantů, irských, italských, německých, židovských, arménských, ruských a spousty dalších. Jak to říkáte u vás: Tady jsi člověkem, tady jím smíš být? Tady jsi emigrantem, tady jím smíš být. Tuhle zem založili emigranti. Zbav se tedy svých evropských komplexů méněcennosti. Tady jsi zase člověkem. Už ne bolavým kusem masa, co lpí na pasu.“

Vzhlédl jsem od šachovnice. „Máš pravdu, Vladimíre,“ řekl jsem pomalu. „Uvidíme, jak dlouho to vydrží.“

„Ty nevěříš, že to vydrží?“

„Jak bych mohl?“

„Co si vůbec myslíš?“

„Že to jde pořád k horšímu,“ řekl jsem.

V hale někdo kulhal. Seděli jsme v přítmí, takže jsem na toho člověka neviděl dobře, ale jeho zvláštní kulhání v jakémsi tříčtvrtečním taktu upoutalo mou pozornost a nejasně mi připomnělo jednoho známého. „Lachmanne,“ řekl jsem polohlasně. Muž se zastavil a zadíval se ke mně. „Lachmanne!“ opakoval jsem.

,,Jmenuji se Merton,“ řekl muž.

Rozsvítil jsem světlo, které se bezútěšně žlutě a modravě vylilo od stropu z ohavného secesního lustru.

„Panebože, Roberte,“ zvolal překvapeně. „Ty žiješ? Myslel jsem, že už jsi dávno mrtvý.“

„Totéž jsem si myslel i já o tobě. Poznal jsem tě podle tvé chůze.“

„Podle mého trochejského kulhání?“

„Podle tvého valčíkového kroku. Kurte. Melikova znáš?“

„Jak bych ho neznal.“

„Snad tu nebydlíš?“

„Ne. Ale občas sem zajdu.“

„A teď se jmenuješ Merton?“

„Ano. A ty?“

„Ross. Křestní jméno dosud souhlasí.“

„Tak jsme se tedy zase setkali,“ řekl Lachmann a slabě se pousmál.

Oba jsme mlčeli. Byla to mezi emigranty běžná pomlka rozpačitosti. Člověk nevěděl, jak dalece se smí vyptávat. Taky nevěděl, kdo už je mrtvý.

„Slyšels ještě něco o Cohnovi?“ zeptal jsem se po chvíli.

I to patřilo ke staré technice. Nejdřív se člověk opatrně vyptával na lidi, kteří mu nebyli tak blízcí.

„Je v New Yorku,“ odvětil Lachmann.

„On taky? Jak se sem dostal?“

„Tak, jak jsme se sem dostali všichni. Stovkami náhod. Nikdo z nás nebyl na Američany sepsaném seznamu oněch prominentních intelektuálů, kteří měli být zachráněni.“

Melikov opět zhasl světlo a z pultu vylovil láhev. „Americká vodka,“ řekl. „Něco podobného jako kalifornské bordeaux a burgundské ze San Franciska. Nebo rýnské z Chile. Salut! Jednou z výhod emigrace je, že se lidé musí tak často loučit a pak můžou oslavovat shledání. To dává člověku iluzi dlouhého života.“

Lachmann ani já jsme neodpověděli. Melikov pocházel z jiné generace — z generace roku 1917. Co nás ještě pálilo, to pro něj bylo už jen vzpomínkou. „Salut, Vladimíre,“ řekl jsem nakonec. „Proč jenom jsme se všichni nenarodili jako jogíni?“

„Já už bych byl spokojený, kdybych se byl nenarodil jako žid v Německu,“ prohlásil Lachmann-Merton.

„Vy jste předvoj světoobčanů,“ řekl Melikov klidně. ,,Chovejte se aspoň trochu jako pionýři. Jednou vám postaví pomníky.“

„Kdy?“ řekl Lachmann.

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Na Měsíci!“ prohlásil Melikov a zamířil k recepci, aby vydal klíč.

„Má humor,“ řekl Lachmann a díval se za ním. „Pracuješ pro něho?“

„Jak to?“

„No, děvčata. Občas trošku morfia a tak podobně. Nemýlím-li se, taky sázky.“

„Přišels kvůli tomu?“

„Ne. Jsem celý blázen po jedné ženské. Jen si představ: je jí padesát, je z Portorika, katolička a má jen jednu nohu. Druhou jí to ujelo. Má nějaké techtle s jedním Mexičanem. Ten Mexikán je pasák. Za pět dolarů by nám dokonce ustlal postel. Jenže ona nechce. Prostě nechce. Myslí si, že se na nás dívá pámbu z obláčku. I v noci. Řekl jsem jí, že pámbu je krátkozraký odedávna. Ale málo platné. Peníze veme, slíbí, ale pak se dá do smíchu. A znova slíbí. Co tomu říkáš? Copak jsem přišel do Ameriky, abych takhle dopad? Je to k zoufání.“

Lachmann trpěl komplexem, protože kulhal. Podle toho, co vyprávěl, býval pěkný holkař. Nějaký esesák, který se o tom doslechl, ho přitáhl do jejich esesáckého lokálu v Berlíně—Wilmersdorfu, kde ho chtěli vykastrovat, jenže je v tom vyrušila policie — bylo to v roce 1934. Lachmann z toho vyvázl jen s několika jizvami a načtyřikrát zlomenou nohou, která mu špatně srostla. Od té doby kulhal a trpěl na ženy s menší tělesnou vadou. Všechno mu bylo jedno, pokud měla tlustou, tuhou zadnici. Ve Francii se oddával této své lovecké vášni za nejtěžších podmínek. Tvrdil, že v Rouenu poznal jednu, která měla tři prsy a ještě k tomu na zádech. Venuše Anadyomené pro něj byla proti ní ubohá zpotvořenina, protože ona dáma z Rouenu měla pro jeho oči nachystané všechno tak, že ji nemusel otáčet.

„A k tomu tvrdá jako kámen,“ pravil nadšeně. ,,Žhavý mramor!“

„Ty ses ale vůbec nezměnil, Kurte,“ řekl jsem.

,,Člověk se nemění. Tisíckrát si to přísahá. Někdy, když je na dně, se o to svědomitě pokouší, ale jakmile zase chytne dech, tak na to zapomene.“ Lachmann dokonce zafuněl. „Je to hrdinské, anebo idiotské?“

Povšiml jsem si, že se mu na vrásčitém, šedivém čele zaperlily velké kapky potu. „Hrdinské,“ řekl jsem. „V naší situaci se má člověk zdobit jen těmi nejlepšími adjektivy. Kdo příliš často zpytuje svou duši, stejně brzy narazí na síto, vedoucí do splašků špinavých stok.“

„Ty jsi taky zůstal stejný.” Lachmann-Morton si utřel pot zmuchlaným kapesníkem. „Pořád máš rád populární filozofování, co?“

„Nemůžu se toho zbavit. Uklidňuje mě.“

Lachmann se ušklíbl. „Dává ti pocit laciné převahy, to je to.“

„Převaha nemůže být nikdy dost laciná.“

Lachmann sklapl. „Co ti mám povídat,“ vzdychl po chvíli a vytáhl z postranní kapsy saka balíček, zabalený do hedvábného papíru. „Růženec,“ řekl. „Posvětil ho osobně papež. Pravé stříbro a slonová kost. Myslíš, že by ji to mohlo obměkčit?“

„Který papež?“

„Pius! Který jiný?“

„Benedikt XV. by byl lepší.“

„Cože?“ Zmateně se na mě podíval. „Ale ten je přece mrtvý. Proč?“

„Byl by tím víc získal. Mrtví mají převahu. A ne lacinou.“

„Jo tak! Ty máš taky smysl pro humor. Už jsem na to zapomněl. Naposled, když jsem tě…“

,,Zadrž!“ řekl jsem.

„Pročpak?“

„Zadrž, Kurte! Dál nemluv!“

„No dobrá.“ Lachmann na okamžik zrozpačitěl. Pak v něm zvítězila potřeba sdílnosti. Rozbalil světle modrý hedvábný papír. „Kousíček Getsemanské zahrady, ze stromů na hoře Olivetské. Originál, s razítkem a písemným ověřením. Jestli by ji neobměkčilo tohle, co říkáš?“ Úpěnlivě na mě pohlédl.

„Určitě. Nemáš láhev vody z Jordánu?“

„Ne, nemám.“

„Tak jednu naplň.“

„Co?“

„Naplň nějakou láhev. Venku je vodovod. Dej do toho trochu prachu, aby to vypadalo opravdověji. Nikdo to nemůže kontrolovat. Ověřený růženec s olivovou větvičkou už máš, tak ti nesmí chybět voda z Jordánu.“

„Ale ne v láhvi od vodky!“

„Proč ne? Smyj nálepku. Ta láhev vypadá ohromně orientálně. A ta tvá Portoričanka určitě nepije vodku. Nanejvýš rum.“

„Ba ne, whisky. To koukáš, co?“

„Ne.“

Lachmann se zadumal. „Láhev bychom museli zapečetit, pak by vypadala originálněji. Nemáš početní vosk?“

„Co bys ještě nechtěl? Víza a pasy? Kde bych vzal pečetní vosk?“

„Člověk u sebe obvykle mívá ty nejpodivnější věci. Léta jsem nosíval králičí packu…“

,,Třeba ho bude mít Melikov.“

„No ovšem. Ten přece pořád pečetí balíčky. Že mě to nenapadlo hned.“

Lachmann odkulhal.

Opřel jsem se v křesílku a rozhlédl jsem se. Úplně se setmělo. Jasnými dveřmi pronikaly ven do večera stíny a přízraky. V zrcadle naproti se zahnízdila mlhavá šeď, která se marně snažila být aspoň trochu stříbrem. Plyšová křesla vypadala fialově, a na okamžik se mi zdálo, jako by na nich zaschla krev. Velmi mnoho krve. Kde už jsem to viděl? Krev na mrtvole v jednom malém šedivém pokojíku, za jehož okny hořel velkolepý západ slunce, který všechno v pokoji proměňoval v podivně bezbarvou směsici šedi, černi a téhle temně rudé a fialové barvy — všechno, až na obličej u okna, který se náhle obrátil a byl plně ozářen skomírajícím sluncem, jedna půlka byla zaplavena ohnivou září a druhá byla ve stínu, a hlas s lehkým saským přízvukem, překvapivě vysoký a tenký, řekl: Pokračujte! Další!

Otočil jsem se a opět rozsvítil.

Trvalo léta, než jsem mohl spát bez světla, a když jsem usnul, vyděšeně jsem se probouzel z příšerných snů. Ještě teď jsem nerad v noci zhasínal světlo a taky jsem nerad spal sám.

Vstal jsem a vyšel ven. Lachmann stál s Melikovem u malého pultu u vchodu. „Podařilo se!“ řekl vítězoslavně ,,Podívej se na to! Vladimír má ruskou minci, tou zátku zapečetíme. Kyrilská písmena! Nevypadá to teď, jako by to naplnili řečtí otcové v nějakém klášteře u Jordánu?“

Viděl jsem, jak na zátku skapává pečetní vosk, jasně červený ve světle svíčky, stojící vedle. Co je to se mnou? pomyslel jsem si. Vždyť to všechno je už dávno za mnou! Jsem zachráněný! Tam venku je život! Zachráněný! Ale byl jsem zachráněn? Opravdu jsem unikl? I stínům?

„Jdu se ještě trošku projít,“ řekl jsem, „mám hlavu plnou slovíček. Musím si ji provětrat. Servus!“

Když jsem se vrátil, Melikov už nastoupil službu. Byl vším možným najednou, denním vrátným, nočním vrátným a mezitím taky zaskakoval na drobnější výpomoci. Teď zrovna dělal týden nočního vrátného.

„Kde je Lachmann?“ zeptal jsem se.

„Nahoře u své zbožňované.“

„Myslíš, že bude mít dneska štěstí?“

„Ne. Odvede ho s Mexičanem na večeři a on to bude smět zaplatit. Byl vždycky takový?“

„Ano. Ale měl víc štěstí. Tvrdí, že tu svou zálibu pro mrzáky a zrůdy má od té doby, co kulhá. Dřív prý byl normální. Třeba má tak něžnou duši, že by se před hezkými ženskými styděl. Kdo ví…?“

Viděl jsem, jak dveřmi vešel nějaký stín. Byla to štíhlá, dost velká žena s drobným obličejem. Byla bledá, měla šedé oči a tmavě plavé vlasy, které vypadaly jako obarvené. Melikov vstal. „Natašo Petrovno,“ řekl, „kdypak jste se vrátila?“

„Už před čtrnácti dny.“

Vstal jsem. Žena byla skoro tak velká jako já. Měla na sobě přiléhavý kostým a vypadala velmi štíhlá. Mluvila rychle a až příliš hlasitě a měla podivně zastřený hlas. „Vodku?“ zeptal se Melikov, „nebo whisky?“

„Vodku. Ale jen kapku. Musím zase letět. Fotografovat.“

„Ještě tak pozdě?“

„Fotograf má čas jen večer. Šaty a klobouky. Malé kloboučky. Docela malinkaté.“

Teprve teď jsem si všiml, že i Nataša má na hlavě klobouk: spíš to byla čapka, černé nic, šikmo posazené na vlasech.

Melikov odešel pro láhev. „Vy nejste Američan?“ zeptala se dívka.

„Ne. Němec.“

„Nenávidím Němce!“

„Já taky,“ pravil jsem.

Překvapeně na mě pohlédla. „Nemyslela jsem to osobně.“

„Já taky ne.“

„Já jsem Francouzka. Jistě to chápete. Válka.“

,,Chápu,“ řekl jsem lhostejně. Nebylo to poprvé, že jsem byl činěn odpovědným za hříchy režimu v Německu. Časem k tomu člověk otupěl. Nakonec jsem kvůli tomu taky seděl v internačním táboře ve Francii, ale přesto jsem nepřestal mít Francouze rád. Bylo však zbytečné to vysvětlovat. Tomu, kdo dovede tak prostě nenávidět nebo milovat, může člověk jeho prostoduchost jen závidět.

Melikov se vrátil s lahví a se třemi malými skleničkami a nalil. „Mně ne,“ řekl jsem.

„Urazil jste se?“ zeptala se dívka.

„Ne. Ale momentálně nemám chuť.“

Melikov se zazubil. „Na zdorovje,“ řekl a zvedl sklenku. „Dar bohů,“ pravila dívka a naráz sklenku vyprázdnila. Připadal jsem si idiotsky, že jsem odmítl, ale už se nedalo nic dělat. Melikov pozvedl láhev. „Ještě jednu, Natašo Petrovno?“

„Merci, Vladimíre Ivanoviči. Stačí. Už musím jít. Au revoir.“ Podala mi ruku. „Au revoir, monsieur.“ Stisk její ruky byl pevný.

„Au revoir, madame.“

Melikov ji doprovodil ven a vrátil se. „Naštvala tě?“

„Ne.“

„Nic si z toho nedělej. Ta dokáže namíchnout každého. Ale nemyslí to tak.“

„Ona není Ruska?“

„Ale je. Narozená ve Francii. Proč?“

„Kdysi jsem nějaký čas žil u Rusů. Všiml jsem si, že Ruskám dělá náramně dobře, když můžou sekýrovat muže. Víc než jiným ženským.“

Melikov se usmál. „No, no! A co je na tom špatného, zvednout občas mužským trochu mandle? Pořád je to lepší, než mu ráno pyšně pucovat knoflíky uniformy a holínky, kterými pak dupe po rukách židovských dětí!“

Zvedl jsem ruce. ,,Slitování, Vladimíre! Zdá se, že dneska je pro emigranty prachšpatný den! Radši mi nalej vodku, kterou jsem před chvílí odmítl.“

„Rád.“

Melikov se zaposlouchal. „Už jdou.“

Na schodech zazněly kroky. Uslyšel jsem neobyčejně příjemný hluboký ženský hlas. Byla to Portoričanka s Lachmannem. Šla napřed a nestarala se, jestli jde za ní. Nekulhala a ani nebylo vidět, že by měla protézu.

„Jdou pro Mexičana,“ zašeptal Melikov.

,,Chudák Lachmann,“ řekl jsem.

„Jakýpak chudák,“ opáčil Melikov. „Chce jen to, co nemá.“

Dal jsem se do smíchu. „To je taky to jediné, oč našinec nikdy nepřijde, ne?“

„Člověk je chudákem, až když už nic nechce.“

„Já bych řekl, že pak spíš zmoudřel.“

„Já to myslím jinak. Ale co to dneska s tebou je? Nepotřebuješ ženskou?“

„Ne. Všeobecné uvolnění potom, co pomine nebezpečí,“ řekl jsem s úsměškem. „Měl bys to znát ze svého mládí.“

„My jsme se pořád drželi v houfu. Kdežto ty se o ostatní emigranty moc nestaráš.“

„Nechci vzpomínat.“

„Jenom proto?“

„A nechci se dostat do neviditelné vězeňské atmosféry emigrantů. Znám už ji moc dobře.“

„Chceš se tedy stát Američanem?“

,,Nechci se stát vůbec ničím, chtěl bych konečně něčím“ být. Jestliže mi to dovolí.“

„Velká slova.“

„Odvahu si musí člověk dodávat sám,“ řekl jsem. „Od ostatních ji nemůže čekat.“

Sehráli jsme ještě jednu partii šachu. Prohrál jsem. Pak se začali trousit obyvatelé hotelu a Melikov jim musel vydávat klíče a nosit jim na pokoje láhve a cigarety. Zůstal jsem sedět. Co se to se mnou fakt dělo? Umínil jsem si, že Melikovovi řeknu, že si vezmu vlastní pokoj. Nevěděl jsem sice proč, nijak jsme si nepřekáželi a Melikovovi bylo jedno, jestli u něho bydlím, nebo ne. Ale najednou mi připadalo velmi důležité spát zase sám. Na Ellis Islandu jsem musel ležet ve velké místnosti s ostatními a ve francouzském internačním táboře tomu nebylo jinak. Věděl jsem, že budu-li zase v pokoji sám, budu muset myslet na minulé časy, na které bych radši zapomněl. Ale málo platné, navždycky jsem nemohl těmto vzpomínkám utéct.

III.

S bratry Lowyovými jsem se seznámil ve chvíli, kdy šikmé odpolední světlo obestřelo obchody se starožitnostmi po pravé straně avenue medově zbarveným kouzlem, zatímco okna na protější straně se už potáhla pavučinami večera. Byla to chvíle, kdy jako by ožily šalebným životem, který jim propůjčilo odrážející se světlo, klamné oživnutí jako u hodin namalovaných nad obchodem optika, kdy se čas na namalovaných hodinách kryje s časem skutečným. Otevřel jsem dveře obchodu, zrzavý Lowy vyšel ze svého akvária, zamžoural, kýchl, pohlédl do měkkého světla, ještě jednou kýchl a uviděl mě, když jsem s údivem pozoroval, jak se starožitnictví mění v Aladinovu jeskyni.

„Krásný večer, co?“ řekl do prázdna.

Přikývl jsem. „Máte tu krásný bronz.“

„Falešný,“ odvětil Lowy.

„Zřejmě není váš.“

„Jak to?“

„Protože říkáte, že je falešný.“

„Říkám, že je falešný, protože je falešný.“

„To je velké slovo,“ odvětil jsem. „Na obchodníka.“

Lowy znova kýchl a pak ještě jednou zamžoural. „Jako falešný jsem ho koupil. My jsme tady poctiví.“

Nadchla mě spojitost falešného s poctivým v tomto okamžiku, kdy se začínala zrcadla třpytivě lesknout.

„Nevěříte, že by přesto mohl být pravý?“ zeptal jsem se.

Lowy vyšel ze dveří a prohlížel si bronz, ležící na americké houpací židli. ,,Můžete ho mít za třicet dolarů,“ prohlásil pak. „S podstavcem z teakového dřeva k tomu. Vyřezávaným.“

Měl jsem všehovšudy asi osmdesát dolarů. „Můžu si ho vzít na pár dní?“ zeptal jsem se.

„Můžete si ho vzít na celý život, když ho zaplatíte.“

„Na zkoušku ne? Na dva dny?“

Lowy se otočil. „Vždyť vás ani neznám. Naposled jsem dal jedné ženské, která vypadala velmi důvěryhodně, dvě míšeňské porcelánové figurky. Na zkoušku.“

„No a? Už se s nimi neukázala?“

„Ale přišla. Jenže s rozbitýma figurkama. Nějaký chlap s brašnou s nářadím jí je v přecpaném autobusu vyrazil z ruky.“

„Smůla.“

„Plakala, jako by ztratila dítě. Dvě děti, dvojčata. Byl to párek. Co jsme měli dělat? Peníze neměla, aby ty věci zaplatila. Chtěla si je vzít jen na pár dní a potěšit se s nimi. A při bridži u nich doma jimi namíchnout své přítelkyně. Všecko velmi lidské, ne? Co jsme mohli dělat? Zapsat ztrátu do komína. Chápete tedy…?“

„Bronz se tak snadno nerozbije. Zvlášť když je falešný.“

Lowy se na mě ostře podíval. „Vy tomu nevěříte?“

Neodpověděl jsem. „Nechte mi tu třicet dolarů,“ řekl. „Nechte si ten kus týden a pak mi ho vraťte. Jestli si ho budete chtít nechat a prodat, rozdělíme se o zisk. Co vy na to?“

„Lichvářský návrh. Ale přijímám.“

Nebyl jsem si svou věcí jist, a proto jsem nabídku přijal. Bronz jsem si postavil ve svém pokoji v hotelu. Lowy senior mi ještě řekl, že ten bronz pochází z jednoho newyorského muzea, kde ho vyřadili jako falešný. Toho večera jsem zůstal doma. Když se setmělo, nerozsvítil jsem. Ležel jsem na posteli a díval se na bronz, stojící u okna. V době, co jsem byl v bruselském muzeu, jsem se naučil jednomu: Že věci promluví k člověku, teprve až když se na ně dlouho dívá, a že ty, které promluví okamžitě, nebývají nejlepší. Při svém nočním putování muzeem jsem si často brával menší věci k sobě do kamrlíku, abych je cítil. Mnohdy to bývaly také bronzy, a protože muzeum vlastnilo pěknou sbírku starých čínských kusů, brával jsem si občas se souhlasem svého ochránce některý z nich do své samoty. Mohl jsem to dělat, protože on sám si tyhle věci často brával domů, aby je studoval, a když něco chybělo, prohlásil, že to má doma. Tak jsem získal jakýsi cit pro to, jaká je na omak patina, a protože jsem kromě toho vyseděl za nocí spoustu času před vitrínami, pochytil jsem i leccos o jejich zrnitosti, i když jsem ve skutečnosti jejich barvu nikdy v plném světle nespatřil. Ale tak jako se u slepce vyvine výrazný hmatový cit, tak se během doby vytvořilo něco podobného i u mě. Sice jsem tomu tak docela nedůvěřoval, ale někdy jsem přece jen míval určitý pocit jistoty.

Bronz byl příjemný na omak: obrysy a reliéfy, i když byly velmi ostré, což u muzejního znalce patrně mluvilo v jejich neprospěch, nepůsobily dojmem, že by byly nové. Byly tak jemné, a když jsem zavřel oči a dlouho je ohmatával, můj dojem, že jsou staré, ještě zesílil. Podobné bronzy jsem znal z Bruselu, a taky o nich se zprvu domnívali, že by to mohly být kopie z doby dynastie Tang nebo Ming. Koneckonců Číňani už za dynastie Chan, kolem Kristova narození, napodobovali a zakopávali své bronzy z doby dynastie Šang a Čou. Bylo tudíž těžké ověřovat patinu, když ornamenty a odlitek neměly nějakou drobnější chybičku.

Postavil jsem bronz zpátky na parapet. Ze dvora sem doléhalo ryčné povykování pomocníků v kuchyni, tahání kbelíků s odpadky a měkký hrdelní hlas černocha, který je vynášel ven. Dveře se rozlétly. V osvětleném čtverci jsem rozeznal obrys pokojské a viděl jsem, jak polekaně couvla. „Mrtvý!“

„Hloupost,“ řekl jsem. „Spím. Zavřete dveře. Už mám odestláno.“

„Ale vždyť nespíte. Co je tohleto?“ Zblejskla bronz.

„Zelený nočník,“ odvětil jsem. „Co jiného.“

„Co vy taky nemáte! Ale jedno vám povídám: já to ráno vynášet nebudu! Já ne! To si dělejte sám! Tady v domě jsou WC!“

„Dobře.“

Opět jsem si lehl a usnul, aniž jsem chtěl. Když jsem se probudil, byla hluboká noc. Trvalo chvíli, než jsem si uvědomil, kde jsem. Pak jsem uviděl bronz a měl jsem za to, že jsem opět v muzeu. Posadil jsem se a zhluboka dýchal. Tam už nejsem, říkal jsem si v duchu, uprchl jsem, jsem volný, volný, volný, a-slovo ,volný jsem opakoval v primitivním couéovském rytmu, opakoval jsem je teď nahlas, ale tiše a naléhavě a tak dlouho, až jsem se uklidnil. Tohle jsem dělával na útěku často, když jsem byl náhle vytržen ze spánku. Díval jsem se na bronz, zachycující posledním zablesknutím barvy noční světlo, a náhle jsem měl pocit, že bronz žije. Teď to nebylo ani tak tvarem jako patinou. Patina nebyla mrtvá, nebyla nalepená ani uměle vyvolaná kyselinami na zdrsnělém povrchu, tvořila se velice pomalu po staletí, vznikla z vody, do níž byl bronz ponořen, z minerálií země, které se s ním sloučily a nejspíš na něj působily sloučeniny fosforu, bylo tak možno usuzovat podle jasně modrých pruhů dole, které vznikly před stovkami let rozkladem mrtvoly, jež se nalézala blízko bronzu. Patina měla slabounký lesk tak jako bronzy z dynastie Čou v muzeu, které nebyly leštěné, ale lesk jim propůjčovala jejich poréznost, která nepohlcovala světlo, jak tomu bývá u uměle patinovaných bronzů, ale spíš jim propůjčovala hedvábný lesk, jemný lesk surového hedvábí.

Vstal jsem a posadil jsem se u okna. Seděl jsem tak velmi dlouho, skoro jsem ani nedýchal a jen jsem se díval, až jsem pomalu zapudil všechny myšlenky.

Ponechal jsem si bronz dva dny, pak jsem šel zpátky na Třetí avenue. Tentokrát byl v krámě druhý Lowy, podobný prvnímu, jen o něco elegantnější a sentimentálnější — pokud je to u obchodníků s uměleckými předměty možné.

,,Nesete ten bronz zpátky?“ zeptal se a sáhl po peněžence, aby mi vrátil třicet dolarů.

„Je pravý,“ odvětil jsem.

Podíval se na mě dobromyslně a pobaveně. „Muzeum jej vyřadilo.“

„Myslím, že je pravý. Přišel jsem vám ho vrátit, abyste ho mohli prodat.“

„A vaše peníze?“

„Vyplatíte mi je s polovičkou zisku. Je to tak dohodnuto.“

Lowy sáhl do pravé kapsy, vytáhl z ní desetidolarovou bankovku, políbil ji a zastrčil ji do levé kapsy. „Na co vás mám pozvat?“ zeptal se.

„Proč? Věříte mi?” řekl jsem příjemně dojat. Byl jsem příliš zvyklý, že mi nikdo nevěřil; ani policie, ani ženy, ani emigrační úřady.

„Ne,“ odvětil junior vesele. „Ale vsadil jsem se se svým bratrem: pět dolarů pro něho, že bronz vrátíte, jestliže je falešný, deset pro mě, že ho vrátíte, i když bude pravý.“

„Jak se zdá, jste optimista rodiny.“

„Optimista z profese. Bratr je zase z profese pesimista. Tak si v těchto těžkých dobách rozdělujeme riziko. Dnes už si nikdo nemůže dovolit být obojí najednou. Co byste říkal černé kávě?“

„Vy jste Vídeňák?“

„Ano. Vídeňský Američan. A vy?“

„Cítím se Vídeňákem a světoobčanem.“

„Dobrá. Pojďme teď tedy na černou kávu naproti k Emmě. Co se kávy týče, jsou Američani spartánský národ. Buď ji vaří jako brambory, nebo ji už ráno navaří na celý den, vůbec jim nevadí, když stojí celé hodiny na plotně, aby zůstala horká, místo aby si uvařili čerstvou. To Emma nedělá. Je to Češka.“

Přešli jsme rušnou ulici. Kropicí vůz vrhal na všechny strany proudy vody. Málem nás přejela fialová dodávka, rozvážející pleny; Lowy se zachránil ladným skokem. Všiml jsem si, že má lakovky.

,,Nejste s vaším bratrem stejně staří?“ zeptal jsem se.

„Jsme dvojčata. Ale kvůli zákazníkům si říkáme senior a junior. Bratr je o tři hodiny starší, takže i astrologicky mu to vychází na Blížence. Já jsem narozený ve znamení Raka.“

Za týden se vrátil z cesty majitel firmy Loo & Co., odborník na čínské umění. Nechápal, proč muzeum považovalo bronz za falešný. „Žádný výjimečný kus to není,“ pravil, „ale je to nepochybně bronz z období dynastie Čou. Pozdní Čou, na přelomu Chan.“

„Jakou má cenu?“ zeptal se Lowy senior.

„Na aukci u Parke Berneta by mohl vynést čtyři až pět set dolarů, o moc víc asi ne. Čínské bronzy jsou dnes laciné.“

„Proč?“

„Protože všechno je laciné. Je válka. A sběratelů čínských bronzů moc není. Dal bych vám za to tři sta dolarů.“

Lowy zavrtěl hlavou. „Myslím, že bych ho měl nejdřív nabídnout zpátky muzeu.“

„Z jakého důvodu?“ zeptal jsem se. „Napůl patří mně. Snad za těch patnáct dolarů, které jste za něj zaplatil? To by nešlo.“

„Máte něco písemně?“

Zíral jsem na něho. Zvedl ruku. „Ještě okamžik, než spustíte povyk. Je to dobré ponaučení. Nechte si všechno dávat písemně. Mně se vedlo podobně.“

Zíral jsem na něho dál. „Půjdu do muzea a řeknu, že jsem ten bronz skoro prodal. Tak, jak to je. Znovu ho nabídnu muzeu, protože New York je vesnice. Aspoň mezi starožitníky. Za pár týdnů by se rozkřiklo, co se stalo. A my budeme muzeum potřebovat. Proto. Budu žádat váš podíl.“

„Kolik?“

„Sto dolarů.“

„A kolik pro sebe?“

,,Polovinu z toho, co bude nad. Souhlasíte?“

„Pro vás je to třeba legrace,“ řekl jsem, „ale já přitom riskuju polovičku svého majetku.“

Lowy senior se dal do smíchu. V ústech měl spoustu zlata. ,,Kromě toho jste na všechno kápl vy. Dovedu si představit jak. Opatřil jste si nového mladého správce. Ten chtěl ukázat, že starý tomu moc nerozumí a kupuje falešné věci. Něco vám navrhnu. U nás ve sklepě máme ještě spoustu věcí, v nichž se moc nevyznám. Koneckonců člověk nemůže znát všechno. Nechtěl byste se na ty věci podívat? Deset dolarů denně — a navíc prémii, když budete mít štěstí.“

„Myslíte to jako prémii za ten bronz?“

„Tak fifty fifty. Samozřejmě by to bylo jen na přechodnou dobu. Obchod jsem schopen vést sám se svým bratrem. Tak co?“

„Beru,“ řekl jsem a zadíval jsem se oknem do kolotajícího ruchu. Jak tak někdy strach může člověku pomoci, pomyslel jsem si suše. Jen jde o to, nenechat se tím unést. Kdybys na tom chtěl lpět, byl bys zranitelný. Život je jako míč, pomyslel jsem si. Ať je kdekoli, vždycky je v rovnováze.

„Padesát miliónů mrtvých,“ pravil Lowy senior. „Sto. Jenom masovým vražděním se dostává svět kupředu.“ Zuřivě hryzal doutník. „Rozumíte tomu vůbec?“

„V Německu jsou lidé lacinější,“ řekl jsem. „V koncentračních táborech vypočítali, že mladý práceschopný žid má cenu pouhých 1620 marek. Za šest marek denně je půjčován německému průmyslu jako otrok — na jeho výživu v táboře je stanoveno 60 feniků denně. Dalších deset feniků: amortizace šatstva. Průměrná délka života: devět měsíců. To dělá víc než 1400 marek zisku. Navíc racionální zužitkování mrtvoly: zubní zlato, šatstvo, které měl, cenné věci, peníze, které si vzal s sebou, vlasy, po odečtení nákladů spojených se spálením ve výši dvou marek to dělá 1620 marek čistých. Od toho odečtěte bezcenné ženy a děti, zplynovaní a spálení přijdou tak na šest marek, stejně tak pokud jde o starce, nemocné a tak dále. Průměrně to vyjde vždycky ještě na 1200 marek, velkomyslně počítáno.“

Lowy zbledl jako stěna.

„Je to pravda?“

„Tak to vypočítaly. Německé úřady. Ale není vyloučeno, že se to ještě trochu změnilo. Potíž není se zabíjením, ale kupodivu s odstraňováním mrtvol. Ono to totiž nějakou chvíli trvá, než mrtvola shoří. Taky není jen tak, když se má pohřbít tisíce lidí a chce se to dělat pořádně. Je moc málo krematorií. V noci se taky nedá pořád spalovat. Jsou tu totiž letadla. Chudáci Němci to mají těžké. Přitom nechtěli nic než mír.“

„Cože?“

„Ale ovšem. Kdyby byli všichni udělali to, co Hitler chtěl, žádná válka by nebyla.“

„Vy ale máte humor,“ zamručel Lowy. „Zatracený humor. Pane, tady přestává všechna sranda!“ Sklonil zrzavou hlavu. „Jak jenom je to všechno možné? Rozumíte tomu?“

„Ne. Jenže rozkaz bývá skoro vždycky nekrvavý. Tím to začíná. Kdo sedí za psacím stolem, nemusí brát do ruky sekeru.“ Pohlédl jsem poněkud soucitně na malého mužíka. „A vždycky se najdou lidé, kteří rozkazy vykonají, zvláště v Německu.“

„I krvavé?“

„Krvavé obzvlášť, protože rozkaz zbavuje odpovědnosti. Člověk se tedy může pořádně vyřádit.“

Lowy si přejel přes lebku. „Vy jste tohleto všecko zažil?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale byl bych rád, kdybych to byl nezažil.“

„Teď stojíme tady,“ řekl, „v obchodě na Třetí avenue, v poklidném odpoledni. Jak vám to všechno připadá?“

„Ne jako válka.“

„Tak to nemyslím. Ale že se dějí takovéhle věci a ostatní lidé si žijí, jako by to nic nebylo.“

„Ostatní nežijí v tom. Je válka. Pravda, pro mě je to zvláštní, neskutečná válka. Skutečná válka existuje jen ve vlastní zemi. Všechno ostatní je neskutečné.“

„Ale lidé jsou zabíjeni.“

,,Fantazie neumí počítat moc daleko kupředu. Vlastně jen do jedné. K tomu nejbližšímu číslu vedle jedné.“

Zařinčel zvonek v krámě. Jakási žena v červených šatech chtěla koupit stříbrný perský pohár. Jestli by se dal použít jako popelník? Využil jsem příležitosti, abych zmizel ve sklepě, který se táhl daleko pod ulicí. Nenáviděl jsem podobné rozhovory. Připadaly mi naivní a nanicovaté. Takhle mluvili lidé, kteří nic nezažili a kteří si mysleli, že už udělali něco tím, že dali najevo své rozhořčení. Takhle mluvili lidé, kterým nehrozilo nebezpečí. Jak chladný byl naproti tomu sklep, jako nějaký protiletecký kryt s komfortem. Protiletecký kryt sběratele. Šelestem aut a dunění náklaďáků doléhalo dolů jako hluk letadla. Ale na stěnách visela tichá výčitka minulosti.

Pozdě večer jsem se vrátil do hotelu. Lowy senior mi dal v záchvatu dobroty padesát dolarů zálohy. Ovšem za chvíli, jak mi neuniklo, toho litoval. Ale vzhledem k našemu předchozímu serióznímu rozhovoru si přece jen netroufl chtít je na mně zase zpátky. Tak jsem na tom nečekaně vydělal.

Melikova jsem v hotelu nezastihl, místo něho přišel Lachmann. Byl jako obvykle rozčilený a potil se.

„Jak to dopadlo?“ zeptal jsem se ho.

„Co?“

„To s tou vodou z Lurd?“

,,Vodou z Lurd? Myslíš s vodou z Jordánu? Těžko říct. Není to tak jednoduché. Ale udělal jsem pokrok. Nicméně ta ženská mě přivádí k šílenství! V jednom kuse plachtím mezi Scyliou a Charybdou. A to člověka zmáhá.“

„Scyliou a Charybdou?“

„To přece znáš. Z řeckých pověstí. Nebezpečná úskalí, mezi nimiž musí lodník proplout. Musím lavírovat, lavírovat, jinak je se mnou konec.” Pohlédl na mě uštvanýma očima. „Jestli tu ženskou brzy nedostanu, budu nadobro impotentní. Víš přece, že mám hrozný komplex. Už zase mám ty sny. Probouzím se celý zpocený a křičím. Víš o tom, jak mě ta banda chtěla vykastrovat. Nůžkami, ne nožem. A jak se přitom chechtali! Jestli se s tou ženskou co nejdřív nevyspím, bude se mi zdát, že se jim to podařilo. Jsou to děsné sny! Jako opravdické. Vyskočím z postele a ještě pořád slyším ten chechtot!“

„Tak se vyspi s nějakou lehkou holkou.“

„To nemůžu. Na to už jsem impotentní. Nesvedu to ani s normální ženskou. Toho už dosáhli!“

Lachmann se zaposlouchal. „Už jde! Jdeme do Blue Ribbon, má ráda pečeni nadivoko. Pojď taky! Třebas bys na ni mohl nějak zapůsobit. Ty přece umíš tak pěkně mluvit.“

Od schodiště jsem uslyšel velmi příjemný hlas. „Nemám čas,“ řekl jsem. „Ale třeba i ona trpí nějakým komplexem kvůli tomu, že nemá nohu, tak jako ty kvůli těm tvým jizvám.“

„Myslíš?“ Lachmann už vstal. „Fakt?“

Jen jsem to tak plácl, abych ho utěšil. Když jsem viděl, jak ho to vzrušilo, proklel jsem svou užvaněnost; vždyť jsem od Melikova věděl, že ta ženská spí s Mexičanem. Ale teď už se nedalo nic vysvětlovat. Lachmann už taky neposlouchal a odkulhal.

Šel jsem do pokoje, ale nerozsvítil jsem. Na protější straně bylo v několika oknech světlo: v jednom jsem uviděl muže, který si oblékal dámské prádlo. Stál před zrcadlem nahý a chlupatý a líčil se. Pak si natáhl světle modrý podvazkový pás a zapnul si podprsenku, kterou si vycpal toaletním papírem. Byl tím tak zaujat, že zapomněl stáhnout roletu. Pozoroval jsem ho už několikrát, jako muž byl plachý, ale jakmile měl na sobě dámské šaty, choval se dost drze. Měl rád velké měkké klobouky a večerní šaty. Policie ho znala, byl zaregistrován jako nevyléčitelný. Chvíli jsem ho pozoroval, ale pak se mě zmocnila melancholie, která se člověka snadno zmocní, je-li svědkem takové podívané, a sešel jsem dolů, abych počkal na Melikova.

IV.

Lachmann mi dal adresu Harryho Kahna. Už v Paříži jsem slyšel o jeho legendárních činech. Vystupoval v Provence jako španělský konzul v době, kdy na tomto území skončila německá okupace a Hitlerem dosazená francouzská vláda ve Vichy byla stále bezmocnější vůči tvrdým zásahům, jichž se Němci dennodenně dopouštěli.

Kahn se jednoho dne objevil v Provence pod jménem Raoul Tegnér a měl španělský diplomatický pas. Nikdo nevěděl, kde k tomu pasu přišel. Říkalo se, že pas je francouzský se španělskou doložkou a že Kahn je vicekonzulem v Bordeaux; jiní tvrdili, že prý na vlastní oči viděli, že je to pravý španělský pas. Kahn nic neprozradil, pouze vystupoval. Měl vůz s diplomatickou značkou na chladiči, elegantní obleky a nestydatou chladnokrevnost. Vystupoval tak skvěle, že i emigranti byli přesvědčeni, že je s ním všechno v pořádku. Ve skutečnosti ovšem vůbec nic v pořádku nebylo.

Kahn jezdil po celé zemi. Pikantní na tom bylo, že cestoval jako zástupce druhého diktátora, který o tom neměl nejmenší tušení. Stal se legendárním dobrodincem. Protože jeho vůz měl diplomatickou značku, byl Kahn, aspoň v té době, poněkud chráněn. Vypadal sice židovsky, ale hrdě to svaloval na svou španělskou krev, a kdykoli ho zastavili, začal se ihned chovat tak agresivně, že esesácké patroly a němečtí vojáci kvapem ztráceli jistotu a raději se koukali ztratit, protože nechtěli riskovat, že je jejich nadřízení seřvou. Kahn dobře věděl, že Němci imponuje, když ho seřve, a to mu nedělalo žádné potíže. Španělsko a Francie byli považováni za Hitlerovy přátele. Protože každá diktatura plodí taky strach a nejistotu ve vlastních řadách, především v řadách podřízených, neboť si subjektivně a tím nebezpečně přizpůsobuje právo pro své vlastní činy, jestliže neodpovídají právě platným, měnícím se pojmům, Kahn prostě těžil ze zbabělosti, která je spolu s brutalitou logickým důsledkem každé tyranie.

Měl spojení s hnutím odporu. Bylo pravděpodobné, že odtud taky pramenily jeho prostředky i vůz a především benzín. Kahn ho měl vždycky dostatek, i když bylo benzínu málo. Vozil letáky a první ilegální noviny, malé dvoustránkové pamflety. Věděl jsem o případu, kdy ho zastavila německá patrola a chtěla mu prohledat vůz, v němž rozvážel balíky nebezpečné literatury. Kahn ztropil takový kravál, že se patrola stáhla, jako by šlápla na zmiji. Ale to Kahnovi nestačilo, šel a stěžoval si nejbližší stráži — nejdřív se ovšem zbavil usvědčujících balíků. Dosáhl toho, že se mu příslušný důstojník omluvil za pitomost svých lidí. Kahn ho nakonec usmířen opustil s falangistickým pozdravem, který důstojník opětoval řízným Heil Hitler. Teprve později Kahn zjistil, že ve voze zapomněl ještě další dva balíky materiálů.

Kahn taky občas míval k dispozici nevyplněné španělské pasy, jimiž mnoha emigrantům zachránil život. Mohli uniknout přes hranice do Pyrenejí. Byli to lidé, které hledalo gestapo. Kahn je dokázal ukrývat ve francouzských klášterech tak dlouho, dokud se nenaskytla příležitost je odsunout. Věděl jsem o dvou případech, kdy zabránil odtransportování emigrantů zpátky do Německa. V prvním případě vysvětlil šikovateli, že Španělsko má zvláštní zájem na jednom zajatci, kterého chce vzhledem k jeho jazykovým znalostem nechat vyškolit jako špióna pro Anglii, ve druhém případě pak zapracoval koňakem a rumem a stráži pohrozil, že ji udá, protože se dala podplatit.

Když se po Kahnovi slehla zem, rozletěly se pověsti jako hejno vran. Každý věděl, že toto individuální polní tažení Harryho Kahna může skončit jen smrtí. Kahn si beztak troufal stále víc a víc a vypadalo to, jako by osud přímo provokoval. Najednou bylo ticho. Já sám jsem měl za to, že ho Němci už dávno umlátili v nějakém koncentráku, nebo že ho pověsili jako kus jatečního dobytka na řeznický hák — až jsem se od Lachmanna dověděl, že se mu podařilo uprchnout.

Našel jsem ho v jednom obchodě, kde právě vysílali rozhlasový projev prezidenta Roosevelta. Otevřenými dveřmi pronikal na ulici příšerný hluk. Před výlohou stáli lidé a poslouchali.

Pokusil jsem se s Kahnem promluvit, ale nebylo to možné, byli bychom museli křičet. Dorozumívali jsme se posunky. Lítostivě krčil rameny, ukazoval na rádio a na posluchače venku a usmíval se. Pochopil jsem: považoval za důležité vyslechnout Rooseveltův projev a nechtěl o to kvůli mně přijít. Posadil jsem se vedle výlohy, vzal si cigaretu a poslouchal jsem. Naslouchal jsem politikovi, který se postaral o to, abychom mohli přijet do Ameriky.

Kahn byl hubený, s černými vlasy a velkýma, planoucíma černýma očima. Byl mladý, nebylo mu víc než třicet. Jeho obličej neprozrazoval nic o jeho odvážném životě, spíš by býval mohl být básníkem, tak oduševnělé a čisté byly jeho rysy. Ale Rimbaud a Villon byli taky básníky, jenom básníka mohlo napadnout všechno to, co dělal Kahn.

Amplión náhle zmlkl.

,,Odpusťte,“ řekl Kahn, „musel jsem si tu řeč poslechnout až do konce. Viděl jste ty lidi venku? Část jich by byla schopna prezidenta zabít, má spoustu nepřátel. Tvrdí, že zatáhl Ameriku do války, a házejí mu na krk odpovědnost za americké ztráty.“

„Za ty v Evropě?“

„I za ty v Pacifiku. Tam z něho ovšem sňali odpovědnost Japonci.“ Kahn se na mě pozorně podíval. „Neznáme se odněkud? Z Francie?“

Vysvětlil jsem mu, jaké mám obtíže.

„Kdy musíte odtud?“ zeptal se.

„Za čtrnáct dní.“

„Kam?“

„Nemám tušení.“

„Do Mexika,“ řekl. „Nebo do Kanady. Do Mexika by to bylo jednodušší, tamější vláda je vlídnější, přijala i španělské utečence. Můžeme se pozeptat na vyslanectví. Jaké máte papíry?“

Řekl jsem mu to. Úsměv mu změnil obličej. „Pořád ta samá písnička,“ zamručel. „Chcete u toho svého pasu zůstat?“ zeptal se pak.

„Musím. Nic jiného nemám. Když přiznám, že je falešný, tak mě zavřou.“

„To už snad ne. Ale taky vám nepomůže. Co děláte dnes večer?“

„Samozřejmě že nic.“

„Zastavte se pro mě v devět. Potřebujeme pomoc. Vím o místě, kde ji najdeme.“

Kulaťoučký obličej s červenými tvářemi, kulaťoučkýma očima a rozcuchaným účesem nad nimi zářil jako laskavý měsíček. ,,Roberte,“ řekla Betty Steinová. „Panebože, kde se tu berete? A odkdypak jste tady? Jak to, že jsem o vás nic neslyšela? Taky jste se mohl ohlásit! Ale to se ví, vy máte na práci něco lepšího než myslet na mě. Typické pro…“

„Vy se znáte?“ podivil se Kahn.

Nedovedl jsem si představit, že by někdo, koho potrefilo toto stěhování národů, neznal Betty Steinovou. Byla matkou emigrantů, tak jako dřív bývala v Berlíně matkou herců, malířů a spisovatelů, kteří ještě nedosáhli úspěchu. Její srdce překypovalo přátelstvím. Bylo to přátelství pro všechny a bylo tak dalekosáhlé, že v něm bylo až něco dobrácky tyranského. Člověk jí buď patřil, nebo byl proti ní.

,,Vidíte, že se známe,“ řekl jsem Kahnovi. „Pár let jsme se neviděli a už ve dveřích mě zasypává výčitkami. Proti své ruské krvi holt nezmůže nic.“

„Narodila jsem se ve Vratislavi,“ prohlásila Betty Steinová. „A ještě pořád jsem na to hrdá.“

,,Člověk trpí takovýmihle prehistorickými předsudky,“ řekl Kahn klidně. „To je fajn, že se znáte. Náš přítel Ross hledá pomoc a radu.“

„Ross?“

„Ross, Betty,“ řekl jsem.

„Je mrtev?“

„Ano, Betty. A já jsem jeho dědicem.“

„Rozumím.“

Vysvětlil jsem jí svou situaci. Byla okamžitě plná vervy něco podniknout a probírala různé možnosti s Kahnem, který se tu jako hrdina stále ještě těšil velké vážnosti. Já jsem se zatím trochu porozhlédl: pokoj nebyl velký, ale už odpovídal Bettyině povaze. Na stěnách byly napínáčky připíchnuté fotografie, všechny oplývající bohatým věnováním. Četl jsem jména, někteří jejich nositelé už byli mrtví. Bylo mezi nimi šest, kteří se už z Německa nedostali, a jeden, který se tam vrátil zpátky.

„Proč máte Forsterovu fotografii ve smutečním rámečku?“ zeptal jsem se. ,,Vždyť ještě žije.“

„Protože se vrátil zpátky.“ Betty se obrátila ke mně. „Víte, proč se vrátil?“

„Protože nebyl žid a táhlo ho to domů,“ řekl Kahn. „A neuměl anglicky.“

„Protože v Americe nemají hlávkový salát,“ oznámila Betty vítězoslavně. „A to z něho udělalo melancholika.“

Kolem se ozval přidušený smích. Znal jsem tyhle poloironické a polozoufalé vtipy emigrantů. Byly taky o Göringovi, Goebbelsovi a Hitlerovi. „Tak proč jste tu fotku jednoduše nesundala?“ zeptal jsem se.

,,Protože ho mám přesto ráda a protože je veliký herec.“

Kahn se dal do smíchu. „Betty je vždycky neutrální,“ řekl. „Až jednou všecko skončí, bude první, která o našich bývalých přátelích, kteří mezitím v Německu psali protižidovské knihy a stali se obersturmführery, řekne, že to dělali jen proto, aby židy zachránili, nebo zabránili zlému!“ Poplácal ji po masitém zátylku. „Není to tak, Betty?“

„Když se z ostatních stávají svině, my se svinsky chovat nemusíme,“ opáčila Betty trochu ostře.

„To je právě to, s čím oni počítají,“ odvětil Kahn nevzrušeně. „Tak jako budou, až skončí válka, počítat s tím, že Američani hned po posledním výstřelu začnou posílat vlaky se špekem, máslem a masem pro chudáky Němce, kteří je přece chtěli pouze zničit.“

„Co myslíte, že by Němci udělali, kdyby vyhráli válku? Taky by rozdělovali špek?“ zeptal se kdosi a zakašlal.

Neodpověděl jsem; tyhle řeči jsem znal příliš dobře. Prohlížel jsem si dál fotografie.

„Bettyin seznam mrtvých,“ řekla drobounká, velmi bledá žena, sedící na lavici pod fotografiemi. „Tohle je Hastenecker.“

Rozpomněl jsem se na Hasteneckera. Francouzi ho zavřeli do internačního tábora se všemi emigranty, které pochytali. Byl spisovatel a věděl, že když ho Němci dopadnou, bude ztracen. Taky věděl, že gestapáci budou v internačním táboře slídit. Když byli Němci už jen pár hodin od lágru, spáchal sebevraždu.

„Starý francouzský šlendrián,“ řekl Kahn trpce. „Sice to tak nemyslí, jenže druhý na to zařve.“

Vzpomněl jsem si, že v jednom lágru přiměl Kahn velitele k tomu, že propustil pět emigrantů. Naléhal na něho tak, že ten chlap, který se neustále odvolával na důstojnickou čest, aby tím zakryl svou nerozhodnost, nakonec povolil a utečence, kteří by byli jinak přišli o život, pustil v noci na svobodu. Bylo to obtížnější než jindy, protože v lágru bylo taky pár nacistů. Ale Kahn nejprve velitele přesvědčil, že by měl nacisty propustit, jinak že ho zatkne gestapo, až budou kontrolovat jeho lágr. Pak propuštění nacistů využil k nátlaku na velitele a prohlásil, že celou tu věc oznámí ve Vichy. Říkal tomu morální vydírání po etapách. Působilo.

„Jak jste se dostal z Francie?“ zeptal jsem se Kahna. „Tak, jak to bylo tenkrát normální. Úplná groteska. Gestapo začalo pomalounku větřit. Jednoho dne mi už nebyla nic platná ani moje huba, ani problematický titul vicekonzula. Sebrali mě a musel jsem se svléknout. Chtěli starým způsobem zjistit, jestli jsem žid, jestli jsem obřezaný. Zpěčoval jsem se, jak jen to šlo, vysvětloval jsem, že tisíce křesťanů je obřezaných, v Americe prakticky všichni. Čím víc výmluv jsem si vymýšlel, tím spokojeněji se ti pacholci šklebili. Dostali mě. Ohromně se bavili, když viděli, jak se zoufale ošívám. Nakonec jsem ze zoufalství zmlkl a velitel, takový řídící učitel s brejličkama, cynicky řekl: „A teď, ty svině jedna židovská, kalhoty dolů a pochlub se tím svým obřezaným inštrumentem! Uřízneme ti ho a dáme ti ho sežrat!“ Jeho podřízení, dobře vypadající blonďatí muži, řičeli smíchy. Svlékl jsem se a oni málem zkoprněli: nebyl jsem obřezaný. Můj otec byl žid nezatížený předsudky a nepokládal tento zvyk v mírném podnebí za nezbytný.“

Kahn se usmál. „Pochopil jste ten trik? Kdybych se byl okamžitě svlékl, neudělalo by to na ně žádný velký dojem. Takhle byli úplně vedle a bylo jim to trošku trapné. „Proč jste to neřekl hned?“ zeptal se ten řídící učitel.

„Co?“

„Že nejste žid.“

Naštěstí se tam objevili dva z těch nácků, kteří byli na můj popud propuštěni a teď měli být posláni do Německa. Zas jedna z grotesek, bez nichž bychom byli už dávno v pánu. A ti dva při všech svatých přísahali, že jsem jejich přítel. Že jsem pro ně něco udělal. To rozhodlo. Protože jsem se stával výhružnější a mlčenlivější a utrousil pár jmen, neudělali to, čeho jsem se obával: nepředali mě vyšším místům. Měli strach, že by je za tohle nedorozumění setřeli. A tak mi div neděkovali, když jsem slíbil, že z toho nebudu nic dělat, a s úlevou mě nechali běžet. Běžel jsem daleko, až do Lisabonu. Člověk má vědět, kdy už se nevyplácí riskovat. To máte najednou pocit, který se podobá prvnímu lehkému záchvatu angíny pectoris. Už předtím míváte takové svíravé pocity, jenže tenhle pocit je jiný, a uděláte moc dobře, když ho uposlechnete. Příští záchvat může být smrtelný.“

Seděli jsme potmě v jeho obchodě.

,,Tenhle obchod vám patří?“ zeptal jsem se s upřímným zájmem.

„Ne. Jsem tu zaměstnán. Jsem dobrý prodavač.“

„To věřím.“

Venku proudila velkoměstská noc plná světel a lidí. Bylo to, jako by nás neviditelná stěna chránila před něčím víc než jenom hlukem — seděli jsme jako v nějaké jeskyni.

„Potmě cigareta nechutná,“ řekl Kahn. „Nebylo by to báječné, kdyby člověk ve tmě necítil ani bolest?“

„To je člověk ještě citlivější, protože se víc bojí.“

„Čeho?“

„Sama sebe. Fantazie. A měl by se bát jen druhých.“

„Taky fantazie.“

„Ne,“ řekl Kahn klidně. „Tomu se věřilo do osmnáctého roku. Od třiatřicátého lidé vědí, že tomu už tak není. Kultura je tenounká vrstva, a stačí jenom déšť, aby ji odplavil. To nás naučil národ básníků a myslitelů. Byl pokládán za vysoce civilizovaný. A přetrumfnul Attilu i Džingischána. Jedním jediným jásavým obratem k barbarství.“

„Můžu rozsvítit?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě.“

Mžourali jsme na sebe, když nás odshora pokropilo nemilosrdné světlo.

„Zvláštní, kam tak člověka zanese vítr,“ řekl Kahn, vytáhl hřebínek a přičísl si vlasy. „Ale hlavní věcí je, že někde přistane a něco začne. Že nečeká. Ostatní…,“ mávl někam do dálky, „čekají. Na co? Že se kvůli nim doba obrátí? Chudáci. A co děláte vy? Máte už něco jako zaměstnání?“

„Pomáhám roztřiďovat věci v jednom starožitnictví.“

„Kde? Na Druhé avenue?“

„Na Třetí.“

„To je prašť jako uhoď. Žádné vyhlídky. Zkuste začít s něčím vlastním. I kdybyste měl prodávat kamení. Nebo vlásenky. Taky dělám ještě něco mimo. Pro sebe.“

„Chcete se stát Američanem?“

,,Chtěl jsem být Rakušanem, pak Čechem. Němci bohužel obě země okupovali. Pak jsem se chtěl stát Francouzem — s týmž výsledkem. Teď jsem zvědav, jestli Němci obsadí taky Ameriku.“

„Já jsem zas zvědav, na které hranici mě za deset dní vysadí.“

Kahn zavrtěl hlavou. „To není ještě tak jisté. Betty vám obstará doporučení tří prominentních utečenců. Feuchtwanger vám je dá taky, ale jeho nemá tak moc velkou váhu. Feuchtwanger stojí moc vlevo. Amerika sice uzavřela spojenectví s Ruskem, ale zas ne natolik, aby schvalovala komunismus. Heinrich a Thomas Mannovi sice reprezentují extratřídu, ale doporučení Američanů jsou přece jen lepší. Znám jednoho nakladatele, který by chtěl vydat mé vzpomínky. Jenže já je nikdy nenapíšu, ale to mu povím až tak za dva roky. Zajímá se o emigranty. Asi větří kšeft. Kšeft spolu s idealismem je neporazitelná kombinace. Zítra mu brnknu. Řeknu, že jste jedním z těch, co jsem dostal z Gursu. „Byl jsem v gurském lágru,“ řekl jsem.

„Fakt? Utekl jste?“

Přikývl jsem. ,,Podplatil jsem stráž.“

Kahn ožil. „To je znamenité. Najdeme vám pár svědků. Betty zná spoustu lidí. Nevzpomínáte si na někoho, kdo se dostal do Ameriky?“

„Pane Kahne,“ řekl jsem, „Amerika byla zaslíbenou zemí. Tenkrát jsme nemysleli tak daleko za Gurs. Nemám taky žádné doklady.“

„To nevadí. Něco seženeme. Hlavně aby vám prodloužili pobyt. Řekněme o pár týdnů. Nebo měsíců. K tomu potřebujeme advokáta, protože zbývá málo času. Známe dost emigrantů, kteří byli advokáty. To obstará Betty. Ale my teď potřebujeme amerického advokáta, kvůli té lhůtě. Betty si však jistě poradí i s tímhle. Máte peníze?“

„Na deset dnů.“

„Ty potřebujete sám. Musíme zjistit, kolik bude ten advokát chtít. Nesmí to být moc.“

Kahn se usmál. „Zatím ještě drží emigranti při sobě. Mizérie je lepší tmel než štěstí.“

Pohlédl jsem na Kahna. Jeho bledý, vyzáblý obličej byl jakoby zvláštně vystínovaný.

„Máte proti mně trošku výhodu,“ řekl jsem. „Že jste žid. Podle neblahých zásad tamtěch na druhé straně k nim nepatříte, já se takovou ctí pochlubit nemohu. Já k nim patřím.“

Kahn se ke mně obrátil. „Můj národ?“ řekl ironicky. „Jste si tím jist?“

„Vy ne?“

Kahn si mě mlčky měřil. Cítil jsem se nesvůj. ,,Mluvím nesmysly,“ řekl jsem po chvíli, jen abych něco řekl. ,,Myslím, že jedno nemá s druhým nic společného.“

Kahn si mě pořád ještě prohlížel. „Můj národ…,“ řekl pak a vstal. „Taky už začínám mluvit nesmysly. Pojďte! Uděláme teď něco nežidovského a vypijeme spolu láhev něčeho ostrého.“

Nechtěl jsem pít, ale taky jsem nedokázal odříct. Kahn vypadal zcela vyrovnaný a klidný, jenže právě tak klidný vypadal taky Josef Bár tenkrát v Paříži, když jsem byl příliš unavený, abych s ním propil noc, a ráno jsem ho pak našel oběšeného v jeho ubohém hotelovém pokoji. Lidé, kteří nikde nezapustili kořeny, byli velmi labilní a náhody u nich hrály velkou roli. Kdyby si byl Stefan Zweig toho večera, kdy si spolu se svou ženou vzali v Brazílii život, mohl s někým promluvit nebo někomu aspoň zatelefonovat, snad by k tomu nedošlo. Tak seděl v cizí zemi mezi cizími lidmi, a navíc se ještě dopustil té chyby, že psal své vzpomínky, místo aby se jim vyhýbal jako moru. Podlehl jim. Proto jsem se jich bál i já, pokud jsem nemohl něco dělat. Věděl jsem, že něco dělat musím a chci,a tížilo mě to jako balvan — jenže to by musela skončit válka a musel bych se vrátit do Evropy.

Přišel jsem do hotelu, který se mi zdál bezútěšnější než dřív. Posadil jsem se v staromódní hale, abych počkal na Melikova. Nevšiml jsem si, že tam někdo je, až jsem měl najednou dojem, že slyším někoho vzlykat. V koutě u stojanu s listnatými kytkami seděla nějaká žena. V neurčitém světle jsem po chvíli rozeznal Natašu Petrovnu.

Pravděpodobně taky čekala na Melikova. Pláč mi šel na nervy. Byl jsem trošku otupělý alkoholem, a tak jsem chvíli počkal a teprve pak k ní zamířil.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla.

,,Stalo se něco?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Proč by se mělo něco stát?“

„Protože pláčete.“

„A proto se muselo něco stát?“

Zadíval jsem se na ni. „Ale přece musíte mít nějaký důvod k pláči?“

„Myslíte?“ řekla náhle nevraživě.

Nejraději bych byl odešel, jenže jsem neměl v hlavě tak docela jasno.

„Obvykle člověk mívá nějaký důvod,“ řekl jsem nakonec.

„Tak? To nemůže plakat bez důvodu? To musí mít vždycky všecko nějaký důvod?“

Vůbec bych se byl nedivil, kdyby byla prohlásila, že jenom pro stupidní Němce musí mít vždycky všechno nějaký důvod. Dokonce jsem čekal, že to řekne. Ale zmýlil jsem se.

„Vy to neznáte?“ zeptala se místo toho.

„Umím si to představit.“

„Neznáte to?“

Byl bych jí mohl říct, že těch důvodů jsem měl bohužel vždycky víc než dost. Představa, že člověk může brečet bez důvodu, jen ze světabolu nebo trudnomyslnosti, pocházela z jemnocitnějšího století. „Nikdy jsem k tomu neměl příležitost,“ řekl jsem.

„Ovšem že ne. Proč byste taky měl mít.“

Tady to máš, pomyslel jsem si. Bílé Rusko útočí. „Promiňte,“ zamumlal jsem a chtěl jsem zmizet. Útok plačící ženy mi tak ještě chyběl.

„Já vím,“ řekla rozhořčeně. „Je válka a je směšné plakat pro nic. Ale já prostě pláču. Pláču, i kdyby mělo být vybojováno tisíc bitev.“

Zastavil jsem se. „To chápu. Co s tím má válka co společného, ne? I kdyby bylo bůhvíkde zabito statisíce lidí — když se jeden řízne do prstu, nebolí ho to proto míň.“

Proč tu blábolím takovéhle pitominy, pomyslel jsem si. Proč tu hysterku nenechám, ať si brečí, jak chce? Proč neodejdu? Ale stál jsem dál, jako by byla posledním člověkem na světě, a tu jsem si uvědomil proč: Nechtěl jsem být sám.

„Všechno je marné,“ řekla. „Všechno, všechno, ať děláme co chceme! Musíme zemřít, a nikdo tomu neunikne.“

Kristepane! Ještě tohle! ,,Přece jen existují rozdíly,“ řekl jsem. „Jedním z nich je ten, jak dlouho tomu člověk uniká.“

Neodpověděla.

„Nechcete se něčeho napít?“ zeptal jsem se.

„Ty jejich coca-coly nemůžu ani vidět,“ odvětila. „Co je to za pití?“

„A co byste říkala vodce?“

Vzhlédla.

„Vodce? Kde tu seženete vodku, když tu Melikov není? Kde vůbec je? Proč tu není?“

„To nevím. Ale vodku mám u sebe v pokoji. Můžu pro ni dojít.“

„To je rozumný nápad,“ řekla Nataša Petrovna.

Pak dodala něco, co mi připomnělo všechny Rusy, které jsem v životě poznal: „Proč vás to nenapadlo už dřív?“

Šel jsem pro zbytek vodky, který jsem ještě měl, a s nechutí šel zpátky. Snad se Melikov brzy vrátí a pak se pokusím hrát s ním šachy tak dlouho, dokud se trochu neuklidním. Od Nataši Petrovny jsem toho moc nečekal.

Když jsem stanul u jejího stolu, jako by tam seděl někdo jiný. Slzy zmizely, tvář měla napudrovanou, a dokonce se usmívala. „Jak to, že máte rád vodku?“ zeptala se. „U vás ji přece nepijete.“

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „V Německu se pije pivo a šnaps. Jenže já už na svou vlast zapomněl a nepiju pivo ani šnaps. Ale ani vodce tak moc neholduju.“

„Co tedy pijete?“

Co je tohle za idiotskou zábavu, pomyslel jsem si, a řekl jsem: „Co zrovna je. Ve Francii jsem pil víno, když jsem ho sehnal.“

„Francie,“ řekla Nataša Petrovna. „Co z ní Němci udělali!“

„Já u toho nebyl. V té době jsem seděl ve francouzském internačním táboře.“

„Samozřejmě! Jako nepřítel.“

„Předtím jsem byl v německém koncentračním táboře. Taky jako nepřítel.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne,” odpověděl jsem zlostně. Podělaný den, pomyslel jsem si. Jako bych byl v začarovaném kruhu. A přitom nechci nic, než se z něj dostat ven.

„Nechcete ještě trochu vodky?“ zeptal jsem se. Už jsme si opravdu neměli co povídat.

„Děkuju. Radši ne. Popíjela jsem dost předtím.“

Mlčel jsem. Náladu jsem měl pod psa. Být takhle mezi vším a přitom nikde.

,,Bydlíte tu?“ zeptala se Nataša Petrovna.

„Ano. Dočasně.“

„Každý tady bydlí dočasně. Ale někteří pak zůstanou navždy.“

„Možná. Taky jste tu bydlela?“

„Ano. Ale teď už ne. Neměla jsem odtud nikdy odcházet. A neměla jsem sem nikdy chodit, myslím jako do New Yorku.“

Byl jsem příliš unavený, abych se jí vyptával dál. A vyslechl jsem už příliš mnoho osudů, velkých i malých, abych byl ještě zvědav. Někdo, kdo bědoval nad tím, že přišel do New Yorku, mě už nezajímal. Patřil k jinému, neskutečnému světu. Nataša Petrovna vstala. „Musím jít.“

Na okamžik se mě zmocnila lehká panika. ,,Nepočkáte na Melikova? Přijde co nevidět.“

„Pochybuji. Přišel Felix, který ho zastupuje.“ Teď jsem si i já povšiml malé, plešaté hlavy. Felix stál přede dveřmi a kouřil. „Děkuji za vodku,“ řekla Nataša Petrovna. Pohlédla na mě svýma šedýma, jakoby neprůhlednýma očima. „Zvláštní, jak málo může někdy člověku pomoct,“ řekla. ,,Někdy stačí i někdo, koho vůbec neznáme.“

Pokynula mi a šla. Byla ještě větší, než jsem si myslel. Její kroky zněly na prkenné podlaze hlasitě a energicky, jako by chtěla něco rozdupat. Připadalo mi, že se vůbec nehodí k té pružné štíhlé postavě, která se lehounce kolébala.

Zazátkoval jsem láhev a šel za Felixem, který zastupoval Melikova. „Jak se vede, Felixi?“ zeptal jsem se.

„Tak jak se vede,“ odpověděl a nepřítomně civěl ven na ulici. „Jak jinak?“

Cítil jsem, že mu najednou zuřivě závidím, jak si tu tak pokojně pokuřuje. Ta hořící cigareta se náhle proměnila v symbol vesmírného míru. ,,Dobrou noc, Felixi,“ řekl jsem.

„Dobrou. Chcete ještě něco? Vodu? Cigarety?“

„Ne, nic, děkuju, Felixi.“

Otevřel jsem dveře svého pokoje. Zaplavil mě příval minulosti, jako by na mě čekala. Vrhl jsem se na postel a civěl jsem do šedého obdélníku okna. Byl jsem bezmocný, viděl jsem spoustu tváří a některé už jsem víc nespatřil, nehlasně jsem volal po pomstě, a přitom jsem dobře věděl, že je to marné, toužil jsem někoho zaškrtit, a nevěděl jsem koho. Mohl jsem jenom čekat, a tu jsem si všiml, že mám vlhké ruce, že pláču.

V.

Advokát mě nechal hodinu čekat. Měl jsem za to, že je to stará taktika, jak klienta zpacifikovat. Jenomže mě pacifikovat nemusel. Krátil jsem si čas tím, že jsem pozoroval další dva zákazníky v předpokoji. Jeden žvýkal žvýkačku, druhý se pokoušel přemluvit sekretářku, aby s ním šla v poledne na kávu. Sekretářka se mu jen smála. Měla pravdu. Ten chlapík měl falešné zuby a na krátkém tlustém prstu s okousaným nehtem měl malý, briliantový prstýnek. Naproti sekretářce visela mezi dvěma barevnými tisky s výjevy z newyorských ulic zarámovaná cedulka s jediným slovem: Think! Tuhle lapidární výzvu k myšlení jsem už viděl častěji, v hotelu Reuben dokonce na místě, kde by to člověk nečekal: před toaletou. Bylo to to nejprušáčtější, co jsem až dosud v Americe viděl.

Advokát byl širokoramenný, měl rozpláclý obličej a zlaté brýle. Jeho hlas byl nečekaně vysoký, čehož si byl vědom. Snažil se ho držet v hlubší poloze, a proto mluvil velmi tiše.

„Vy jste emigrant?“ zašeptal s pohledem, upřeným na dopis, který mu nepochybně poslala Betty.

„Ano.“

„Žid, přirozeně.“

Vzhlédl, když jsem mlčel. „Žid?“ opakoval netrpělivě.

„Ne.“

„Cože? Vy nejste žid?“

„Ne,“ řekl jsem udiveně. „Proč?“

„Pro Němce, kteří chtějí do Ameriky, ale nejsou židé, nepracuji.“

„A proč ne?“

„To vám snad nemusím vysvětlovat, pane.“

„Jistěže ne. Ale na to, abyste mi sdělil tohle, jste mě nemusel nechat hodinu čekat.“

„Paní Steinová mi nenapsala, že nejste žid.“

„Němečtí židé jsou podle všeho tolerantnější než američtí,“ řekl jsem jízlivě. „Zeptám se vás jako vy mě: Jste žid?“

„Jsem Američan,“ odpověděl advokát hlasitěji než dosud a rázem se mu zvýšil hlas. „A pro nacisty se neangažuji.“

Dal jsme se do smíchu. „Pro vás je každý Němec nacista?“

Hlas nabral ještě větší výšku a hlučnost. „Aspoň kousek nacisty vězí v každém Němci.“

Znovu jsem se zasmál. „A kus vraha v každém židovi.“

„Cože?“

Hlas rázem přeskočil ve fistuli. Ukázal jsem na cedulku, která stejně jako v předpokoji visela i v jeho kanceláři, tady ovšem ve zlatě: Think! „Nebo v každém cyklistovi,“ řekl jsem. „To je totiž stařičký vtip z devatenáctého roku: Na tvrzení, že válku zavinili židi, se tenkrát odpovídalo: A cyklisti. Když se někdo zeptal: A proč cyklisti?, tak se odpovídalo: A proč židi? Ale to bylo v devatenáctém roce. Tenkrát se ještě v Německu mohlo myslet, i když s obtížemi.“

Čekal jsem, že mě advokát vyhodí. Místo toho se mu ve tváři objevil široký úsměv, kterým se mu tvář ještě víc rozšířila.

„To není špatné,“ řekl hlubším hlasem. ,,Tenhle vtip jsem ještě neslyšel.“

„Je zastaralý,” odvětil jsem. „Dnes se místo vtipů střílí.“

Advokát opět zvážněl. „Mám fatální slabost pro vtipy,“ řekl. „Nicméně trvám na tom, co jsem řekl.“

„A já na opaku.“

,,Můžete to taky dokázat?“

„Líp než vy. Židi opustili Německo, protože museli: jinak by byli pronásledováni. To však ještě nedokazuje, že by odešli, kdyby je nikdo nepronásledoval. Ale ti, co židi nejsou, opustili Německo proto, že nenáviděli režim.“

„Vyjímaje špióny a špicly,“ řekl advokát suše.

„Špióni a špiclové mají vždycky prvotřídní doklady.“

Advokát mávl rukou. „Nedokazuje už ten fakt, že sám říkáte, že ne všichni židi byli proti nacistickému režimu, antisemitské smýšlení?“ zeptal se.

„Snad. Ale mezi židy. Tenhle názor totiž není můj. Pochází od mých židovských přátel.“

Vstal jsem. Už jsem měl dost tohohle pošetilého hraní si se slovy. Nic tak neunaví, jako když se někdo snaží druhému ukázat, co je za chytrou hlavičku, zvláště když jí není.

„Máte tisíc dolarů?“ zeptal se široký obličej.

„Ne,“ odpověděl jsem stroze. „Nemám ani sto.“

Nechal mě dojít skoro až ke dveřím. „Jak jste si to představoval s placením?“ zeptal se pak.

„Moji známí mi chtěli pomoct. Ale radši půjdu znova do internačního tábora, než abych na nich mohl chtít takový obnos.“

„Už jste někdy byl v nějakém?“

„Ano,“ odvětil jsem vztekle. ,,Dokonce v Německu. A tam se jmenují jinak.“

Čekal jsem, že teď mi ten rozumbrada začne vysvětlovat, že v koncentračních lágrech sedí taky kriminálníci a zločinci — což byla pravda. A pak bych se asi neudržel. Ale neměl jsem k tomu příležitost. Cosi za ním zabzučelo a ozvalo se melancholické: Kuku — kuku — dvanáctkrát. Byly to švarcvaldské kukačky; zvuky, které jsem slyšel naposled, když jsem byl ještě malý kluk.

„Jak líbezné,“ řekl jsem sarkasticky.

„Dárek mé ženy,“ odvětil advokát poněkud rozpačitě. „Svatební dar.“

Spolkl jsem otázku, jestli taky ty kukačky jsou antisemitské. Ale zdálo se mi, jako bych prostřednictvím těch kukaček získal nečekaného spojence. Advokát náhle takřka mírně prohlásil: „Udělám pro vás, co budu moct. Zavolejte mi pozítří dopoledne.“

„A co honorář?“

„To projednám s paní Steinovou.“

„Bylo by mi milejší, kdybych to věděl.“

„Pět set dolarů,“ řekl. „Ve splátkách, budete-li chtít.“

,,Myslíte, že něčeho dosáhnete?“

„Aspoň odklad. Pak budeme jednat dál.“

„Děkuju,“ řekl jsem. „Pozítří zavolám.“

„Umělecký kousek,“ vydechl jsem bezděčně, když jsem sjížděl v těsném výtahu uzoučkého domu dolů. Jakási žena s vlaštovčím hnízdem na hlavě a tvářemi, z nichž se sypala pudr, když výtah s cuknutím zastavil, na mě vrhla pobouřený pohled. Díval jsem se mimo ni s tak absolutním nezájmem, jak jen jsem byl schopen. Už jsem se poučil, že ženy v Americe hned volají policii. Think! Stálo na mahagonové cedulce ve výtahu nad hlavou s třesoucími se žlutými lokýnkami a nehybnou vlaštovčí havětí.

V kabinách výtahu jsem vždycky býval nervózní. Není v nich žádný druhý východ a těžko z nich jde uniknout.

Za mlada jsem měl rád samotu. V letech, kdy jsem byl na útěku a putoval z jedné země do druhé, jsem se jí naučil bát. Nejenom proto, že mě sváděla k meditování a tím velice rychle k melancholii, ale taky proto, že byla nebezpečná. Kdo se musí ustavičně schovávat, má rád společnost. Společnost ho dělá anonymním. Není nápadný.

Vyšel jsem na ulici, a bylo to, jako by mě objalo tisíc dalších anonymních přátel. Ulice byla otevřená, plná dveří, východů, koutů a odboček, a především lidí, mezi nimiž se člověk ztratí.

„Osvojili jsme si sentimentalitu zločinců proti své vůli, prostě z nutnosti,“ řekl jsem Kahnovi, s nímž jsem seděl na obědě v jedné italské hospodě. „Vy možná míň než my ostatní. Nedal jste si nic líbit a vracel jste rány, kdežto my jsme byli jen biti. Myslíte, že se toho někdy ještě zbavíme?“

„Strachu před policií asi ne. Je taky přirozený. Má ho každý slušný člověk. Tkví to v nedostatcích našeho společenského pořádku. Ale jinak? To už záleží na každém jednotlivci. Existuje-li nějaké místo, kde by se ho člověk mohl zbavit, pak je to tady. Tuto zemi založili emigranti. A tisíce jich tu každým rokem dostávají občanské právo.“ Kahn se zasmál. „Jaká to země! Tady stačí, když odpovíte na dvě otázky Ano a každý vás hned pokládá za báječného chlapíka. Máte rád Ameriku? Ano, je to ta nejnádhernější země na světě. Chcete se stát Američanem? Ano, samozřejmě, a poklepou vám na rameno a řeknou, že jste pašák.“

Vzpomněl jsem si na advokáta, od něhož jsem přišel. „Kuku!“ řekl jsem.

„Cože!“

Vyprávěl jsem Kalinovi o poslední epizodě při své návštěvě. „Ten esesácký Jehova s vykasanými rukávy se mnou jednal jako s malomocným,“ řekl jsem.

Kahn se ohromně bavil. „Kuku!“ odvětil. „Ale počítal vám jen pět set dolarů. To byla jeho omluva. Jaká je ta pizza?“

„Dobrá. Jako v Itálii.“

„Lepší než v Itálii. New York je italské město. Kromě toho taky španělské, židovské, maďarské, čínské, africké, třeskutě německé.“

„Německé?“

„A jak! Zajděte si jednou na Osmdesátou šestou, tam se to jen hemží heidelberskými pivnicemi, kavárnami Hindenburg, nacisty, německoamerickými a turnérskými kluby, zpěváckými spolky s jejich „Zdráv buď, vítězi!“ a stoly štamgastů s černobíločervenými, rozumíte?, s černobíločervenými a ne černočervenozlatými fangličkami…“

„Hákové kříže ne?“

„Veřejně ne. Jinak jsou Němci, žijící v cizině, často horší než ti v Německu. Vzdálenou milovanou vlast, z níž svého času odešli, protože vůbec nebyla milováníhodná, opřádají pavučinou sentimentality,“ řekl Kahn posměšně. „To byste musel slyšet, když začnou s patriotismem, pivním bratříčkováním, rýnskými písničkami a führerovskou sentimentalitou.“

Podíval jsem se na něj.

„Copak?“ zeptal se Kahn.

„Nic,” řekl jsem namáhavě. „A to tu existuje?“

„Američani jsou velkorysí. Neberou to moc vážně. Ani ve válce!“

„Ani ve válce,“ řekl jsem. Opět tu bylo to, co jsem nemohl pochopit. Tohle byla země, která byla od svých válek oddělena oceány a polovinou světa. Její hranice nikde nesousedily s nepřátelskými. Nebyla bombardována. Nikdo nestřílel.

„Války spočívají v tom, že se překročí sousední nepřátelské hranice,“ řekl jsem. „Kde tady jsou? V Japonsku a v Německu. To dělá válku tak neskutečnou. Vidíte vojáky, ale žádné raněné. Pravděpodobně zůstávají venku. Anebo žádní nejsou?“

„Nějací budou. A mrtví taky.“

„Přesto je to neskutečné. Jako by to všechno nebylo pravda.“

„Je to pravda. A jaká!“

Zadíval jsem se na ulici. Kahn sledoval můj pohled. „Je to stále jedno a totéž město?“ zeptal se. „Teď, když mluvíte anglicky daleko líp?“

„Předtím bylo jakýmsi obrazem, a pantomimou, teď už se jeví jako reliéf. Už má vyvýšeniny a prohlubně. Mluví, a člověk už leccos rozumí. Ještě ne moc, což přispívá k absurdnosti situace. I teď je ještě každý číšník malým Einsteinem, ale Einsteinem, kterému už rozumím — pakliže zrovna nemluví o fyzice a matematice. Kouzlo trvá, dokud nic nechcete. Ale jakmile něco chcete, nastávají těžkosti, a to pak z toho svého filozofického snění sletíte na úroveň zaostalého desetiletého kluka.“

Kahn objednal dvojitou porci zmrzliny. „Pistáciovou a citrónovou,“ zavolal za servírkou. Měl už druhou porci. „Mají tu dvaasedmdesát druhů zmrzlin,“ řekl nadšeně. „V tomhle krámku ne, ale u Johnsona a v drugstorech. Asi čtyřicet jsem jich už ochutnal. Tahle země je rájem pro milovníky zmrzliny. A já jsem na zmrzliny úplný fanda. Tato rozumná země dokonce posílá za svými vojáky, bojujícími na bůhvíjakém japonském atolu, lodi, nacpané zmrzlinou a steaky.“

Vzhlédl k servírce, jako by přinášela svatý grál.

„Pistáciovou nemáme,“ řekla. „Přinesla jsem vám peprmintovou a citrónovou. O. K.?“

„O. K.“

Servírka se usmála. „Ženy tu vypadají lákavě,“ řekl Kahn. ,,Stejně lákavě jako těch dvaasedmdesát druhů zmrzlin. Třetinu svých příjmů utrácejí za kosmetiku. Ale jinak by zas nenašly zaměstnání. Tady je mládí vším, a kde není, musí se vykouzlit uměle. I to patří do té vaší kapitoly o neskutečnosti.“

Naslouchal jsem Kahnovi pln klidu a uvolnění. Hovor plynul dál. „Znáte Faunovo odpoledne?“ zeptal se Kahn. „Tohle tady je jiný Debussy: Zmrzlinové odpoledne. Takových odpolední nemůžeme mít nikdy dost. Vyžehlují pomačkanou duši. Nemyslíte?“

„Něco podobného prožívám mezi starožitnostmi. Mandarínovo odpoledne, krátce předtím, než mu sťali hlavu.“

„Radši byste měl prožívat odpoledne s nějakým americkým¨děvčetem. Protože byste jí rozuměl jen zpoloviny, vrátil byste se bez zbytečného fantazírování do mystéria pitomoučkého mládí. Všechno, čemu člověk nerozumí, je tajuplné. Deziluze zkušenosti se nedostaví, protože chybějí slova, a vy tak máte možnost uskutečnit maličkatý sen lidstva: Prožít kousek života ještě jednou s moudrostí let a s navráceným kouzlem mládí.“ Kahn se usmál. „Nepromeškejte to! Každým dnem se toho trošku ztrácí. Rozumíte stále víc, a okouzlení ubývá. Zatím tu jsou ženy pro vás zjevením jižních moří, opředené neznámem a tajemstvím — ale každým novým slovem, kterému se naučíte, se vám budou měnit v hospodyně posedlé po parádě a cukroví. Opatrujte si své mládí desetiletého, které vám bylo znovu darováno. Budete rychle stárnout, za rok vám bude čtyřiatřicet!“

Kahn pohlédl na hodinky a kývl na servírku v modře proužkované zástěrce. „Poslední porci! Vanilkovou!“

„Máme taky mandlovou.“

„Tak mandlovou! A trošku malinové!“ Kahn se na mě podíval. „Taky uskutečňuji jeden sen mládí, jenže jednodušeji než vy — totiž moci sníst tolik zmrzliny, kolik chci. To můžu poprvé v životě tady. Je to pro mě jakýmsi symbolem svobody a bezstarostnosti. A v tyhlety věci jsme tam v Evropě přestávali věřit. Jak si je tu uskutečníte, je vaše věc.“

Mžoural jsem do prašného světla ulice, přecpané auty. Hučení motorů a svištění pneumatik působilo jednotvárný hluk, který uspával. „Co budete teď dělat?“ zeptal se mě Kahn po chvíli.

„Nebudu na nic myslet.“ odpověděl jsem. „Tak dlouho, jak jen budu moci.“

Lowy senior přišel za mnou do sklepa pod ulicí. V rukou držel nějaký bronz. „Co myslíte, že to je?“

„Co by to mělo být?”

„Bronz z období dynastie Čou. Nebo dokonce Šang. Patina vypadá pěkně, co?“

„Koupil jste to?“

Lowy se ušklíbl. „To bych bez vás neudělal. Někdo mi to přinesl. Čeká nahoře v obchodě. Chce za to sto dolarů. To znamená, že to dá za osmdesát. Zdá se mi to laciné.“

„Až moc laciné,“ řekl jsem a prohlížel si bronz. „Je ten člověk obchodník?“

,,Nevypadá na to. Nějaký mladík, který tvrdí, že ten bronz zdědil a potřebuje peníze. Je pravý?“

„Je to čínský bronz. Ale ne z období dynastie Čou. Ani Chan. Spíš z doby dynastie Tchang nebo ještě mladší. Sung nebo Ming. Kopie z období dynastie Ming udělaná podle nějakého starého kousku. Kopie se moc pečlivě nedělávaly, Tao-tienské masky jsou nepřesné; ty krouceniny se k tomu taky moc nehodí, takhle se začaly dělat až po období dynastie Chan. Naproti tomu dekor je kopií z doby dynastie Šang; jednoduchý, komprimovaný a výrazný. Ale maska žrouta a ornament, který ji vyplňuje, by měly být mnohem čistší a výraznější, kdyby pocházely z téže doby. Kromě toho je tu pár takových kudrlinek, jaké se na pravých starých bronzech nevyskytují.“

„Ale ta patina! Ta je přece moc krásná!“

„Pane Lowy,“ řekl jsem. „Jistě je to hodně stará patina. Ale nemá malachitový zkorodovatělý povlak. Nezapomínejte, že Číňani už v době dynastie Chan kopírovali bronzy z období dynastie Šang a zakopávali je — mají pěknou patinu, i když nepocházejí z doby dynastie Čou.“

,,Jakou má ten kus cenu?“

„Dvacet nebo třicet dolarů; ale to vy víte líp než já.“

„Nešel byste se mnou nahoru?“ zeptal se Lowy a modré oči se mu zaleskly loveckou horečkou.

„Musím?“

,,Nebaví vás to?“

,,Doběhnout malého podvodníčka? K čemu? Pravděpodobně jím ani není. Kdo dnes opravdu aspoň trochu rozumí archaickým čínským bronzům?“

Lowy po mně střelil pohledem: „Žádné narážky, pane Rossi!“

A tlustý mužíček s nohama do O energicky vyběhl nahoru po schodech ze sklepa. Schody se otřásaly a patlal z nich prach. Na okamžik jsem ještě zahlédl plandající kalhoty a boty, horní část těla už zmizela v obchodě.

Za pár minut se nohy objevily znova. A bronz taky. ,,Koupil jsem ho,“ řekl Lowy. „Za dvacet dolarů. Koneckonců Ming taky není k zahození.“

„To není,“ odvětil jsem. Věděl jsem, že Lowy ten bronz koupil jen proto, aby mi ukázal, že přece jen něčemu rozumí. Když už ne bronzům, tak aspoň kšeftu. Pozoroval mě.

„Jak dlouho tu budete ještě mít co dělat?“ zeptal se.

„Sakumprásk?“

„Jo.“

„No to záleží na vás. Chcete, abych už šel?“

„To ne. Ale nemůžeme si vás tu držet navěky. Snad už s tím budete co nevidět hotov, ne? Čím jste býval.dřív?“

„Novinářem.“

,,Nemůžete to dělat zas?“

„S tou mou angličtinou?“

„Vždyť už jste udělal docela slušný pokrok.“

„Ale pane Lowy. Vždyť nedokážu napsat bez chyby ani dopis.“

Lowy si poškrabal bronzem pleš. Kdyby ten kousek pocházel z období dynastie Čou, asi by to neudělal.

,,Rozumíte taky trošku obrazům?“

„Málo. Asi jako bronzům.“

Usmál se. „Pořád lepší než nic. Podívám se, co by se dalo dělat. Třeba bude některý z mých kolegů potřebovat pomoc. Kšefty jsou sice mizerné, vidíte sám, jak to vypadá, ale s obrazy je to jiné. Zvlášť s impresionisty. Staré obrazy jsou momentálně mrtvé. No, uvidíme.“

Lowy znovu ztěžka vyšel po schodech nahoru. Au revoir, sklepe, pomyslel jsem si. Nakrátko jsi mi byl temným domovem. Na shledanou, zlaté lampy z konce devatenáctého století, pestré aplikace z 1890, nábytku z doby občanského krále Ludvíka Filipa, vázy z Persie, křehké tanečnice z hrobů dynastie Tchang, koně z terakoty a vy všichni němí svědkové zašlých kultur! Měl jsem vás upřímně rád a prožil mezi vámi své americké mládí od deseti do patnácti let. Ahoj a evoé! Zdravím vás jako nedobrovolný příslušník jednoho z nejvšivějších století, pozdní gladiátor bez zbraní v aréně plné hyen, šakalů a jen velmi mála lvů. Jako ten, který se raduje ze života, než bude sežrán.

Uklonil jsem se na všechny strany, požehnal napravo i nalevo a podíval se na hodinky. Pracovní den mi skončil. Nad střechami se rudě klenul večer a sporé světelné reklamy se začínaly rozžíhat. Z restaurací zaváněl příjemný pach tuku a cibule.

„Co se to tu děje?“ zeptal jsem se Melikova v hotelu.

„Raoul. Chce si vzít život.“

„Odkdy?“

„Od dnešního odpoledne. Ztratil Kikiho, který mu byl čtyři roky přítelem.“

„V tomhle hotelu se hodně brečí,“ řekl jsem, naslouchaje tlumenému vzlykání, zaznívajícímu z kouta s kytkami. „A vždycky pod palmami.“

„V každém hotelu se hodně pláče,“ pravil Melikov. „V Ritzu taky?“

„V Ritzu se brečí, když dojde na burze ke krachu. U nás, když si člověk najednou uvědomí, že je beznadějně sám, i když si to nemyslel.“

,,Kikiho přejelo auto?“

„Něco horšího. Kiki se zasnoubil. S jednou ženskou. A to je pro Raoula taková tragédie. Kdyby byl Kiki utekl s jiným teploušem, zůstalo by to v rodině. Ale se ženskou! To je ten věčný nepřátelský tábor. To je zrada! Hřích proti Duchu svatému. Horší než umřít.“

,,Chudáci teplouši. Musejí se bránit na dvě strany. Proti mužské i ženské konkurenci.“

Melikov se usmál. „Raoul předtím pronesl řadu pozoruhodných výroků o tom, jak mu připadají ženy. Ten nejprostší byl: jako tuleni bez kůže. Taky o ženách s bujným poprsím, s touto okrasou, na kterou si v Americe tak děsně potrpí, se vyjadřoval velmi drsně.

Nejjemnější bylo: Vytahané kravské vemeno. Kdykoli si Raoul představí, že je Kiki k některému přisát, začne řádit. Dobře, že jsi přišel. Musíme ho dostat do jeho pokoje. Tady dole nemůže zůstat. Pomoz mi. Ten chlap má metrák.“

Přiblížili jsme se k palmovému zákoutí. „On se vrátí, Raoule,“ zašeptal Melikov. ,,Každý se může jednou splést. Kiki se vrátí. Seberte se!“

Pokusili jsme se ho zvednout. Vzpíral se o mramorový stolek a pofňukával. Melikov do něho znova začal zapřísahavě hučet. „Musíte se vyspat, pak bude všechno lepší. Kiki se vrátí, Raoule. Tohleto jsem už zažil mnohokrát. Vrátí se.“

„Poskvrněný!“ procedil Raoul.

Jak jsme ho znovu zvedali, šlápl mi na nohu. Metrák! „Hergot, dávejte pozor, bábo jedna zatracená!“

„Cože?“

„To se ví, chováte se jako ufňukaná bába,“ nadával jsem.

„Já a stará bába?“ řekl Raoul a náhle byl skoro normální.

„Pan Ross to tak nemyslí,“ chlácholil ho Melikov.

„Ale ano, myslím to tak!“

Raoul si přejel rukou přes oči. Dívali jsme se na něj a čekali, že začne hystericky křičet. „Já a ženská!“ řekl místo toho tiše a smrtelně uražen. „Já a ženská!“

,,Takhle člověka opustit,“ pravil Raoul a bez naší pomoci se zvedl.

Bez potíží jsme ho odvedli ke schodišti. „Na pár hodin si zdřímněte,“ domlouval mu Melikov. „Jeden nebo dva seconaly a osvěžující spánek. Pak šálek dobré kávy. Potom vám bude všechno připadat mnohem snazší.“

Raoul neodpověděl. I my jsme ho opustili. Celý svět. „Proč se s tímhle tlusťochem tolik páráte?“ zeptal jsem se.

„Je to náš nejlepší nájemník. Má dva pokoje s koupelnou.“

VI.

Bez cíle jsem se potuloval ulicemi a bál jsem se vrátit se zpátky do hotelu. V noci jsem měl sen, z něhož jsem se s výkřikem probudil. Už předtím se mi zdávalo, že mě honí policie, nebo jsem míval starý sen emigrantů: že jsem se dostal přes německé hranice a chytili mě esesáci. Ale to byly sny zoufalství nad vlastní hloupostí, že jsem se tam mohl vůbec octnout. Taky z nich jsem se mnohdy probouzel s křikem, ale pak jsem zjistil, že jsem v New Yorku, podíval jsem se z okna na narudlou noční oblohu ulice a opatrně jsem se zase natáhl: byl jsem zachráněn. Ale tenhle sen byl jiný, neurčitý, sflikovaný z útržků, úporný, temný, smolný a bez konce. Byla v něm jakási žena, vyděšená a hrozně bledá a nehlasně volající o pomoc, kterou jsem jí nemohl poskytnout. Zabředávala do hustých bažin smoly a staré krve, upírala na mě jakoby ochrnuté, vyděšené oči, bílá, křičíc beze slov, s černou dutinou rozevřených úst, vzpírala se černé, lepkavé mase, zazněly povely, blesky, jakýsi ostrý hlas se saským přízvukem, uniformy a příšerný pach vraždění, hniloby a ohně, dokořán otevřená dvířka pece plné sálajícího ohně, nějaký člověk, který pohnul jen jednou rukou, jedním jediným prstem, pomaloučku jej ohýbal a pak někdo, kdo mu na něj dupnul, a potom najednou řev, který přicházel ze všech stran a rozléhal se…

Zastavil jsem se před jednou výkladní skříní, ale nic jsem tam neviděl. Teprve po chvíli jsem si uvědomil, že stojím na Páté avenue před výklady firmy van Cleef a Arpels. Aniž jsem o tom přemýšlel, odešel jsem z Lowyho obchodu. Poprvé mi sklep připadal jako vězeňská kobka. Hledal jsem lidi a široké ulice a došel jsem na Pátou avenue.

Upíral jsem pohled na diadém, který kdysi patřil francouzské císařovně Evženii. Briliantové květy na černém sametu se třpytily v rafinovaném osvětlení. Vedle ležel náramek s rubíny, smaragdy a safíry, a na druhé straně prsteny a solitéry.

„Chtěla bys něco takového?“ zeptala se jakási žena v červeném kostýmu druhé.

„Teď se nosí perly,“ odvětila druhá žena. „Klasa nosí perly.“

„Kultivované, nebo pravé perly?“

„Kultivované i pravé. Perly a černé šaty. To je elegance klasy.“

„Myslíš, že Evženie nebyla klasa?“

„To byly jiné doby.“

„Nic bych se necukala, kdybych takový náramek měla,“ řekl červený kostým.

„Moc barevný,“ odvětila druhá žena.

Šel jsem dál. Postával jsem před trafikami, obchody obuví a porcelánem a před obrovskými výlohami módních obchodů s vodopády barev a hedvábí a davy čumilů. Prodíral jsem se mezi ně a okouněl jsem taky, naslouchal jsem a lapal po útržcích hovorů jako lekající ryba po vodě, procházel jsem celým tím večerním kypěním života a chtěl jsem ho sdílet, plout v něm jako všichni ti ostatní, ale místo toho jsem tím vším prchal jako Orestes, pronásledovaný vzdáleným ječením Fúrií.

Uvažoval jsem, nemám-li zajít za Kahnem, ale neměl jsem chuť mluvit s nikým, kdo mi připomínal minulost. Ani s Melikovem. Člověk se těžko zbavuje snu. Sny se obvykle během dne rozplynou, vytratí se, v člověku možná zůstane na pár hodin vzpomínka, ale ta se stále víc zamlžuje a vytrácí, až zmizí docela. Tohohle snu jsem se však nemohl zbavit. Zaplašil jsem ho, ale nezmizel. Zůstala hrozba, temná a připravená znovu zaútočit.

V Evropě jsem míval málokdy nějaké sny, musel jsem koukat, abych vůbec přežil, a tady jsem se domníval, že jsem tomu už utekl. Moře se svým šuměním položilo mezi to všechno tolik prostoru, že jsem se chytal naděje, že ta zatemněná loď, která se proplížila mezi ponorkami jako stínový přízrak, unikla i ostatním stínům. Ale teď jsem věděl, že ty stíny šly za mnou. Vplížily se tam, kde jsem je nemohl kontrolovat: do spánku a do nadpřirozeného světa, který si každá noc bez základů staví a ráno jej opět rozpráší. Tyhle sny však zůstávaly jako lepkavý, vlhký kouř — cítil jsem v zádech chlad — jako kouř, ohavný, nasládlý kouř. Kouř z krematorií.

Ohlédl jsem se. Nikdo mě nesledoval. Mezi kamennými průčelími s tisíci zářivých očí oken se klenula sladká únava krásného večera. Do výše druhého třetího patra se táhly nad sebou řady zlatých výloh, plných váz, obrazů, kožichů a pokojů s hnědě se lesknoucím starožitným nábytkem a hedvábnými lampami. Ze všech stran vyzařovala úděsná intimita měšťáctví; leporelo velkomyslného boha plýtvání a rozmařilosti, který jako by šeptal: Berte, berte. Je tu toho dost!

Jaký to klid a mír! Jaká to večerní procházka čerstvě probuzených iluzí, uvadlé lásky, která opět rozkvétá, nadějí, znovu se zelenajících pod vlahým deštěm milosrdných lží, chvíle touhy stát se velikým, chvíle tužeb a spící rezignace, chvíle, kdy si i generálové a politici nejenom myslí, ale dokonce i nakrátko cítí, že jsou lidmi a nebudou žít věčně.

Jak jsem přilnul k této zemi, která šminkuje mrtvé, zbožňuje mládí a své vojáky posílá na smrt do zemí, které předtím nikdy neviděli a o nichž ani nevěděli, kde leží a pro co v nich ochotně umírají. První světoobčané v uniformě.

Proč to všechno nedokážu sdílet? Proč věčně patřím k oné skupině bezdomovců, kteří se svou lámanou, bídnou angličtinou a žhavým, bušícím srdcem zdolávají nekonečné schody, jezdí výtahy a putují z jednoho pokoje do druhého, trpěni, avšak nemilováni, ale už milující, protože jsou přece jen trpěni?

Stanul jsem před obchodem s lulkami značky Dunhill. Ležely tu žíhaně hnědé a matně lesklé, symboly měšťáctví a jistoty, slibující nádherný pohled, večery poklidně plynoucích rozhovorů, noci s vůní medu, rumu a tabáku shag ve vlasech a s tlumenými zvuky vedle v koupelně, kde se ne příliš štíhlá žena připravuje na noc a do široké postele. Jak se to lišilo od cigaret daleké ciziny, vykouřených do posledního zbytku a spěšně zdusených, těch gauloisek, které voněly strachem a ne pohodou a životní spokojeností.

Začínám být hrozně sentimentální, pomyslel jsem si. Jak je to směšné: Stal jsem se jedním z bezpočtu Ahasverů jenom proto, abych fňukal po teplých kamnech a svátečních pantoflích? Po bezútěsné zatuchlosti zaběhaných zvyklostí sterilních pocitech vyšperkované nudy?

Energicky jsem se obrátil a opustil výkladní skříně Páté avenue. Vydal jsem se na západ a došel jsem alejí šejdířů a burieskních divadýlek do ulic, kde lidé mlčky vysedávali na vysokých schodech před domovními dveřmi; děti byly jako špinaví bílí motýlci před uzoučkými domy z hnědého kamene, dospělí byli unaveni a — jestliže se dalo věřit tomu, jak ve tmě vypadali — bez velkých starostí.

Nějakou ženu, myslel jsem si, čím blíž jsem přicházel k hotelu Reuben. Nějakou ženu, hloupého, smějícího se živočicha se žlutými vlasy a houpavým zadkem, ženu, která nic neví a na nic se neptá, leda jestli pro ni máš u sebe dost peněz, zapadnout s lahví burgunského z Kalifornie a pro mě za mě i s rumem, který je laciný, a strávit noc u ní v bytě, aby ses nemusel vracet-do hotelu, aspoň tuhletu noc, právě tuhletu noc. Ale kde hledat takovou ženu, holku, štětku? Tady jsem nebyl v Paříži, a už jsem se naučil, jak morální je newyorská policie, když jde o chudé lidi — tady lehké holky nechodí po ulicích, nepoznají se podle deštníčků nebo velikánských kabelek, tady jsou telefonní čísla, a to chtělo čas a znát ta čísla.

„Dobrý večer, Felixi,“ řekl jsem. „Melikov tu není?“

„Dneska je sobota,“ odpověděl Felix, „to mám službu já.“

Správně. Sobota, ještě tohle! Zapomněl jsem na to. Přede mnou tedy byla dlouhá, prázdná neděle, z které jsem najednou dostal strach. V pokoji jsem měl ještě zbytek vodky. A snad tam bude taky pár prášků pro spaní. Bezděčně jsem si vzpomněl na tlustého Raoula. Ještě včera večer jsem si z něho dělal legraci. A teď mi nebylo o moc líp.

„Slečna Petrovna se taky ptala na pana Melikova,“ řekl Felix netečně.

„Už odešla?“

„Myslím, že ne. Chtěla ještě chvilku počkat.“

Nataša Petrovna přicházela proti mně ve sporém světle plyšové haly. Doufejme, že se zas nerozbrečí, pomyslel jsem si, a znovu mě udivilo, jak je velká. „Musíte zase k fotografovi?“ zeptal jsem se.

Přikývla. „Chtěla jsem si dát ještě skleničku vodky, ale Vladimír Ivanovič tu dneska není. Zapomněla jsem, že má volno.“

„Já mám vodku,“ řekl jsem rychle, „dojdu pro ni.“

„Neobtěžujte se. U fotografa je jí spousta. Chtěla jsem tu jen ještě chvilku posedět.“

„Skočím pro láhev. Za okamžik jsem zpátky.“

Vyběhl jsem po schodech a otevřel dveře. Láhev se zaleskla na parapetu. Nedíval jsem se vpravo ani vlevo a popadl jsem láhev a dvě skleničky. Ve dveřích jsem se ohlédl. Nic nebylo vidět. Žádné strašidlo, ani duch. Postel ve tmě bíle svítila. Zavrtěl jsem hlavou a sešel dolů.

Nataša Petrovna vypadala jinak, než jak jsem ji měl ještě v paměti. Míň hystericky a skoro americky. Jen drsný hlas prozrazoval stopu přízvuku, ale spíš francouzského než ruského, pokud jsem to byl schopen posoudit. Na hlavě měla fialový hedvábný šátek, volně uvázaný jako turban. „Kvůli účesu,“ řekla. „Fotografujeme večerní šaty.“

„Proč tu tak ráda vysedáváte?“ zeptal jsem se.

„Ráda sedávám v hotelech. Tam se nikdy nenudíte. Lidé přicházejí a odcházejí. Vítají se, nebo loučí. To jsou ty nejhezčí chvilky v životě.“

,,Myslíte?“

„Jsou to ty nejméně nudné. To, co je mezi nimi…“

Učinila netrpělivý posunek. „Velké hotely jsou jeden jako druhý bezbarvé. Každý příliš skrývá své emoce. Máte pocit, jako by ve vzduchu bylo cosi dobrodružného, ale nikdy to dost dobře nevidíte.“

„Tady to je vidět?“

„Tady víc. Lidé se chovají nenuceně. Já taky.“ Zasmála se. „Však jste to viděl. Kromě toho mám ráda Vladimíra Ivanoviče. Je skoro jako Rus.“

„Copak on není?“

„Je Čech. Ale byl vším. Vesnice, odkud pochází, bývala kdysi ruská, po devatenáctém roce se stala českou. Pak německou, když ji obsadili nacisti. Teď to vypadá, že by snad měla být zase ruská — nebo česká. Nebo snad americká?“ Dala se do smíchu a vstala. „Už musím jít.“ Na okamžik zaváhala. ,,Pojďte se mnou. Máte něco na programu?“

„Nic. Ale nevyhodí mě ten fotograf?“

,,Nicky? Nesmysl. Tam je spousta lidí. O jednoho víc nebo míň, na tom vůbec nesejde. Taky je tam pár Rusů. Všecko je to tam trošku bohémské.“

Tušil jsem, proč chce, abych šel s ní. Chtěla napravit dojem, který na mě poprvé udělala. Jindy bych býval neměl chuť jet tam s ní, ale dnes večer jsem byl ochoten vzít všechno, jen abych nemusel sedět v hotelu sám. Na rozdíl od Nataši Petrovny pro mě hotel nebyl místem dobrodružství. Tuto noc už vůbec ne. ,,Nevezmeme si taxík?“ zeptal jsem se na ulici. Dala se do smíchu. „V hotelu Rouben si člověk taxíka nebere. To ještě vím. Není to daleko. A je takový hezký večer! Tyhle newyorské noci! Já jsem se pro život na venkově nenarodila. Vy ano?“

„Nevím.“

„Nikdy jste o tom nepřemýšlel?“

„Nikdy,“ řekl jsem. „Kdy bych si byl mohl takovéhle přepychové úvahy dovolit? Byl jsem vždycky rád, že vůbec žiju.“

„Pak máte ještě co dohánět,“ odvětila Nataša Petrovna. Kormidlovala proti proudu chodců jako štíhlá plachetnice a její profil pod fialovým turbanem se podobal profilu galeony, klidně brázdící moře na zdvižené přídi, skrápěné krůpějemi pěny a cele se oddávající plavbě. Šla rychle a tak dlouhými kroky, až se zdálo, že je jí sukně příliš úzká. Necupitala a dýchala klidně a zhluboka. Napadlo mě, že jdu poprvé v Americe takhle se ženou, a cítil jsem to.

Uvítali ji jako dítě, které bylo dlouho ztracené. V reflektory ozářené, obrovské, holé místnosti s posuvnými světlými stěnami bylo asi půl tuctu lidí. Fotograf a dva další muži ji objali a políbili. Útržky rozhovorů se třepotaly jako motýli, a mezi nimi jsem byl představován, podávala se vodka, skotská whisky a cigarety, a najednou jsem seděl v křesle, poněkud stranou tohoto hemžení, a zapomenut.

Zato se přede mnou začala rozvíjet podívaná, jakou jsem dosud nezažil. Vybalili velké krabice se šaty, odnesli je za závěs a opět je přinesli. Rozpoutala se debata, co se má fotografovat nejdřív. Kromě Nataši Petrovny tu byly ještě dvě manekýnky, jedna blond a druhá tmavovlasá, a ve stříbrných střevíčkách s jehlovými podpatky byly velice krásné.

,,Nejdřív pláště,“ prohlásila jakási energická žena. „Ne, nejdřív večerní šaty,“ protestoval fotograf, hubený muž s pískové žlutými vlasy, který měl na zápěstí zlatý řetízek. „Jinak budou zmačkané.“

„Vždyť si je nemusejí pod pláště oblékat. První se však musejí vrátit pláště. Především kožichy. Firma na ně čeká.“ „Tak dobře. Nejdřív tu kožešinovou pláštěnku!“

Nová debata, jak ji fotografovat. Slyšel jsem to, ale nevnímal. Vzrušené nadšení a verva, s jakou každý objasňoval své názory, připomínaly výstup na jevišti. Asi takhle nějak bych si představoval Sen noci svatojánské nebo nějakou rokokovou hru, Růžového kavalíra nebo nějakou Nestroyovu frašku — jenomže tady bylo všechno náramně důležité. Tady byli všichni celí rozpálení, a proto se to tak podivuhodně podobalo baletu a bylo tak neskutečné. Každým okamžikem jako by měl vystoupit Oberon za zvuku rohů. Tu se reflektory soustředily na bílou stěnu, k níž přitáhli obrovskou vázu s umělými gladiolami. Objevila se manekýnka na vysokých stříbrných podpatcích a v bezové kožešinové pláštěnce. Direktorka na ní řasila a uhlazovala záhyby, vzplanuly další dva reflektory zezdola a žena strnula, jako by na ni někdo vystřelil. „Dobrý!“ zvolal Nicky. „Ještě jednou, darling!“ Opřel jsem se v křesílku nazad. Udělal jsem dobře, že jsem šel s Natašou, pomyslel jsem si. Nic lepšího mě nemohlo potkat. „Teď Nataša,“ řekl kdosi. „Ten brajtšvancový plášť!“ Náhle tu stála, štíhlá a pevná a zahalená v nádherném kožichu, a na hlavě měla jakousi baskickou čapku z téže tenké, lesklé kožešiny.

„Perfektní!“ zvolal Nicky. „Zůstaň tak, jak jsi!“

Odstrčil direktorku, která chtěla něco změnit. „Až pak. Uděláme víc záběrů. Nejdřív tenhle bez pózování.“

Reflektory vyhledaly Natašinu drobnou tvář. V ostrém světle ze všech stran zářily její světlemodré oči jako hvězdy. „Teď,“ řekl Nicky.

Nataša Petrovna nestrnula jako obě ostatní manekýnky. Zůstala prostě stát, jako by se už ani předtím nehýbala. „Dobrý,“ řekl Nicky. „A teď si rozevři plášť!“

Pozvedla jej, jako by to byla dvě motýlí křídla. Kožich, který předtím vypadal úzký, byl ve skutečnosti ohromně volný a měl bílou podšívku s velkou šedou kostkou. „Drž ho tak!“ zvolal Nicky. „Jako páví oko, když roztáhne křídla. To je ono!“

„Jak se vám tu líbí?“ zeptal se kdosi vedle mne.

Byl to bledý černovlasý muž s neobyčejně lesklýma očima jako třešně.

,,Báječně,“ řekl jsem upřímně.

„Škoda, že už nemáme k dispozici věci od Balenciagy a velkých francouzských modelových domů. To je bohužel důsledek války,“ řekl muž s tichým povzdychnutím. „Ale Mainbocher a Valentina se taky dají vidět, ne?“

,,Rozhodně,“ řekl jsem, aniž jsem věděl, o čem mluví.

„No, doufejme, že to všechno brzy skončí a že zase budeme dostávat prvotřídní látky. Takové hedvábí z Lyonu…“

Muž se zvedl, protože ho volali. Vůbec mi nepřipadalo směšné, že. taky tohle je důvod posílat válku do horoucích pekel, naopak: zatímco jsem si tu takhle hověl, připadalo mi, že je to jeden z nejrozumnějších.

Na řadu přišly večerní šaty. Náhle přede mnou stála Nataša Petrovna. Měla na sobě dlouhé bílé a velmi úzké šaty s nahými rameny. ,,Nudíte se moc?“ zeptala se.

„Ne, naopak,“ řekl jsem trošku zmaten a zíral na ni. ,,Dokonce začínám mít příjemné halucinace. Zdá se mi, že ten diadém, co máte na sobě, jsem dnes odpoledne viděl za výlohou u van Cleefa a Arpelse. Ale to snad není možné?“

Nataša se zasmála. „Máte dobré oči,“

„Je to fakt tentýž?“

„Ano. Časopis, pro který děláme ty fotografie, si ho vypůjčil. Snad jste si nemyslel, že bych si ho koupila?“

„Bůhví. Dnes v noci se mi zdá být možné všechno. Ještě nikdy jsem neviděl tolik šatů a kožichů pohromadě.“

„Co se vám líbilo nejvíc?“

„Hodně věcí. Ale nejvíc snad ta široká, dlouhá černá sametová pláštěnka, kterou jste měla na sobě. Hádám, že je od Balenciagy.“

Otočila se a ostře na mě pohlédla. „Je od Balenciagy! Nejste špión?“

„Špión? Za toho mě ještě nikdy nepovažovali. V čích službách?“

„Ve službách konkurence. Jiné firmy. Nejste z branže? Jak jinak byste věděl, že ta pláštěnka je od Balenciagy?“

„Natašo Petrovno,“ řekl jsem slavnostně. „Přísahám vám, že ještě před deseti minutami mi bylo jméno Balenciaga úplně neznámé. Byl bych věřil, že je to značka nějakého auta. Slyšel jsem je poprvé od tamhletoho bledého pána naproti. Říkal totiž, že šaty od Balenciagy sem už nechodí. A tak jsem si udělal legraci.“

„A trefil jste se. Ta pláštěnka je skutečně od Balenciagy. Dopravili ji sem bombardovacím letadlem. Létající pevností. Propašovali ji.“

„Skvělé využití bombardéru. Až se to stane běžnou věcí, nastane zlatý věk lidstva.“

„Tak vy tedy nejste špión? Vlastně je to škoda. Ale tak se mi zdá, že s vámi se člověk musí mít na pozoru. Rychle kombinujete. Máte co pít?“

„Dost, děkuju.“

Volali ji.

„Až to tu skončí, tak si ještě na hodinku zajdeme do El Morocca. Je to tu zvykem,“ řekla na odchodu. „Půjdete s námi?“

Nezmohl jsem se na odpověď. Samozřejmě že jsem s nimi jít nemohl, protože na něco takového jsem neměl peníze. Budu jí to pak muset říct. Nebude to zrovna příjemné. Ale zatím je na to ještě času dost. Zatím jsem byl svolný se vším. Nechtěl jsem myslet nazítřek, ani na nejbližší chvíle. Tmavovlasá manekýnka, kterou vyfotografovali v dlouhém, lahvově zeleném flaušáku, odhodila plášť, aby si oblékla jiný. Pod pláštěm neměla šaty, jen spodní prádlo. Nikoho to nezajímalo. Pravděpodobně to vídali den co den. Někteří z těch mužů byli beztak homosexuálové. Tmavovlasá manekýnka byla neobyčejně krásná, byla v ní jakási lhostejnost, pomalá jistota ženy, která ví, že vyhraje, a moc jí na tom nezáleželo. Viděl jsem taky Natašu Petrovnu, když si měnila šaty. Byla bílá, dlouhá a štíhlá, a její pleť v sobě měla cosi měsíčního, připomínajícího perly. Nebyla můj typ stejně jako ona tmavovláska, které říkali Soňa. Nepřemýšlel jsem o tomhle všem nijak jasně, spíš jen tak mlhavě, a taky jsem ani nechtěl, aby se to zformovalo v nějaké přání nebo srovnání. Byl jsem hrozně rád, že nejsem v hotelu. Bylo ovšem poněkud zvláštní, že jsem tu tyto ženy, které jsem sotva znal, viděl v tolika různých situacích, jako .bychom byli důvěrně známí. Bylo to jako obraz, na němž spousta lazur překrývá barvu základní, která prosvítá a protepluje obraz, i když se zdá, jako by tam už nebyla.

Když byly krabice zabaleny, řekl jsem Nataše Petrovně, že s nimi do El Morocca nepůjdu. Slyšel jsem, že je to nejlepší noční klub v New Yorku.

„A proč ne?“ zeptala se.

,,Nemám u sebe dost peněz.“

,,Nebuďte blázen. Všichni jsme pozvaní. Myslíte si, že bych vás nechala platit?“ Zasmála se svým od kouření zdrsnělým hlasem. Možná že mi to trochu připomnělo smích gigola, ale najednou jsem měl nepříjemný pocit, jako bych byl mezi spiklenci.

,,Nemusíte ještě předtím vrátit ten šperk?“

„Až zítra. To obstará časopis. Teď se půjdeme napít šampaňského.“

Už jsem neprotestoval. Den skončil nečekaně ve spoustě jiskřivých faset ironie a prosté vděčnosti. Proto mě, když jsme se usadili v salónku El Morocca, ani neudivilo, že tam nějaký Vídeňák hraje německé písničky, třebaže Amerika je s Německem ve válce. Bylo mi jen jasné, že v Německu by tohle možné nebylo. Přitom v lokále sedělo hodně důstojníků. Bylo to, jako bych na cestě pouští našel oázu. Chvílemi jsem sice přepočítával svých padesát dolarů v kapse kalhot, odhodlán tento celý svůj majetek obětovat, kdyby to na mně někdo chtěl, ale nikoho to ani nenapadlo. Tak tohleto je mír, myslel jsem si, mír, jaký neznám, ta bezstarostnost, kterou jsem si nemohl nikdy dovolit, a myslel jsem si to bez závisti. Dost na tom, že to ještě vůbec existuje. Seděl jsem mezi cizími lidmi, kteří mi byli bližší a byli ke mně laskavější než ti, které jsem znal líp, seděl jsem vedle krásné ženy, jejíž vypůjčený diadém se třpytil v záři svíček, seděl jsem tu, maličký parazit před darovaným šampaňským, a bylo mi, jako bych si i já vypůjčil na jeden večer jiný život, který budu muset zítra vrátit.

VII.

„Nebude těžké dostat vás do nějaké umělecké galerie,“ řekl Lowy senior. „V tomhle případě za to můžete poděkovat válce. Je totiž nedostatek pomocných sil.“

„Už si pomalu připadám jako někdo, kdo na válce vydělává,“ odvětil jsem vztekle. ,,Pořád jenom slyším, jaké výhody mi válka přináší.“

„A ne snad?“ Lowy se poškrabal na holé lebce mečem falešné figurky svatého Michaela. ,,Kdyby nebyla válka, tak byste tu nebyl.“

„To je fakt. Ale kdyby nebyla válka, tak by taky Němci nebyli ve Francii.“

„Nejste radši tady než ve Francii?“

„Pane Lowy, tyhle otázky nejsou k ničemu. Tam i tady si připadám jako parazit.“

Lowyho tvář se zjasnila. „Parazit, to je ono! To jsem vám chtěl vysvětlit. Vzhledem k tomu, jak to s vámi je, nemůžete být zatím někde v galerii zaměstnán regulérně. Musíte si najít něco takového, jako jste měl tady. Zkrátka, něco načerno. Už jsem o tom mluvil s někým, kdo by vám něco podobného poskytl. Je to parazit. Bohatý parazit. Taky obchodník s uměleckými předměty. S obrazy. Ale parazit.“

,,Obchoduje s falešnými obrazy?“

„Chraň bůh!“ Lowy odložil falešného svatého Michaela a posadil se do silně opravovaného savonarolovského křesla z Florencie, jehož horní část byla pravá. „Obchod s uměním je záležitostí špatného svědomí,“ poučoval. „Člověk vlastně vydělává peníze, které by měl vydělat umělec. Vydělává vždycky několikanásobek toho, co kdysi dostal kumštýř. Pokud jde o starožitnosti a umělecké předměty, tak to není tak zlé, ale zlé je to, když jde o ,čisté umění.“

Vemte si van Gogha. Nikdy neprodal jediný obraz a nikdy se dosyta nenajedl; dneska na jeho obrazech vydělávají obchodníci milióny. A tak tomu bylo vždycky. Umělec hladoví a obchodník si kupuje zámky.“

„A vy si myslíte, že to obchodníky trápí?“

Lowy zamrkal. „Jenom potud, aby se tím zisk ještě víc okořenil. Obchodníci s uměním jsou zvláštní lidé. Nejenomže by chtěli na dílech umělců zbohatnout, ale často by taky chtěli stát na jejich úrovni, protože umělec, který jim chce něco prodat, bývá skoro vždycky chudý jak kostelní myš a nemá ani na večeři. Převaha člověka, který mu na tu večeři může dát, je vám jasná, ne?“

„Víc než dost. Ani nemusím být umělcem. V tom jsem znalcem.“

„Tak vidíte. Umělec je vždycky vykořisťován. A tak aby aspoň budili zdání, že milují umění, z něhož si báječně žijí, a že milují umělce, kterého vykořisťují, mají obchodníci s uměním galerie. To znamená, že tu a tam pořádají výstavy. Dělají to přirozeně proto, aby na umělcích, které k sobě připoutali smlouvami, vydělali peníze — ale taky proto, aby umělce udělali známým. To je jejich poměrně chatrné alibi, že dělají něco pro umění.“

„To jsou tedy ti paraziti umění?“ řekl jsem pobaveně.

„Ti ne,“ prohlásil Lowy senior a zapálil si doutník. „Tihleti pro umění ještě aspoň něco dělají. Parazity jsou ti obchodníci, kteří kšeftují a nemají ani krámy, ani galerie. Využívají zájmu, který vzbudili ti, co pořádají výstavy, a je samotné to nestojí ani šesták. Prodávají u sebe v bytě. Nemají jiné výdaje než za sekretářku. Činži za byt si strhávají z daní jako obchodní režii, protože v bytech mají pověšené své obrazy. A v tom bytě si celá rodina žije pěkně zadarmo. Zatímco my stojíme v obchodě a máme se zaměstnanci jen zlobení a výdaje, parazit spí do devíti, pak nadiktuje pár dopisů a jako pavouk čeká na zákazníka.“

„Vy na zákazníka nečekáte?“

„Ne tak přepychově jako nějaký pavouk. Jako zaměstnanec sebe samého. Ne jako pirát!“

„Proč taky nejste parazitem, pane Lowy?“

Podmračeně na mě pohlédl.

Uvědomil jsem si, že jsem udělal chybu. „Z estetických důvodů, co?“ zeptal jsem se.

„Z něčeho horšího. Z finančních důvodů. Takovéhle pirátství můžete provozovat, jen když máte prachy. A jakostní zboží. Jinak je z vás pouhý poskok, co roznáší obrazy. Musíte mít moc dobré zboží.“

,,Neprodává takový pirát laciněji? Má přece menší režii?“

Lowy zdusil doutník v renesančním moždíři, ale vzápětí jej zase vyndal, uhladil jej a znovu si zapálil. „Dráž!“ vyštěkl. „To je na tom to nejlepší! A ti zazobaní tupci se nechají napálit a myslí si, že kupují výhodněji. Lidé, kteří si nadělali milióny tvrdou prací, se v tomhle nechají ohromně podfouknout. Když zalahodíte jejich snobismu a společenské vážnosti, želbohu sednou na to jak mouchy na lep!“ Lowyho doutník zasršel jako ohňostroj. „Ambaláž!“ hořekoval.

,,Řekněte nějakému novopečenému milionáři, aby si koupil Renoira — vysměje se vám, protože si myslí, že je to bicykl. Ale řekněte mu, že Renoir zvýší jeho společenský prestiž, a koupí si jich hned několik. Chápete?“

Naslouchal jsem jako u vytržení. Čas od času mi Lowy dával takovéhle bezplatné lekce o praktickém životě, obvykle odpoledne, když nebylo moc práce, nebo večer, než jsem končil ve sklepě. Dnes to bylo brzy odpoledne.

„Víte, proč vám dávám tyhle kursy vyššího vzdělání v obchodování s obrazy?“ zeptal se Lowy senior.

„Abyste mě připravil na válku v obchodním životě. Tu druhou válku už znám.“

,,Znáte toho trochu o první totální válce světa a myslíte si, že je to nějaká novinka. Co svět světem stojí, neexistuje v kšeftu nic než totální válka. Fronta je všude.“ Lowy senior se protáhl. „Podobně jako v manželství.“

„Vy jste ženatý?“ zeptal jsem se. Neměl jsem rád, když se válka spojovala s různými hloupými přirovnáními. Válku nešlo vůbec k ničemu přirovnávat, ani k těm nejhloupějším věcem.

„Já ne,“ řekl Lowy senior náhle zachmuřeně. „Ale můj bratr na to pomýšlí. Představte si to! Tragédie! Chce si vzít jednu takovou kozu! To by byla naše zkáza!“

„Kozu?“

„No jo, takovou jednu křesťanku s peroxidem odbarvenou chundelí na hlavě, s očima jako herynk a hubou? která má samou chtivostí po našich těžce našetřených rezervách osmačtyřicet zubů. Myslím jako po našich dolarech. Odbarvená blond hyena s křivýma nohama.“

Počkal jsem chvíli, aby mi tento obraz ozřejmil.

„Chudák maminka, kdyby ta se toho dožila,“ pokračoval Lowy, ,,kdyby nebyla před osmi lety zpopelněna, obracela by se teď v hrobě.“

Nedostal jsem se k tomu, abych tu zmatenou záplavu slov rozebíral, protože jedno slovo mě zasáhlo jako signál návěštního zvonku. ,,Zpopelněna?“

„V krematoriu. Byla to zbožná židovka, narozená ještě v Polsku. Tady zemřela. Jistě chápete…“

„Chápu,“ pospíšil jsem si s odpovědí. „A váš bratr? Proč by se neměl oženit?“

„Ale přece ne s nějakou takovou kozou!“ rozčilil se Lowy. „V New Yorku je víc pořádných židovských dívek než kde jinde. Copak by tu nějakou nenašel? Jsou jich tu celé čtvrti. Ale to ne, on musí prosadit svou. To je, jako by se chtěl v Jeruzalémě oženit s holkou, která se jmenuje Brunhilda.“

Mlčky jsem naslouchal Lowyho výbuchu. Měl jsem se na pozoru, abych ho neupozornil na jeho antisemitismus naruby. V téhle věci to bylo jako s válkou: tady neexistovaly žerty a ironická přirovnání už vůbec ne.

Lowy se uklidnil. „Odpusťte mi,“ řekl. „Někdy se to v člověku vaří, až to přeteče. Chtěl jsem vám říct něco jiného. O parazitech. Včera jsem s jedním takovým parazitem mluvil o vás. Potřeboval by někoho, kdo se trochu vyzná v obrazech. Ne moc, aby něco neodkoukal a nevyzvonil to pak konkurenci. Někoho, jako jste vy, který se radši drží stranou, než žvaní. Máte se mu přijít představit. Dnes večer v šest. Smluvil jsem to za vás. V pořádku?“

„Mockrát vám děkuju,“ řekl jsem překvapeně. ,,Opravdu vám moc děkuju.“

„To víte, moc si nevyděláte. Ale nezáleží na tom, jaký je začátek, ale jaké jsou možnosti, jak říkával můj otec. Tady,“ Lowy ukázal na krám, „tady žádné možnosti nemáte.“

„Jsem vám vděčný, že jste mě tu nechal. A taky jsem vám vděčný, že mi chcete pomoct dál. Proč to vlastně děláte?“

„Nikdy se nesmíte ptát proč.“ Lowy si mě měřil. „Jo, proč. My jinak nejsme takoví lidumilové. Víte tedy proč? Já myslím proto, že vypadáte tak bezmocně.“

„Cože?“ řekl jsem udiveně.

„V tom to je,“ odvětil Lowy sám udiveně. „A vy přitom tak vůbec nevypadáte. Jenže budíte takový dojem. Přišel na to bratr, když jsme spolu o vás mluvili. Říkal, že asi budete mít úspěchy u žen.“

„No ne,“ vyhrkl jsem skoro rozhořčeně.

„Neberte to vážně. Už jsem vám říkal, jaký je bratr v těchhle věcech velbloud. Ale k tomu pirátovi jděte. Jmenuje se Silvers. Dnes večer.“

Silvers neměl na dveřích žádnou vizitku. Bydlel v soukromém domě. Očekával jsem jakéhosi dvounohého žraloka. Ale místo toho jsem uviděl jemného, štíhlého a spíš plachého člověka, velmi dobře oblečeného a zdrženlivého. Nabídl mi whisky se sodou a opatrně se mě vyptával. Pak přinesl z vedlejšího pokoje dva obrazy a postavil je na stojan. „Který obraz z těch dvou se vám víc líbí?“

Ukázal jsem na ten vpravo.

„Proč?“ zeptal se Silvers.

„Musí mít člověk hned nějaký důvod?“

„Zajímá mě to. Víte, od koho ty obrazy jsou?“

„Jsou to dvě kresby od Degase. To přece vidí každý.“

„Každý ne,“ řekl Silvers s podivně plachým úsměvem. „Někteří moji zákazníci to nepoznají.“

„Proč to tedy kupují?“

„Aby si taky mohli pověsit nějakého Degase,“ řekl Silvers melancholicky.

Vzpomněl jsem si na lekci Lowyho seniora. Zdálo se, že měl pravdu. Samozřejmě že jsem Lowymu nevěřil ani polovinu toho, co říkal, protože měl sklon přehánět, zvláště když si nebyl jist.

„Obrazy jsou emigranti jako vy,“ pravil Silvers. „A často skončí na podivných místech. Jestli jim je tam dobře, to už je jiná otázka.“

Došel do sousední místnosti pro dva akvarely. „Víte, co to je?“

„Akvarely od Cézanna.“

Silvers byl překvapen. „A mohl byste mi taky říct, který je lepší?“

„Každý Cézannův akvarel je dobrý,“ odpověděl jsem. „Dražší bude asi ten vlevo.“

„Proč? Protože je větší?“

„Proto ne. Je z pozdního období, už skoro kubistický. Velmi krásná krajina z Provence s Mont St. Victoire. V bruselském muzeu visí podobná.“

Silversův obličej se změnil. Vstal. „Kde jste dřív pracoval?“ zeptal se ostře.

Vzpomněl jsem si na Natašu Petrovnu. „Nikde jsem nepracoval,“ odvětil jsem klidně. „U žádné konkurence, a taky nejsem špión. Nějaký čas jsem byl v bruselském muzeu.“

„Kdy?“

„V době, kdy byl Brusel obsazen. Skrýval jsem se tam, ale podařilo se mi prchnout přes hranice. Odtamtud mám tyhle neškodné znalosti.“

Silvers si zase sedl. „V našem povolání nemůže být člověk nikdy dost opatrný,“ zamručel.

„Proč?“ zeptal jsem se, rád, že už nemusím dál nic vysvětlovat.

Silvers zaváhal. „Obrazy jsou jako živé bytosti. Jako ženy. Nesmíte je všude ukazovat, mají-li si zachovat své kouzlo. A cenu.“

„Ale k tomu jsou přece vytvořeny?“

„Snad, ale nejsem si tím tak docela jist. Pro obchodníka je důležité, když nejsou všeobecně známé.“

„Zvláštní. Myslel jsem si, že tím stoupá jejich cena?“

,,Zdaleka ne vždycky. Obrazům, které se příliš často ukazují, se v odborné hantýrce říká „okoukané“. Na rozdíl od takzvaných .panenských’, které byly pořád v rukou jednoho a téhož soukromého sběratele a které skoro nikdo nezná. Za takové obrazy se platí daleko víc. Ne proto, že jsou lepší, ale protože tady je důležitým momentem ještě znalcova a sběratelova radost, z objevení.“

„A za to se platí?“

Silvers přikývl. „Dnes bohužel existuje desetkrát víc sběratelů než znalců. Někdejší epocha sběratelů, kteří byli i znalci, skončila po první světové válce. S každým politickým a hospodářským úpadkem přichází i úpadek finanční. Majetky se střídají. Zanikají, a nové zase vznikají. Staří sběratelé jsou nuceni prodávat, a přicházejí noví, kteří mají peníze, ale nejsou to znalci. K tomu, aby se člověk stal znalcem, je zapotřebí času, trpělivosti a lásky.“

Naslouchal jsem mu. V šedé, sametem potažené místnosti se dvěma malířskými stojany jako by se zachytil ztracený klid mírových dob. Silvers postavil na štafle nový obraz. „Znáte tohle?“

„Monet. Pole máků.“

„Líbí se vám?“

„Je nádherný. Ten klid a mír! A to slunce! Slunce Francie.“

,,Můžeme to tedy zkusit,“ řekl konečně. „Žádné velké znalosti tu nebudete potřebovat. Důležitější je spolehlivost a mlčenlivost. Co byste říkal šesti dolarům denně?“

Rázem jsem ožil. „Za jak dlouho? Za dopoledne nebo odpoledne?“

„Za dopoledne i odpoledne. Ale mezitím budete mít spoustu volného času.“

„To je asi tolik, kolik si vydělá lepší poslíček.“ Čekal jsem, že mi teď Silvers řekne, že to moje místo tady stejně není ničím jiným. Ale Silvers byl decentnější. Vypočetl mi, kolik si vydělávají lepší poslíčkové. Bylo to míň.

„Pod deset dolarů to nemůžu dělat,“ řekl jsem. „Mám dluhy, které musím splatit.“

„Už?“

„Za advokáta, který se mi stará o povolení k pobytu.“ Věděl jsem, že to Silvers už jistě slyšel od Lowyho, jenže se tvářil, jako by to byla nějaká poskvrna a musel si teď znovu rozvážit, jestli mě může přijmout. Dravec nakonec přece jen ukázal zuby.

Dohodli jsem se na osmi, když mě Silvers s plachým úsměvem poučil, že ježto budu pracovat načerno, nebudu muset platit žádné daně. Kromě toho prý taky nemluvím plynně anglicky. Jenže v tomhle bodě jsem ho doběhl. Zato mluvím francouzsky, prohlásil jsem, a to je v jeho obchodě výhoda. Nato mi tedy přiklepl těch osm dolarů a slíbil, že když mi to tu půjde, můžeme si o gáži ještě jednou promluvit.

Když jsem se vrátil do hotelu, naskytl se mi nezvyklý obraz. V staromódní barabizně svítilo mnohem víc světel než jindy. I ta, která šetrné ředitelství obvykle vypínalo. Kolem stolu uprostřed se shromáždila zajímavá, pestrá společnost. V čele seděl Raoul. Jako upocená obrovská ropucha v obrovském bezovém obleku trůnil u kratší strany stolu, který byl k mému úžasu bělostně prostřen a u něhož obsluhoval číšník.

Vedle Raoula seděl Melikov, byl tu taky Lachmann a ta Portoričanka; pak Mexičan s růžovým motýlkem, kamennou tváří a bez ustání těkajícíma očima; nějaký ohromně blonďatý mladík, který měl basový hlas, třebaže by u něho každý spíš očekával vysoký soprán; dále dvě děvčata neurčitého věku, mezi třicítkou a čtyřicítkou, ostražité, španělské, dráždivé a tmavovlasé. A z druhé strany vedle Melikova seděla Nataša Petrovna.

„Pane Rossi,“ zvolal Raoul. „Prokažte nám tu čest!“

„Copak se děje?“ zeptal jsem se. „Hromadné narozeniny? Nebo někdo vyhrál hlavní výhru?“

„Sedněte si k nám, pane Rossi,“ odvětil Raoul už ztěžklým jazykem. „To je jeden z mých zachránců,“ pravil blonďatému mládenci s basem. „Potřeste si rukou. Tohle je John Bolton.“

Měl jsem pocit, jako bych v prstech sevřel leklou rybu. Vzhledem k jeho hlubokému hlasu jsem čekal pevný stisk ruky. „Co budete pít?“ zeptal se Raoul. „Máme tu všechno, po čem vaše srdce zatouží — coca-colu, seven-up, aalborg, bourbon, ray scotch — a je-li libo, i šampaňské. Co jste to tenkrát říkal, když se mé srdce topilo v žalu? Že všechno plyne, říkal jste. Podle nějakého starého Řeka, ne? Herakleita nebo Démokrita či Demokrata. Tak jak se říká v hlavě, napadne něco, na co bys střízlivý nikdy nepřišel. Někteří lidé jsou v opici neodolatelní.“

„Ale to bych z toho pak nic neměl. Já si pak už nic nepamatuju. To by bylo, jako by to nikdy nebylo.“

„Kdyby sis to tak uměl představit obráceně. Jako by to bylo a ty už o tom nevíš.“

„Dej pokoj, to by bylo něco jako podfuk,“ protestoval Lachmann rozčileně. „Člověk má zůstat poctivý.“

„A ty s tou tequilou jsi poctivý?“

„Jsem poctivý sám k sobě.“ Lachmann se naklonil k mému uchu. Dech měl horký a vlhký, třebaže pil jen vodu. „Zjistil jsem, že Inez má jednu nohu jenom neohebnou a ne amputovanou. Tu chromovou výztuž nosí jenom z marnivosti.“

„Ale Lachmanne!“

„Vím to. Ty neznáš ženské. Co když nechce kvůli tomu? Abych na to nepřišel?“

Na okamžik jsem nebyl schopen slova. Amore, amour, údere blesku omylu, naději nejhlubší beznaděje, bezstarostný zázraku bílé i černé magie, pomyslel jsem si, buďtež pozdraveny! Slavnostně jsem se uklonil: „Milý Lachmanne, zdravím v tobě hvězdný sen lásky!“

„Jdi se vycpat s těmi svými vtipy! Myslím to smrtelně vážně.“

Raoul se s námahou vzchopil. „Panstvo,“ řekl a pot z něho jen lil, „ať žije život. Myslím jako, že je fajn, že ještě žijeme. Když si pomyslím, že to není dlouho, co jsem si chtěl tenhle život vzít, tak bych si nafackoval. Co jsme to za idioty, když si myslíme, že jsme nejušlechtilejší?“

Portorikánka se dala zničehonic do zpěvu. Byla to nějaká španělská píseň, patrně z Mexika. Měla nádherný hlas, hluboký a silný, když zpívala, nespouštějíc pohled z Mexikána. Byla to píseň plná prudké, přirozené smyslnosti, skoro truchlivá, na hony vzdálená každému hloubání a civilizaci, z dob, kdy se lidstvo ještě nenaučilo svému lidskému dobru, totiž humoru, píseň jasná, nestoudná a nevinná. Mexikánec nehnul ani brvou. Taky žena jako by byla z kamene, až na ústa a oči. Dívali se na sebe bez jediného mrknutí, a melodie se linula a linula. Bylo to splynutí, aniž se jeden druhého dotkli, a každý to cítil. Viděl jsem, jak všichni mlčí, a viděl jsem, jak jsou všichni — Raoul a John, Lachmann, Melikov a Nataša Petrovna — vážní, jak je tato žena povznesla nad samy sebe, tato žena, která neviděla nic než svého Mexikána, a v něm, v jeho zchátralém gigolovském obličeji, život; a nebylo to ani divné, ani směšné.

VIII.

Než jsem nastoupil v novém místě, měl jsem tři dny dovolenou. První den jsem se vydal po Třetí avenue v době, kterou tam mívám nejradši, totiž pozdě odpoledne, kdy se ve starožitnictvích zastavuje čas, modrají stíny a procitají zrcadla. Z restaurací vanula první vůně smažené cibule a brambor, číšníci začínali prostírat a humři ve velkých výlohách King of the Sea se už marně pokoušeli uniknout ze svých ledových mučíren. Kdykoli jsem je viděl, vždycky mě trochu zamrazilo, protože mi připomínali mučírny v koncentračních táborech národa básníků a myslitelů.

,,Nejvyšší říšský lovčí, Hermann Göring, by něco takového nedovolil,“ pravil Kahn, kterého jsem zastihl před oddělením obrovských krabů.

,,Myslíte humry? Vždyť ti krabi jsou už rozčtvrceni!“

Přikývl. ,,Třetí říše je proslulá svou láskou ke zvířatům. Führerův ovčácký pes se jmenuje Blondi a Hitler o něj pečuje jak o dítě. Říšský lovčí, pruský ministerský předseda a tak dále, a tak dále, Cherusk Hermann s blondýnou Emmi Sonnemannovou chová ve své Walhalle mladého lvíčka, před nímž se producíruje ve starogermánském kroji, s loveckou trubkou po boku. A velitel všech koncentračních táborů Heinrich Himmler se rozplývá něhou nad angorskými králíky.“

„Proto rozčtvrcení krabi by mohli podnětně inspirovat říšského ministra vnitra Fricka. Ale halt! Jako kulturní člověk a doktor už nechal odstranit gilotinu jako příliš lidumilný nástroj a nahradil ji dobrou starou širočinou. Příště ho třeba napadne, aby byli židé čtvrceni jako krabi.“

„Neměli bychom toho už nechat?“ řekl Kahn. „Náš humor začíná být trudný.“

Podívali jsme se na sebe jako přistižení školáci. „Že se toho tak těžko zbavujeme,“ zamručel Kahn.

„Jenom my?“

„Všichni. Po prvním povrchním pocitu bezpečí a pštrosí politice, kdy si myslíme, že strčíme-li hlavu do písku, nikdo nás nevidí, se dostavuje nebezpečí. A toto nebezpečí je tím větší, čím líp schovaný si připadáte. Ještě tak nejlíp se vede těm, kteří jako mravenci po bouřce začnou s novým elánem budovat znovu hnízdečko, obchod, rodinu, budoucnost. Ale ti, co čekají, jsou v daleko větším nebezpečí.“

„Taky čekáte?“

Kahn na mě ironicky pohlédl. „Vy snad ne, Rossi?“

„Taky,“ řekl jsem po chvíli.

„Já rovněž. A proč vlastně?“

„Já vím, proč.“

„,Každý máme nějaké důvody. Jen se obávám, že se rozstříknou jako voda na horké plotně, až to jednou všecko skončí. Pak budeme moct odečíst pár ztracených let a budeme muset začít znova. Ti ostatní před námi budou mít o tato léta náskok.“

„No a co?“ řekl jsem udiveně. „Život přece není překážkový závod.“

„Ne?“ řekl Kahn.

„Ne kvůli konkurenci. Copak většina netouží vrátit se zpátky?“

,,Myslím, že to nikdo neví tak docela přesně. Někteří budou muset. Například herci, protože tady z nich nic nebude, protože se nikdy nenaučí pořádně anglicky. Nebo spisovatelé, kteří tu nemají čtenáře. Ale u většiny je důvod někde jinde. Nepřekonatelná, všivá touha po domově. Přese všechno! Je to k podělání! Víte, kdo byli v Německu nejlepšími vlastenci? Židi. Milovali tu zem s psovskou sentimentální oddaností.“

Mlčel jsem. Myslel jsem si, že židé třeba milovali tu zem tak horoucně proto, že je nikdy tak docela nepřijala jako matka. Taková slabá nejistota nedovolovala jejich lásce, aby došli klidu. Za císařství byli židé sice dokonce chráněni, ale později už ne. Přesto byl antisemitismus až do třiatřicátého roku zanedbatelný a byl spíše záležitostí vulgárních, upocených a nemytých neurotiků.

„To s tou láskou k Německu jsem zažil,“ řekl jsem. „Ve Švýcarsku. U jednoho židovského obchodního rady, kterého jsem chtěl pumpnout. Nedal mi ani šesťák. Místo toho dobrou radu, abych se vrátil do Německa. Noviny prý lžou. A jestli je z toho něco pravda, pak že jde o krutosti přechodného rázu. Tam, kde se kácí les, lítají třísky. A že židi si mnoho věcí zavinili sami. Když jsem mu řekl, že jsem sám byl v koncentračním táboře, prohlásil mi, že to určitě muselo mít nějaký důvod, a fakt, že jsem byl propuštěn, dokazuje, že jsou Němci spravedliví.“

„Proč vás propustili?“ přerušil mě Kahn.

„Protože nejsem žid,“ řekl jsem a měl jsem na sebe vztek, že jsem tohle všechno vůbec vypravoval. „Začal jsem na toho obchodního radu řvát. A on zase křičel na mě, že jsem antisemita.“

„Tenhle typ znám,“ řekl Kahn zachmuřeně. „Nevyskytuje se často, ale nicméně existuje.“

„Dokonce i v Americe.“ Vzpomněl jsem si na svého advokáta. „Kuku!“ řekl jsem.

Kahn se dal do smíchu a odvětil: „Kuku! K čertu se všemi idioty na tomhle světě!“

„I s těmi mezi námi.“

„S těmi nejdřív. Nezajdeme si teď přesto na pár krabů?“

Přikývl jsem. „Dovolte mi, abych vás na ně pozval. Je to povznášející pocit, když si člověk může něco takového zase jednou dovolit. Zmírňuje to jeho komplex, že je žebrákem ze zvyku. Anebo parazitem šlechetnosti, chcete-li.“

„Všechno, co zmírňuje komplex viny, že je člověk naživu, který nám naočkovávala naše milovaná vlast, je dobré a chvályhodné. Přijímám pozvání. Dovolte mi však, abych já zase zaplatil lahvičku newyorského ryzlinku, abychom si aspoň na chvíli připadali jako lidé.“

,,Copak tu jimi nejsme?“

„Z devíti desetin.“ Kahn vytáhl z kapsy růžový papír.

„Pas!“ řekl jsem zbožně.

,,Průkaz pro nepřátelské cizince,“ řekl Kahn. „Enemy alien. Tím jsme tady.“

„Tedy ještě pořád ne stoprocentními lidmi,“ odvětil jsem a rozevřel obrovský jídelní lístek. „Budeme jimi vůbec někdy?“

Večer jsme šli k Betty Steinové. I tady dodržovala zvyk z Berlína. Každý čtvrtek večer přijímala hosty. Přijít mohl každý. Kdo byl při penězích, přinesl, co měl — láhev vína, cigarety nebo konzervu párků. Betty měla gramofon se starými deskami, s písněmi Richarda Taubera a starými operetami od Kálmána, Lehára a Waltera Kolla. Někdy některý z básníků něco předčítal, ale většinou se diskutovalo.

,,Myslí to dobře,“ řekl Kahn. „Ale je to márnice s mrtvými i živými, kteří jsou mrtví, aniž to vědí.“

Betty na sobě měla hedvábné šaty z let před Hitlerem. Byly plné volánků a šustily, páchly práškem proti molům a byly fialové. S nimi kontrastovaly její červené tváře, kovově šedivé vlasy a lesklé tmavé oči. Vyšla nám vstříc s rozpřaženými, tlustými pažemi. Byla tak srdečná, že se člověk jen bezmocně usmíval, připadala mu dojemná a směšná a musel ji mít rád. Chovala se, jako by čas po třiatřicátém roce přestal existovat. Mohl existovat v jiné dny, ale ve čtvrtek ne. Ve čtvrtek se život vrátil do Berlína, kdy ještě platila výmarská ústava.

Velký pokoj s galerií mrtvých byl téměř plný. Setkali jsme se s hercem Ottou Wielerem, který stál v kruhu obdivovatelů. „Dobyl Hollywood!“ řekla Betty, plná pýchy. ,,Prosadil se.“

Wieler se nechával oslavovat.

„Jakou dostal roli?“ zeptal jsem-se Betty. „Othella? Nebo Bratry Karamazovy?“

„Obrovskou roli! Jakou, to nevím. Ale přetrumfne všechny! Je to příští Clark Gable.“

„Charles Laughton,“ řekla Bettyina neteř, scvrklá postarší dívka, která nalévala kávu. „Spíš Charles Laughton. Charakterní herec.“

Kahn na mě vrhl sardonický pohled. „Tak velikánská role to zas není,“ řekl pak, „a tak velikánský nebyl Wieler ani v Evropě. Znáte tu historku o muži, který přišel v Paříži do jednoho nočního klubu ruských emigrantů? Majitel mu chtěl zaimponovat. „Tenhle portýr,“ řekl, ,býval kdysi generálem, číšník hrabětem, zpěvák velkoknížetem, a tak dále. Host mlčel. Nakonec majitel ukázal na malého jezevčíka, kterého si host přivedl s sebou. „Copak je to za pejska?“ zeptal se zdvořile. „Ten,“ odpověděl host, „býval kdysi v Berlíně velkým bernardýnem.““

Kahn se melancholicky usmál. „Wieler však skutečně dostal malou roličku. Hraje v nějakém druhořadém filmu nacistu. Esesáka.“

„Cože? Vždyť je žid.“

„Co to s tím má co dělat? Cesty Hollywoodu zná jen Bůh. A jak se zdá, v očích Hollywoodu vypadají esesáci židovsky. Tohle je čtvrtý případ, kdy byla role esesáka obsazena židem.“

Kahn se zasmál. „Jakýsi druh básnické spravedlnosti. Gestapo nepřímo chrání talentované židy před tím, aby neumřeli hlady.“

Betty oznámila, že dnes večer je v New Yorku doktor Gräfenheim a má přijít. Někteří ho znali, býval to proslulý ženský lékař. Podle něho byl nazván prostředek proti otěhotnění. Zanedlouho taky přišel. Kahn ho znal. Byl to skromný, štíhlý muž s tmavým vouskem.

„Kde pracujete?“ zeptal se ho Kahn. „Kde máte ordinaci?“

,,Ordinaci?“ řekl Gräfenheim. „Ještě jsem nesložil zkoušky. Je to těžké. Dokázal byste jen tak opakovat maturitu?“

,,Copak to musíte?“

„Ovšem. Všechno znovu. A anglicky.“

„Ale vždyť jste byl známým lékařem. Měli by vás tu znát. A když už to nejde jinak, pak by zkouška měla být pouhou formalitou.“

Gräfenheim pokrčil rameny. „Jenomže není. Naopak, pro nás je těžší než pro Američany. Však víte, jak to chodí. Lékaři jsou lidumilové jen podle povolání. Jinak jsou členy různých spolků a klubů a chrání si kůži. Žádného přivandrovalce mezi sebe nepustí. Proto musíme znovu skládat zkoušky. A to není v cizí řeči lehké. Už je mi přes šedesát.“

Gráfenheim se omluvně usmál. „Měl jsem se učit cizí řeči. Ale takhle jsme na tom všichni. Taky ještě musím dodatečně absolvovat asistenturu. No ale to už budu aspoň v nemocnici dostávat stravu a taky tam budu moct bydlet.“

„Jenom řekněte pravdu,“ přerušila ho rezolutně Betty. „Kahn a Ross pro to budou mít pochopení. Někdo ho okradl, tak to je. Okradl ho nějaký darebák emigrant.“

„Ale Betty…“

„Ale ano, sprostě okradl. Gräfenheim měl totiž cennou sbírku známek. Část té sbírky dal jednomu příteli, který před lety odjížděl z Německa. Měl ji uschovat. Jenže když přijel, tak přítel už nebyl přítelem. Tvrdil, že od Gräfenheima nikdy nic nedostal.“

,,Starý trik,“ řekl Kahn. „Obvykle se ovšem tvrdí, že ty věci člověku sebrali na hranicích.“

„Tenhle darebák byl mazanější. Tím by totiž přiznal, že tu sbírku převzal, a Gráfenheim by měl aspoň jakés takés právo na náhradu.“

„Kdepak, Betty,“ řekl Kahn, ,,neměl. Měl jste snad nějaké potvrzení?“ zeptal se Gräfenheima.

,,Samozřejmě ne. To bylo přece vyloučeno. Něco takového se muselo dělat naprosto důvěrně.“

„Zato se teď tomu syčákovi vede skvěle,“ prskala Betty. „A Gräfenheim musí hladovět.“

„Hladovět zrovna ne. Ale počítal jsem, že si tím budu moct zaplatit své druhé studium.“

„Jen kápněte, o kolik vás obral,“ naléhala Betty nemilosrdně.

„To víte,“ usmál se Gráfenheim rozpačitě, „byly to moje nejvzácnější známky. Šest až sedm tisíc dolarů by za ně dal každý obchodník.“

Betty, třebaže už tuhle historii znala, vykulila oči, veliké jako třešně. „No to je úplné jmění! Kolik dobrých věcí by se za to dalo pořídit!“

,,Pořád je to lepší, než kdyby to byli dostali nacisti,“ řekl Gräfenheim omluvně.

Betty na něho rozhořčeně pohlédla. „Věčně stejná písnička: Pořád lepší…! Tahleta stará emigrantská rezignovanost. Proč tenhle život radši pěkně od plic neprokleješ?“

„K čemu by to bylo, Betty?“

„Někdy se i ze mě stává antisemita. Pořád dokola: Mít pochopení a odpouštět! Myslíte, že by tak jednal nějaký nácek? Ten by takového lumpa umlátil k smrti!“

Kahn se pobaveně a s něhou podíval na Betty, která ve svých fialových voláncích vypadala jako načepýřený papoušek. „Ty jsi ztělesněný hněv boží, zlatíčko.“

„Neposmívej se! Ty jsi to těm barbarům aspoň vykreslil. Měl bys mě chápat. Někdy se div nezalknu. Věčně tableta poníženost! Tahle odevzdanost!“ Betty na mne vrhla hněvivý pohled. „Co vy tomu říkáte? Taky s tím vším souhlasíte?“

Neodpověděl jsem. Co na to taky odpovědět? Betty se otřepala, zasmála se sama sobě a zamířila k jiné skupince.

Někdo pustil gramofon. Ozval se hlas Richarda Taubera. Zpíval píseň ze Země úsměvů. „Teď začnou tesknit po Kurfurstendammu,“ řekl Kahn. Otočil se ke Gräfenheimovi: „Kde teď bydlíte?“

„Ve Filadelfii. Vzal mě tam k sobě jeden kolega. Možná že ho znáte: Ravic.“

„Ravic? Z Paříže? Samozřejmě že ho znám. Nevěděl jsem, že se odtamtud dostal. Co dělá?“

„Totéž co já. Jenomže to bere s lehčím srdcem. V Paříži se žádné zkoušky dělat nemohly. Považuje za pokrok, že tady to možné je. Pro mě je to těžší. Bohužel umím jen tuhle prokletou řeč a kromě ní mluvím skoro plynně řecky a latinsky. Ale co s tím?“

„Nemůžete počkat, až to všechno skončí? Německo válku nevyhraje, to už je teď každému jasné. Pak se budete moct vrátit.“

Gräfenheim zvolna zavrtěl hlavou. „Tahleta poslední iluze, že se budeme moct vrátit, nás nakonec zlomí.“

„Proč by to nebylo možné, až budou nacisti vyřízeni?“

„Vyřízeni budou leda Němci, ale nacisti ne. Nacisti přece nespadli z Marsu a Německo neznásilnili,“ řekl. „Tomu snad ještě věří ti, kteří opustili Německo v třiatřicátém roce. Jenže já tam ještě pár let pobyl. Slyšel jsem ten řev v rádiu, ten opilý, krvelačný kravál na schůzích. To už nebyla jenom nacistická partaj. To bylo Německo.“ Zaposlouchal se do písničky z gramofonu Berlín zůstane Berlínem, kterou zpívali zpěváci, co mezitím skončili v koncentračních táborech nebo v emigraci. Betty Steinová a několik ostatních naslouchali jako v extázi, plni pochyb a touhy. „Ti tam za oceánem už o nás vůbec nestojí,“ řekl Gräfenheim. „Nikdo. A o nikoho.“

Šel jsem zpátky do hotelu. Večer u Betty Steinové mě naladil melancholicky. Myslel jsem na Gräfenheima, který se pokoušel vybudovat si novou existenci. K čemu? Svou ženu nechal v Německu. Nebyla židovka. Po pět let dokázala vzdorovat nátlaku gestapa a nedala se rozvést. Za těch pět let se z kvetoucí ženy stala denervovaná ruina. Pravidelně po několika týdnech volali Gräfenheima k výslechu. Každého rána se od čtyř do sedmi třásli se ženou strachy: v té době si pro něho totiž obvykle chodili. Často ho však vyslýchali až příští den nebo až za několik dní. Po tu dobu zavřeli Gräfenheima do cely, kde byli další židé. Seděli v chumlu a na těle jim vyvstával studený pot smrtelné úzkosti. V těch chvílích se z nich stávalo podivné bratrstvo. Potichu spolu mluvili, a přece nic neslyšeli; všechny jejich smysly se upínaly na chodbu, odkud zaznívaly kroky. Tvořili bratrstvo, které předstíralo, že si tou trochou rozvážnosti, která jim ještě zbyla, pomáhá, a které se přesto v jakési děsivé příchylnosti i odporu skoro nenávidělo, jako by pro ně všechny bylo vyměřeno jen určité penzum možností úniku a jako by každý zmenšoval šance těch ostatních. Pýcha německého národa občas některého z nich vytáhla z cely kopanci, ranami a nadávkami, které dvacetiletí rekové považovali za nutné, aby popohnali kupředu starého člověka s nemocným srdcem. Pak už v cele nikdo nepromluvil.

Když pak gestapáci, často až za několik hodin, hodili zpátky do cely krvavou hromadu masa, dali se mlčky do práce. Gräfenheim už to dělal tolikrát, že když si pro něho opět přišli, jeho plačící žena mu vždycky dala do obleku několik kapesníků; potřeboval je na ovázání. Obvazy si netroufal vzít. Vždyť i k tomu někoho na cele ovázat bylo třeba veliké odvahy. Stávalo se, že lidi, kteří to udělali, byli za to umláceni k smrti. Gräfenheim se pamatoval na oběti, když je přivlekli zpátky do cely. Sotva se mohli hýbat, hlasy měli ochraptělé od řevu, oči, v nichž se zachytila poslední možnost vyjádření, se jim horečnatě leskly a strnule civěly z rozbitého obličeje, a někteří z nich ještě šeptali: „Měl jsem štěstí, že si mě tam nenechali!“ Někoho si tam nechat znamenalo, že ho ve sklepě pomalu ukopali, až vypustil duši, anebo ho v koncentráku udřeli téměř k smrti a pak ho nemilosrdně zahnali do drátů, nabitých elektřinou.

Gräfenheim se zase jednou vrátil. Ordinaci musel už dávno předat jinému lékaři. Jeho nástupce mu za ni nabídl třicet tisíc marek a pak mu zaplatil tisíc — ordinace měla cenu tři sta tisíc. Jednoho dne se objevil jakýsi untersturmführer, který byl příbuzným nového nástupce, a postavil Gräfenheima před volbu, buď koncentrák za to, že nedovoleně vykonával praxi, anebo přijme tisíc marek a vystaví potvrzenku na třicet tisíc. Gräfenheim věděl, co má dělat. S jeho ženou to došlo tak daleko, že byla zralá do blázince. Ale pořád se nechtěla nechat rozvést. Byla přesvědčená, že jen ona ještě chrání Gräfenheima před odtransportováním do lágru. Byla ochotná nechat se rozvést jenom tehdy, bude-li Gräfenheim moci opustit zem. Chtěla mít jistotu, že bude v bezpečí. Pak se na Gräfenheima usmálo trochu štěstí. Jednou v noci za ním přišel untersturmführer, který mezitím povýšil na obersturmführera. Byl v civilu a po chvíli otálení vyrukoval s tím, že chce, aby Gräfenheim provedl jeho přítelkyni potrat. Byl ženatý a jeho žena nijak nadšeně nesdílela nacionálně socialistické přesvědčení, že je třeba mít co nejvíce dětí, i když pocházely ze dvou nebo tří dědičně zdatných pokrevních linií. Jí stačila její vlastní pokrevní linie. Gräfenheim se zdráhal. Tušil léčku. Prozíravě prohlásil, že jeho nástupce je přece taky lékař, a ať se tedy obersturmführer obrátí na něj; dokonce je jeho příbuzným a je mu — naznačil Gräfenheim taktně — i velmi zavázán. Obersturmführer jen vztekle mávl rukou. „Ten šupák nechce!“ řekl. ,,Opatrně jsem ho oťukal, ale hajzl jeden mi držel nacionálně socialistickou přednášku o dědičnosti a dědičných dispozicích a takové kecy. Tady vidíte, co je to vděčnost. Přitom jsem tomu darebákovi k té jeho praxi dopomohl!“ Gräfenheim neobjevil v očích vypaseného obersturmführera ani jiskřičku ironie. ,,S váma je to jiné,“ prohlásil obersturmführer, „u vás to všecko zůstane jen mezi náma. Můj švagr, ten pacholek, by možná stejně nedržel hubu. Nebo by mě celý život vydíral.“

„Právě tak dobře byste ho mohl vydírat i vy kvůli nedovolenému zákroku,“ odvážil se říct Gräfenheim.

„Já jsem obyčejný voják,“ odpověděl obersturmführer. „V těchhle věcech se já nevyznám. U vás, doktůrku, je to všecko mnohem jednodušší. Však si rozumíme. Vy nesmíte pracovat a já ji nesmím navádět, aby si od toho odpomohla; zkrátka, pro oba je to bez rizika. To děvče sem přijde v noci a ráno půjde zase domů. V pořádku?“

„Ne!“ řekla Gräfenheimova žena od dveří, kde celá ustrašená naslouchala a všechno slyšela. Stála ve dveřích jako boží umučení a křečovitě se jich držela. Gräfenheim vyskočil. „Nech mě!“ řekla žena. ,,Všechno jsem slyšela. Nic takového neuděláš. Nic, dokud nedostaneš výjezdní povolení. Jedině za tu cenu. Obstarejte mu to povolení,“ obrátila se na obersturmführera. Ten se jí snažil vysvětlit, že v tomhle nemůže nic dělat. Ale byla neoblomná. Už chtěl odejít. Pohrozila mu, že ho bude vydírat; že ho zkompromituje u jeho nadřízených. Kdo jí bude věřit? Bude tu její výpověď proti jeho výpovědi. To postačí. Zkusil to se sliby; nedala se na to nachytat. Nejdřív výjezdní povolení, pak zákrok.

Něco, co se zdálo skoro nemožné, se podařilo. V chaosu byrokracie hrůzy existovaly tu a tam takovéto oázy. Dívka přišla skoro o čtrnáct dní později, a přišla v noci. Když bylo po všem, obersturmführer řekl Gräfenheimovi, že měl ještě třetí důvod, proč přišel za ním; že má k židovskému lékaři víc důvěry než k tomu mamlasovi švagrovi. Gräfenheim v tom až do konce viděl nějakou léčku. Obersturmführer mu dal dvě stě marek honoráře. Gräfenheim je odmítl. Obersturmführer mu je nacpal do kapsy. „Ale doktůrku, však vy je ještě budete potřebovat.“ Tu dívku skutečně miloval. Gräfenheim byl tak nedůvěřivý, že se se svou ženou ani nerozloučil. Byl přesvědčen, že takhle podplatí osud. Domníval se, že kdyby se rozloučil, přivedli by ho zase zpátky. Podařilo se mu dostat se za hranice. Teď seděl ve Filadelfii a litoval, že svou ženu ani nepolíbil. Nemohl to přenést přes srdce. O své ženě už nikdy neslyšel. Taky to ani nebylo možné, protože krátce nato vypukla válka.

Před hotelem Reuben stál rolls-royce se šoférem. Vyjímal se tam jako zlatá cihla na hromadě popela. „Tenhleten pro vás bude ten pravý společník,“ řekl Melikov z útrob své plyšové boudy. „Já bohužel nemám čas.“

V koutě jsem uviděl Natašu Petrovnu. „Nepatří snad ten impozantní rolls-royce venku vám?“ zeptal jsem se.

„Ne, je vypůjčený,“ odvětila. „Vypůjčený jako šaty, v kterých mě fotografují, i jako šperky. Na mně není nic pravého.“

„Váš hlas je pravý. A ten rolls-royce taky.“

„Budiž. Ale mně nepatří nic. Jsem podvodnice s pravými věcmi. To už sedí líp?“

„Je to mnohem nebezpečnější,“ řekl jsem.

„Hledá společníka,“ řekl Melikov. „Ten rolls-royce má jen na dnešní večer. Zítra ho musí zase vrátit. Neměl bys chuť courat se jeden večer po světě jako hochštapler?“

Dal jsem se do smíchu. „To už dělám hezkých pár let. Jenomže ne autem. To by bylo něco nového.“

„Máme taky šoféra,“ řekla Nataša Petrovna. „Dokonce v uniformě. Anglického.“

„Neměl bych se převléknout?“

,,Pročpak. Podívejte se na mě.“

Taky bych se byl těžko převlékal. Měl jsem dva obleky, a ten lepší jsem už měl na sobě.

,,Pojedete tedy se mnou?“ zeptala se Nataša Petrovna.

„Rád!“ Nic lepšího mě nemohlo potkat, abych už nemusel myslet na Gräfenheima. „Tak se mi zdá, že mám dneska šťastný den,“ řekl jsem. „Dal jsem si tři dny dovolené, ale netušil jsem, že mě čekají takováhle překvapení.“

„Vy si můžete dát sám dovolenou? To já nemůžu.“

„Já taky ne, ale měním zaměstnání. Za tři dny budu dělat u jednoho obchodníka s obrazy roznášeče, rámovače a holku pro všechno.“

„Prodavače taky?“

„Bůh chraň! To si obstará pan Silvers sám.“

Nataša Petrovna mě chvíli studovala. „Proč byste nemohl prodávat?“

„Tomu moc nerozumím.“

„Tomu, co prodáváte, nemusíte ani trochu rozumět. Pak dokonce prodáváte líp. Máte pocit větší volnosti, když nevíte o nedostatcích.“

Zasmál jsem se. „Odkud tohle všecko víte?“

„Taky musím občas prodávat. Šaty a klobouky.“ Znovu si mě prohlížela. „Ale dostávám provizi. To byste měl taky.“

,,Zatím ani nevím, jestli nebudu zametat dům a nosit zákazníkům kávu. Nebo koktajly.“

Jeli jsme pomalu ulicemi, před sebou jsme měli široká záda šoféra s béžovou čepicí. Nataša stiskla nějaký knoflík a z mahagonové desky před námi se zvolna vyklopil stolek, který do ní byl zapuštěn. „Koktajly,“ řekla a sáhla do přihrádky, která se pod stolkem otevřela a v níž byly sklenky a láhve. „Vychlazené,“ pravila. „Poslední novinka. Malá zabudovaná lednička. Co si dáte? Vodku, whisky nebo minerálku? Vodku, ne?“

„Samozřejmě.“

Podíval jsem se na láhev. „Ale vždyť to je pravá ruská? Jak se tu octla?“

,,Nektar bohů! Dokonce velenektar. Jeden z mála příjemných důsledků války. Člověk, kterému tenhle vůz patří, má co dělat se zahraniční politikou. Musí častěji do Ruska a do Washingtonu.“ Zasmála se. „Dál už se neptejme a užívejme. Mám to dovoleno.“

„Ale já ne.“

„Ten člověk, co mu tenhle vůz patří, taky ví, že se v něm nebudu vozit sama.“

Vodka byla vynikající. Všechno, co jsem až dosud pil, bylo proti tomuhle příliš ostré a bylo to příliš cítit lihem.

„Ještě jednu?“ zeptala se.

„Proč ne? Tak se mi zdá, jako by bylo najednou mým údělem přiživovat se na válce. Pustili mě do Ameriky, protože je válka; našel jsem si práci, protože je válka; a teď popíjím ruskou vodku, zas proto, že je válka. Jsem parazitem proti své vůli.“

Nataša Petrovna se na mě usmála. „Proč jím nejste, protože chcete? Je to mnohem příjemnější.“

Jeli jsme nahoru po Páté avenue, kolem Central Parku.

„Tady začíná vaše oblast,“ řekla Nataša Petrovna.

Po chvíli jsme odbočili na 86. ulici. Byla široká a americká, a přesto něčím připomínala maloměstskou ulici v Německu. Vroubily ji cukrárny, pivnice a uzenářství.

,,Mluví se tu ještě německy?“ zeptal jsem se.

,,Podle chuti. Američani jsou velkomyslní. Nikoho kvůli tomu nezavřou. Ne jako Němci.“ Nataša Petrovna se dala do smíchu. „Ale Američani taky zavírají,“ řekla. „Japonce, co tu žijí.“

„A Francouze a emigranty, kteří žijí za oceánem.“

„Já si myslím, že všude zavírají ty nepravé.“

„Snad. Jenže nacisti, co bydlí v téhle ulici, jsou každopádně na svobodě. Nemohli bychom jet někam jinam?“

Nataša Petrovna se na mě chvíli dívala mlčky. „Jindy taková nejsem,“ řekla pak zamyšleně. „Ale něco mě na vás dráždí.“

„Báječné. Já mám stejný pocit u vás.“

Přešla mou odpověď. „Je to něco jako skryté sebeuspokojení,“ řekla. ,,Jakási zarputilost, kterou nemůžete proniknout a která vás míchá. Rozumíte mi?“

„A jak. Mě samotného míchá. Ale proč mi to říkáte?“

„Abych vás namíchla,“ řekla Nataša Petrovna. „Proč jinak? A co já? Co na mně dráždí vás?“

Zasmál jsem se. „Nic,“ řekl jsem.

Zarazila se. Okamžitě jsem litoval, že jsem to vypustil z úst, ale už bylo pozdě. „Vy Němče!“ řekla. Byla bledá a dívala se mimo mě.

„Snad vás bude zajímat, že mě Německo vyhostilo,“ odvětil jsem a vzápětí jsem měl vztek, že jsem řekl i tohle.

„Není divu!“ Nataša Petrovna zaklepala na skleněnou stěnu. „Jeďte do hotelu Reuben.“

,,Promiňte, madame, do které ulice?“ zeptal se šofér.

„K. hotelu, kde jsme naposled zastavili.“

„Ano, madame.“

„Není třeba, abyste mě vezla zpátky do hotelu,“ řekl jsem. „Mohu vystoupit tady. Autobusy jezdí všude.“

„Jak chcete. Koneckonců, tady jste doma.“

,,Zastavte, prosím vás,“ řekl jsem šoférovi a vystoupil. „Děkuji vám,“ řekl jsem Nataše Petrovně. Neodpověděla mi. Stál jsem na 86. ulici v New Yorku a koukal na Café Hindenburg, odkud hlaholila břeskná muzika. V Café Geiger měli vyložené domácí bábovky. Vedle ve výloze visela jelita. Kolem dokola zaznívala němčina. Po všechna ta léta jsem si často představoval, jaké to asi bude, až se jednou vrátím zpátky, ale takhle jsem si to nepředstavoval nikdy.

IX.

Pokud šlo o mou práci u Silverse, měl jsem především udělat seznam všeho, co kdy prodal, a příslušné fotografie opatřit popiskami o původu obrazů.

„U starých obrazů je vždycky potíž s expertizou,“ pravil Silvers. „Ne u všech člověk ví, odkud pocházejí. Obrazy jsou jako aristokrati, musíte jít po řadě jejich předků až k tomu, který je maloval. A musí to být nepřerušená řada, od církve X ke kardinálovi A, od sbírky knížete Z až nakonec ke kaučukovému magnátu Rabinowitzovi nebo automobilovému králi Fordovi. Tady neexistují žádné odskoky.“

„Ale takový obraz je známý.“

„Možná že je známý, jenže fotografie se objevila až na sklonku devatenáctého století. A zdaleka ne ke všem obrazům se zhotovovaly rytiny, podle nichž bylo možno srovnávat. Tady jste většinou odkázán jen na dohady.“ Silvers se šibalsky usmál. „A na kunsthistoriky.“

Srovnal jsem hromádku fotografií. Navrchu leželo mnoho barevných fotografií Manetových děl. Květinové zátiší malého formátu, pivoňky ve sklenici. Ty květy a tu vodu jste přímo cítili. Vyzařoval z nich fantastický klid a energie, byly ryzím výtvorem, jako by malíř tyto květy stvořil poprvé a jako by do té doby vůbec neexistovaly.

„Líbí se vám?“ zeptal se Silvers.

„Jsou nádherné.“

„Líbí se vám víc než ty Renoirovy růže naproti na zdi?“

„Jinak,“ řekl jsem. „Tady se přece nedá mluvit o tom, co je lepší.“

„Ale dá. Když prodáváte obrazy, tak dá.“

„Tihle Maneti tady jsou okamžikem stvoření, Renoir zas kvetoucího života.“

Silvers pokýval hlavou. „To není špatné. Nebyl jste náhodou spisovatelem?“

„Ne, jen mizerným žurnalistou.“

„Máte zřejmě schopnost psát o obrazech.“

„Na to tomu moc málo rozumím.“

Silvers se znovu šibalsky pousmál. „Vy si myslíte, že ti, co o obrazech píší, tomu rozumějí víc? Prozradím vám tajemství. O obrazech se vůbec psát nedá. Ani o umění. Všechno, co se o tom napíše, slouží jen k poučování nevzdělanců. O umění se psát nemůže. Umění se může pouze vnímat.“

Mlčel jsem.

„A prodávat,“ dodal Silvers. „To jste měl asi na mysli, ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě. „Ale proč si tedy myslíte, že já o tom umím psát? Protože se o tom nedá nic napsat?“

„Třeba je to lepší než být mizerným žurnalistou.“

,,Třeba taky ne. Třeba je lepší být mizerným poctivým žurnalistou než užvaněným frázistou, který píše o uměleckých dílech.“

Silvers se zasmál. „Máte vlastnost mnoha Evropanů. Myslíte v extrémech. Nebo je to vlastnost mládí? Ale tak mladý už zas nejste. Mezi oběma vašimi extrémy leží tisíc variant a nuancí. A kromě toho tu nejsou správné předpoklady. Podívejte, já chtěl být malířem. Taky jsem jím byl. Se vším zápalem a nadšením mizerného malíře. A teď jsem obchodníkem s obrazy. Se vším cynismem, jaký takový obchodník s obrazy má. Změnilo se něco? Zradil jsem umění, protože už nemaluji špatné obrazy, anebo jsem je zradil, protože je prodávám?“

Silvers mi nabídl doutník. ,,Meditace letního odpoledne v New Yorku,“ řekl. ,,Ochutnejte tenhle doutník. Je to nejlehčí havana, co existuje. Kouříte doutníky?“

„V kouření jsem to ještě nedotáhl tak daleko, abych mohl rozlišovat. Kouřil jsem, co mi přišlo do ruky.“

„Jste šťastný člověk!“

Udiveně jsem vzhlédl. „To je pro mě novinka. Nevěděl jsem, že kvůli tomu může být člověk šťastný.“

„Tohle všechno vás ještě čeká: vybíravost, požitkářství a únava. Nakonec zbude jenom ta únava. Čím doleji začnete, tím déle to trvá, než k tomu dojdete.“

,,Podle vás by tedy člověk měl začínat jako barbar?“

„Kdyby to šlo.“

Najednou jsem dostal vztek. Viděl jsem už dost barbarů. Tyhle estetické salonní názory mi nebyly na nic, to bylo něco pro poklidnější doby. Navoněné žvanění mi nesedělo, ani za osm dolarů denně. Ukázal jsem na hromádku fotografií. „U těchhle snad ještě není znalecký posudek tak obtížný jako u obrazů z doby renesance,“ řekl jsem. „To je diference několika století. Degas a Renoir žili až do první světové války, a Renoir dokonce ještě po ní.“

„Nicméně už existuje spousta jejich falz.“

„Může bezvadná expertiza zaručit naprostou jistotu?” Silvers se usmál. „Buď ta, nebo cit. Člověk musí vidět stovky obrazů. Musí se na ně pořád a pořád dívat. Celá léta. Vidět je, studovat, porovnávat. A znovu a znovu se na ně dívat.“

„To zní docela hezky,“ řekl jsem. „Ale jak je pak možné, že tolik ředitelů státních galerií vyhotoví nesprávnou expertizu?“

„Někteří ji vyhotoví proti svému vědomí a svědomí. Jenže to se velmi rychle rozkřikne. Jiní se prostě zmýlí. Jak to? Tady se dostáváme k rozdílu mezi ředitelem státní galerie a obchodníkem. Ředitel takové galerie nakupuje občas — a za peníze galerie. Kdežto obchodník kupuje často — a vždycky za své vlastní peníze. Nemyslíte, že tohle je dost podstatný rozdíl? Když obchodník naletí na nesprávnou expertizu, přijde o své peníze. Ředitel galerie však nepřijde ani o haléř ze svého platu. Jeho zájem na obraze je ryze akademický, kdežto zájem obchodníka je finanční. Obchodník se dívá důkladněji, protože víc riskuje.“

Prohlížel jsem si tohoto velmi dobře oblečeného muže. Obleky a boty měl z Londýna, jeho košile měly pařížskou eleganci. Byl pěstěný a voněl francouzskou kolínskou. Viděl jsem ho jakoby za sklem; slyšel jsem ho, jako by byl v jiném domě. Jako by žil v jakémsi jiném světě, ve světě hrdlořezů a lupičů — o čemž jsem nepochyboval — avšak ve světě elegantních a jen mírně nebezpečných lupičů a hrdlořezů. Všechno, co řekl, byla pravda — a přesto nebyla. Všechno bylo jakoby až absurdně posunuto. Silvers dělal dojem lhostejného a vyrovnaného člověka, s kterým nic hned tak nehne, ale nemohl jsem se zbavit pocitu, že by se naráz dokázal změnit v bezohledného kšeftsmana, který by šel přes mrtvoly. Jeho svět byl vytvořen z mýdlových bublin krásně znějících frází, důvěrné znalosti uměleckých věcí, z nichž znal jen jejich ceny — protože ten, kdo má tyhle věci opravdu rád, ten je podle mne přece neprodává.

Silvers pohlédl na hodinky. „Pro dnešek skončíme. Musím do klubu.“

Neudivilo mě, že musí do klubu. Patřilo to k neskutečnému skleníkovému životu, který podle mě vedl. ,, Jistě se spolu shodneme,“ řekl a uhladil si puky kalhot. Pohlédl jsem na jeho boty. Všechno, co měl na sobě, mohlo být o chlup střízlivější; boty mohly být o trošku míň špičaté a ne tak světlé. Vzorek obleku mohl být o něco míň živý a kravata míň barevná a pěkná. Prohlížel si můj oblek. „Není na newyorské léto trošku těžký?“

„Když je moc horko, můžu si svléknout sako.“

„Ale ne tady. Kupte si tropiko. Americká konfekce je velmi dobrá. Dokonce i milionáři tu jen málo nosí obleky šité na míru. Nakupujte u Brook’s Brothers. Jestli chcete koupit laciněji, tak u Browninga a Kinga. Za šedesát dolarů tam dostanete už docela slušnou věc.“

Z kapsy pláště vytáhl svazek bankovek. Už dřív jsem si povšiml, že nenosí peněženku. „Tady máte,“ řekl a oddělil stodolarovou bankovku.„Jako zálohu.“

Ta stodolarová bankovka mě v kapse hřála jako horký kámen. K Browningovi a Kingovi jsem nespěchal. Loudal jsem se po Páté avenue a v duchu jsem blahořečil Silversovi. Nejradši bych si byl peníze nechal a chodil dál ve starém obleku, ale nešlo to. Silvers by se za pár dní jistě začal vyptávat. Ale buď jak buď, po všech těch přednáškách o obrazech jako nejvýhodnějším uložení kapitálu jsem dneska zdvojnásobil své jmění, aniž jsem si nějakého Maneta koupil.

Po chvíli jsem zabočil do 54. ulice. Kousek dál bylo malé kvetinářství, kde prodávali velmi laciné orchideje; asi už nebyly nejčerstvější, ale vidět to na nich nebylo. Den předtím jsem si Melikovovi řekl o adresu obchodu, kde byla zaměstnána Nataša Petrovna. Zmítán rozporuplnými myšlenkami jsem se nedovedl pro nic rozhodnout. V jednu chvíli jsem považoval Natašu Petrovnu za šovinistickou módní káču, pak zas za neotesaného hulváta. Teď jako by byl zasáhl sám pámbůh, čehož důkazem byla stodolarová bankovka. Koupil jsem dvě orchideje a poslal je na Natašinu adresu. Stály jenom pět dolarů, ale vypadaly dražší, a i to jako by mi jaksi padlo do noty.

U Browninga a Kinga jsem si vybral šedý oblek, který potřeboval poopravit jen kalhoty. „Bude to zítra večer.“

,,Nešlo by to už dnes večer?“

„Je dost pozdě.“

„Potřebuji ho už dnes večer,“ řekl jsem. „Nutně.“

Tak nutně jsem ho nepotřeboval, ale najednou jsem ho chtěl mít co nejdřív. Bylo to už nekonečně dávno, kdy jsem si naposled koupil nový oblek, a najednou jsem měl pošetilý dojem, jako by to bylo znamení, že mé dlouholeté bloudění světem končí a že bych se mohl usadit a začít žít poklidným životem maloměšťáka.

,,Pokuste se to nějak udělat.“

„Podívám se do dílny.“

Stál jsem mezi dlouhými řadami obleků a čekal jsem. Zdálo se mi, jako by ty řady pochodovaly ze všech stran proti mně jako armáda automatů, u nichž bylo konečně dosaženo vrcholu dokonalosti — naprosté vyřazení člověka. Prodavač chvátal němými řada-mi jako ztělesněný anachronismus. ,,Udělají to. Přijďte si před sedmou.“

„Děkuji.“

Prošel jsem pruhem slunečního světla, v němž se tetelil prach, na rozpálenou ulici.

Šel jsem po Třetí avenue. Lowy senior stál ve výloze a upravoval ji. Zastavil jsem se před výkladní skříní v celé kráse svého nového tropikového obleku. Lowy vykulil oči jako sova v noci a kýval na mě svícnem, abych šel dovnitř. „Nádherné,“ pravil. „To už je první plod vaší činnosti coby lepšího podvodníka?“

„Je to plod, který přinesla záloha od člověka, k němuž jste mě doporučil, pane Lowy.“

Lowy se zašklebil. „Kompletní oblek. No tohle!“

„A ještě mi něco zbylo. Silvers mi doporučil Brook’s Brothers. Já však byl skromnější.“

„Vypadáte jako hochštapler.“

„Srdečný dík. To taky jsem.“

„Tak se mi zdá, že už si moc dobře rozumíte,“ zabručel Lowy a před kousek janovského aksamitu připevnil nádherného, nově polychromovaného anděla z 18. století. „Je to vůbec div, že se ještě u takových malých břídilů, jako jsme my, ukážete.“

Ohromeně jsem se na něho podíval. Ten prťavý tlouštík zřejmě žárlil, a přitom mi Silverse sám doporučil. „Bylo by vám snad milejší, kdybych byl Silverse oloupil?“ zeptal jsem se.

„Je přece jen ještě nějaký rozdíl mezi oloupit ho a lízt mu do zadku.“ Lowy popostrčil na místo francouzskou židli, u níž byla původní jen půlka nohy. Zaplavil mě hřejivý pocit. Uteklo už hodně vody od chvíle, kdy jsem naposled cítil, že mě má někdo rád, aniž ode mne něco chce. Ale vlastně to ani není tak dávno, napadlo mě, když jsem o tom přemýšlel. Svět je plný dobrých lidí: tohle si člověk uvědomí až ve chvíli, kdy je ve srabu, a trošku mu to pomáhá smířit se s tím, že ve srabu je. Podivuhodná rovnováha, která ve chvílích zoufalství dokonce dokáže v člověku probudit víru ve velice vzdáleného, neosobního a automatického boha s rozvodnou deskou.

„Co se tak koukáte?“ řekl Lowy.

„Jste moc fajn člověk,“ odvětil jsem upřímně. „Jako táta.“

„Cože?”

„Myslím si to tak. Ve zvláštním, neurčitém, vyšším smyslu.“

„Co?“ opáčil Lowy. „Vede se vám tedy dobře. Moc vám to mluví. To se vám život u toho parazita tolik líbí?“ Utřel si prach z rukou. ,,Tohle asi dělat nemusíte, co?“ Odhodil špinavý ručník za závěs na hromadu zarámovaných japonských dřevorytů. „Je to tam lepší než tady, co?“

„Není,“ řekl jsem.

„Ale jděte!“

„Je to jiné, pane Lowy. Ale co na tom, když obrazy jsou nádherné! To nejsou žádní paraziti!“

„Jsou to oběti,“ řekl Lowy senior najednou kladně. „Představte si, jak by jim asi bylo, kdyby měly vědomí. Kam všude jsou prodávány jako otroci. Obchodníkům se zbraněmi, zbrojařům, fabrikantům, kteří vyrábějí a prodávají bomby! Za své krví potřísněné peníze si tihle chlapi kupují obrazy plné nebeského míru.“ Podíval jsem se na Lowyho. „No dobrá,“ řekl. ,,Tahle válka je jiná, ale je jiná pro tyhle cizopasníky? Ti chtějí vydělávat, ať na té či oné straně, to si říkejte, co chcete. Ti by i ďáblu…“ Zarazil se. „Tamhle jde Julius,“ zašeptal. „Spravedlivý bože, ve smokingu! To je konec!“

Lowy junior nebyl ve smokingu. V posledních, špinavě medových paprscích slunce se vynořil na ulici, plné benzínového smradu a kouře z výfuků, ve svátečním obleku — v tmavém marengovém saku, proužkových kalhotách, buřince, a jak jsem s úžasem viděl, ve světle šedých staromódních psích dečkách. Díval jsem se na ty jeho psí dečky celý dojatý, protože něco takového jsem neviděl od dob, co se k moci dostal Hitler.

,,Julie!“ zavolal Lowy senior. ,,Počkej, pojď sem. Poslední slovo: Mysli na naši dobrou a spravedlivou maminku.“

Julius zvolna překročil práh. „Na maminku jsem myslel,“ pravil. „A ty mě nezblbneš, ty židovský fašisto!“

„Julie, takhle nemluv! Copak jsem pro tebe nechtěl vždycky jen to nejlepší? Ochraňoval jsem tě, jak jenom starší bratr může, staral jsem se o tebe, když jsi byl nemocný, ty…“

„Však jsme dvojčata,“ prohlásil Julius, „bratr je, jak už jsem vám říkal, o tři hodiny starší než já.“

„Tři hodiny mohou být víc než život. Vždycky jsi byl takový zasněný a odcizený světu, pořád jsem na tebe musel dávat pozor, Julie, ty to víš, že jsem vždycky myslel jen na tvoje dobro, a teď se ke mně najednou chováš, jako bych byl tvůj úhlavní nepřítel.“

,,Protože se chci oženit.“

„Protože si chceš vzít tu kozu. Jen se na něj podívejte, jak vypadá, pane Rossi, vždyť je to k pláči, jako by byl gój a vypravil se na dostihy. Julie, Julie, vzpamatuj se! Počkej ještě! Chce požádat o ruku jako nějaký komerční rada. Nápojem lásky tě opili, vzpomeň si na Tristana a Isoldu a na neštěstí, které z toho povstalo. Už teď nadáváš svému rodnému bratrovi, že je fašista, protože tě chce ochránit před pomýleným sňatkem! Vem si pořádnou židovskou ženu, Julie!“

„Já nechci pořádnou židovskou ženu. Chci si vzít ženu, kterou miluji.“

,,Miluji, miluji! Co je to za řeč, Julie? Koukni se na sebe, jak vypadáš už teď. Chce ji požádat o ruku! Podívejte se na něj, pane Rossi.“

„Na to nemůžu nic říct,“ odvětil jsem. „Taky mám na sobě nový oblek. Hochštaplerský, pane Lowy, vzpomínáte si?“

„To byl jen žert.“

Rozhovor se velice brzy uklidnil. Julius odvolal toho židovského fašistu a nahradil ho sionistou a krátce nato dokonce rodinným fanatikem. Lowy senior se v zápalu diskuse dopustil taktické chyby. Řekl, že já, kdyby to nebylo nezbytně nutné, bych se taky neoženil se židovkou. „Proč ne?“ odvětil jsem. „Když mi bylo šestnáct, tak už tenkrát mi otec radil, abych si nějakou vzal. Jinak že prý ze mě nikdy nic nebude.“

,,Vidíš!“ zvolal Julius.

Znovu se rozpoutala diskuse. Plamenné rozhorlení Lowy seniora už samo o sobě stačilo k tomu, aby snílek a lyrik Julius ustoupil. Nic jiného jsem nečekal. Kdyby byl býval Julius pevně rozhodnut, nebýval by se objevil takhle vyparáděný ve svátečním na Třetí avenue, ale byl by rovnou mašíroval do domu bohyně se žlutými kudrnami kolem uší — obarvenými, jak tvrdil Lowy senior. Dal se celkem bez protestu přemluvit k tomu, aby s tou nabídkou ještě počkal. „Nic neztratíš,“ zapřísahal ho Lowy senior. „Ještě jednou si to pořádně rozvaž.“

„A co když přijde někdo jiný?“

,,Nikdo jiný nepřijde, Julie. Byl jsi snad těch třicet let tady v obchodě zbytečně? Copak jsme tisíckrát netvrdili, že na to či ono čeká jiný zákazník, který to hned koupí, a vždycky to byl prachobyčejný trik? Ale teď, Julie, pojď a svlíkni si tu opičárnu.“

„To neudělám!“ prohlásil Julius s nenadálou prudkostí. „Oblékl jsem se a jdu ven.“

Lowy senior zavětřil novou překážku. „Tak dobrá, vyrazíme si,“ řekl ochotně. „Kam? Do kina? Hrají film s Paulette Goddardovou.“

„Do kina?“ Julius uraženě pohlédl na své marengové sáčko. „V kině bych ho neuplatnil, tam je tma.“

„Dobrá, Julie, půjdeme tedy na večeři. Na dobrou večeři, na prvotřídní večeři. S předkrmem! Dáme si paštiku z kuřecích jater a jako moučník broskve Melba. Kam bys chtěl jít?“

„Do Voisinu,“ řekl Julius energicky.

Lowy senior polkl. „Dobrá, tak tedy do Voisinu.“ Obrátil se ke mně. „Pojďte s námi, pane Rossi. Beztak jste slavnostně oblečen. Copak to máte v tom balíčku?“

„Starý oblek.“

„Nechte ho tady. Pak se pro něj stavíme.“

Kolem desáté jsem se vrátil do hotelu. ,,Přišel ti balíček,“ řekl Melikov. „Vypadá to na nějakou láhev.“

Rozbalil jsem to. „Panebože!“ zvolal Melikov. „Pravá ruská vodka!“

Prohledával jsem balíček. Ale nebylo připsáno ani slovo. Jen ta láhev v něm byla. „Všiml sis, že ta láhev není docela plná?“ řekl Melikov. „Já to nebyl. Takhle už přišla.“

„Já vím,“ odvětil jsem. ,,Chybí dvě dost velké skleničky. Tak co, pustíme se do toho? To je ale dneska den!“

X.

Zašel jsem pro Kahna. Byli jsem pozváni na slavnost k rodině Vriesländerových. „Bude to něco takového jako dřív bývala bar micve, odpovídající konfirmaci u protestantů,“ řekl Kahn. „Vriesländerovi dostali předevčírem občanství.“

„Tak brzy? Copak se nemusí čekat pět let?“

„Vriesländerovi čekali pět let. Patří k takzvané „smart vlně“. Přistěhovali se do Ameriky už před válkou.“

„Opravdu smart,“ řekl jsem. „Proč nás to taky nenapadlo?“

Vriesländerovi patřili k lidem, kteří měli štěstí. Část svých peněz deponovali v Americe už před nacismem. Starý pán totiž nevěřil ani Němcům, ani Evropanům. Co mohl postrádat, investoval do amerických akcií, hlavně do American Tel and Tel a ty během času docela slušně stouply. Jedinou věcí, kterou propásl, byl správný termín. Převedl do Ameriky část svých peněz, ale jenom tu, kterou nepotřeboval v obchodě. Vriesländer obchodoval s hedvábím a kožešinami a myslel si, že je dost chytrý, aby všechno prodal, teprve až to začne smrdět. A situace začala smrdět už dva roky předtím, než se nacisti dostali k moci. S Darmstädtskou a Národní bankou, jednou z největších německých bank, se to najednou začalo houpat. Nastal útok na pokladny. Němci nezapomněli na strašnou inflaci před deseti roky. Bilion marek se tenkrát smrskl na čtyři marky. Vláda, aby předešla krachu, uzavřela pokladny a zablokovala všechny převody do ciziny. Chtěla tím zabránit, aby nebyly všechny rezervy marek vyměněny za stabilnější měnu. Byla to sice demokratická vláda, ale tímhle, aniž si to uvědomovala, vynesla rozsudek smrti nad spoustou židů a nepřátel nacistické strany. Blokáda z jednatřicátého roku nebyla nikdy zrušena. A tak když přišli nacisté, nemohl už skoro nikdo zachránit své peníze převodem do zahraničí. Buď tu musel všechno nechat a mohl jít, anebo zůstal u svých peněz a musel počítat s tím, že ho to bude třeba stát i život. V nacionálně socialistické partaji to považovali za jeden z nejlepších fórů.

Vriesländer tenkrát váhal. Nechtěl tam všechno nechat a jít; kromě toho propadl zvláštní euforii, které v třiatřicátém roce propadla spousta židů, totiž že tohle všechno je jenom přechodné. Že křik těch fanatiků utichne, jakmile dosáhnou toho, co chtějí: moci. A pak že přijde řádná vláda. Stačí jenom přežít těch několik měsíců, jako při každém převratu. Potom se zase všechno uklidní. Vriesländer byl při vší své obchodnické nedůvěřivosti zaníceným vlastencem. Nacistům nedůvěřoval, ale copak ještě pořád nemají ctihodného říšského prezidenta von Hindenburga, polní maršály a pruské opory práva a ctnosti?

Nějaký čas trvalo, než Vriesländer procitl ze svého snu. Trvalo to tak dlouho, než ho soud obvinil ze všech možných zločinů, od páchání podvodů až po znásilnění nedospělé učednice, kterou nikdy neviděl. Matka a dcera odpřisáhly, že žaloba byla vznesena právem; bláhový Vriesländer rozhořčeně odmítl vydírání matky — chtěla padesát tisíc marek — protože ještě stále věřil v příslovečně spravedlivou německou justici. Ale velmi rychle se poučil a druhý vyděračský pokus už neodmítl. Jednou večer ho navštívil tajemník kriminální policie, za nímž stál vyšší partajnický funkcionář. Vyděračská částka byla tentokrát ještě vyšší, ale za to prý bude mít Vriesländer možnost i s rodinou utéct. Na holandských hranicích prý bude stráž do všeho zasvěcena. Vriesländer i jeho rodina se dostali za hranice. Nejdřív jeho žena a dcera. Když dostal z Arnheimu pohlednici, odevzdal zbytek svých akcií. O tři dny později byl v Holandsku. Pak začalo druhé dějství tragikomedie. Vriesländerův pas prošel dřív, než si stačil zažádat o americké vízum. Pokoušel se sehnat si jiné doklady. Marně. Podařilo se mu, že z Ameriky dostával určitou částku peněz. Potom ale ustalo i to. Zbytek, což byla zdaleka největší část, deponoval Vriesländer tak, že mu mohl být vyplacen jen osobně. Počítal s tím, že se samozřejmě dostane do New Yorku tak, aby mu to všechno vyšlo. Ale teď mu pas prošel a Vriesländer byl milionářem bez halíře v kapse. Odjel do Francie, ale tamější úřady už byly značně nervózní a jednaly s ním jako s jedním ze spousty těch, kteří ze strachu o život a ve snaze dostat povolení k pobytu, vyprávěli všechno možné. Nakonec dostal na svůj prošlý pas vízum, protože měl v Americe příbuzné, kteří se za něho zaručili.

Když vybral ze sejfu balík akcií, políbil tu nejhořejší a rozhodl se, že si změní jméno.

Toto tedy byl poslední den Vriesländera a první den Daniela Warwicka. Využil možnosti, aby si při získání občanství změnil jméno. Vešli jsme do velkého, ozářeného salónu. Hned bylo vidět, že Vriesländer za ten čas v Americe nezahálel. Všude a ve všem bylo cítit bohatství. V jídelně byl zřízen obrovský bufet. Jeden stůl byl plný sladkostí, mezi nimiž byly taky dva dorty, jeden s nápisem, „Vriesländer“ a druhý „Warwick“. „Vriesländer“ měl čokoládový okraj a člověk v něm mohl při trošce fantazie spatřovat symbolizovaný smuteční okraj, zatímco okraj „Warwicka“ byl z růžového marcipánu, na kterém se skvěly růže. ,,Nápad mé kuchařky,“ řekl Vriesländer pyšně. „Co tomu říkáte?“

Jeho červený široký obličej zářil spokojeností. „Dort Vriesländer dneska rozkrájíme a sníme,“ pravil. „Ten druhý zůstane celý. Je to taková jakási symbolika.“

„Jak jste přišel na jméno Warwick?“ zeptal se Kahn. „Není to známý anglický rod?“

Vriesländer přikývl. ,,Právě proto! Když už jsem si mohl vybrat nějaké jméno, tak jsem chtěl tentokrát něco moudrého. Co budete pít, pane Kahne?“

Kahn na něho upřel pohled. „Šampaňské! Dom Perignon. To jste povinován svému jménu.“

Vriesländer na okamžik zrozpačitěl. „Tohle bohužel nemáme, pane Kahne. Ale máme dobré americké šampaňské.“

„Americké? To mi radši dejte skleničku bordeaux.“

„Kalifornského. Máme dobré.“

„Pane Vriesländere,“ prohlásil Kahn shovívavě, ,,Bordeaux je sice obsazeno Němci, ale v Kalifornii přece ještě neleží. Tak daleko své nové vlastenecké city snad přece jen hnát nemusíte.“

„V tom to není.“ Vriesländer nadmul hruď ve smokingu. Knoflíky u košile měl z malých safírů. „V dnešní den si však nechceme připomínat nic z dřívějška. Byli bychom samozřejmě mohli sehnat trochu holandské jalovcové, i německé víno. Ale zamítli jsme to, protože jsme tam moc zkusili. I ve Francii, proto jsme taky francouzská vína neobjednali. Ostatně, o moc líp nechutnají. Všechno je to věc reklamy! A ten výběr z Chile je prvotřídní.“

,,Vykopal jste tedy, pokud jde o nápoje, válečnou sekeru?“

„To je věc vkusu. Ale pojďte ke stolu, pánové.“ Šel před námi.

„Jak vidíte, existují i bohatí emigranti,“ řekl Kahn, „těch je ovšem moc málo. Vriesländer přišel o všechno, co v Německu ještě měl. Pár dalších z té „čiperné vlny“ se pustilo okamžitě do práce a dotáhli to docela pěkně daleko. Pak je tu velká většina nerozhodných. Přešlapují na místě a pořádně nevědí, jestli se chtějí vrátit, nebo ne. Kromě těch, co zpátky musejí, protože tu neseženou práci. Co tu jen přezimují.“

„Ke které vlně počítáte mě?“ zeptal jsem se a zakousl jsem se do kuřecího stehýnka v aspiku s omáčkou z portského vína.

„K té pozdní, k té, která, až na ni dojde řada, se už bude křížit s prvními, co se budou vracet. Ale vaří tu znamenitě, co říkáte?“

„Tohle všechno je domácí kuchyně?“

„Všechno. Vriesländer měl v Evropě to štěstí, že jeho kuchařka byla Maďarka. Zůstala mu věrná a za pár let odjela za nimi přes Švýcarsko do Francie — se šperky paní Vriesländerové v žaludku. S několika velmi krásnými, nezasaženými kameny, které jí paní Vriesländerová stačila ještě včas předat. Před hranicemi je Rózy snědla v buchtě. Ale ani to dělat nemusela, protože jako Maďarku ji nikdo nekontroloval. A teď zas vaří. Je to perla.“ Rozhlédl jsem se. U bufetu stáli lidé ve dvou řadách. „To všechno jsou emigranti?“ zeptal jsem se. „Ne, všichni ne. Paní Vriesländerová pěstuje společenský styk po americku. Jak sám slyšíte, celá rodina mluví už jen anglicky. S německým přízvukem, ale anglicky.“

„Rozumný nápad. Jak jinak se mají naučit anglicky?“

Kahn se zasmál. Na talíři měl obrovskou porci vepřové pečeně. „Já jsem bez předsudků,“ řekl, když zachytil můj pohled, ,,a červené zelí je jedno z mých…“

„Vím,“ přerušil jsem ho, „jedno z vašich zamilovaných jídel.“

„Víte, nikdy jich nemáte dost. Zvlášť když žijete nebezpečně. Pak vás ani nenapadne spáchat sebevraždu.“

„Vás to někdy napadlo?“

„Ano. Jednou. Zachránila mě vůně opékaných jater a cibule. Byla to zoufalá situace. Jak víte, život probíhá ve vícero vrstvách a všechny mají své césury. Ne všechny se obvykle propadnou najednou — jedna vrstva zadrží druhou, která se právě propadla. Ale když se všechny césury dostaví najednou, je konec. V takové chvíli dochází k sebevraždě bez zjevného důvodu. Tenkrát mě zachránila vůně opékaných jater a cibule. Rozhodl jsem se totiž, že se předtím ještě najím. Musel jsem na jídlo chvíli čekat, vypil jsem sklenici piva a dal se do hovoru. A tak jedno k druhému, a zase jsem fungoval. Nevěříte? Opravdu to není žádná anekdota. Povím vám jednu historku, na kterou si vždycky vzpomenu, kdykoli slyším to ubohé anglické brebtání našich emigrantů. Hrozně mě dojímá a připomíná mi jednu starou emigrantku, chudou a opuštěnou. Chtěla si vzít život, a byla by to taky jistě udělala, ale když chtěla otočit plynový kohoutek, napadlo ji, co jí to dalo práce, než se naučila anglicky, a že teď už několik týdnů vidí, jak jí ta angličtina jde pořád líp a líp. Najednou jí připadalo škoda toho nechat. Ta trocha angličtiny byla všechno, co měla, upnula se k tomu a to ji zachránilo. Často si na ni musím vzpomenout, když slyším tu snaživou, příšernou začátečnickou angličtinu. Dojímá mě to. Dokonce i u Vriesländerů. Komičnost neochrání člověka před tragičností a tragičnost před komičností. Vidíte tu nádhernou holku, co se tamhle naproti cpe jablkovým závinem a šlehačkou? Není krásná?“

Pohlédl jsem na protější stranu. „Víc než krásná,“ řekl jsem ohromeně, „tragicky krásná.“ Znovu jsem k ní zalétl pohledem. „Je úžasná. Kdyby nejedla ten jablkový závin s takovým zanícením, byla by jednou z těch mála žen, před nimiž máte chuť pokleknout, aniž víte proč. To je nádherná tvář! Nemá hrb? Nebo kotníky tlusté jako slonice? Určitě s ní není něco v pořádku, když takováhle bohyně zabloudila k Vriesländerovům.“

„Počkejte, až vstane,“ řekl Kahn nadšeně. „Absolutní dokonalost. Kotníky má jako gazela a kolena jako Diana. Tělo tak akorát. Plná, pevná ňadra. Pleť bez poskvrnky. Dokonalé nohy. Dokonce ani stopy po kuřích okách.“

Podíval jsem se na něj. „Nevěříte mi?“ řekl. „Vím to úplně přesně. Kromě toho se jmenuje Carmen. Je to Greta Garbo a Dolores děl Rio v jedné osobě.“

„A…?“ řekl jsem napjatě.

Kahn se napřímil. „Je hloupá,“ odvětil. „Ne jen tak prostince hloupá, ale přímo kolosálně blbá. To, co teď provádí s tím závinem, je u ní už vynikající duševní výkon. Ten ji vyčerpá. Bude si muset odpočinout. Hodit si šlofíka.“

„Škoda,“ řekl jsem nepřesvědčeně.

„Je fascinující!“

„Jak může tolik blbosti fascinovat?“

„Protože to nikdo nečeká.“

„Socha je ještě hloupější.“

,,Jenže socha nemluví. Tahle mluví.“

„A co?“

„Ty největší blbiny, jaké si dovedete představit. Ne jako nějaká maloměšťáčka nebo hospodyňka. U ní je to prostě kolosální blbost. Občas jsem ji vídával ve Francii. Její pitomost byla tak fantastická, že ji chránila jako nějaký kouzelný plášť. Jednou se dostala do situace, že měla nejvyšší čas zmizet. Chtěl jsem ji vzít s sebou. Odmítla. Že se musí nejdřív vykoupat a obléknout. Pak si taky chtěla vzít všechny šaty, bez nich že neodjede. A tohle všecko ve chvíli, kdy už bylo gestapo na cestě. Byl bych se nedivil, kdyby byla tenkrát chtěla jít ještě k holiči. Naštěstí tam žádný nebyl. Nicméně chtěla ještě posnídat. Nejradši bych jí byl ty žemle omlátil o ta její rozkošná ouška. Snídala a já se třásl nervozitou. Žemle a marmeládu, co nesnědla, si chtěla vzít s sebou. Tak dlouho sháněla kousek papíru, až už jsme slyšeli holínky gestapáků. Pak nasedla do vozu, jako by měla spoustu času. Toho rána jsem se do ní zamiloval.“

„Hned?“

„Až když už jsme byli v bezpečí. Vůbec si toho nepovšimla. Obávám se, že je hloupá i na lásku.“

„To je velké slovo,“ řekl jsem.

„Čas od času jsem o ní slyšel. Proplula všemi nebezpečími jako krásná, líná plachetnice. Octla se v neuvěřitelných situacích. Ale nic se jí nestalo. Její fantastická indolence odzbrojovala i vrahy. Jsem přesvědčen, že nebyla ani znásilněna. Sem přiletěla samozřejmě jedním z posledních letadel. Když v Lisabonu nastoupila k houfu třesoucích se uprchlíků, jen tak jakoby nic prohodila: „Nebylo by to legrační, kdyby se teď letadlo zřítilo do moře?“ Nikdo ji nelynčoval. Ještě ke všemu se jmenuje Carmen. Ne Berta, Ruth, Elisabeth — ne, Carmen!“

„Co dělá teď?“

„S tím svým štěstím posvátné krávy dostala hned místo jako manekýnka u Sakse na Páté avenue. Dostala, ne že by hledala, to by pro ni bývalo bylo moc namáhavé.“

„Proč není u filmu?“

„Protože i na to je moc hloupá.“

„To není možné.“

„Je nejenom hloupá, ale i indolentní. Nemá špetku ctižádosti. Ani komplexy. Prostě ohromná ženská.“

Vzal jsem si kousek dortu „Vriesländer“, „Warwicka“ mezitím odvezli na servírovacím stolku do bezpečí. Vriesländerský byl znamenitý — hořká čokoláda posypaná mandlemi, asi taky symbol. Chápal jsem, že Kahn byl Carmen fascinován. Ji příroda obdařila tím, co Kahn musel nabývat odvahou a pohrdáním smrtí. Zřejmě to mělo neodolatelnou přitažlivost.

„Chápu vás, ale jak dlouho se dá něco takového snášet?“

Zasnil se. „Věčně! Je to to největší dobrodružství, jaké existuje.“

„Cože?“

,,Největší,“ opakoval.

„Hloupost? Čirá hloupost? Nenudí vás to?“

„Ani trochu.“ Kahn si taky vzal kus „Vriesländera“. Uřízl si kousek s počátečními písmeny z „Vries“.

„Jaké si dáte jméno vy, až dostanete občanství?“

„Pro legraci přijmu jako pseudonym své bývalé jméno. Své skutečné jméno. Bude to něco docela nového.“

„V Paříži jsem se setkal s jedním zubním doktorem. Den před odjezdem z Německa, který už mu povolili, ho ještě jednou narychlo povolali na gestapo. Celý zoufalý se rozloučil s rodinou. Všechno vypadalo na to, že ho pošlou do koncentráku. Ale předvolali ho jenom kvůli jeho jménu. Jmenoval se Adolf Deutschland. Řekli mu, že je vyloučeno, aby jako žid vycestoval s tímhle jménem. Nechali ho běžet, až když prohlásil, že je ochotný odjet pod jménem Land. Ve francouzském internačním táboře povídal, že by byl odjel i pod docela jiným jménem.“

Konečně jsme se dostali ke kávě. Připadali jsme si jako žrouti na obraze Breughela staršího. „Myslíte, že se Vriesländerovy zásady týkají i francouzského koňaku?“

„Má fundador. Portugalský nebo španělský. Trošku nasládlý, ale není špatný.“

Vešla paní Vriesländerová. „Tančí se, pánové. Vlastně by se nemělo — když je válka — ale koneckonců takový den, jako je dnešní, se slaví jen jednou. Malý taneček jen tak na počest nikomu neublíží. Naši vojáci tady jsou už celí nedočkaví.“

Objevili jsme několik amerických vojáků. Patřili k novému kroužku přátel Vriesländerových. Koberec v obývacím pokoji byl stočen a slečna Vriesländerová v ohnivě rudých šatech odváděla mladého poručíka na porážku. Poručík se jen nerad trhal od svých dvou kamarádů, kteří se ještě cpali zmrzlinou. Vzápětí si je však odvedla dvě děvčata, která si byla podobná jako vejce vejci. Obě byla hezká a neobyčejně živá.

„To jsou Kollerovic dvojčata,“ pravil Kahn. „Maďarky. Jedna sem přijela před dvěma roky a hned z lodi odjela taxíkem k jednomu chirurgovi, proslavenému kosmetickými operacemi, který vrací ženám krásu. Po šesti týdnech se opět vynořila, obarvená, s rovným, o polovičku menším nosem a nádhernými ňadry. Cestou sem se dověděla jeho adresu a ani chvíli neváhala. Když pak za ní později přijela její sestra, odvezli ji rovnou z lodi k témuž chirurgovi. Zlí jazykové tvrdí, že zahalenou. Nicméně i ona se objevila po dvou měsících celá zkrásnělá, a kariéra začala.

Teď prý přijela i třetí sestra, která se ale nechce nechat operovat. Titíž zlí jazykové tvrdí, že prý ji dvojčata někde zavřela, dokud k tornu nesvolí.“

„Nenechala si ta podnikavá dvojčata operovat i své jméno?“ zeptal jsem se.

„Ne. Tvrdí, že prý bývaly v Budapešti hvězdami. Tady to zatím dotáhly na hvězdičky v malých rolích. Ale dotáhnou to dál. Jsouvtipné a inteligentní. A navíc Maďarky. Jsou ztělesněním staré představy: paprika v krvi.“

„Mně to připadá ohromné. Ohromné mi připadá taky to, že tu každý může ještě jednou začít znova a že si může změnit všechno, co dostal nedobrovolně: obličej, prsa i expertizy, jak tomu říká Silvers. Dokonce i jméno. Je to, jako by se spojila maškaráda s omlazujícím zřídlem. Všechno, co bylo zneužito, spláchne příval a vynoří se to takové, jaké má být. Jsem pro Kollerky, Warwicky a dobrodružství druhé skutečnosti.“

Objevil se Vriesländer. „Ještě bude guláš. Rózy už ho připravuje. Tak kolem jedenácté. Vy netančíte?“

„Dopřáli jsme našim žaludkům tango a polonézu.“

„Chutnalo vám?“

„Znamenitě.“

„To mám radost.“ Vriesländer k nám nachýlil vlhký, červený obličej. „Ono to není lehké mít radost, víte?“

„Ale pane Vriesländere!“

„Fakt. Pořád je vám v patách takový tísnivý pocit, kterého se nemůžete zbavit. Nikdy. Myslíte, že to s tím jménem bylo správné, pane Kahne? I tohle ve mně leckdy vyvolává tísnivý pocit.“

„Že si s tím děláte starosti, pane Vriesländere,“ řekl Kahn upřímně. Nenáviděl, když někdo vedl bolestínské řeči, a jakmile něco takového vytušil, byl okamžitě ironický. Byl však zase rázem lidský, když vycítil strach a nejistotu. „A jestli se vám to jméno nelíbí, tak si ho změňte ještě jednou.“

„To jde?“

„V téhle zaslíbené zemi je to snazší než kdekoli jinde. Tady pro to mají skoro tolik pochopení jako na Jávě. Když už je někomu na Jávě ze sebe sama šoufl, dá si jiné jméno. Každý to považuje za správné a spousta lidí si to za život párkrát zopakuje. Proč s sebou věčně tahat starého Adama, kterému člověk odrostl? Lékaři říkají, že prý se člověk beztak každých sedm let obnovuje.“

Vriesländer se uklidněné usmál. „Vy jste poklad, pane Kahne!“ Odvrávoral od nás.

„Tamhle tančí Carmen,“ řekl Kahn.

Pohlédl jsem k ní naproti. Sotva se pohybovala. Netečně a jako symbol všech snů ležela v kosmickém světobolu v náručí dlouhého zrzavého seržanta. Zatímco kolem všechny oči mládly, Carmen, pakliže jsem mohl věřit Kahnovi, přemýšlela o receptu na jablkový závin.

„Vyzvu tu káču k tanci,“ řekl Kahn chraplavě.

Neodpověděl jsem. Viděl jsem Carmen a paní Vriesländerovou a Kollerovic dvojčata s jejich novými ňadry a pana Vriesländera-Warwicka, který měl trošku krátké kalhoty, a cítil jsem se tak lehce, jako už dávno ne. Snad je tohle opravdu zaslíbená zem, myslel jsem si, snad má Kahn pravdu a člověk tu může skutečně změnit nejenom své jméno a svůj obličej, ale i osobnost. Snad tady, jakkoli se to zdá nemožné, existuje možnost: nic nezapomenout, a přece všechno obnovit, sublimovat to, že už to víc nebolí, přetvořit to sám v sobě a přitom nic neztratit, nezradit a nedezertovat.

XI.

Příští večer jsem dostal dopis od advokáta: Povolení k pobytu mi¨bylo prodlouženo o šest měsíců. Měl jsem pocit jako na houpačce: jednou je člověk nahoře, pak zase dole. Už jsem si na to zvykl. Advokát mi psal, abych ho příští týden dopoledne zavolal. Dovedl jsem si domyslet proč.

Když jsem přišel do zchátralého hotelu, seděla tam Nataša Petrovna.

„Čekáte na Melikova?“ zeptal jsem se poněkud zaujatě.

„Ne, čekám na vás.“

Zasmála se. „Známe se tak málo a máme si toho tolik co odpouštět, že je to až napínavé. Jak je to s námi dvěma?“

„Skvělé,“ řekl jsem. „Přinejmenším se spolu, jak se zdá, nenudíme.“

„Už jste jedl?“

Rychle jsem si v duchu spočítal peníze. „Ne, ještě ne. Zajdeme si k Longchampovi?“

Změřila si mě. Měl jsem na sobě nový oblek. „Nový!“ řekla a já následoval její pohled.

Zvedl jsem nohu s botou. „Taky nové! Myslíte, že jsem dost longchampský?“

„Včera večer jsem byla v Pavilónu. Byla tam otrava. V létě by se mělo sedět venku. Na tohle v Americe ještě nepřišli. A kavárnu tu taky nenajdete.“

„Zato cukrárny.“

Blýskla po mně očima. „Jo, pro staré báby, co jsou cítit uvadlým listím.“

„Mám v pokoji kastrol segedinského guláše,“ řekl jsem. „Je to ažaž pro šest zdatných jedlíků, a dělala ho jedna maďarská kuchařka. Už včera večer byl znamenitý, dneska večer bude ještě lepší. Segedinský guláš se zelím a kmínem je ohřátý lepší než čerstvý.“

„Jak jste přišel k segedinskému guláši?“

„Byl jsem včera večer na jedné oslavě.“

„To se mi ještě nestalo, abych si z nějaké oslavy přinesla domů guláš pro šest lidí. Kde to bylo? V…?“

Vrhl jsem na ni varovný pohled. „Kdepak, v žádné německé knajpě. Guláš je maďarské jídlo, ne německé. Byl jsem pozván do soukromí. Tančilo se tam,“ dodal jsem, abych se jí pomstil za to, co si myslela.

„Tak, tančilo se tam. Zdá se, že už se tu jaksepatří vyznáte.“

Neměl jsem chuť být dál vyslýchán. „To je tam takový zvyk,“ vysvětloval jsem. „Osamělí staří mládenci, kteří bezútěšně vegetují po hotelích, dostanou od lidumilné hostitelky jako výslužku kastrol guláše, co zbyl. Tam ho nadělali pro celý regiment. Navíc jsme ještě s jedním přítelem dostali okurky v láku a višňový koláč. Prostě krmě pro bohy. Bohužel guláš je studený.“

„Nedá se ohřát?“

„Kde?“ řekl jsem. „V pokoji mám jen maličký elektrický vařič na kávu, nic víc.“

Nataša Petrovna se zasmála. „Doufám, že nemáte u sebe v pokoji taky pár leptů, které ukazujete svým dámským návštěvám?“

„Vidíte, tohle mě ještě nenapadlo. Nemáte chuť podívat se k Longchampovi?“

„Ne. Básnil jste o tom svém guláši příliš lákavě.“ Po chvíli Nataša Petrovna dodala: „Melikov musí přijít každou chvíli. Určitě nám pomůže. Pojďme se zatím na půl hodinky projít. Dneska jsem ještě nebyla venku. Na ten váš guláš je určitě zapotřebí i pořádně vytrávit.“

„Dobrá.“

Šli jsme spolu ulicemi. Domy se rozplývaly v načervenalém světle. V obchodech se rozsvěcovala světla. Nataša Petrovna mi řekla, že trpí komplexem, pokud jde o boty. Prý nedokáže přejít kolem obchodu s obuví. I když si jej hodinu předtím prohlížela, musí se u něho na zpáteční cestě znovu zastavit a podívat se, jestli se mezitím něco nezměnilo. „Jsem pošuk, co?“

„Proč?“

„Nic se přece změnit nemohlo. Vždyť jsem si předtím všechno dobře prohlédla.“

„Mohla jste něco přehlédnout. Kromě toho mohlo majitele napadnout, aby výlohu nově upravil.“

„Po zavření?“

„Kdy jindy? Dokud má otevřeno, musí prodávat.“

Rychle na mě pohlédla. „Vy jste…,“ ťukla si na spánek,,,počkat! Fakt se mi několikrát stalo, že byla výloha nově upravena. Znáte to: frmolej se v punčochách za výlohou a tváří se, že chodce, co se zastaví před výkladem, nevidí.“

Předvedla to.

„A co módní obchody?“ zeptal jsem se. „To je má profese. Toho mám přes den až po krk.“ Došli jsme skoro až ke Kahnovu obchodu. Mezitím jsem se rozhodl, že požádám Kahna, aby mi půjčil elektrický vařič. K mému překvapení byl ještě v obchodě. „Okamžik,“ řekl jsem Nataše Petrovně, „tady je řešení problému, který máme s naší večeří.“

Otevřel jsem dveře. „Jdete jako na zavolanou!“ řekl Kahn a pohlédl přese mne na Natašu Petrovnu. „Nevezmete dámu dovnitř?“

„Ani mě nenapadne,“ opáčil jsem. „Přišel jsem si jenom vypůjčit elektrický vařič.“

„Teď?“

„Teď.“

„To nepůjde. Potřebuju ho sám. Dnes večer vysílají v rádiu poslední vylučovací kola mistrovství v boxu. Čekám na večeři Carmen. Musí tu být každou chvíli. Má už tři čtvrti hodiny zpoždění. Naštěstí to u ohřívaného guláše nevadí.“

„Carmen,“ řekl jsem a pohlédl na Natašu, která najednou stála na druhé straně výkladní skříně tak cizí a žádoucí, jako by byla vzdálena stovku kilometrů. „Carmen,“ opakoval jsem.

„Jo. Proč tu nezůstanete? Mohli bychom povečeřet společně a pak si poslechnout zápas.“

„To je nápad,“ řekl jsem. „Jídla je tu přece dost.“

„Dokonce je hotové.“

„Ale kde bychom jedli? Váš pokoj je pro čtyři osoby moc malý.“

„Tady v krámě.“

„V krámě?“

Zamířil jsem k Nataše Petrovně, stále ještě tak vzdálené v odrazu šedivě stříbrného světla výlohy. Když jsem u ní stanul, měl jsem podivný pocit, že je mi pojednou bližší než kdykoli předtím. Iluze světla, stínů a zrcadlení, pomyslel jsem si idiotsky.

„Jsme pozváni na večeři,“ řekl jsem. „A na box.“

„A co můj guláš?“

„A na guláš,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Uvidíte.“

„To máte po celém městě poschovávané kastroly s gulášem?“ zeptala se užasle.

„Jen na strategických místech.“

Viděl jsem přicházet Carmen. Měla na sobě světlý plášť do deště a byla bez klobouku. Kahn vyšel z obchodu. Viděl jsem, jak si Nataša Carmen bleskurychle změřila. Carmen jí to neoplatila. Taky nebyla ani trochu překvapena. V narudlém večerním světle měly její černé vlasy tiziánový nádech. „Trošku jsem se zpozdila,“ oznámila klidně. „Ale nevadí to, že? Když jde o guláš. Nedali vám na cestu taky pár třešňových koláčů?“

„Třešňových, tvarohových i jablkových,“ řekl Kahn s lehce ironickým úsměvem.

„Dnes dopoledne přišel balík z Vriesländerovy nevyčerpatelné kuchyně.“

„Dokonce i vodka,“ odvětila Nataša Petrovna. „Den plný překvapení.“

Guláš byl skutečně ještě lepší než minulého dne. Byl lepší už proto, že jsme jej jedli za doprovodu varhan. Kahn pustil rádio, protože rozhodně nemínil propást rohovnické utkání, a proto jsme poslouchali i program, který předcházel boxu. Kupodivu Johann Sebastian Bach se k segedinskému guláši hodil docela dobře, i když jsem měl za to, že Franz Liszt by se k němu hodil líp. Normální guláš s Bachem by byl ovšem nemožný. Kyselé okurky jsme jedli rukama a guláš lžícemi. Venku za výkladní skříní stál hlouček pasantů, kteří i chtěli poslechnout přenos boxerského utkání a přitom se na nás dívali. Připadali nám jako ryby v akváriu a my jim asi taky tak.

Najednou někdo energicky zaklepal na dveře. Kahn a já jsme si už mysleli, že je to policie — ale byl to jen číšník odnaproti. Přinesl čtyři dvojité vodky. „Kdo je objednal?“ zeptal se Kahn.

„Takový nějaký plešatý pán. Prý viděl skrz výlohu, že pijete vodku a láhev že už je skoro prázdná.“

„Kde je?“

Číšník pokrčil rameny. „Ty čtyři vodky jsou už placené. Pro skleničky si pak přijdu.“

„Přineste ještě čtyři.“

„Prosím.“

Pozvedli jsme sklenky k těm neznámým lidem venku. V tlumeném světle reklam jsem napočítal nejméně pět pleší. Bylo tedy vyloučeno poznat našeho dobrodince. Učinili jsme tedy to, co člověk může udělat jen málokdy, ale co dělá nejraději: připili jsme na zdraví anonymního lidství. Lidstvo odpovědělo zabubnováním prsty na sklo výlohy. Hudba varhan umlkla. Kahn pustil rádio ještě hlasitěji a rozdával různé druhy koláčů. Omlouval se, že už neudělá kávu, ježto už nemůže běžet nahoru do pokoje a hledat plechovku s kávou. Začalo totiž první kolo rohovnického utkání.

Box skončil. Nataša Petrovna sáhla po sklence s vodkou. Kahn vypadal poněkud vyčerpaně, protože se při utkání dost vyřádil. Carmen spala, uvolněně a spokojeně.

„Co jsem vám povídal,“ řekl Kahn.

,,Nechte ji spát,“ zašeptala Nataša. ,,Musím už jít. Děkuju za všecko. A dobrou noc.“

Vyšli jsme na vlhkou ulici. „Jistě chce zůstat se svou přítelkyni sám.“

„Tím bych si nebyl tak docela jist.“

„Proč by ne? Je velmi krásná.“ Zasmála se. „Nepohodlně krásná. Tak krásná, že z toho člověk může dostat komplex méněcennosti.“

„Proto jste odešla?“

„Ne. Proto jsem zůstala. Mám ráda krásné lidi. Třebaže mě mnohdy rozesmutní.“

„Proč?“

„Protože krásní nezůstanou. Stáří sotva komu prospívá. Proto je třeba, aby byl člověk ještě něco víc než jenom krásný.“ Šli jsme ulicí. Spící výkladní skříně byly plné laciných módních tretek. Několik lahůdkářství bylo ještě otevřeno. „To je zvláštní,“ řekl jsem. „Ještě nikdy jsem nepřemýšlel o tom, jaké to je, když je člověk starý. Asi jsem měl dost co dělat, abych vůbec přežil, takže jsem se k něčemu takovému ani nedostal.“

Nataša se zasmála. „Já o ničem jiném nepřemýšlím.“

„Já taky asi začnu. Melikov říká, že tohle člověk nikdy nepochopí.“

,,Melikov byl vždycky starý.“

„Vždycky?“

„Vždycky moc starý pro ženy. A to je stáří, nebo ne?“

„Zjednodušeně vzato ano.“

„Já si myslím, že je. Všechno ostatní je pouhá rezignace, ozdobená krásnými jmény. Nemyslíte?“

„Snad. Nevím. Momentálně si to ani neumím představit.“

Vrhla na mě chvatný pohled. „Bravo,“ řekla pak s úsměvem a zavěsila se do mě.

Ukázal jsem doleva. ,,Tamhle je obchod obuvi. Ještě svítí. Nepodíváme se tam?“

„Musíme.“

Přešli jsme na druhou stranu. „Jak jenom je tohleto město veliké!“ řekla. „Nikde nekončí. Jste rád v New Yorku?“

„Moc.“

„Proč?“

„Protože mě sem pustili. Prostě, ne?“

Přemýšlivě na mě pohlédla. „Stačí-li to?“

„Stačí to k docela malému štěstí. Ke štěstí primitivního člověka. Mít kde bydlet a co jíst.“

„To stačí?“ opakovala.

„Pro začátek ano. Dobrodružství se člověk brzy přesytí, když se stanou zvykem.“

Nataša se dala do smíchu. „Štěstí v závětří, co? Jak pěkně se dovedete obelhávat. Nevěřím vám ani slovo.“

„Já sobě taky ne. Ale někdy mě takovéhle průpovídky uklidní.“

Znovu se zasmála. „Abyste si nezoufal, ne? Ach, jak já tohle znám!“

„Kam teď?“ zeptal jsem se.

„Velký problém velkého města. Všechny lokály člověka brzy omrzí.“

„Co byste říkala El Moroccu?“

Něžně mi stiskla paži. „Co to máte dnes s těmi lokály milionářů — jako byste byl nějaký bohatý fabrikant, co vyrábí boty.“

„Musím přece předvést svůj nový oblek.“

„Mně ne?”

„Dám si pozor, abych vám na tohle odpověděl.!

Zašli jsme si do malého lokálu El Morocco, ne do velkého se stropem posetým hvězdami a s křesly, potaženými zebřími kůžemi. V malém lokále hrál Karl Inwald vídeňské písničky.

„Co si dáte?“ zeptal jsem se.

„Moskevský koktajl.“

„Co je to?“

„Vodka, pivo značky Ingwer a citrónová šťáva. Ohromně osvěžující.“

„Taky to zkusím.“

Nataša si vyzula střevíce a seděla s nohama pod sebou. „Já na sport moc nejsem,“ řekla. „Nejsem jako Američani. Neumím ani jezdit na koni, ani plavat, ani hrát tenis. Nejradši sedím na pohovce a povídám.“

„A co ještě?“

„A jsem sentimentální a romantická a nesnesitelná. Zbožňuju lacinou romantiku. Čím lacinější, tím lepší. Co říkáte tomu moskevskému koktajlu?“

„Je znamenitý.“

„A vídeňským písničkám?“

„Taky znamenité.“

„Fajn.“ Spokojeně se opřela o opěradlo pohovky. „Někdy je strašně nutné, abyste se nechal zaplavit obrovskou vlnou sentimentality, která spláchne a odplaví všechnu rozvážnost a všechen dobrý vkus. Pak stačí zase se jen oklepat a sám sobě se vysmát. Tak co, zkusíme to?“

„Už to zkouším.“

Měla v sobě něco z prohnané a přece smutné kočky. Taky tak vypadala s tou svou drobnou tváří, spoustou vlasů a šedýma očima.

„Začněme hned,“ řekla. „Jsem nešťastně zamilovaná, strašně zklamaná, osamělá, potřebuju útěchu, nechci už o ničem nic vědět a fakt nevím, proč žiju. Stačí to?“ Pořádně se napila a plna očekávání se na mě zahleděla.

„Ne,“ odvětil jsem. „To jsou nepohodlné detaily.“

„I to, že nevím, proč žiju?“

„Kdo to ví? A když to člověk ví, pak se život jen ještě víc promění v pouhý úkol z pilnosti. To byste chtěla?“

Pohlédla na mě. „Myslíte to doopravdy?“

„To víte, že ne. Vždyť plácám nesmysly. Ale nechtěli jsme to?“

„Ne tak docela. Tak napůl.“

Ke stolu přistoupil pianista a pozdravil Natašu. „Karle,“ řekla Nataša, „prosím vás, zahrajte tu písničku z Hraběte Luxemburga.“

„Milerád.“

Karl začal hrát. Zpíval velmi pěkně a byl výborný pianista. „Příteli, vás hvězda nepochválí, hvězdy jsou v tak nepřístupné dáli…“

Nataša mu zaníceně naslouchala. Melodie to byla hezká. Šantánová, ale text byl debilní jako obvykle.

„Jak se vám to líbí?“ zeptala se Nataša.

„Šosácké.“

Na okamžik se zamyslela. „Pak se vám to ale musí líbit. Jako to štěstí v závětří, které si tak ceníte.“

Potvora jedna! pomyslel jsem si.

„To musíte všecko takhle hned sepsout?“ řekla náhle něžně. „Copak se nedovedete odvázat? To se tolik bojíte?“

Taky otázka v nočním klubu v New Yorku! Dostal jsem na sebe vztek, protože měla pravdu. Odpovídal jsem jako nějaká modla v typicky německém duchu, a přitom mi to bylo z duše protivné. Už jen chybělo, abych spustil přednášku o zábavních lokálech od šerého dávnověku až po novověk se zvláštním zřetelem ke kabaretům a nočním klubům po první světové válce. „Tahle písnička mi připomíná doby dávno před válkou,” řekl jsem po chvíli. „Je to stará písnička a myslím, že ji znal už i můj otec. Mám pocit, že si ji někdy zpívával. Byl to prostý člověk, který měl rád staré věci a staré zahrady. Častokrát jsem tu písničku slyšel. Je to sentimentální operetní písnička; ale v podvečerních setmělých zahradách vídeňských předměstí a vesnic, kde se pod lucernami a pod vysokými ořechy a kaštany čepuje mladé víno, přestává být otřepaná. Se svíčkami v lucernách, tichým šramlem a vlahou nocí je sentimentální. Už ne šosácká, to jsem řekl jen tak. Je to hrozně dávno, co jsem ji slyšel. Tenkrát se zpívala ještě jiná písnička: Až už nebude muzika ani víno…“

„Karl ji jistě zná.“

„Radši bych ji už nechtěl slyšet. Byla to totiž poslední písnička, než nacisti zabrali Rakousko. Pak už byly slyšet jen pochodové písně.“

Nataša chvíli mlčela. „Kari bude tu první písničku ještě párkrát opakovat. Jestli chcete, řeknu mu, aby ji už nehrál.“

„Ale vždyť ji zrovna dohrál.“

„Když tu jsem, tak ji často opakuje.“

„Když jsme tu však byli naposled, tak jsem ji neslyšel zahrát ani zazpívat.“

„To měl volný večer. Hrál někdo jiný.“

„Slyším ji právě tak rád jako vy.“

„Vážně? Nevyvolává ve vás smutné vzpomínky?“

„Jak se to vezme. Všechny vzpomínky jsou nakonec smutné, protože mají co dělat s minulostí, jak se tvrdí.“

Dívala se na mě. „Tak se mi zdá, že je nejvyšší čas dát si další moskevský koktajl.“

„Rozhodně.“ Pozoroval jsem ji. Neměla v sobě onu tragickou krásu Carmen, zato však výraz její drobné tváře rychle přecházel z bystré inteligence v téměř uličnický, střelhbitý a útočný humor a z něho zas v nečekanou, překvapující něžnost.

„Co se tak na mě díváte?“ zeptala se zhurta a nedůvěřivě. „Leskne se mi nos?“

„Ne. Jenom přemýšlím o tom, proč jste tak milá k číšníkům a pianistům, a tak agresivní vůči svým přátelům.“

„Protože číšníci se nemohou bránit.“ Podívala se na mě. „Jsem vážně tak agresivní? Nebo jste vy tak přecitlivělý?“

„Myslím, že jsem přecitlivělý.“

Dala se do smíchu. „Nepovídejte, že si to myslíte. Nikdo, kdo je skutečně takový, si to nemyslí. Nemyslíte?“

„Myslím.“

Karl spustil píseň z Hraběte Luxemburga podruhé. „Varovala jsem vás,“ řekla Nataša.

Do místnosti vešlo několik lidí a pokynulo jí. Taky předtím ji už zdravili nějací známí. Nataša znala velmi mnoho lidí, jak jsem si všiml. Vzápětí přistoupili ke stolu dva muži a bavili se s ní. Stál jsem vedle a najednou jsem měl pocit, jako když se člověk v malém letadle propadne do vzdušné díry. Nic už nebylo pevné, všechno se vznášelo a padalo, zeleně a modře pruhované stěny, hlavy lidí, i ta zatracená hudba se houpaly — bylo to jako bleskové porušení rovnováhy. Určitě to nebylo vodkou ani gulášem, na to byl guláš příliš dobrý a vodky příliš málo. Pravděpodobně za to mohla vzpomínka na Vídeň, pomyslel jsem si roztrpčeně. Vzpomínka na Vídeň a na zemřelého otce, který bohužel neuprchl včas. Strnule jsem civěl na piano a na Karla Inwalda, viděl jsem jeho ruce na klávesách a skoro nic neslyšel. Pak se stěny začaly opět uklidňovat. Zhluboka jsem vydechl a měl jsem pocit, jako bych se vrátil z daleké cesty.

„Začíná se to tu plnit,“ řekla Nataša. „Divadla končí. Co abychom šli?“

Divadla končí, pomyslel jsem si, a noční kluby se kolem půlnoci zaplňují milionáři a gigoly, je válka a já dřepím mezi nimi. Byla to směšná a nespravedlivá myšlenka, protože mnoho mužů, kteří tu seděli, bylo v uniformách a určitě ne všichni patřili k flákačům v týlové službě, ale jistě byla mezi nimi i řada těch, co sem přijeli z fronty na dovolenou, jenomže v té chvíli mi vůbec nezáleželo na tom být spravedlivý. Dusil jsem se bezmocným vztekem.

Protlačili jsme se úzkou chodbičkou, kde byly záchodky a šatny, změtí úsměvů a pozdravů na ulici. Venku bylo teplo a vlhko. Před vchodem stála řada taxíků. Vrátný otevřel jedny dvířka. „Není třeba,“ řekla Nataša Petrovna. „Bydlím blízko.“

Ulice potemněla. Došli jsme k domu, v němž bydlela. Protáhla se jako kočka. „Miluji takovéhle noční hovory o všem a o ničem,“ řekla. „Samozřejmě že nic z toho, co jsem vám řekla, není pravda.“

Světlo pouliční lampy zplna ozářilo její tvář. „Samozřejmě že ne,“ odpověděl jsem, stále ještě bezradný a dopálený sám na sebe pro to, že jsem se litoval. Objal jsem ji a políbil a čekal jsem, že mě zlostně odstrčí jako sprostého plebejce. Ale neodstrčila mě, jen se na mě dívala zvláštním tichým pohledem, ještě chvíli postála a pak mlčky vešla do domu.

XII.

Vrátil jsem se od advokáta. Betty Steinová mi dala sto dolarů, abych zaplatil první splátku. Podíval jsem se na kukačky a pokusil se smlouvat, ale advokát zůstal tvrdý jako diamant, nezkalen ani špetkou soucitu. Šel jsem tak daleko, že jsem mu vyprávěl leccos z posledních let. Věděl jsem, že část toho už slyšel, potřeboval to vědět, aby pro mne získal prodloužení povolení pobytu, ale myslel jsem si, že hrstka podrobností neuškodí, aby byl shovívavější. Pět set dolarů pro mě znamenalo strašně velký dluh. Poradila mi to Betty Steinová. „Trošku si mu tam pobrečte,“ řekla. „Třeba to pomůže. A kromě toho je to pravda.“ Ale nepomohlo to. Advokát mi řekl, že už mě beztak obdaroval, že jeho palmáre bývá normálně daleko vyšší. Rovněž moje námitka, že emigranti jsou bez prostředků, selhala. Advokát se mi vysmál. „Tak jako vy přichází do Ameriky víc než sto padesát tisíc emigrantů ročně. V tomhle tedy nejste žádná dojemná výjimka. Co chcete? Jste zdravý, silný a mladý. Takhle začínali všichni naši milionáři. A pokud vím, stadium umývání nádobí už máte za sebou, takže to s vámi nevypadá nijak zle. Víte, co je zlé? Být chudý, být starý, být nemocný a být židem v Německu! To je zlé! A teď good bye! Mám na práci důležitější věci. Další splátku přineste včas.“

V duchu jsem mu děkoval, že nechtěl zvláštní palmáre ještě za to, že mě vyslechl. Coural jsem se městem, ležícím v jasném a rušném ranním oparu. Zářivými oblaky proráželo slunce. Čerstvě naleštěná auta se leskla a Central Park hlaholil dětským křikem. Připomnělo mi to fotografie Picassových obrazů z Paříže, které jsem viděl u Silverse. Vztek na advokáta mě přešel, beztak to byl jen vztek kvůli dost ubohé roli, kterou jsem sehrál. Prokoukl mě a měl pravdu. Dokonce jsem se nemohl zlobit ani na Betty, která mě k tomu navedla. Koneckonců byla to moje věc, jestli ji poslechnu nebo ne.

Šel jsem kolem bazénu s tuleni, kteří se rovněž leskli v teplém slunci jako vyleštěné živé bronzy. Tygři, lvi a gorily byli venku

v klecích. Neklidně pobíhali sem a tam s průzračnýma berylově zbarvenýma očima, které viděly všechno a nic. Gorily si hrály a házely slupkami banánů. Potlačil jsem v sobě všechen sentimentální soucit. Zvířata se podobala spíš pokojným, sytým penzistům na ranní procházce než hmyzem a nemocemi sužovaným, hladovým šelmám, hledajícím kořist. Jsou-li strach a hlad hlavními motivickými silami přírody — pak zdejší zvířata jich byla zbavena, i když za cenu jisté jednotvárnosti. Ale kdo ví, komu je co milejší? Zvířata, tak jako lidé, mají své zvyky, na nichž lpí, a od zvyklosti je jen krůček k jednotvárnosti. Revoluce jsou všude vzácné. Vzpomněl jsem si na Natašu Petrovnu a na svou teorii štěstí v závětří. Nataša nebyla žádnou revolucionářkou, a já měl na mysli štěstí v závětří jen jako kontrast. Oba jsme však nepatřili nikam. Poletovali jsme z místa na místo a někdy jsme se někde zastavili, abychom si odpočinuli. Ale nedělají tohleto všechna zvířata a bez velkého povyku?

Posadil jsem se na terase a objednal si kávu. Měl jsem pět set dolarů dluhu a čtyřicet v kapse. Ale byl jsem volný, zdravý a, jak mi řekl advokát, udělal jsem první krok na cestě k tomu stát se milionářem. Vypil jsem ještě jednu kávu a bylo mi jako kdysi jednoho letního dopoledne v pařížské Lucemburské zahradě. Tenkrát jsem si hrál na člověka, který si vyšel na procházku, abych na sebe neupozornil policii. Dnes jsem požádal kolemjdoucího policistu o oheň a on mi připálil. Lucemburská zahrada mi připomněla píseň o hraběti Luxemburgovi v Moroccu. Ale když jsem ji tam slyšel, byla noc, a teď byl jasný, svěží den. A ve dne je všechno jiné.

„Kde vězíte? Byl jste fůru času pryč!“ řekl Silvers. „Zaplatit advokátovi přece nemůže trvat takovou věčnost?!“

Byl jsem překvapen. To už nebyl ten pěstěný světák, jehož světáctví jsem beztak moc nevěřil. Dnes byl upjatý a nervózní, i když se to snažil nedal najevo, a přecházel po bytě rychle a nahrbeně.

I jeho obličej se změnil. Lehce odulá měkkost zmizela. Tohle je někdo, kdo se vydává na lov, pomyslel jsem si. Jakýsi druh salonního leoparda, který zvětřil kořist.

„Může to trvat i déle, když není čím platit.“

Silvers jen mávl rukou. „Pojďte, máme málo času. Musíme převěsit obrazy.

Šli jsme do místnosti, kde stály malířské stojany. Silvers přinesl ze sousedního pokoje dva obrazy a postavil je na štafle.

„Řekněte mi bez rozmýšlení, který byste si koupil.“

Byli to opět ti dva Degasové, oba obrazy tanečnic. Oba nezarámované. „Tak rychle, rychle!“ pobízel Silvers a nedočkavě se na mě díval.

Ukázal jsem na obraz vlevo. „Tenhleten.“

„Proč? Vždyť je mnohem míň propracovaný.“

Pokrčil jsem rameny. „Mně se líbí víc. Proč, to vám nemůžu jen tak naráz říct. Tohle přece víte sám mnohem líp než já.“

„Samozřejmě že to vím líp,“ odsekl Silvers netrpělivě. „Pojďte, musíme je zarámovat, než přijde zákazník.“

Ve vedlejší místnosti mi ukázal řadu prázdných rámů. Vytahal sem je ven. „Jsou to normální rozměry,“mumlal. „Tyhlety se budou hodit. Na nějaké přiřezávání už nemáme čas.“

Bylo úžasné, jak se obrazy změnily, když byly vsazeny do rámů. Ten, který se na stěně skoro ztrácel, teď působil uceleně. Obrazy vypadaly dodělaněji.

„Obrazy by se měly ukazovat jen v rámech,“ prohlásil Silvers. „Jen obchodníci s uměleckými předměty jsou s to posoudit je nezarámované. Ani ředitelé galerií tomu ne vždycky rozumějí. Pro který rám byste se rozhodl?“

„Pro tenhleten.“

Silvers se na mě uznale podíval. „Nemáte špatný vkus. Ale vezmeme jiný. Tenhle.“

Zasadil Tanečnice do širokého a bohatě zdobeného rámu. „Není trošku moc bohatý pro obraz, který není tak docela dodělaný?“ zeptal jsem se.

„Naopak, právě proto, že obraz je nedodělaný, musí být rám co nejbohatší. Právě proto.“

„Rozumím. Zastírá, co má být skryto.“

„Naopak. Umocňuje. Je tak dokonalý, že i obraz působí jako hotový. Rámy jsou moc důležitá věc,“ poučoval Silvers a upravil se. Už častěji jsem si povšiml, že si rád hraje na kantora. „Jsou obchodníci s obrazy, kteří na rámech šetří; myslí si, že si toho zákazník nevšimne. Rámy jsou drahé, ale dělej co dělej, kašírované, zlacené a sádrové rámy se dobrým rámům sice trochu podobají na první pohled, ale jenom na první pohled.“

Opatrně jsem zasadil prvního Degase do rámu. Silvers hledal další rám pro druhý obraz. ,,Chcete ukázat oba?“ zeptal jsem se.

Silvers se lišácky usmál. „Kdepak. Ten druhý obraz si nechám v záloze. Člověk nikdy neví, co se může stát. Oba obrazy jsou docela panenské. Ještě je nikdo neviděl. Zákazník, co dnes přijde, chtěl přijít až pozítří. Zadní stranu nezalepujte, na to není čas. Jenom zatlučte pár hřebíčků, aby držel v rámu.“

Přinesl jsem druhý rám. „Krása, co?“ řekl Silvers. „Ludvík XV., bohatý a ozdobný. Obraz jím stoupne o pět tisíc dolarů. Přinejmenším! I Gogh chtěl, aby jeho obrazy byly prvotřídně rámované. Pravda, Degas si své obrazy často rámoval bíle natřenými lištami. Ale třeba byl lakomý.“

Třeba taky neměl dost peněz, pomyslel jsem si. Van Gogh jich neměl.dost určitě, za celý svůj život neprodal jediný obraz a živořil z bratrovy podpory.

Obrazy byly zarámovány. Silvers mi řekl, abych jeden odnesl do vedlejšího kabinetu. „Ten druhý pověste v ložnici mé ženy.“

Udiveně jsem se na něho podíval. „Rozuměl jste dobře,“ řekl. „Půjdu s vámi, pojďte.“ Paní Silversová měla hezkou, velmi žensky zařízenou ložnici. Mezi nábytkem viselo několik kreseb a pastelů. Silvers si je prohlížel pohledem vojevůdce. „Tamhletu Renoirovu kresbu sundáme a pověsíme tam toho Degase. Toho Renoira dáme naproti nad toaletní stolek místo kresby Berthe-Morisotové. Závěs vpravo napůl zatáhneme. Ještě trošku… tak, teď to má dobré světlo.“

Měl pravdu. Zlato zpola zatažené záclony propůjčilo obrazu sladkost a proteplení. ,,Strategie,“ pravil Silvers, „je polovička prodeje. Pojďte.“

Zasvětil mě do své strategie. Obrazy, které chtěl zákazníkovi ukázat, jsem měl odnést do pokoje s malířskými stojany. Při čtvrtém nebo pátém obraze mi řekne, abych došel do kabinetu pro Degase. Na to jsem mu měl připomenout, že obraz visí v ložnici paní Silversové. „Mluvte si francouzsky, jak budete mít chuť,“ pravil. „Ale až se vás zeptám na ten obraz, tak mi samozřejmě odpovíte anglicky, aby tomu rozuměl i zákazník.“

Zaslechl jsem domovní zvonek. „Už je tu,“ řekl Silvers. „Čekejte tady nahoře, dokud na vás nezazvoním.“

Šel jsem do kabinetu, kde stály obrazy složené vedle sebe v dřevěných policích, a posadil jsem se na židli. Silvers sešel dolů, aby přivítal hosta. Kabinet měl malé, hustě zamřížované okýnko s mléčným sklem. Měl jsem pocit, že sedím ve vězeňské cele, v níž bylo pro změnu uskladněno za několik set tisíc dolarů obrazů, což změnilo její charakter. Mléčné světlo mi připomínalo celu, v níž jsem si kdysi ve Švýcarsku odseděl čtrnáct dní — kvůli ilegálnímu pobytu bez dokladů — běžnému to provinění emigrantů. Cela byla právě tak čistá a uklizená a byl bych si tam docela rád poseděl déle než čtrnáct dní, protože jídlo bylo dobré a v cele bylo teplo. Ale po dvou týdnech mě dopravili za bouřlivé noci do Annemasse na francouzských hranicích, kde jsem dostal cigaretu a herdu do zad se slovy: „A teď marš do Francie. A ve Švýcarsku se už víc neukazuj!“

Zřejmě jsem usnul. Vtom zazvonil zvonek. Z vedlejší místnosti jsem slyšel Silverse. Vešel jsem dovnitř. Seděla tam těžká váha s velkýma červenýma ušima a malýma prasečíma očkama. „Monsieur Ross,“ zašveholil Silvers, „prosím vás, přineste tu světlou krajinu od Sisleye.“

Přinesl jsem krajinu a postavil ji. Silvers dlouho mlčel a jen oknem pozoroval oblaka. „Líbí se vám?“ zeptal se pak znuděně. „Sisley z nejlepšího období. Záplava — to, co chce mít každý.“

„Šunt,“ utrousil zákazník ještě otráveněji než Silvers.

Obchodník se usmál. „Taky kritika,“ odvětil sarkasticky. „Monsieur Ross,“ obrátil se ke mně francouzsky, „odneste toho nádherného Sisleye.“

Chvilenku jsem čekal, že mi Silvers poví, co mám přinést teď. Ale protože mlčel, vzal jsem Sisleye, šel ven a ještě jsem slyšel, jak Silvers říká: „Nejste dnes v náladě, pane Cooper. Odložme to raději najindy.“

Chytré, pomyslel jsem si v mléčném světle svého kamrlíku, teď bude muset začít s iniciativou Cooper. Když mě po chvíli zase zavolal a já nosil do místnosti jeden obraz za druhým, pokuřovali Silversovy doutníky, určené pro zákazníky. Pak padla smluvená narážka. „Ale tenhle Degas tu není, pane Silversi,“ řekl jsem.

„Ale určitě tu je. Musí tu být.“

Přistoupil jsem k Silversovi, naklonil jsem se k němu a tak, aby to bylo slyšet, jsem mu pošeptal; „Ten obraz je nahoře, u paní Silversové…“

„Kde?“

Opakoval jsem francouzsky, že obraz visí u paní Silversové v ložnici.

Silvers se plácl do čela. „No ovšem, dočista jsem na to zapomněl. Nu, tak to tedy nejde…,“ a pokrčil rameny.

Musel jsem ho bezmezně obdivovat. Znovu přehrál iniciativu na Coopera. Neřekl mi, abych došel pro obraz, ani netvrdil, že obraz má pro svou ženu nebo že jí dokonce patří. Prostě to nechal plavat a čekal.

Vrátil jsem se zpátky do svého kamrlíku a čekal rovněž. Připadalo mi to, jako by měl Silvers na udici žraloka, a bylo těžké hádat, jestli ho ten žralok nespolkne. Silversova pozice byla ovšem příznivější. Žralokovi stačilo udici přehryznout a odplout. Bylo vyloučeno, že by Silvers byl ochoten prodat příliš lacino. Nicméně Žralok na to šel od lesa. Protože dveře byly pootevřené, slyšel jsem, jak se rozhovor stočil na hospodářské poměry a na válku. Žralok předvídal nejhorší: krach na burze, dluhy, nové výdaje, nové bitvy, krize, dokonce hrozil komunismem. Všechno půjde k čertu. Hotové peníze budou to jediné, co si zachová cenu. Důrazně připomínal krutou krizi počátkem třicátých let; kdo měl tenkrát hotové peníze, byl králem a mohl si koupit všechno za poloviční cenu, za třetinu, za čtvrtinu. Žralok zamyšleně dodal: „A luxusní věci jako nábytek, koberce a obrazy dokonce za desetinu.“

Silvers nehnul ani brvou a nabídl mu koňak. „Pak ale zase stouply¨v ceně věci,“ řekl, „a peníze šly k čertu. Víte sám dobře, že dneska mají peníze míň jak poloviční cenu než tenkrát. Nestouply, ale zato obrazy stouply pětkrát i víckrát.“ Zasmál se, mírně a farizejsky. „Ach ano, inflace! Začala před dvěma tisíci roky a pokračuje dál a dál. Věcné hodnoty stoupají, peníze klesají, tak už to chodí.“

„Proto by člověk neměl nikdy nic prodávat,“ vrátil mu Žralok s veselým zahlaholením.

„Kdyby tak mohl,“ odpověděl Silvers trpělivě. „Pokud jde o mě, prodávám co nejméně. Ale člověk potřebuje provozní kapitál. Zeptejte se mých zákazníků. Pro ně jsem hotový dobrodinec. Nedávno jsem koupil nazpět jednu Degasovu Tanečnici za dvakrát tolik, než za kolik jsem ji před pěti lety prodal.“

„Od koho?“ zeptal se Žralok.

„To vám přirozeně neřeknu. Chtěl byste snad, abych roztruboval, za jaké ceny u mě nakupujete vy?“

„Proč ne?“ Žralok byl ostrý hoch.

„Jenže ostatní by to neradi viděli. A já se musím řídit podle nich.“ Silvers šoupl židlí, jako by vstával. „Škoda, že jste tu nic nenašel, pane Coopere. Nu, snad příště. Jistě chápete, že nemůžu dlouho držet ceny na dnešní úrovni.“

Taky Žralok vstal. „Nemáte ještě jednoho Degase, kterého jste mi chtěl ukázat?“ zeptal se nedbale.

„Myslíte toho, co visí v pokoji mé ženy?“ Silvers otálel. Pak jsem uslyšel zvonek. „Je moje paní ve svém pokoji?“

„Odešla před půl hodinou.“

„Tak prosím přineste z její ložnice toho Degase, co visí vedle zrcadla.“

„Bude to chvilku trvat, pane Silversi,“ řekl jsem důležitě.“Musel jsem včera večer do zdi zatlouct dřevěný špalík a obraz jsem do něj přišrouboval. Potrvá to pár minut.“

„Počkejte,“ řekl Silvers. „Zajdeme si tam sami, co říkáte, pane Coopere?“

„Jsem pro.“

Uvelebil jsem se znovu jako Fafner mezi poklady rýnského zlata. Po chvíli se vrátili a Silvers mě poslal, abych obraz odšrouboval a přinesl dolů. Protože nebylo co odšroubovávat, tak jsem prostě pár minut čekal a přitom jsem se díval oknem, vedoucím na dvůr, naproti do kuchyně paní Silversové. Posuňky se ptala, co a jak. Mocně jsem vrtěl hlavou, vzduch ještě nebyl čistý, takže paní Silversová musela dál zůstat v kuchyni.

Donesl jsem obraz do pokoje se stojany a šel pryč. Už jsem neslyšel, co si povídali. Silvers zatáhl spojovací dveře. Byl bych nesmírně rád slyšel, jak decentně dá Žralokovi na srozuměnou, že by si jeho paní obraz ráda ponechala pro svou soukromou sbírku, a byl jsem přesvědčen, že to udělá tak, že to Žralok spolkne. Asi za půl hodiny za mnou Silvers přišel a vysvobodil mě z tohoto přepychového zajetí. „Toho Degase už nemusíme zavěšovat,“ řekl. „Zítra ho odnesete panu Cooperovi.“

„Blahopřeju.“

Ušklíbl se. „Co všecko musí člověk dělat! Přitom se za dva roky bude ten chlap smát pod fousy, tak stoupnou obrazy v ceně.“

Opakoval jsem Cooperovu otázku. „Proč tedy vlastně prodáváte?“

„Protože toho nemohu nechat. Jsem už taková hráčská nátura. A kromě toho taky musím vydělávat. Poslyšte, to s tím přišroubovaným obrazem nebylo marné. Děláte pokroky.“

„Neměl bych dostat přidáno?“

Silvers přimhouřil oči. „Děláte až moc rychlé pokroky. Nezapomínejte, že u mě dostáváte bezplatnou lekci, kterou by vám záviděl nejeden ředitel galerie.“

Večer jsem šel k Betty Steinové, abych jí poděkoval za peníze, které mi půjčila. Zastihl jsem ji s uplakanýma očima ve velmi sklíčené náladě. Bylo u ní několik jejích známých, kteří ji podle všeho utěšovali. „Můžu přijít zítra, jestli dnes ruším,“ řekl jsem. „Chtěl jsem vám jen poděkovat.“

„Zač?“ Betty se na mě vyděšeně podívala.

„Za ty peníze,“ řekl jsem, „které jsem dal advokátovi. Prodloužili mi povolení k pobytu. Můžu tu prozatím zůstat.“

Dala se do pláče. „Co se stalo?“ zeptal jsem se herce Rabinowitze, který vzal Betty do náruče a domlouval jí.

„Vy to nevíte? Moller umřel. Předevčírem.“

Rabinowitz mi naznačil, abych se víc neptal. Odvedl Betty k pohovce a vrátil se. Hrál brutální nacisty v druhořadých filmech a byl to velice jemný člověk. „Oběsil se,“ řekl. „Lipschütz ho našel. Musel už být mrtvý dva tři dny. Ve svém pokoji. Oběsil se na lustru. Všechna světla v pokoji svítila, i lustr. Asi nechtěl zemřít sám ve tmě. Nejspíš se oběsil v noci.“

Chtěl jsem odejít. „Jen tu zůstaňte,“ řekl Rabinowitz. „Čím víc lidí je kolem Betty, tím je to pro ni lepší. Nemůže zůstat sama.“

Vzduch v pokoji byl těžký a vydýchaný. Betty odmítala otevřít okna. Z jakési záhadné, atavistické pověry věřila, že by to mrtvému vadilo, kdyby se smutek vytratil jen tak do vzduchu. Jednou před mnoha lety jsem slyšel, že když v domě leží nebožtík, mají se otevřít okna, aby se vysvobodila duše bloudící po pokoji, ale nikdy, že by se měla zavřít, aby smutek zůstal mezi čtyřmi stěnami.

„Jsem pitomá husa,“ řekla Betty a energicky se vysmrkala. „Měla bych se sebrat.“ Vstala. „Udělám vám kávu. Nebo byste chtěl něco jiného?“

„Vůbec nic, Betty, opravdu vůbec nic.“

„Ale ano. Udělám vám kávu.“

Odešla ve svých pomačkaných, šustících šatech do kuchyně. „Ví někdo, z jakého důvodu to udělal?“ zeptal se Rabinowitz. „Je zapotřebí nějakého důvodu?“

Vzpomněl jsem si na Kahnovu teorii césur v životě a že vykořeněný člověk je obzvlášť ohrožen. „Ne,“ řekl jsem.

„Tak chudý zas nebyl, kvůli tomu to neudělal. Ani nebyl nemocný, Lipschütz ho ještě před čtrnácti dny viděl.“

„Mohl pracovat?“

„Mohl psát. Ale nemohl nic publikovat. Už léta nemohl nic publikovat,“ řekl Lipschütz. „Jenomže takhle je na tom spousta lidí. Nevěřím, že by to byl udělal jen z tohohle důvodu.“

„Zanechal něco?“

„Nic. Visel s modrým obličejem a napuchlým jazykem na lustru a mouchy mu lezly po otevřených očích. Vypadal už příšerně. V těchhle horkých dnech to jde rychle. Ty oči…“ Lipschütz se otřásl. „Nejhorší je, že ho Betty chce ještě vidět.“

„Kde je teď?“

„V podniku, jemuž tady říkají Funeral Home. Pohřební ústav. Upravují v něm mrtvoly. Už jste někdy byl v takovém podniku? Ne? Tak tam nikdy nechoďte. Američané jsou mladý národ a neuznávají smrt. Nebožtíky nechávají nalíčit, jako by jenom spali. Hodně jich taky balzamují,“

„Když ho nalíčí…,“ řekl jsem.

„Taky jsme si to mysleli, ale u něj to asi nepůjde. Tolik líčidla ani neexistuje. Taky to stojí moc peněz. Umřít v Americe, to přijde draho.“

„Nejenom v Americe,“ řekl Rabinowitz.

„V Německu ne,“ řekl jsem.

„V Americe je to moc drahé. Našli jsme si už jeden laciný pohřební ústav. Přesto i ten nejlacinější pohřeb přijde na pár stovek dolarů.“

„Kdyby je byl Moller měl, byl by možná ještě živ,“ prohlásil Lipschütz.

„Snad.“

Všiml jsem si, že řada Bettyiných fotografií byla narušena. Mollerova podobenka už nevisela mezi fotkami živých. Sice ještě nebyla v černém rámečku jako zemřelí na druhé straně, byla ještě ve starém zlatém rámu, ale Betty ji převázala proužkem černého tylu. Usmívající se Moller na ní vypadal o patnáct let mladší. Byla to fotografie z mládí a nebylo k ní co říct, ani k té stužce. Nicméně jsem měl na okamžik pocit, že tohle člověk stejně nikdy nepochopí.

Betty přinesla na podnose šálky a nalila kávu z květované konvice. „Tady je taky cukr a smetana,“ řekla.

Všichni pili. Já taky. „Smuteční obřad je zítra,“ řekla Betty. „Přijdete taky?“

„Když budu moct. Už dnes jsem si musel vzít pár hodin volna.“

„Všichni jeho známí musí přijít,“ odvětila Betty, hned zase rozčileně a pronikavě. „Zítra v půl jedné. Je to tak zvlášť zařízeno, aby mohli všichni přijít.“

„Přijdu taky, samozřejmě. Kde to je?“

„Ascher’s Funeral Home na Čtrnácté ulici,“ řekl mi Lipschütz.

„Kde bude pochován?“ zeptal se Rabinowitz.

„Nebude pochován. Bude spálen. Krematorium je lacinější.“

„Cože?“

„Bude spálen.“

„Spálen,“ opakoval jsem mechanicky.

„Ano. Funeral Home to zařídí.“

Betty popošla kupředu. „Teď tam leží, sám, mezi úplně cizími lidmi,“ hořekovala. „Kdyby aspoň mohl být vystaven na márách mezi svými přáteli, než ho pohřbí.“ Otočila se ke mně. „Co chcete ještě vědět? Kdo vás založil? Vriesländer!“

„Vriesländer?“

„Ano, kdo jiný. Ale zítra přijdete určitě?“

„Určitě,“ řekl jsem. Nedalo se říct nic jiného.

Rabinowitz mě doprovodil ke dveřím. „Musíme zařídit, aby tam Betty nešla,“ pošeptal mi. „Nesmí Mollera vidět. Ne to, co z něho zbylo. Pitvali ho, kvůli té sebevraždě. Betty o tom nemá tušení. A vy víte, že je zvyklá vždycky prosadit svou. Naštěstí udělala tu kávu. Lipschütz jí dal do šálku prášek na spaní. Nepostřehla to, proto jsme všichni kávu vypili a pochválili. Betty chvále neodolá, jinak by se byla ani nenapila. Zkoušeli jsem to s prášky pro uklidnění. Nechtěla o nich ani slyšet, říkala, že by se tím na Mollerovi prohřešila. Přesně jako s tím zavřeným oknem. Snad se nám přesto podaří vpašovat jí ještě jeden prášek do jídla. Zítra ráno to bude nejhorší, nevím, jak ji tu zadržíme. Přijdete taky?“

„Ano. Do Funeral Home. A Mollera pak převezou do krematoria?“

Rabinowitz přikývl.

„Kde to je?“ zeptal jsem se. „Ve Funeral Home?“

„Myslím že ne. Proč?“

„O čem si tam tak dlouho povídáte?“ zeptala se Betty z pokoje.

„Je nedůvěřivá,“ zašeptal Rabinowitz. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Prošel ztemnělou chodbou, kde na stěnách visely fotografie berlínské Románské kavárny, a vešel do ponurého pokoje.

XIII.

Tu noc jsem spal mizerně a brzy ráno jsem odešel z hotelu — příliš časně, pokud šlo o mou službu u Silverse. Autobusem z Páté avenue jsem jel na křižovatku k 83. ulici; chtěl jsem si zajít do Metropolitního muzea. Ještě nebylo otevřené. Prošel jsem Central Parkem za muzeum až k Shakespearovu pomníku. Šel jsem dál, podél jezera a došel k pomníku Schillera, který se tu vyjímal právě tak cize. Asi ho tu nechal postavit před několika desetiletími nějaký Němec, který se vystěhoval z vlasti. Momentálně byl zkrášlen nějakým erotickým kreslířem. Červenou barvou na něj namaloval nastavenou zadnici nějaké ženy bujných tvarů, znásilňovanou zezadu brejlatým mužským. Nebyla to nepovedená kresba, ale ani k autorovi Panny Orleánské se nehodila. Putoval jsem dál a tu mě oslovil jakýsi důstojný vousáč. Zprvu jsem měl za to, že je to ten malíř, ale když se mě zeptal, jestli jsem už snídal, pochopil jsem, že mám před sebou lyrického homosexuála, a rychle jsem se ho zbavil. Mezitím otevřeli muzeum.

Byl jsem v něm už několikrát. Připomínalo mi dobu, kterou jsem prožil v bruselském muzeu — a kupodivu nejvíc to tamější ticho. Nekonečná, zoufalá nuda prvních měsíců, jednotvárné napětí, ustavičný strach, že mě najdou, strach, který se ponenáhlu změnil ve fatalistický zvyk, to všechno jako by zapadlo za obzor. Zbylo jen to nezvyklé ticho, ono vytržení z veškeré spojitosti, tento život v klidném jádru tornáda, kolem nějž bouří vichřice, ale stále zdánlivě schovaný v závětří, v němž se nezatřepotala ani nepohnula jediná plachta.

Když jsem sem šel poprvé, pocítil jsem strach, že se ve mně probudí víc než jen tohle, ale bylo to, jako by mě i toto newyorské muzeum skrylo do téhož ochraňujícího ticha. Nic se nepohnulo, když jsem váhavě procházel místnostmi. Mír, který vyzařoval i z bouřlivě vášnivých bojových scén na stěnách a který měl v sobě cosi metafyzického, cosi z onoho Co je za vším a co přijde po všem — tento strašlivý mír minulosti, který byl mírem právě proto, že patřil minulosti, tento mír, o němž mluví prorok, když říká, že Bůh není v bouři, ale v tichu — tenhle průzračný mír udržoval všechno na svém místě, nedovoloval, aby válka existovala v ploše a aby se bojovalo v prostoru, a jako by ochraňoval i mě. V těchto místnostech jsem náhle zakusil hluboký, ryzí pocit života, který Indové nazývají samadhi a který člověk nikdy nezapomene, pakliže mu už jednou vytryskl jako strmá fontána mezi očima a rozplynul se nad ním, lhostejno, zda zůstal či ne. To, co zůstane, je reflexem okouzlující iluze světa: že život je věčný a že budeme žít věčně, jen když se nám podaří vysvléci se z hadí kůže svého já a pochopit, že smrt je proměna. Tuto iluzi jsem pocítil při pohledu na Toledo, na onu Grecovu ponurou a vznešenou krajinu, visící přímo vedle mnohem většího obrazu Velkého inkvizitora, toho vlídného pravzoru gestapa a všech trýznitelů světa. Nevěděl jsem, zda to nějak souvisí, v onom jasnozřivém okamžiku jsem jen cítil, že spolu souvisí všechno a nic a že tato souvislost není ničím jiným než lidskou berlou, z jedné poloviny lží a nepochopitelnou pravdou z druhé. Ale je snad nepochopitelná pravda něčím jiným než nepochopitelnou lží?

Nebyla to náhoda, která mě do muzea přivedla. Mollerova smrt mě znepokojila mnohem víc, než jsem čekal. Zpočátku se mě nijak zvlášť nedotkla, protože podobné věci jsem často zažil ve Francii na útěku. Taky Hastenecker, kterého lajdácká francouzská byrokracie nesmyslně věznila v internačním táboře, raději zvolil smrt, když Němci byli už jen pár hodin od tábora, než aby se jim dostal do jejich krvavých rukou — ale to byla pochopitelná panika v krajním nebezpečí. Tohleto však bylo něco jiného. Tady někdo, kdo byl zachráněn, už nechtěl žít dál, a nebyl to jen tak nikdo, ale nám všem na něm záleželo. Chtěl jsem to ze sebe setřást jako náhodu, ale ploužilo se to za mnou a nedopřávalo mi to klid. To byl důvod, že jsem byl teď tady a putoval od jednoho obrazu k druhému, až jsem došel do sálu s El Grecovými plátny.

Toledská krajina působila dnes zasmušile a hluše. Možná že to bylo tou dnešní záplavou světla, ale právě tak i mou vlastní zasmušilostí. Tenkrát jsem nic nehledal, kdežto dnes jsem přišel proto, aby mi tato krajina dodala útěchy — a to už vlastně bylo malým podvodem. Umělecká díla nejsou nemocniční sestry. Kdo hledá útěchu, má se modlit. A i to je autosugesce. Krajina mlčela. Mlčela o věčném i o pomíjejícím životě, byla krásná, zklidnělá a právě teď, kdy jsem v ní hledal život, abych unikl myšlence na smrt, měla v sobě se svým tajemným světlem cosi umrlčího, jako by ležela na druhém břehu Acherontu. Zato jako nikdy předtím zářil obrovský obraz Velkého inkvizitora, zahaleného ve studené červeni, a s očima sledujícíma člověka, ať se hnul kamkoli, jako by náhle, po staletích, znovu ožil. Byl úžasný a ovládal prostor. Nebyl mrtvý. Nikdy nezemřel. Mučení bylo věčné. Strach zůstával. Nikdo nebyl zachráněn. Náhle mi bylo jasné, kdo Mollera zabil. Nezoufal jsem si nad svým prvním zážitkem tady. Zůstal. Ale zůstalo i to druhé, a to bylo mocnější, pakliže člověk věřil, že je zachráněn.

Šel jsem dál, až jsem došel do místnosti s čínskými bronzy. Měl jsem rád jeden bronz, vajíčkově zbarvenou misku, která stála ve skleněné vitríně, a k té jsem zamířil nejdřív. Nebyla leštěná jako zelené, žebrované kusy z období dynastie Čou, jež patřily k nádhernému oltáři, stojícímu uprostřed místnosti, a jehož bronzy svítily jako nefrit, omšelý hedvábným leskem stáří. Byl bych je rád na chvilku sevřel v rukou, ale všechno bylo ve skleněných vitrínách, protože i jen neviditelný pot rukou by mohl tyto drahocenné předměty lehce poškodit. Zůstal jsem na chvíli stát a představoval jsem si, že je cítím. Bylo podivuhodné, jak mě to uklidňovalo. Tato vysoká světlá místnost s tetelícím se světlem měla v sobě to, co mě taky tak přitahovalo v tajuplných chvílích starožitnických obchodů na Druhé a Třetí avenue: zastavil se tu čas, jehož jsem musel tolik promarnit, jen abych zůstal naživu.

Pohřební ústav byl sice levný; ale zato zařízený se vším tím falešným patosem, který způsobuje, že pár prken nebo pohřební vůz připadají člověku důstojnější. Nejhorší dojem na mě udělala diskrétnost — ta diskrétnost v černém, slavnostní tváře, soustrastné výrazy, hrnce s buxusem u vchodu, varhany, o nichž člověk věděl, že je to gramofon. Bylo proto skoro vysvobozením, když se Betty s červeným, upoceným obličejem a spoustou černých volánků najednou prudce a hlasitě rozeštkala.

Věděl jsem, že jsem nespravedlivý. Ale je těžké vyhnout se ve smrti patosu a zvláštnímu pocitu potlačovaného uspokojení, že v té ohavné, naleštěné bedně neležíš sám. Tenhle protivný pocit, kterému přesto neunikneš, způsobuje, že všechno je trošku pokřivené, přehnané a neupřímné. Navíc jsem byl velmi nervózní.

Bolestné pomyšlení na krematorium mé rozčilovalo stále víc a víc, když jsem se pomalu blížil k 14. ulici. Mezitím jsem se dozvěděl, že Funeral Homes samozřejmě nemají vlastní krematorium — to měly jen německé koncentrační tábory — ale tohle pomyšlení mi vyvádělo v hlavě jako sršeň a nemohl jsem se ho zbavit. Stačila už jen pouhá představa a umiňoval jsem si, že odmítnu, pakliže bychom po smutečním obřadu ještě museli jet ke zpopelnění, jak to bývalo dříve v Evropě zvykem. Nejenomže odmítnu - ale prostě a jednoduše zmizím.

Mluvil Lipschütz. Neposlouchal jsem. Byl jsem otupělý dusnem a silnou vůní květin na rakvi. Viděl jsem Vriesländera a Rabinowitze. Přišlo dvacet až třicet lidí. Polovinu z nich jsem neznal; na některých bylo vidět, že to jsou spisovatelé a herci. Taky Kollerovic dvojčata tu byla a seděla se zářícími vlasy vedle Vriesländera a jeho ženy. Kahn tu byl sám, nebyl ve společnosti Carmen, ta seděla dvě lavice před ním a dělala na mě dojem, že během Lipschützovy řeči spala. Všechno to tady bylo poznamenané obvyklou nedůsledností každého smutečního obřadu. Cosi nepředstavitelného se tiše uzavřelo a lidé se to snažili modlitbami, hřměním varhan a slovy změnit v cosi představitelného, přičemž to milosrdně a šosácky zfalšovali.

Náhle stanuli u rakve čtyři muži v černých rukavicích, uchopili ji se zručností, připomínající rutinu katových pacholků, rychle a lehce ji zvedli a na gumových podešvích odpochodovali dost rychle ven. Než jsme se nadali, bylo po všem. Když procházeli těsně kolem mne, měl jsem pocit, že se mi najednou zvedl žaludek a překvapeně jsem zjistil, že mám zvlhlé oči.

Vyšli jsme ven. Rozhlédl jsem se, rakev už zmizela. U východu jsem se octl vedle Vriesländera. Uvažoval jsem, jestli je teď vhodná chvíle, abych mu poděkoval za půjčku.

„Pojďte,“ řekl. „Mám tu vůz.“

„Kam?“ zeptal jsem se zmateně.

„K Betty. Přichystala něco k jídlu a k pití.“

„Nemám tolik času.“

„Vždyť je poledne. Nemusíte se dlouho zdržet. Jen aby viděla, že tam jsme. Moc to na ni působí. Pokaždé. Však víte, jaká je. Pojďte.“

Rabinowitz, Kollerovic děvčata, Kahn a Carmen jeli taky. „Byla to jediná možnost, jak jí zabránit, aby už Mollera neviděla,“ vysvětloval Rabinowitz. „Řekli jsme jí, že k ní po obřadu všichni přijdeme. Byl to Mayerův nápad. Pomohl. Dobrá hospodyně, kterou už je pár desítek let, v ní zvítězila. Vstala už v šest ráno, aby navařila. Řekli jsme jí, že v tomhle horku bude nejlepší předkrm a studená mísa. Je s tím víc práce, protože jídlo musí zase vystydnout. Teprve před hodinou s tím byla hotová. Zaplať pámbu. Jak asi musí Moller vypadat, v tomhle vedru!“

Betty nám vyšla naproti. Kollerovic dvojčata jí šla hned pomáhat do kuchyně. Na stole bylo prostřeno. Ta strašlivá péče byla dojemná a zdrcující. ,,Tomuhle se u pradávných národů říkalo smuteční hostina,“ pravil Rabinowitz. „Je to ostatně prastarý zvyk…“

Nadšeně začal vykládat o původu tohoto obyčeje v nejstarších dobách lidstva.

Zvláštní Němec, pomyslel jsem si, naslouchaje jen na půl ucha jeho výkladům a hledaje nějakou možnost, jak zmizet. Kollerovic dvojčata se objevila s velkým podnosem plným olejovek, kuřecích jater, tuňáka a majonézy. Rozdávala talířky. Viděl jsem Mayera, který se občas objevil u Betty, jednu z nich pokradmo štípnout do svůdné zadničky. Život začal opět fungovat. Byl strašný nebo nádherný, podle toho, jak ho kdo bral. Jednodušší bylo brát ho jako nádherný.

Odpoledne mi uštědřoval Silvers lekce. Nacvičoval se mnou trik, kdy jsem měl prohlásit, že nějaký obraz není právě po ruce, třebaže ve skutečnosti byl v kabinetě. A že je možno vidět ho buď u jednoho z Rockefellerů, Fordů nebo Mellonů. „To byste nevěřil, jak tohle působí,“ pravil Silvers. „Snobismus a závist jsou dva neocenitelní spojenci obchodníka s uměleckými díly. Právě tak jako nějaký obraz stoupne v ceně, jestliže byl vystaven v Louvru nebo v Metropolitním muzeu. I když je to pořád jeden a týž obraz, těm dolním vrstvám, kupujícím umělecká díla, stačí jenom ten fakt, že o něj projevil zájem nějaký milionář nebo že měl být vystaven v Louvru, a je pro ně okamžitě tím žádoucnější a cennější.“

„A co ti, kteří mají obrazy skutečně rádi?“

„Opravdoví sběratelé? Ti jsou na vymření. Dneska lidi kupují obrazy většinou proto, aby investovali peníze nebo se procovsky chlubili.“

„To dřív nebylo?“

Silvers se na mě ironicky podíval. „V stabilních dobách míň, protože bylo dost času, aby se mohl smysl pro umění v klidu vyvíjet po jednu až dvě generace. Po každé válce dochází k přesunům majetku, starý se ztrácí a nový se teprve tvoří. Staré sbírky se rozpadají, novopečení zbohatlíci touží stát se sběrateli. Ne z neukojitelné lásky k umění. Jak by se taky mohl nějaký takový spekulant s pozemky nebo zbrojař tak najednou vyvinout? Taková láska se dostavuje teprve s prvními milióny. Většinou ve chvíli, kdy manželka už nedokáže dál snést, že nemají Moneta, když Johnsonovi mají dva. Je to jako s cadillaky a lincolny.“ Silvers se zasmál svým mírně hrdelním smíchem; znělo to, jako by mu v prsou klokotal pramen. „Chudinky obrazy! Jsou proměňovány v otroky!“

„Prodal byste nějakému chudému člověkovi obraz pod cenou, protože by ten obraz měl radši než svůj život, ale neměl by dost peněz, aby jej zaplatil?“ zeptal jsem se.

Silvers si pohladil knír. „Nebylo by těžké lhát a odpovědět: ano. Ale já bych něco takového neudělal. Chudý člověk si může zadarmo zajít do Metropolitního muzea a každý den se do sytosti těšit pohledem na Rembrandty, Cézanny, Degasy, Ingresy a pět set let staré umění.

Nevzdal jsem se. „To by mu třeba nestačilo. Chtěl by, aby mu některý patřil, aby ho mohl obdivovat a těšit se s ním kdykoli, pořád, třeba i v noci.“

„Pak ať si koupí reprodukci nějakého pastelu nebo kresby,“ odvětil Silvers nedojatě. „Reprodukce jsou dnes tak dobré, že na ně naletí i sběratelé a koupí je jako originál.“

Na Silverse bylo těžké zapůsobit. A ani jsem nechtěl. Chtěl jsem jenom, abych nemusel přemýšlet o něčem jiném. Když jsem odcházel od Betty, Carmen nečekaně řekla: „Chudák pan Moller! Teď ho spalují v krematoriu!“ Rozčilila mě taková stupidita, ještě teď ho nazývat panem, ale bylo to směšné, to, co přetrvávalo jako bolení zubů, bylo krematorium. Nebyla to jenom představa. Já to znal. Věděl jsem, co se děje, když se v ohni mrtvý vztyčí, jako by jím projela poslední strašlivá bolest, a obličej se příšerně sešklebí, ožehnut žárem spalovaných vlasů. Věděl jsem, jak vypadají oči v ohni.

„Starý Oppenheimer,“ klidně a spokojeně pokračoval Silvers, „měl krásnou sbírku, ale měl s ní jenom trampoty. Dvakrát ho vykradli. Jednou všechno zase dostal zpátky. Ale přišlo ho to hrozně draho, protože musel nechat obrazy vysoko pojistit. Kromě toho měl ty obrazy opravdu rád a peníze od pojišťovny by mu nebyly nic nahradily. Ze strachu, že ho znova vykradou, si netroufal z domu vytáhnout paty. Nakonec našel řešení: Všechno prodal jednomu newyorskému muzeu. Najednou byl volný, mohl cestovat, kam chtěl a kdy chtěl, a měl dost peněz na všechny svoje rozmary. A když chtěl vidět svoje obrazy, zašel si do muzea, a starosti s pojišťováním a krádežemi ať si dělají jiní. Pohrdavě shlížel na majitele a sběratele, u nichž se nikdy neví, jsou-li obrazy jejich zajatci anebo oni zajatci svých obrazů.“ Silvers se opět klokotavě zasmál. „Docela chytrý nápad!“

Díval jsem se na něho, spalován závistí. Jaký kultivovaný život! Ukolébaný v troše cynismu, ironie, zdravého, tvrdého obchodování a odlesku plamenů, které vycházely z agónie umění a které se tady změnily v komfortní oheň v krbu. Ten, kdo to uměl, mohl si uvařit jídlo a grilovat své filet Mignon i na cizích sopkách. Kdyby se tomuhle mohl člověk naučit! Ale chtěl bych to opravdu umět?

Nevěděl jsem, ale dnes jsem tu touhu měl. Děsil jsem se návratu do svého hotelového pokoje.

Už od nároží jsem viděl, že před hotelem stojí rolls-royce. Přidal jsem do kroku, abych ještě zastihl Natašu Petrovnu. Až příliš často jsem zakusil sám na sobě, že když si člověk něco hrozně moc přeje, tak mu to v posledním okamžiku nevyjde.

„Tady je,“ řekla Nataša, když jsem vešel. „Nalejeme mu hned jednu vodku. Nebo je už na ni moc horko?“

„Měli bychom se naučit dělat moskevský koktajl,“ řekl jsem. „Léto v New Yorku je jako léto v rozpálené kuchyni. To pařížské léto je jiné.“

„Dneska jsem zase hochštaplerkou,“ pravila Nataša Petrovna. „Do jedenácti mi patří rolls-royce i se šoférem. Chcete riskovat a ještě jednou si se mnou vyjet?“

Vyzývavě na mě pohlédla. Přepočítal jsem si peníze.

„Kam?“ zeptal jsem se.

Zasmála se. „K Longchampům už ne. Zajedeme si do Central Parku a dáme si karbanátky.“

„S coca-colou?“

„S pivem, abychom šetřili vaše evropské city.“

„Dobrá.“

„Chtěla mě vytáhnout taky,“ řekl Melikov, „ale jsem pozván k Raoulovi.“

„K smuteční hostině nebo ke slavnostní tabuli?” zeptala se Nataša.

„K obchodnímu rozhovoru. Raoul se chce odstěhovat a najmout si byt. Chce se usadit s Johnem. Já mu to mám vymluvit. Je to rozkaz šéfa.“

„Jakého šéfa?“ zeptal jsem se.

„Člověka, jemuž tenhle hotel patří.“

„To zní, jako bychom byli v Ritzu. Kdo je ten tajemný šéf? Už jsem ho někdy viděl?“

„Ne,“ řekl Melikov stroze.

„Je to jeden gangster s rodinou,“ řekla Nataša.

Melikov se rozhlédl. „Neměla byste takhle mluvit, Natašo. To není správné.“

„Znám ho. Vždyť jsem tu bydlela. Je tlustý, houbovitý, nosí obleky, které mu jsou malé, a chtěl se se mnou vyspat.“

„Natašo Petrovno!“ řekl Melikov ostře.

„Dobrá, Vladimíre, kvůli vám. Mluvme o něčem jiném. Ale chtěl se se mnou vyspat.“

„Kdo by nechtěl, Natašo.“ Melikov se opět usmíval. „Vždycky ti nepraví, Vladimíre. Je to podělaný osud. Dejte mi ještě jednu malou vodku.“ Otočila se ke mně. „Vodku tu mají tak dobrou proto, že boss je taky podílníkem jedné továrny na lihoviny. Proto ji platíme i levněji. Taky proto, že se šéf ještě pořád nevzdal úmyslu se se mnou vyspat. Je neuvěřitelně trpělivý. To je jeho silná stránka.“

„Natašo!“ řekl Melikov.

„No dobrá, vždyť už jdeme. Nebo byste si dal ještě jednu gangsterskou vodku?“ zeptala se mě. Zavrtěl jsem hlavou.

„Radši si počká na rolls-royceovskou vodku,“ řekl Melikov.

„Radši si dejte jednu tady,“ řekla mi Nataša. „Záhadným řízením osudu je v rolls-roycu jen jedna láhev sherry brandy z Kodaně. Majitel auťáku si asi včera vyjel s nějakou dámou.“

Vyšli jsme ven. Šofér stál na ulici a kouřil. „Nemáte chuť řídit sám, pane?“ zeptal se mě. „Rolls-royce? To bych si netroufnul. Kromě toho nemám řidičský průkaz. A za třetí neumím řídit.“

„Báječné! Neznám nic nudnějšího než amatérského závodníka!“

Pohlédl jsem na Natašu. Nuda byla zřejmě něčím, čeho se děsila. Miloval jsem Natašu. Byla pro mě jistotou. Ona zato pravděpodobně milovala dobrodružství, která já nenáviděl; příliš dlouho byla mým dennodenním chlebem. Tvrdým chlebem. Tvrdým jako pouta na rukou.

„Opravdu chcete do zoo?“

„Proč ne? Restaurace je jistě ještě otevřená. Sedíte venku a díváte se, jak si tuleni hrají. Tygři jdou spát. Holubi slétávají až na stolky. Na terasu dokonce přiběhnou i veverky. Kde je člověk blíž ráji?“

„Myslíte, že se tenhle elegantní šofér spokojí s tím, že mu dáme karbanátek a minerálku? Alkohol asi nesmí?“

„Co vy víte! Ten pije jak duha! Dnes ovšem ne. Musí totiž odvézt z divadla svého chlebodárce. A karbanátky k smrti rád. Jako já.“

Bylo tam ticho a klid a jen málo lidí. V korunách stromů se zachytil soumrak. Hnědí medvědi se chystali k odpočinku. Jenom lední medvědi neklidně plavali sem a tam v malém bazénku. Šofér John pojídal opodál tři velké karbanátky, polité kečupem, a k tomu kyselé okurky. Zapíjel to kávou.

„Škoda, že se člověk nemůže procházet Central Parkem v noci,“ řekla Nataša. „Za hodinu to bude nebezpečné. Čtyřnozí dravci půjdou spát a dvounozí se probudí. Kde jste byl dneska? U svého dravce s obrazy?“

„Ano. Objasňoval mi na jednom Degasovi život. Svůj život. Ne Degasův.“

„Obdivuhodné, kolik rad člověk všude dostává, viďte?“

„Vy taky?“

„V jednom kuse. Každý mě chce pořád jen vychovávat. A každý ví všecko líp než já. A podle této moudrosti by měl člověk věřit, že štěstí je všude doma. A zatím není. Člověk je veliký v plánech — pro druhé.“

Pohlédl jsem na ni. „Tak se mi zdá, že vy moc rad nepotřebujete.“

„Potřebuji jich strašnou spoustu. Jenomže mi nejsou nic platné. Dělám všecko obráceně. Nechci být nešťastná, a přece jsem. Nechci být sama, a přece jsem. Smějete se. Myslíte si, že znám spoustu lidí. To je pravda. Ale to druhé je taky pravda.“

Vypadala neobyčejně mile, když tu ve snášejícím se soumraku, v němž se ozývalo poslední řvaní dravců, tlachala tyhle dětinské nesmysly.

Naslouchal jsem jí a měl jsem podobný pocit jako dnes odpoledne u Silverse, totiž jak až nepochopitelně vzdáleným se zdál být i tento život od mého. Byl stejně jako ten druhý hnán jednoduchými emocemi, rozumným neštěstím a bezradným údivem, že štěstí není stav, ale vlna na vodě — u žádného však nečíhal ve stínu orestovský závazek pomsty, temná nevina a zapletení do viny, a Erinye střežící vzpomínku. Jak šťastní a záviděníhodní byli se svými úspěchy, se svým unaveným cynismem, svými bonmoty a ubohoučkými neštěstími, z nichž ztráta peněz nebo lásky byla ta největší. Všichni seděli přede mnou jako okrasní ptáci z jiného století a štěbetali. Jak rád bych byl jedním z nich, jak rád bych byl zapomněl a štěbetal s nimi.

„Ztrácíme odvahu,“ řekla Nataša. „Myslíme si, že přivykneme zklamání. Ale není to pravda. Zklamání bolí pokaždé víc a víc. Bolí tak, že se začnete bát. Je to, jako byste se pokaždé víc spálil. A pokaždé se to hojí pomaleji.“ Podepřela si hlavu rukama. „A já už se nechci spálit.“

„Jak to chcete udělat?“ zeptal jsem se. „Snad nechcete jít do kláštera?“

Udělala netrpělivý posunek. „Nedokážete utéct před sebou.“

„Ale ano, dokážete. Jednou, jenže pak už se nemůžete vrátit zpátky,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si na Mollera, jak za jedné horké noci v New Yorku osaměle visel na lustru — v pěkném obleku a čisté košili, ale bez kravaty, jak mi vyprávěl Lipschütz. Říkal, že prý by to v kravatě bylo ještě horší. Nechtěl jsem tomu věřit. Připadalo mi to, jako by si někdo, kdo jede vlakem, myslel, že dojede rychleji, když bude běhat po chodbičce sem a tam. Rabinowitze tohle téma lákalo a s neosobní zvídavostí učence se o něm chtěl rozhovořit. Ale já jsem odešel.

„Před několika dny jste mi jednu chvíli řekla, že jste nešťastná,“ řekl jsem, „a pak jste mi zase řekla, že to není pravda. To to u vás jde tak rychle? To jste tedy šťastná žena!“

„Nebylo pravda jedno ani druhé. Vážně jste tak naivní? Nebo si ze mě děláte blázny?“

„Jedno ani druhé že není pravda?“ řekl jsem. „Naučil jsem se nedělat si z nikoho blázny a právě tak jsem se naučil věřit smrtelně vážně všemu, co mi kdo řekne. Moc věcí se tím zjednoduší.“

Nataša na mě nedůvěřivě pohlédla. „Vy jste zvláštní,“ pravila po chvíli. „Mluvíte jako nějaký stařec. Nechtěl jste se stát kazatelem?“

Dal jsem se do smíchu. „Nikdy.“

„Ale někdy tak vypadáte. Proč si neděláte z lidí blázny? Jste tak vážný, a trochu humoru by vám neškodilo. Jenomže Němci…“

Mávl jsem rukou.

„Já vím. Němci nemají smysl pro humor. Máte naprosto pravdu.“

„Co tedy mají místo něj?“

„Škodolibost. Je to takové typické slovo. Totéž, co označujete jako humor: dělat si z jiných blázny.“

Na okamžik zrozpačitěla, pak řekla: „Uhodl jste, profesore! Jak jste důkladný.“

„Jako Němec,“ řekl jsem se smíchem.

„A já jsem nešťastná. Nebo prázdná. Nebo sentimentální. Nebo vyhořelá. Nechápete?“

„Ale ano, chápu.“

„Jsou Němci taky takoví?“

„Bývali. Dřív.“

„Vy taky?“

Ke stolu přišel číšník. „Šofér se ptá, jestli si může objednat porci zmrzliny. Vanilkovou a čokoládovou.“

„Dvě porce,“ řekl jsem.

„Z vás aby člověk všecko páčil,“ řekla Nataša Petrovna netrpělivě. „Nemůžeme se už konečně taky jednou bavit rozumně? Jste taky nešťastný?“

„Nevím. Neštěstí je tak zkrotlé slovo.“

Zaraženě se na mě podívala. Čím větší byla tma, tím jasnější byly její oči. „Takže nám se vlastně nemůže nic stát,“ řekla nakonec skoro váhavě. „Oba jsme na tom stejně.“

„Nic se nám nemůže stát,“ souhlasil jsem, „oba jsme dětmi, které se spálily a jsou zatraceně opatrné.“

Číšník přišel s účtem. „Už tu asi zavírají,“ řekla Nataša. Na okamžik jsem pocítil starou paniku. Nechtěl jsem být tento večer sám a bál jsem se, že Nataša už chce jít.

„Nemáte ten vůz tak dlouho, dokud neskončí divadla?“ zeptal jsem se.

„Mám. Můžeme se do té doby vozit.“

„To by bylo báječné.“

Vstali jsme. Terasa a zahrada už byly prázdné. Tma zavěsila do korun stromů černé prapory. Člověk mohl mít dojem, že stojí někde na návsi; v kašně se s cákáním koupali tuleni jako černošské děti a dál vzadu stály stáje buvolů a zeber.

„Teď už začíná být Central Park nebezpečný?“

„Tohle je teprve doba šmíráků a úchylných. Plíží se kolem laviček, na nichž se líbají milenci. Doba zlodějů kabelek, násilníků a vrahů přijde později. Stejně jako band, které se tu flákají kolem.“

„Copak proti nim nemůže policie zakročit?“

„Projíždí po cestách a hlídkuje, ale Park je obrovský a skrýt se můžete všude. Škoda. Bylo by tu v létě krásně, kdyby to tu bylo jiné. Ale teď není čeho se bát, vždyť nejsme sami.“

Vzala mě za ruku. Teď není čeho se bát, vždyť nejsme sami, myslel jsem si a cítil jsem ji těsně vedle sebe. Tma nebyla nebezpečím; ochraňovala a mlčela a byla plna tajemství, vyzařujících z ní jako útěcha. Cítil jsem téměř jakousi anonymní něžnost, něžnost, která dosud neměla jména a nebyla s ničím spjata, která se volně jako dech vznášela v pozdním letním večeru a přece už byla konejšivým podvodem. Nebyla čistá, ale směsicí různých pocitů, byl v nich strach a úzkost, že by se opět mohla vynořit minulost, byla v tom zbabělost a touha neztratit se v tom tajuplném a číhavém meziobdobí bezmocnosti, meziobdobí mezi záchranou a únikem, a bylo v tom slepé tápání po všem, co se podobalo jistotě. Styděl jsem se za to, ale utěšoval jsem se povrchně tím, že ani Nataša není o moc jiná, že i ona je jako rostlina, která se přimkne k tomu, co je nejblíž, aniž se moc ptá, anebo je moc poctivá. Nechtěla být v jisté pohnuté chvíli svého života sama, a já už taky nechtěl být sám. Se všemi těmito skrytými pocity se kolem nás vznášela tato vlahá, lehounká něžnost a zdála se být tak málo nebezpečná proto, že dosud neměla jméno, ani neznala bolest, která se do ní zatne jako supí spár, a proto se jí tak snadno vzdá.

„Zbožňuji tě,“ řekl jsem náhle proti své vůli a samotného mě to překvapilo, když jsme šli loubím žlutých luceren, vedoucím k Páté avenue, majíce před sebou široký stín šoféra. „Neznám tě a zbožňuji tě, Natašo,“ opakoval jsem a uvědomil jsem si, že jí poprvé tykám.

Otočila se ke mně. „Není to pravda,“ řekla. „Lžeš, a není to pravda. Ale říkej to přesto, je hezké slyšet tuhletu větu.“

Probudil jsem se, ale trvalo chvíli, než jsem si uvědomil, že jsem snil. Jen ponenáhlu jsem rozeznával obrysy svého pokoje, světlejší okna a slabý odlesk narudlé newyorské noci. Bylo to však rozvleklé, pomalé probuzení, jako bych se musel vydrápat z močálu, v němž bych se málem udusil.

Naslouchal jsem. Asi jsem křičel. Křičel jsem vždycky, když jsem měl tenhle sen, a pokaždé trvalo dlouho, než jsem se z něho probral. Zdálo se mi, že jsem někoho zavraždil a zakopal ve zpustlé zahradě u potoka, a že ho po dlouhé době našli a že se na mě řítí neštěstí a že mě dopadnou. Nikdy jsem nedovedl říct, jestli to byl muž či žena, koho jsem zabil. Taky jsem nevěděl, proč jsem to udělal, a taky se mi zdálo, že už ve snu jsem zapomněl, že jsem něco takového spáchal. Tím příšernější byl pak úlek a hluboké zděšení, které mě pronásledovaly ještě do probuzení, jako by sen byl skutečností. Noc a vyděšené probuzení strhaly všechny ochranné ploty, které jsem kolem sebe nastavěl. Té dusné noci jsem opět viděl vápnem vybílenou místnost v krematoriu s háky na oběšení a pod nimi skvrny od škubajících se hlav, které sedřely vápno, opět tu byla na podlaze ona umrlčí ruka, která se ještě hýbala, a opilý hlas, který přikazoval: „Rozdupej to! Koukej to rozšlapat, ty svině špinavá! Dělej, nebo tě oddělám! Oběsíme tě s nima, dobytku, ale pomaloučku, pěkně s požitkem!“ Znovu jsem slyšel ten hlas a viděl ty studené, výsměšné oči a posté si v duchu říkal, že když to neudělám, že mě s požitkem zabije jako mouchu, tak jako zabil desítky ostatních heftlinků. Čekal jen na to, že zaváhám. Přesto jsem jako pokaždé cítil, jak mi z podpaží čúrkem stéká pot a jako pokaždé jsem bezmocně a blízek pozvracení sténal. Tenhle opilý hlas a tyhle cynické oči musí zmizet ze světa. März, pomyslel jsem si. Egon März. Později mě v jednom z oněch rozporuplných záchvatů režimu pustili, protože jsem nebyl žid, a pak jsem z Německa uprchl. Holandské hranice nebyly daleko, znal jsem je a dostalo se mi pomoci, ale věděl jsem, že se s tímhle obličejem musím ještě jednou setkat, dřív než umřu.

Seděl jsem v krátké letní noci na posteli s koleny u brady a jakoby ochrnutý v duši. Seděl jsem tam a myslel na všechno to, co jsem chtěl zahrabat a pohřbít, a přitom si znovu a znovu uvědomoval, že to není možné a že se musím vrátit, že nesmím odejít dřív a že nesmím s tím vším z hnusu a zoufalství skoncovat, tak jak s tím skoncoval Moller. Musím zůstat naživu a zachránit se a je jedno, co udělám. Věděl jsem, že v noci je všechno dramatičtější a že hodnoty a pojmy jsou zveličené, ale přesto jsem tu seděl a cítil stínové perutě žalu, bezmocného vzteku a smutku. Seděl jsem a noc šedla, hovořil jsem sám se sebou jako s dítětem a čekal na den, a když nastal, byl jsem k smrti vyčerpán, jako bych celou noc bodal nožem do nekonečné stěny černé vaty, která zůstala nedotčena.

XIV.

Silvers mě poslal ke Cooperovi, k muži, který koupil Degasovu Tanečnici. Měl jsem obraz odnést a pomoct mu jej zavěsit. Cooper bydlel ve čtvrtém patře domu na Park avenue. Čekal jsem, že to se mnou vyřídí nějaký sluha hned u dveří, ale přijal mě sám Cooper v košili s vyhrnutými rukávy. „Pojďte dál,“ řekl. „Dáme si chvilku načas a najdeme pro tuhletu zelenomodrou dámu nejvhodnější místo. Chcete whisky? Nebo radši kávu?“

„Děkuju, když tak raději kávu.“

„Já si dám whisky. V tomhle hicu je to to nejrozumnější.“

Mlčel jsem. Byt byl velmi chladný a vzduch v něm byl slabě cítit hrobkou jako v uměle chlazených a větraných místnostech. Cooperova hlava v něm zářila jako zralé rajče, což ještě podtrhovalo zařízení bytu ve stylu Ludvíka XV., téměř všechno ozdobné, vykládané nebo pozlacené kusy, promísené malými italskými křesílky a nádhernou malou žlutou benátskou komodou. Na tapetovaných stěnách viseli francouzští impresionisti.

Cooper vybalil Degase z papíru a postavil jej na židli. „To s tím obrazem byl podfuk, co?“ řekl. „Silvers tvrdil, že ho daroval své ženě a že bude hrozně řádit, až se vrátí domů! Takový bluf!“

„A proto jste ho koupil?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě že ne. Koupil jsem ho proto, že jsem ho chtěl mít. Máte vůbec tušení, co za něj Silvers chtěl?“

„Ani v nejmenším.“

„Třicet tisíc dolarů.“

Cooper se na mě pátravě zadíval. Věděl jsem hned, že lže a že mě chce vyslýchat. „Nu?“ řekl. „To je hodně peněz, ne?“

„Pro mě by to bylo hodně peněz.“

„Jak to? Kolik vy byste za něj dal?“

Zasmál jsem se. „Vůbec nic.“

„Proč ne?“ zeptal se Cooper obratem.

„Protože na to nemám. Od naprostého nic mě v této chvíli dělí asi pětatřicet dolarů.“

Cooper nedal pokoj. „Kolik byste dal, kdybyste na to měl?“ Měl jsem pocit, že za jedno kafe se mě už vyptal dost. „Všechno, co bych měl,“ odvětil jsem. „Stačí, abyste si ty své obrazy tady dal odhadnout, a hned by vám bylo jasné, že holdování umění je zároveň docela dobrý kšeft. Lepší snad ani není možný. Myslím, že by je od vás Silvers docela rád zase koupil zpátky a ještě by vás nechal vydělat.“

„Ten darebák! Aby mi je za pár týdnů znovu nabídl s padesátiprocentní přirážkou!“

Cooper hudroval jako krocan po obědě — spokojeně a už ne výbojně. „Tak kam tu Tanečnici pověsíme?“

Procházeli jsme bytem. Čas od času musel Cooper k telefonu. „Jen se rozhlížejte,“ volal na mě. „Snad nějaké místo najdete.“

Byt byl zařízený s vybraným vkusem. Cooper zřejmě sám hodně znal, nebo měl znamenité rádce, nejspíš však obojí dohromady. Prováděla mě jakási dívka. „Tady je ložnice pana Coopera,“ řekla, „tady by bylo ještě místo.“

Nad širokou secesní postelí visela ve zlatém rámu lesní krajinka s říjejícím jelenem a několika srnami a studánkou v popředí. Celý oněmělý jsem zíral na tento příšerný kýč. „To maloval pan Cooper sám?“ zeptal jsem se po chvíli. „Nebo to zdědil po rodičích?“

„To nevím. Viselo to tu, už když jsem tu nastoupila. Nádherné, viďte? Jako živé.“

„To ano. Dokonce je vidět, i jak se jelenovi kouří od huby. Pan Cooper je lovec?“

„Ani bych neřekla.“

Rozhlédl jsem se a naproti jsem objevil Benátky od Ziema. Skoro jsem zaslzel dojetím, že jsem odhalil Cooperovo tajemství. Tady, ve své ložnici, nemusel nic předstírat. Tohleto skutečně miloval. Všechno ostatní byla jenom póza, obchod a snad i jakási vlažná náklonnost, kdo to mohl vědět a kdo to chtěl vědět? Ale tenhle říjející jelen, to byla záliba, a tahle sentimentální studie Benátek, to byla romantika.

„Půjdeme dál,“ řekl jsem dívce. „Tady by to jenom rušilo. Jsou nahoře ještě nějaké pokoje?“

Odvětila:

„Nahoře je podkroví a malý salónek.“

Odvedla mě o patro výš. Z pracovny jsem slyšel Coopera, jak stroze štěká do telefonu nějaké příkazy. Byl jsem zvědav, jestli je pracovna zařízena podobně jako ložnice: druhý říjející jelen by byl docela na místě.

Ve dveřích na terasu jsem se zastavil. Dole v dusném letním parnu ležel New York jako nějaké africké město s mrakodrapy, táhnoucími se až kam oko dohlédlo. Na obzoru bylo lze tušit moře. Bylo to město z kamene a oceli, jaké bylo, tak taky působilo: ne jako ponenáhlu vznikající a organicky rostoucí, ne s patinou staletí, ale energicky a rychle postavené energickými lidmi, nezatíženými tradicí, jejichž nejvyšším zákonem nebyla krása, ale účelnost, a tudíž opět nová, odvážná, antiromantická, antiklasická, moderní krása. New York musí člověk vidět shora, myslel jsem si, ne zdola, s hlavou zvrácenou vzhůru k mrakodrapům. Shora působily pokojně, přesně tak, jako když tam patří, jako žirafy ve stádu zeber, gazel a obřích želv.

Slyšel jsem, jak se Cooper s funěním valí po schodech nahoru. „Našel jste nějaké místo?“

„Tady,“ řekl jsem a ukázal na terasu. „Jenže slunce by obraz brzy zničilo. Tanečnice nad městem, to by bylo něco. Co třeba vedle v salónku? Na stěně, kam nesvítí slunce?“

Vešli jsme dovnitř. Salónek byl velmi jasný, s bílými stěnami a nábytkem, potaženým anglickým kretonem. Na jednom stolku stály tři čínské bronzy a pár tanečnic z období dynastie Tang. Pohlédl jsem na Coopera. Jaké měl asi pocity? Neměl by radši místo bronzů z období dynastie Čou tři korbele a místo terakotových tanečnic porcelánové trpaslíky?

„Tamhle,“ řekl jsem. „Na stěnu za těmi bronzy. Zelenomodrá patina bronzů má stejný tón jako sukýnky tanečnic.“

Cooper se rozhlížel a ještě pořád funěl. Podržel jsem obraz na stěně. „To by se ale musela udělat do zdi díra,“ řekl nakonec. „A kdyby se jednou obraz zase sundal, bude tam díra.“

„Můžete si tam pověsit nějaký jiný obraz,“ řekl jsem a udiveně jsem se na Coopera podíval. „Kromě toho se ta díra dá zase zasádrovat, takže to nebude vůbec vidět.“ To je ale držgrešle! Ale takhle zřejmě nadělal ty své milióny. Kupodivu mě to nedopalovalo, ten říjející jelen v ložnici mě se vším smiřoval. Pro Coopera bylo všechno ostatní v jeho bytě mírně nepřátelské a nic mu to neříkalo. Nebo jen tak málo, jak málo chápal, že se za to může dát tolik peněz. To byl taky důvod, proč se mě pořád vyptával. Neměl moc důvěry v kombinaci umění—peníze, a v tom se dokonce shodoval s opravdovými milovníky kumštu.

Konečně se Cooper rozhodl: „Tak tam tedy udělejte maličkou dírku.“

„Tu nejmenší, jaká půjde. Vidíte tenhle háček? Stačí jediná tenounká jehla a unese velký obraz.“

Byl jsem s tím rychle hotov. Nedůvěřivý Cooper se ode mne ani nehnul. Přesto jsem si ještě stačil prohlédnout čínské bronzy a vzít je do ruky. Okamžitě jsem ucítil jemné teplo patiny, která zároveň jako by chladila. Byly to překrásné bronzy a vyvolávaly ve mně zvláštní pocit okouzlení, byly tak dokonalé, že nevyjadřovaly nic než dokonalost, byl to nevylíčitelný pocit, jaký se člověka na okamžik zmocní, když si uvědomí, že se téhle hordě neúnavných, mladičkých, krátce žijících poutníků na této zeměkouli poštěstilo něco, co lze označit iluzí „věčnost.“

„Rozumíte tomu trochu?“ zeptal se Cooper.

„Trochu.“

„Jakou to má cenu?“ zeptal se vzápětí a já bych ho byl nejradši objal, tak byl nefalšovaný a prozíravý.

„Penězi se nedají zaplatit.“

„Co? Jak to? Copak jsou lepším uložením kapitálu než obrazy?“

„To ne,“ odvětil jsem, maje se rázem na pozoru, abych nepodtrhl Silverse, „ale jsou překrásné. Lepší nemají ani v Metropolitním muzeu.“

„Fakt? Podívejme, podívejme! Jednou mi je vpálil jeden darebák.“

„Máte štěstí.“

„Říkáte?“ rozesmál se jako šest krocanů a podíval se na mě, jako by mě taxíroval. Měl jsem dojem, že uvažuje, jestli mi má dát spropitné, ale jen řekl:

„Nechcete ještě trochu kávy?“

„Děkuju.“

Vrátil jsem se k Silversovi a poreferoval mu, co bylo. „Ten starý lichvář,“ ulevil si Silver. „Kdykoli k němu někoho pošlu, vždy ho zkouší. Ten chlap umí při nákupech využít příležitosti. Však taky začínal s károu starého železa, a pak prodával šrot na vagóny. Později se pustil do kšeftování se zbraněmi. Chytil se toho v pravý čas, než vypukla válka. Pilně lifroval do Japonska zbraně a železný šrot. Když už to pak nešlo, zásoboval Spojené státy. Za každého Degase, kterého koupí, musí zaplatit životem stovky nebo tisíce lidí.“

Ještě nikdy jsem neviděl Silverse tak navztekaného. To srovnání s Degasem bylo přirozeně přehnané, ale přesto mi utkvělo v hlavě. Nepravdy mají mnohem větší setrvačnost než pravdy. „Proč mu to tedy prodáváte?“ zeptal jsem se. „Nejste pak spoluviníkem?“

Silvers,se dal do smíchu, i když ještě pořád zuřil. „Proč? Protože prodávám? Nemůžu své obchody dělat jako nějaký kvaker! A že bych byl spoluviníkem? Na čem? Na válce? Nebuďte směšný!“

Měl jsem co dělat, abych ho uklidnil. To jsem měl z toho, že jsem chtěl myslet logicky. Něco takového vede pravidelně k nedorozuměním.

„Já prostě tyhle obchodníky se smrtí nesnáším,“ řekl Silvers nakonec mírněji. „Ale buď jak buď! Vzal jsem ho na tom obraze o pět tisíc dolarů, ale měl jsem ho vzít o deset!“

Došel si pro whisky a sodu.

„Dáte si taky?“

„Dík. Už jsem měl moc kávy.“

Takhle se má člověk mstít, pomyslel jsem si. V cifrách! Kdybychom to dovedli, byli bychom brzy venku z celého toho všivého marastu své minulosti. „Však to klidně doženete,“ řekl jsem. „Určitě se tu zase brzy objeví. Řekl jsem mu totiž, že by ten druhý Degas s tím, kterého koupil, tvořil báječný pár a že si myslím, to že je ale jen můj osobní vkus, že ten, co tu ještě visí, je po umělecké stránce ještě skoro zajímavější.“

Silvers se na mě zadumaně podíval. „Vyvíjíte se. Vsaďme se. Jestli Cooper přijde během měsíce kvůli tomu druhému Degasovi, dostanete sto dolarů.“

Před hotelem Plaza jsem znenadání spatřil Natašu. Přecházela náměstí s košatými stromy směrem k 59. ulici. Bylo to poprvé, co jsem ji viděl za dne. Šla rychle, lehce předkloněná, dlouhými kroky, a neviděla mě.

„Natašo,“ řekl jsem, když jsem byl těsně u ní. „Přemýšlíš, jaký diadém by sis měla vypůjčit od van Cleefa a Arpelse na dnešní večer?“

Na zlomek vteřiny byla překvapena. „A co ty?“ odvětila. „Neukradls panu Silversovi nějakého Renoira, abys zaplatil účet v Moroccu?“

„To je ten rozdíl,“ vzdychl jsem. „Já myslím na vypůjčení, ty hned na krádež. Ty to dotáhneš v životě dál.“

„Ale zato bude asi kratší. Nechceš se mnou jít na večeři?“

„Kam?“

„Zvu tě,“ řekla se smíchem.

„To nejde. Na gigola jsem už moc starý. A taky mám moc málo šarmu.“

„Nemáš žádný, ale na tom nesejde. Pojď se mnou a ty své morální úvahy pusť k vodě. Všichni tu jíme na fóršus. Před prvním nikdo neplatí. O tvou důstojnost je tedy postaráno. Kromě toho bych chtěla, aby ses s někým setkal. S jistou starou dámou. Děsně prachatou. Hodlá kupovat obrazy. Vyprávěla jsem jí o tobě.“

„Ale Natašo! Já přece žádné obrazy neprodávám.“

„Ty ne, ale Silvers. A když mu přivedeš zákazníka, dá ti provizi.“

„Co?“

„Provizi. To je běžné. Copak nevíš, že polovina všech lidí žije ze vzájemných provizí?“

„Tak se to budeš muset naučit. Mám hlad. Nebo máš strach?“

Vyzývavě se na mě podívala. „Jsi moc hezká,“ řekl jsem.

„Výborně!“

„Jestli má z té provize něco být, tak se mnou musíš jít na večeři ty, dáme si kaviár a šampaňské.“

„Výborně! D’accord. Pak bude konečně učiněno zadost tvé etice?“

„Ano. Teď už se jenom bojím klaustrofobie.“

„Tak moc jiný než ostatní tedy nejsi,“ řekla Nataša.

V restauraci bylo poměrně plno. Měl jsem pocit, že jsem v elegantní kleci s motýly, kavkami a papoušky. Kolem chvátali číšníci. Nataša tu znala jako obvykle spoustu lidí.

„Tak se mi zdá, že znáš polovičku New Yorku,“ řekl jsem.

„Hloupost. Znám jen zahaleče a lidi, kteří mají co dělat s módou. Jako já. Abys zase nezačal trpět nějakým strachem, dáme si Letní menu.“

„Letní menu, to zní hezky.“

Zasmála se.

„Je to jen jiné jméno pro dietu. Celá Amerika jí podle nějaké diety.“

„Proč? Všichni tu vypadají docela zdravě.“

„Aby moc netloustli. Amerika trpí fixní ideou mladosti a štíhlosti. Každý chce zůstat mladý a štíhlý. Stáří tu není žádoucí. Důstojného člena rady, kterého ve starém Řecku vysoce ctili, by v Americe strčili do starobince.“ Nataša si zapálila cigaretu a zamžourala na mě. „Nebudeme teď mluvit o tom, že převážná část světa hladoví. Chtěls o tom spustit, nebo snad ne?“

„Nejsem tak špatný, jak si myslíš. Nemyslel jsem na to.“

„No, no.“

„Myslel jsem na Evropu. Tam zatím ještě moc lidí nehladoví, i když toho mají k jídlu mnohem míň.“

Podívala se na mě přimhouřenýma očima. „Nemyslíš, že by ti docela prospělo, kdybys trochu míň myslel na Evropu?“ zeptala se.

Překvapilo mě, že jí to neušlo. „Pokusím se na to nemyslet.“ Dala se do smíchu. „Tamhle přichází ta bohatá stará dáma.“

Očekával jsem korpulentní, načechranou krůtu, jakýsi protějšek ke Cooperovi. Místo toho přišla půvabná osůbka se stříbrnými kadeřemi a červenými líčky, která budila dojem, že je chována jako v bavlnce a že nikdy nepřestala být panenkou. Bylo jí asi sedmdesát, ale vypadala klidně na padesát. Dokonce i stáří se u ní podobalo lehce zmačkanému hedvábnému papíru, do něhož byla zabalena. Stáří bylo patrno jen na krku a na rukou. Proto taky měla na hrdle náhrdelník ze čtyř řad perel, které toho hodně zakrývaly a dělaly ji ještě něžnější a empírovější.

Zajímala se o Paříž a vyptávala se mě na ni. Měl jsem se na pozoru, abych jí vyprávěl o tom, jak jsem tam žil, a tvářil jsem se, jako by tam žádná válka neexistovala. Díval jsem se na Natašu a mluvil o Seině, ostrově St. Louis, nábřeží Grands Auguslins, o letních odpolednech v Lucemburské zahradě a večerech na Champs Elysées a v Bouloňském lesíku. Nebylo mi zatěžko o tom hovořit, když jsem se díval na Natašu, a neuniklo mi, jak výraz jejích očí zněžněl.

Byli jsme rychle obslouženi a za necelou hodinku se paní Whymperová rozloučila. „Zastavil byste se pro mě zítra odpoledne v pět hodin?“ zeptala se mě. „Zašli bychom pak do Silversovy galerie.“

„Rád,“ řekl jsem a chtěl jsem ještě něco dodat, ale Nataša mě pod stolem kopla, a tak jsem mlčel.

Nataša se dala do smíchu. „Ani to moc nebolelo, co? Tys jí chtěl samozřejmě vykládat, že u Silverse jen otvíráš bedny, viď? K čemu to, prosím tě? Tady existuje spousta lidí, kteří se zabývají tím, že radí bohatým bezradným lidem a vodí je k obchodníkům s uměleckými díly, s nimiž jsou jedna ruka.“

„Poskoci!“ řekl jsem.

„Poradci,“ opravila mě Nataša- „Úctyhodní lidé, kteří chrání ubohé, bezmocné milionáře před vydřidušskými obchodníky. Půjdeš k ní?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Výborně!“

„Z lásky k tobě.“

„Dvojnásob výborně!“

„Upřímně řečeno, byl bych k ní šel i tak. Jsem úplatnější, než si myslíš.“

Lehce zatleskala. „Pomaloučku začínáš být skoro okouzlující.“

„Člověk, co? A podle tvé klasifikace?“

„Ještě ne docela. Ale pomník, který se už rozhýbal.“

„Všechno šlo tak překvapivě. Vždyť paní Whymperová o mně nic neví.“

„Mluvils o věcech, které má ráda: o Paříži, o létu v Lesíku, o Seině na podzim, o večerech na nábřežích, o tamějších bukinistech…“

„Ale ani slovo o obrazech.“

„To se jí obzvlášť líbilo. To bylo od tebe chytré. O obchodě ani slovo.“

Pomalu jsme se loudali 54. ulicí. Bylo mi dobře a lehko. Zastavili jsme se u jednoho starožitnického obchodu, kde byly vystaveny egyptské náhrdelníky. Svítily tyrkysovou modří a vedle nich stál velký Ibis. Z aukční síně Savoy vycházeli lidé, odnášející koberce. Bylo krásné cítit život. Jak předaleko byla noc!

„Uvidím tě dnes večer?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

„V hotelu?“

„Ano.“

Vracel jsem se ulicí zpátky. V paprscích slunce se tetelil prach. Vzduch byl horký a páchl výfukovými plyny. Zastavil jsem se před domem, kde byla aukční síň Savoy, a po chvíli jsem vešel dovnitř. Místnost byla zpoloviny plná a panovala v ní ospalá nálada. Licitátor stál za jakýmsi pultíkem a vyvolával nabídky. Aukce koberců skončila, teď se dražily sochy svatých. Nanosili je na pódium, kde je rozestavili jednu vedle druhé; vypadalo to skoro, jako by je připravovali na nové martyrium. Některé byly ještě zabalené a na pódiu je vybalovali. Všechny byly velmi levné, o barevné sochy nebyl příliš zájem. Za války se svatí spíš strkají do vězení. Vyšel jsem zase ven a prohlížel si výkladní skříně. Mezi těžkým renesančním nábytkem stály dva čínské bronzy, jeden byl kopií z doby dynastie Ming, což nebylo těžké poznat, ale druhý bronz mohl být pravý. Patina byla mizerná a asi byla i restaurována, nicméně v tom kusu bylo něco, co vypadalo nefalšovaně. Měl jsem dojem, že někdo, kdo tomu moc nehověl, považoval bronz za kopii, kterou chtěl prodat jako originál. Vrátil jsem se do zešeřelé síně a požádal jsem o katalog příští aukce. U bronzů nebylo uvedeno stáří. Byly zahrnuty mezi cínové džbány, mosazné předměty a ostatní laciné krámy. Budou patrně laciné, protože se nedalo čekat, že by na takovouhle vetešnickou aukci přišli nějací renomovanější obchodníci.

Vyšel jsem z aukční síně a dal se dolů 54. ulicí ke Druhé avenue. Tam jsem zahnul doprava a šel dál, až jsem došel do končin, kde měli obchod bratři Lowyovi. Uvažoval jsem o tom, že ten bronz koupím a prodám ho dál Lowymu seniorovi. Byl jsem si jist, že si ho mezi cínovými džbány a těžkými kusy nábytku nepovšiml. Pak jsem si vzpomněl na Natašu a na večer, kdy mě vezla rolls-roycem do hotelu. Kvapně jsem se s ní rozloučil a poslední kus cesty jsem byl velmi zamlklý, protože jsem se potřeboval rychle dostat z vozu.

Dětinským důvodem bylo, že jsem musel neodkladně na malou stranu. Protože v New Yorku to bylo nekonečně obtížnější než v Paříži, snažil jsem se to vydržet a pak mi na nějaké velké loučení nezbyl čas. Nataša se za mnou dívala velmi rozhořčeně, a když jsem si ulevil, dostal jsem na sebe vztek a myslel jsem si, že jsem zase všechno jaksepatří zpackal. Příští den se mi však ten fakt, že jsem byl ochoten raději trpět a vydržet to než požádat šoféra, aby mi zastavil u prvního hotelu, a nechat Natašu čekat v autě, jevil jako nepřímý příznak romantiky a považoval jsem to sice za pošetilé, ale přece jen za příznak náklonnosti a tím za neočekávaný projev jemnocitu. Se stejným pocitem jsem na to myslel i teď, když jsem stanul před Lowyho obchodem. Viděl jsem Lowyho juniora, jak stojí mezi dvěma bíle lakovanými křesly ve stylu Ludvíka XVI. a zasněně se dívá na ulici. Setřásl jsem ze sebe vzpomínky, vzdal jsem se svého prvního samostatného obchodu a vstoupil dovnitř.

„Jak se vede, pane Lowy?“ zeptal jsem se opatrně neutrálním tónem, abych u tohoto romantika hned nenarazil.

„Dobře! Bratr tu není. Jí dnes košer, však to znáte. Já ne,“ dodal a tvář se mu lehce rozzářila. „Já jím po americku.“

Dvojčata Lowyové mi připomínali slavná siamská dvojčata, z nichž jedno bylo abstinent a druhé ochlasta. Protože měla společný krevní oběh, musel nešťastný abstinent snášet nejenom opici, ale i kocovinu svého namazaného dvojčete, která se pak dostavila. Jako obvykle na to doplácela ctnost. Stejně tomu bylo i u Lowyů, jeden byl ortodoxní žid a druhý žid bez všech předsudků. „Objevil jsem bronz,“ řekl jsem. „Budou ho dražit na jedné laciné aukci.“

Lowy junior mávl rukou. „Řekněte to mému fašistickému bratrovi, já teď nemám na kšeft ani pomyšlení. Mně jde o život.“ Otočil se ke mně a odhodlal se k otázce: „Řekněte mi upřímně, co byste mi radil: mám se oženit nebo ne?“

Byla to ožehavá otázka, protože ať bych odpověděl tak nebo onak, stejně ujedu. „Jaké máte znamení?“ odpověděl jsem otázkou.

„Co?“

„Kdy jste se narodil?“

„Co to má s tím společného? 12. července.“

„To jsem si mohl myslet. Ve znamení Raka. Citlivý, milující rodinu, umělecky založený.“

„Mám se oženit?“

„Raci se drží jako klíšťata. Nepustí se, dokud se jim neutrhnou klepeta.“

„Odporné přirovnání!“

„To přirovnání je jen symbolické. Vyjádřeno řečí psychoanalytiků to znamená jenom tolik jako: Dokud se jim neutrhnou pohlavní orgány.

„Jenom?“ zabodoval Lowy. „Dejte pokoj! Zkrátka a dobře: Mám se oženit?“

„V katolické Itálii bych vám radil: Ne. V Americe je to jednodušší: Můžete se zase nechat rozvést.“

„Kdo mluví o rozvodu? Mluvím o sňatku.“

Byl jsem ušetřen laciného vtipu, že to je jedno a totéž. Právě tak laciné rady, že ten, kdo se na to ptá, by toho měl radši nechat.

Člověk se buď ožení, nebo neožení. Do místnosti totiž vstoupil Lowy senior a celý zářil po těžkém košer jídlu.

Mladší bratr na mě vrhl zapřísahavý pohled, abych mlčel.

Přikývl jsem.

„Co dělá ten parazit?“ zeptal se Lowy senior přívětivě.

„Silvers? Právě mi sám od sebe zvýšil plat.“

„Však taky může. O kolik? O dolar měsíčně?“

„O sto.“

„Ne?“

Oba Lowyové se na mě upřeně zadívali. Starší se vzchopil první. „Měl by vám dát dvě stě,“ řekl pak.

Pocítil jsem k němu obdiv a nechtěl jsem zůstat pozadu. „Taky dal,“ odvětil jsem. „jenže jsem to odmítl. Myslím, že za tolik ještě nestojím. Snad tak za rok.“

„S vámi se nedá rozumně mluvit,“ zabručel Lowy senior.

„Ale dá,“ řekl jsem. „Když jde o bronzy.“

Řekl jsem mu o svém objevu. „Můžete ho pro mě koupit v dražbě. Každý ho bude pokládat za falešný.“

„A co když je falešný?“

„Tak jsme se zmýlili. Nebo byste chtěl, abych vás pojistil i proti ztrátě?“

„Proč ne?“ zašklebil se Lowy. „Při vašem příjmu?“

„Můžu si ho taky koupit sám. Bude to jednodušší,“ řekl jsem zklamaně. Za ten tip jsem čekal víc vděčnosti. Jako vždy, omyl. „Jaká byla čočková polívka?“ zeptal jsem se.

„Čočková? Jak víte, že jsem měl čočkovou polívku?“

Ukázal jsem na klopu saka, kde mu svítila rozmáčknutá půlka čočky. „V tuhle roční dobu, pane Lowy, je to moc těžké jídlo. Riskujete mrtvičku. Poroučím se vám, pánové.“

„Vy jste lidumilná bestie, pane Rossi,“ řekl Lowy senior sladko-kysele. „Vy taky tak rozumíte žertům! Pokud jde o ten bronz, jak vysoko se má jít?“

„Ještě si ho párkrát omrknu.“

„Dobrá. To já nemůžu. Kdybych se na něj dvakrát podíval, tak by tamti bráškové začali větřit něco nekalého. Znají mě. Dáte mi ještě vědět?“

„Samozřejmě.“

Už jsem byl mezi dveřmi, když za mnou Lowy senior zavolal: „To s tím Silversem nebyla pravda, co?“

„Byla,“ řekl jsem. „Jenže mám lepší nabídku od Rosenberga.“

Neušel jsem ani deset kroků a už jsem toho litoval. Ne z morálních důvodů, ale z pověrčivosti. V životě už jsem mockrát švindloval při smlouvání s Pánem Bohem, v něhož jsem začal věřit pokaždé, když jsem byl v nějaké zapeklité situaci — podobně jako si toreadoři před zápasem postaví v šatně arény sošku Matky boží, ověnčí si květinami, modlí se před ní a slibují všechno na světě, svíčky, modlení, zbožný život, konec s pitím tequily a tak dále. Ale sotva je po zápase. Panenka Marie se hodí do kufru mezi špinavé hadry, květiny se prodají, na sliby zapomene a vytáhne se láhev tequily — až do příštího býčího zápasu, kdy se všechno opakuje. Ty moje švindlobchody s Pánem Bohem byly stejného kalibru. Ale kromě toho to leckdy byla jakási subtilnější pověrčivost, kterou už jsem dlouho netrpěl, protože nepramenila ani tak z toho, aby zažehnávala nebezpečí, jako spíš z toho, abych nezakřikl to, věc jsem doufal. Zastavil jsem se. Z rybářského obchodu na mě zíraly vycpané štiky, kolem nichž byly v kruhu položeny vlasce. K tomu, aby člověk nezakřikl nějakou naději, musí nejdřív nějakou mít, pomyslel jsem si, a najednou mi bylo jasné, že to byl důvod, proč jsem Lowyům přenechal svůj malý kšeftík. Chtěl jsem pro sebe příznivě naladit nejenom Boha, který najednou zase vystrčil ospalou hlavu nad střechami domů, ale i osud, protože se stalo něco, več už jsem nevěřil. Že v něco doufám a na něco čekám a že to není nic rozumového, hmatatelného, ale něco, co by se dalo označit spíš jako teplo a co mi. dodává oblažující pocit, že ještě nejsem tak docela automat. Přepadla mě všechna stařičká klišé jako bušení srdce, zrychlený dech a popadání dechu, a v té chvíli byla na místě a zaplavovala je záře neočekávaného, zdvojnásobeného života, toho mého a toho beze jména.

XV.

Když jsem druhého dne ráno sdělil Silversovi přání paní Whymperové, reagoval pohrdavě: „Whymperová? Whymperová? Kdy chce přijít? V pět? Nevím, jestli tu budu.“

Věděl jsem moc dobře, že tenhle líný krokodýl nemá na práci nic jiného než čekat na zákazníky a pít whisky. ,,Dobrá,“ řekl jsem, „odložíme to, až budete mít čas.“

„Ale jenom tu dámu přiveďte,“ odpověděl nedbale. „Vždycky je jednodušší odbýt si něco takového hned, než to odkládat na zítřek.“

Dobrá, pomyslel jsem si. Tím budu mít možnost podívat se odpoledne na bronzy v Savoyi, kdy tam není tolik lidí jako o polední přestávce.

„Líbilo se vám, jak má Cooper zařízený byt?“ zeptal se Silvers.

„Moc. Jistě má znamenité poradce.“

„To má. Sám nerozumí ničemu.“

Pomyslel jsem si, že ani Silvers ničemu nerozumí, kromě úzké oblasti francouzských impresionistů. Neměl nejmenší důvod být na to tak neskonale pyšný, byl to kšeft, právě tak jako Cooperovým kšeftem byly zbraně a železný šrot. Když se na to člověk díval takhle, pak byl Cooper dokonce ve výhodě — Cooper měl totiž kromě toho ještě nádherný nábytek, kdežto Silvers jenom čalouněné pohovky a křesla a strohý, střízlivý, moderní sériový nábytek.

Jako by uhádl, nač myslím: „Nebyl by pro mě problém zařídit si byt nábytkem ze sklonku 18. století,“ pravil. „Nedělám to kvůli obrazům. Všechno to barokní a rokokové harampádí jen odvádí pozornost. Parádičky, které se už přežily. Co si s tím mají moderní lidé počít?“

„U Coopera to je jiné,“ odvětil jsem. „Cooper nemusí obrazy prodávat. Může si je včlenit do svého prostředí.“

Silvers se rozesmál. „Kdyby si je chtěl opravdu včlenit do svého vlastního prostředí, musel by mezi ně dát taky kulomety a lehká děla. To by k němu pasovalo víc.“

Znovu jsem vycítil jeho lehkou nevraživost vůči Cooperovi. Něčeho podobného jsem si povšiml i pokud šlo o ostatní zákazníky. Silversova tak na obdiv stavěná dobrosrdečnost byla jenom tenounkou vrstvičkou, pod níž se skrývala zášť. Jako u laciné pozlacené mědi, když se trochu odře, je hned vidět, co je vespod. Domníval se, že své zákazníky udělá pohrdáníhodnými, když jimi bude pohrdat sám. To, co u něho bylo vespod, byla spíš závist. Namlouval si, že si svým cynismem zachovává svobodu, ale byla to laciná svoboda a podobala se svobodě zaměstnance, který nadává na svého šéfa, když ten to neslyší. I když měl Silvers vlastnost tolika jednostranně vzdělaných lidí, kteří si ze všeho, čemu nerozumějí, dělají legraci, přece jenom ho tato pohodlnická vlastnost tak

úplně nechránila, protože ani ona nebyla opravdová. Překvapivě se z toho všeho vyklubával protivný neurotik. A právě proto mě zajímal. Jeho ostatní hezké řečičky byly snesitelné jen tak dlouho, dokud v nich bylo něco nového, pak byly nudné. Z jeho praktických návodů o umění žít začal člověk rychle zívat.

V poledne jsem zašel do aukční síně Savoy a nechal jsem si ukázat bronz. V síni bylo málo lidí, protože se ten den nekonala žádná aukce. Velká místnost, nacpaná nábytkem a předměty ze šestnáctého a sedmnáctého století, ospale dřímala. U stěn byly složeny koberce a mezi nimi zbraně, oštěpy, staré šavle a brnění. Připomněly mi Silversovu poznámku o Cooperovi a pak to, co jsem si sám o Silversovi myslel. Tak jako Silvers, pokud šlo o Coopera, tak i já, pokud šlo o Silverse, jsem se změnil z neosobního, objektivního pozorovatele v subjektivního kritika. Už jsem nebyl pouhým divákem, jemuž bylo v podstatě všechno jedno — spíš se mi zdálo, že jsem vkročil do arény. Účastnil jsem se hry a byl jsem plný antipatií, které jsem dřív necítil. Uvědomil jsem si, že to závisí na sympatiích, které jsem dřív rovněž nepociťoval. Cítil jsem, že jsem znovu vtahován do proměnlivé hry života, že už nestojím stranou, staraje se toliko o to, abych přežil, ale že se skoro nepozorovaně přidružilo cosi nového, cosi, v jehož světle se má falešná jistota nejevila už tak docela jistá. Všechno bylo trochu rozkolísané. Chtěl jsem se zase zapojit do proudu života, jenže mé rozhodnutí nebylo, jak jsem jasně cítil, rozhodnutím mého intelektu. Bylo mnohem primitivnější a mělo cosi společného s antipatií muže vůči ostatním, mužům, s antipatií vůči konkurentům, ucházejícím se o ženu. Stál jsem u okna aukční síně s bronzem v ruce, za zády zívající síň s veteší zaprášené minulosti, pozoroval jsem ulici, kde se mohla každým okamžikem objevit Nataša, cítil jsem slabé vzrušení, které způsobilo, že jsem byl k Silversovi nespravedlivý a které mě možná dožene k dalším nespravedlnostem, cítil jsem to vzrušení v rukou, souviselo s Natašou, a najednou jsem věděl, že opět toužím po něčem, co by bylo víc než jen pouhé přežití a co se týkalo bludiště emocí, nad nimž se tiše vznášejí fáty morgány a kde právo je jedním z nejzanedbatelnějších principů.

Vrátil jsem bronz. „Není starý,“ řekl jsem muži, který mi jej přinesl, starému hlídači s mastnými vlasy, který žvýkal žvýkací gumu a jemuž nebylo nic lhostejnější než mé mínění. Bronz byl starý, ale přece jen jsem měl dost duchapřítomnosti, abych se nepodřekl. Vyšel jsem ven a zvolna jsem se dal ulicí nahoru, až jsem došel k restaurantu na protější straně, kde jsem večeřel . s Natašou. Nevešel jsem dovnitř: měl jsem pocit, jako by vchod světélkoval o něco víc než, ostatní vedle, třebaže ten nejbližší patřil dokonce k výkladní skříni firmy Bakkara, která se křišťálem a skly jenom blyštila.

Zastavil jsem se pro paní Whymperovou. Bydlela v domě na Páté avenue. Přišel jsem přesně, ale zdálo se, že nemá příliš naspěch. Kromě několika Romneyů a jednoho Ruisdaela jsem u ní neviděl žádné obrazy. „Není příliš brzy na skleničku martini?“ zeptala se mě.

Všiml jsem si, že už má jednu sklenku před sebou. Vypadalo to, jako by v ní byla vodka.

„To je martini s vodkou?“ zeptal jsem se.

„Martini s vodkou? Co je to? Tohle je džin a. troška vermutu.“

Řekl jsem jí, že jsem se v hotelu Reuben přiučil, že se místo džinu může dát taky vodka.

„To je ohromné. To musíme zkusit.“ Paní Whymperová potřásla kučerami a stiskla zvonek. „Johne,“ řekla, když sluha vstoupil. „Máme doma vodku?“

„Ano, madam.“

„Tak namíchejte panu Rossovi martini. Místo džinu použijte vodku.“ Otočila se ke mně. „Francouzský vermut nebo italský? S olivami nebo bez?“

„Francouzský vermut. A bez oliv. Tak ho znám já. Ale nedělejte si se mnou starosti. Vezmu si i martini s džinem.“

„Ne, ne! Člověk se má stále něčemu přiučovat, když může. Udělejte mi taky jeden, Johne. Ochutnám ho.“

Viděl jsem, že si panence podobná stará dáma ráda přihne, a jen jsem doufal, že k Silversovi dorazí dostatečně střízlivá.

John přinesl skleničky. „Čin-čin!“ řekla paní Whymperová vesele a s chutí se napila.

Na jeden lok dokázala vypít polovičku sklenky. „Prima,“ prohlásila. „Tohle u nás musíme zavést, Johne. Je to báječné.“

„To jsem rád, madam.“

„Od koho máte ten recept?“ zeptala se mě.

„Od někoho, kdo nechtěl, aby z něj byl cítit alkohol. Nemohl si to dovolit a tvrdil, že po vodce není cítit nic.“

„Skutečně? To je ohromné. Už jste to zkusil? Je to pravda?“

„Snad ano. Pro mne to nebylo nikdy důležité.“

„Ne? Copak nemáte nikoho, pro něhož by to bylo důležité?“

Dal jsem se do smíchu. „Lidi, co znám, sami rádi pijí.“

Paní Whymperová se na mě podívala ze strany jako pták. „Je .to dobré na srdce,“ řekla pak znenadání. „A na hlavu taky. Zbystřuje ji to. Dáme si ještě půl skleničky? Na posilněnou?“

„Rád,“ řekl jsem s nechutí a v duchu jsem viděl, kolik těch posledních na posilněnou bude ještě následovat. Ale paní Whymperová mě překvapila. Když jsme dopili opravdu tu poslední, vstala a zazvonila. „Je vůz připraven, Johne?“

„Ano, madam.“

„Dobrá, navštívíme tedy pana Silverse.“

Společně jsme opustili dům.

Nasedli jsme do velkého černého cadillaku. Kupodivu mě nenapadlo, že by paní Whymperová mohla jet vlastním vozem, a lámal jsem si hlavu, kde je v těchhle končinách nejbližší stanoviště taxíků. John šel s námi, aby nás odvezl. Konstatoval jsem, že v automobilech nedělám špatné pokroky — rolls-royce, cadillac, oba se šoféry, v tak krátké době, proti tomu jsem nic nenamítal. Všiml jsem si, že i tady je skříňka podobná té v rolls-roycu, a vůbec bych se byl nedivil, kdyby z ní byla paní Whymperová vyčarovala zase něco na posilněnou. Ale neudělala to. Místo toho se se mnou bavila o Francii a o Paříži dost kostrbatou americkou franštinou, na kterou jsem ochotně přistoupil, protože mi to bez námahy dodávalo převahu, již budu u Silverse asi potřebovat.

Čekal jsem, že mě Silvers pošle brzy pryč, aby mohl náležitě uplatnit svůj šarm. Ale paní Whymperová se mě držela jako klíště. Nakonec jsem řekl, že bych připravil pár martini s vodkou. Paní Whymperová zatleskala. Silvers se po mně káravě podíval, protože počítal, že vystačí se skotskou whisky, a všechno ostatní považoval za barbarské. Vysvětlil jsem mu, že skotskou whisky lékař paní Whymperové zakázal, a zamířil jsem ke kuchyni. S pomocí kuchařky jsem nakonec našel jednu láhev vodky. „Tohleto pijete odpoledne?“ zeptala se hubená kuchařka.

„Já ne. Zákazníci.“

„Že se nestydíte!“

Bylo obdivuhodné, jak často jsem byl činěn zodpovědným za chyby druhých lidí. Zůstal jsem stát u okna v kuchyni a poslal kuchařku s koktajlem a skotskou k Silversovi. Venku na římse seděli holubi. V New Yorku podobně jako v Benátkách jich bylo plno, byli krotcí a poletovali a hnízdili všude, kde se dalo. Ucítil jsem na čele chlad okenní tabule. Kde asi tak jednou skončím? napadlo mě. Kuchařka se vrátila.

Odebral jsem se opět na svou pozorovatelnu do kumbálu s obrazy a viděl jsem, že Silvers odtud mezitím odnesl několik malých Renoirů. Udivilo mě to, protože jinak rád ukazoval, že má pomocníka.

Po chvíli přišel Silvers do kumbálu. „Zapomněl jste na svůj koktajl. Pojďte.“

Paní Whymperová už svou sklenku vypila. „Tady jste,“ řekla. „Vy nevěrníku. Nebo máte strach z toho svého koktajlu?“ Seděla zpříma a jako panenka, jen ruce neměla měkké a malé. Byly tenké, tvrdé a kostnaté. „Co říkáte tomuhle malému Renoirovi?“ zeptala se.

Bylo to květinové zátiší z roku 1880. „Je nádherný,“ odvětil jsem. „Podobného už asi sotva seženeme, jestli tohohle prodáme.“

Paní Whymperová přikývla. „Nedáme si ještě trošičku na posilnění? V takových dnech jako dneska mi dává migréna co proto. V jedné půlce, trigeminus, šílené! Lékař říká, že jediné, co pomáhá, je trochu čistého alkoholu. Rozšiřuje cévy. Co všechno člověk nemusí dělat pro své zdraví.“

„To znám,“ řekl jsem. „Taky jsem pár let trpěl zánětem trigeminu. Je to k nevydržení.“

Paní Whymperová na mě vrhla hřejivý pohled, jako bych jí složil poklonu. Vrátil jsem se do kuchyně. „Kde je vodka?“ zeptal jsem se.

„Nejlepší by bylo jít do kláštera,“ odpověděla nakvašeně kuchařka. „Stojí támhle naproti. V klášteře aspoň nedrží dietu.“

„To se pletete. Mnichové byli první. A drží dokonce velmi přísnou dietu.“

„Z čeho jsou tedy tak tlustí?“

„Protože jedí nesprávně.“

„Že se nestydíte, dělat si legraci z obyčejné ženské a jejího zoufalství. K čemu jsem se učila vařit, když vařit nesmím? Já bývala paštikářkou v Jockey-klubu ve Vídni, drahý pane! A teď tady patlám saláty bez oleje a na ždibec másla se kouká, jako by to bylo cyankáli! O takovém pořádném Sachrově dortu radši ani nemluvit! To se tu považuje za zemězradu!“

Zmizel jsem s oběma koktajly. Paní Whymperová už na ně čekala. „Udělal jste je moc velké,“ řekla a obrátila svou sklenku do sebe. „Tak tedy zítra. V pět. Pan Silvers mi řekl, že byste ten obraz u mě pověsil.“

Vyprovodili jsme ji ven. Ty koktajly na ní nebyly vůbec znát. Dovedl jsem ji k jejímu vozu. V horkém vzduchu bylo cítit první závan nadcházejícího večera. Horko stálo mezi domy jako neviditelný rosol, ale listy stromů začaly suše šelestit, jako by to byly palmy.

Vrátil jsem se. „Paní Whymperová,“ řekl Silvers nedbale. „Proč jste mi to neřekl hned? To se ví, že ji znám.“

Zůstal jsem stát. „Ale já vám to říkal,“ odvětil jsem.

Mávl rukou: „Whymperů je spousta. Neřekl jste mi, že se jedná o Mrs. André Whymperovou. Tu už znám dlouho. No, nevadí.“

Byl jsem šokován. „Doufám, že mi to nemáte za zlé,“ řekl jsem sarkasticky.

„Proč bych vám to měl mít za zlé?“ odpověděl Silvers.

„Ať už je to, jak chce, zřejmě něco koupila.“

Silvers jako by odháněl komára. „To ještě není zdaleka jisté. Tyhle staré dámy obraz desetkrát vrátí, rám bývá nakonec zničený, a nekoupí nic. Obchodovat není tak jednoduché, jak si myslíte.“ Silvers zívl. „Je načase, abychom skončili. Člověk je z toho horka uondaný. Až zase zítra. Ale ještě ukliďte ty obrazy.“

Odešel. Díval jsem se za ním. To je ale padouch, myslel jsem si. Nejspíš mě bude chtít připravit o provizi a bude tvrdit, že jsem mu nepřivedl žádného nového zákazníka, ale starého, kterého už dávno zná. Vzal jsem tři Renoiry, které mi označil, a odnesl jsem je do kumbálu s obrazy.

„Rolls-royce!“ řekl jsem, když jsem zahnul za roh. Stál tam se šoférem a já byl hrozně rád. Přemýšlel jsem o tom, kam bych měl dnes večer Natašu vzít, a nevěděl jsem si rady. Všude bylo moc horko. Rolls-royce byl vysvobozením.

„Tak se mi zdá, že je mi hochštaplerství v patách jako stín,“ řekl jsem. „Máš vůz zase až do skončení divadla?“

„Déle,“ prohlásila Nataša. „Až do půlnoci. O půlnoci musí být před El Moroccem.“

„Ty taky?“

„Oba.“

„Paní Whymperová má cadillaka,“ řekl jsem. „Možná že má i rolls-royce. Nemáš zase nějakého nového zákazníka pro Silverse?“

„To ještě uvidíme. Jak to šlo s paní Whymperovou?“

„Jako po másle. Koupila jednoho moc hezkého Renoira. Hodí se do toho jejího bytečku pro panenku.“

„Pro panenku?“ řekla Nataša a dala se do smíchu. „Tahle panenka, která vypadá, jako by dovedla jenom mrkat očičkama a bezmocně se usmívat na svět, je prezidentkou dvou velkých společností. A není tam jen tak pro ozdobu. Ta se vyzná.“

„Vážně?“

„To se budeš ještě divit, co zažiješ se ženami v Americe.“

„Proč se ženami v Americe? Mně stačí, co zažiji s tebou, Natašo.“

K mému úžasu zrudla až ke kořínkům vlasu. ‘

„Stačí ti to?“ zamumlala. „Budu tě asi muset častěji posílat k ženám, jako je paní Whymperová. Budeš se vracet s překvapivými zážitky.“

Usmál jsem se.

„Zajeďme si k Hudsonu,“ řekla Nataša. „Nejdřív k molům se zaoceánskými parníky a pak podél Hudsonu až k mostu Georga Washingtona a dál, kolem řeky, až najdeme nějakou hezkou malou hospůdku. Dnes mám náladu na malé hospůdky a měsíční svit a parníky na řece. Kdyby bylo po válce, tak bych s tebou radši jela do Fontainebleau, ale tam by mi jako přítelkyni Němce ostříhali vlasy a tebe by postavili ke zdi jako nepřítele státu. Zůstaňme proto u karbanátků a coca-coly v téhle neobyčejné zemi.“

Opřela se o mě. Ucítil jsem její vlasy a její chladné teplo. Člověk měl dojem, že se nikdy nepotí, ani v těchhle parných dnech. „Byl jsi dobrým novinářem?“ zeptala se.

„Ne. Druhořadým.“

„A teď už nepíšeš?“

„Pro koho? Taky neumím tak dobře anglicky. Už dávno jsem nezkoušel psát.“

„To jsi jako klavírista bez klavíru?“

„Tak nějak. Nenechal ti ten tvůj neznámý mecenáš něco k pití?“

„Koukněme se. Nerad mluvíš o sobě, viď?“

„Nijak zvlášť.“

„Chápu. Ani o tom, co teď děláš?“

„Že tahám a roznáším obrazy?“

Nataša otevřela přihrádku s lahvemi. „Víš, jsme stíny,“ řekla. „Zvláštními stíny dřívějška. Bude to někdy jiné? To je polská vodka! Jak k ní přišel? Vždyť Polsko už neexistuje.“

„Máš pravdu,“ řekl jsem trpce. ,,Polsko už neexistuje. Ale polská vodka přežila. Měl by nad tím člověk plakat, nebo se tomu smát?“

„Spíš ji vypít, miláčku.“

Vyndala dvě skleničky a nalila je. Vodka byla znamenitá a dokonce vychlazená. V malé, vestavěné skřínce byla zabudovaná i chladicí přihrádka. „Dva stíny v rolls-roycu,“ řekl jsem. „S vychlazenou polskou vodkou. Na zdraví, Natašo!“

„Nemohl ses stát vojákem?” zeptala se. „Kdybys býval chtěl?“

„Ne. Nikdo mě nechtěl. Tady jsem jako nepřátelský cizinec a musím být rád, že mě nešoupnou do internačního tábora. Máš pravdu, nejsem ryba ani rak, ale takhle tomu bylo i v Evropě. Tady to je úplný ráj. Ráj stínů, chceš-li, oddělený od všeho, co je pro ostatní lidi důležité a pro mě ještě důležitější. Něco jako ráj, kde lze přečkat zimu. Ráj nedobrovolného diváka. Ale mluvme raději o tom, co nám zbylo, Natašo. O noci, o hvězdách, o jiskře života, která v nás ještě plápolá, ale ne o vzpomínkách. Podívej se na měsíc! Z osobních lodí luxusních linek se staly vojenské transportní lodě. My však stojíme za železným zábradlím něčeho, čemu se říká světové dějiny, a musíme jen bezmocně a marně čekat a číst v novinách o vítězstvích a ztrátách a rozbombardovaných zemích, a dál čekat a znovu každého rána vstávat a pít kafe a čekat u Silversů nebo Whymperových, zatímco svět zaplavuje krev a záplava stoupá každým dnem o centimetr. Ano, máš pravdu, je to ubohá přehlídka stínů.“

Dívali jsme se přes mola přístavní hráze. Byla skoro prázdná a zalitá zeleným světlem, a bylo u nich přivázáno jen pár lodí, železně šedivých, nízkých a neosvětlených. Znovu jsme nasedli do vozu.

„Mé pošetilé sny, které se nehodí do těchto časů, už vyprchaly,“ řekla Nataša. „A moje sentimentalita taky. Odpusť.“

„Já tobě odpouštět? Co tě to napadá, prosím tě? Ty bys měla odpustit mně všechny ty hlouposti, které jsem ti napovídal. Už z toho vidíš, jaký jsem byl mizerný novinář. Jak je ta voda jasná! Úplněk!“

„Kam byste si teď přála jet, madam?“ zeptal se šofér.

„K. mostu George Washingtona. Pomalu.“

Chvíli jsme mlčeli. V duchu jsem si vyčítal svou idiotskou neohrabanost. Chovám se jako onen člověk, kterého jsem viděl v Moroccu přelévat hořké slzy nad osudem Francie a který to jistě myslel upřímně. Ale etiketa smutku je přísnější než etiketa radosti. Vypadá to směšně. Marně jsem si lámal hlavu, jak se dostat ze slepé uličky, v níž jsem se octl.

Náhle se ke mně Nataša otočila. Oči jí zářily. „Taková krása! Ta voda a ty malé vlečné čluny a za nimi most!“

Dávno zapomněla na to, co bylo předtím. Už jsem si toho povšiml několikrát. Byla živá a rychlá, a právě tak rychle taky zapomínala, a to bylo hrozně oblažující pro takového těžkopádného neohrabance, jako jsem já, s tvrdošíjnou pamětí na maléry a mizernou pamětí na všechno radostné. „Zbožňuji tě,“ řekl jsem.

„Tady, teď, pod tímhle měsícem a u téhle řeky, která ústí do moře a v níž se zrcadlí statisíce měsíčních střepin. Zbožňuji tě, a dokonce si beze strachu troufám používat a říkat prastará omletá klišé, jako že Washingtonův most visí nad neklidným Hudsonem jako diadém a že bych chtěl, aby to byl skutečně diadém a já byl Rockefeller nebo Napoleon Čtvrtý nebo majitel firmy van Cleef a Arpels. Je to děsně dětinské, ale musel jsem to říct.“

„Proč dětinské? Musíš si pořád krýt záda? Nebo opravdu nevíš, kolik takových dětinskostí ženy docela snadno snesou?“

„Jsem rozený zbabělec, který si musí ustavičně dodávat kuráž.“

Políbil jsem ji. „Škoda, že jsem se nenaučil řídit auto,“ řekl jsem.

„Ale to se můžeš ještě kdykoli naučit.“

„Naučit se řídit rolls-royce? Pak bychom mohli našeho opatrovatele klidně vysadit u nějaké hospody. Připadám si, jako bych byl v Madridě: věčně doprovázen dueňou.“

Zasmála se. „Vždyť nám ani trochu nepřekáží. Neumí německy a ani slovo francouzsky, kromě: madam.“

„Že nám nepřekáží?“ zeptal jsem se.

Okamžik mlčela. „Miláčku, takové už je prokletí velkoměsta,“ zamumlala pak. „Že člověk není skoro nikdy sám.“

„Jak tu pak mají lidi dělat děti?“

„Pámbuví.“

Zaťukal jsem na sklo, oddělující nás od šoféra. „Zastavil byste laskavě naproti, tamhle u té malé zahrady?“ řekl jsem šoférovi. Okýnkem jsem mu strčil pětidolar. „Zajeďte si někam na večeři a za hodinu se pro nás zase vraťte.“

„Jak si přejete, pane.“

„Vidíš,“ řekla Nataša.

Vystoupili jsme a dívali se za vozem, dokud nezmizel ve tmě. V témž okamžiku pronikl otevřeným oknem za zahradou rámus hudebního automatu. V maličké zahrádce se povalovaly prázdné láhve od coca-coly a piva a kalíšky od zmrzlin.

„Klid a mír velkoměsta!“ řekla Nataša. „A šofér se vrátí až za hodinu!“

„Mohli bychom se projít po nábřeží.“

Nataša ukázala na davy lidí, dychtících po chládku.

„Projít? V těchhle střevíčkách?“

V pouličním světle jsem náhle zahlédl hranatý chladič rolls-royce, rychle jsem vyrazil do ulice a mával rukama jako větrný mlýn. Určitě to byl náš šofér, který se zatím obrátil, protože tolik rolls-royců zas u Hudsonu nebylo.

Byl to on. Už mi nepřipadal jako rušitel, ale jako zachránce. Natašiny oči se leskly potlačovaným smíchem. „Co teď?“ řekla. „Kde bychom se mohli najíst?“

„Venku je všude příšerně,“ řekl šofér. „V Blue Ribbon je příjemný chládek. Mají tam prvotřídní pečeni na divoko.“

„Pečeni na divoko,“ řekl jsem.

„Pečeni na divoko!“ opakoval. „Prvotřídní!“

„Ať se propadnu, jestli v New Yorku jenom okusím pečeni na divoko nebo kyselé zelí s vepřovým,“ řekl jsem Nataše. „Vždyť by to bylo totéž jako provolat slávu Hitlerovi! Jeďme na Třetí avenue, tam je spousta podniků.“

„Ke King of the Sea, pane?“ zeptal se šofér.’

„Ke King of the Sea! Tam taky mají klimatizační zařízení.“

„Kyselé zelí s vepřovým,“ poznamenala Nataša, „je, abychom to v tomto národním sporu správně zařadili, elsaské jídlo!“

„Elsasko patřilo dlouhý čas k Německu.“

„My se prostě politiky nezbavíme! Jeďte zpátky na Třetí avenue. Oceán je zatím ještě neutrální.“

Nepokoušel jsem se jí to vymluvit, bylo to příliš snadné. Vždyť i já jsem se sem koneckonců dostal lodí se zhasnutými světly a kličkující, aby unikla ponorkám. Bylo ještě vůbec něco neutrální, když neutrální nebyl už ani Bůh, a před každou bitvou spěchal z jedné polní bohoslužby k druhé?

V King of the Sea jsme se setkali s Kahnem. Byl posledním hostem a osaměle a ztraceně seděl před mísou plnou obrovských krabích klepet. „To je muž, který má spoustu hobby,“ řekl jsem Nataše. „Proměnil si svět ve sbírku kuriózních zálib a tím se drží nad. vodou.“

„Docela dobré.“

„Jíte po humrech taky zmrzlinu?“ zeptal jsem se Kahna.

„Jednou jsem to zkusil. Ale bylo mi špatně. Člověk musí koukat, aby se mu jeho hobby nepomíchaly.“

„To je velmi moudré.“

Posadili jsme se, jako bychom měli za sebou bůhvíjakou cestu. Rozhodl jsem se, že Natašu do El Morocca nezavedu. Nebyl jsem už víc zvědav na další její přátele.

XVI.

V poledne jsem šel ke Kahnovi. Pozval mě na oběd. Zašli jsme si do čínské restaurace. Kahn si na čínská jídla hrozně potrpěl. Tuhle zálibu si přinesl z Paříže, ale Paříž byla proti New Yorku chudičká. Chinatown tvořil celou jednu newyorskou čtvrť.

Omnibusem jsme jeli až k avenue Mott. Restaurace byla ve sklepě, kam se muselo sejít po několika schodech. „To je zvláštní, jak málo Číňanů je v New Yorku vidět,“ řekl Kahn. „Buď jsou zalezlí doma, nebo Číňani vyřešili problém partenogeneze. Dětí je vidět dost, ale žen málo. Přitom jsou Číňanky nejkouzelnější ženy na světě.“

„V románech.“

„V Číně,“ řekl Kahn.

„Byl jste tam?“

„Ano. V třicátém roce. Dva roky.“

„A vrátil jste se zpátky? Proč?“

Kahn se bouřlivě rozesmál.

„Touha po domově.“

Objednali jsme si smažené garnáty. „Jak se daří Carmen?“ zeptal jsem se

„Vypadá jako míšenka, tak něco mezi Polynésankou a velmi světlou Číňankou. Velmi tropicky a tragicky.“

„Narodila se v Pomořanech, v Rugenwaldu. To se stává. Naštěstí je židovka, což jí pomohlo překonat tenhle komplex.“

„Vypadá, jako by byla z Timbuktu, Hongkongu nebo Papeete.“

„Co se týče ducha, je ze Zlámaný Lhoty. Fascinující směsice. Dovedu si přibližně představit, jak byste asi v určité situaci reagoval, nebo co si myslel. Ale u Carmen to nesvedu. Je pro mě tak absolutně neznámá, že nikdy nevím, co si myslí, nebo jak bude reagovat. Není, jak si myslíte, romantickou směsicí z Jokohamy, Kantonu a jihomořských ostrovů — přišla sem z mnohem větších dálav. Z měsíčních kráterů, z prazemě ryzí blbosti, naivity a prostoty, kam my jsme už dávno ztratili cestu. Je pořád nová jako prvního dne. Dokonalá žena. S ničím si neláme hlavu, o ničem nepochybuje, je tady a tím to končí. Neměl byste ještě chuť na porci garnátů? Jsou znamenití.“

„Rád.“

„Blbost je vzácný statek,“ řekl Kahn. „Jak ji jednou ztratíte, už ji nikdy nezískáte zpět. Chrání vás jako kouzelný plášť. Nebezpečenství, na nichž ztroskotává intelekt, jsou pro vás vzduch. Absolvoval jsem kurs předstírané blbosti. Vytrénoval jsem se v ní a jaksepatří vyškolil, jinak by pro mě bylo těch několik mých vylomenin ve Francii špatně dopadlo. Ale to všechno je ovšem jen ubohoučká náhražka za opravdickou, sršící blbost, zvlášť když se spáruje s obličejem, který by příslušel Eleonoře Duseové, a—za třetí — patří židovce. Velmi blbí židi jsou právě tak vzácní jako strakaté zebry.“

„To se mýlíte. Židé jsou sentimentální, důvěřivý národ s uměleckými a obchodnickými sklony, jsou důvtipní, ale zdaleka ne vždycky chytří.“

Kahn se ušklíbl.

„Řekl jsem velmi blbí židi. Kdy se blbost stává parcifalovskou a skoro svatou.“

Zakuckal jsem se. Carmen a Parcifal či Lohengrin, to se k sobě šiklo tak málo, až na tom bylo něco pravdy. Miloval jsem nejasné iluzornosti a v Bruselu jsem si často krátil čas tím, že jsem si je vymýšlel. I teď mě ještě dokázaly přivést do dobré nálady. Byly jako svatá vytržení v zen-buddhistické víře. Neočekávaný příměr přesahoval logiku do komična.

„Jak se máte jinak?“ zeptal jsem se, „co obchody?“

„Nudím se,“ odvětil Kahn a rozhlédl se po lokále. Kromě čínských číšníků, kteří obsluhovali, tu žádní jiní Číňani nebyli. Zato tu byla spousta tlustých a upocených obchodníků, nemotorně se pokoušejících jíst hůlkami. Vysvlečená saka visela přes opěradla židlí jako strašáci. Kahn jedl elegantně jako mandarín.“

,,Hrozně se nudím,“ řekl. „Obchod jde dobře. Za pár let bych se mohl stát prvním prodavačem, za několik dalších let bych si mohl koupit podíl a za dalších par let třeba i celý obchod. Lákavé, co?“

„Ve Francii by to byla lákavá představa.“

„Představa! Tam byla velkým dobrodružstvím jistota a bezpečnost, protože neexistovaly. Ale mezi představou a jejím uskutečněním je obrovský rozdíl. Leckdy v tom jsou i protikladnosti. V jistotě a bezpečí se jistota a bezpečí stávají opět tím, čím v podstatě jsou: totiž nudou. Víte, co si myslím? Že tím dlouholetým cikánováním jsme ztratili smysl pro měšťácké ideály.“

Zasmál jsem se. „Ne všechny. Aspoň většinu ne. Pro mnoho lidí bylo to cikánování jen jakýmsi východiskem a formou přežití, jako kdyby cesťák s moukou a ptačím zobem musel pracovat na visuté hrazdě. Sotva by z ní mohl zase slézt, hned by se znova pustil do obchodování s moukou a ptačím zobem.“

Kahn pokýval hlavou.

„Ne všichni. Sebralo je to hlouběji, než si umíte představit.“

„Pak z nich budou vyšinutí obchodníci s moukou a ccsťáci se zrním.“

„A co umělci? Spisovatelé, herci, kteří nemohou pracovat? Za tu dobu zestárli o deset let. Kolik vám bude, až se zase budete moci vrátit domů a začít znova pracovat?“

Přemýšlel jsem o tom. Co se mnou asi bude?

Paní Whymperová už čekala, a taky martini koktajl už byl připravený. Tentokrát dokonce v malé karafě. Šofér jej tudíž nemusel nosit po sklenkách. Padla na mě trochu úzkost, protože v karafě, jak jsem odhadoval, mohlo být dobrých šest až osm velkých martini koktajlů.

Pokusil jsem se o energický, obchodní tón, abych to měl za sebou. „Kam mám toho Renoira pověsit?“ zeptal jsem se. „Vzal jsem si všechno s sebou, za chvilku to bude hotové.“

„Nejdřív to rozvážíme.“ Paní Whymperová, celá v růžovém, ukázala na karafu. „Ta vaše směs s vodkou! Znamenitá! Trošku se osvěžíme. Je takové horko.“

„Není to moc silné, když je takové vedro?“

Zasmála se. „Ani mi to nepřipadá. A vám taky ne, aspoň na to nevypadáte.“

Rozhlédl jsem se. „Nechtěla byste ten obraz pověsit tady? Naproti nad pohovkou by pro něj bylo dobré místo.“

„Sem už se nic nehodí,“ řekla. „Kdy jste byl naposled v Paříži?“

Vzdal jsem se osudu. Po druhém koktajlu jsem vstal. „Teď už se ale musím pustit do práce. Rozhodla jste se zatím už nějak?“

„Opravdu nevím. Co myslíte vy?“

Ukázal jsem na místo nad pohovkou. „Jako stvořené pro květinové zátiší. Hodí se sem báječně a má tu výborné světlo.“

Paní Whymperová vstala a šla přede mnou, drobounká, půvabná postavička s modrostříbrnými vlasy. Chvíli se rozhlížela a pak zamířila do sousedního pokoje. Tady visel portrét muže, jehož polovinu obličeje tvořila energicky vysunutá brada. „Můj muž,“ prohlásila panenkovitá paní, když šla kolem obrazu. „Zemřel v pětatřicátém roce. Infarkt. Příliš pracoval. Nikdy neměl čas. Teď ho má až moc.“ Melodicky se. zasmála. „Američtí muži pracují, aby zemřeli. To v Evropě je to jiné, viďte?“

„Teď ne. Tam umírá víc mužů než v Americe.“

Otočila se. „Myslíte ve válce? Nechme válku válkou.“

Prošli jsme dvěma dalšími pokoji a pak po schodech nahoru. Na schodišti viselo několik Guysových kreseb. Nesl jsem s sebou Renoira a kladívko a hledal vhodné místo. „Co třeba v mé ložnici,“ řekla paní Whymperová nedbale a šla napřed. Její ložnice byla laděná v krémové a zlaté barvě. Krémová postel, Ludvík XVI., široká, s brokátovým přehozem, rozkošná křesílka a židle a černá lakovaná komoda z doby Ludvíka XV. Komoda byla zdobená zlatými chinoiseriemi a měla bronzové nohy. Na okamžik jsem zapomněl na úzkost, která na mě padla.

„Tady!“ řekl jsem. „Jedině tady! Nad touhle komodou.“

Paní Whymperová neřekla nic. Dívala se na mě skoro nepřítomným, zastřeným pohledem. „Co říkáte?“ zeptal jsem se a podržel jsem Renoira nad komodou.

Dívala se na mě dál a usmívala se. „Potřeboval bych židli, na kterou bych si mohl stoupnout,“ řekl jsem.

„Tak si nějakou vezměte,“ odpověděla po chvíli.

„Tuhle ludvíkovskou?“

Usmívala se dál. „Proč ne?“

Vyzkoušel jsem jednu. Nebyla rozviklaná. Opatrně jsem si na ni stoupl a začal jsem vyměřovat zeď. Za mnou bylo ticho. Naznačil jsem si, jak vysoko obraz zavěsit, a přiložil jsem skobičku. Než jsem ji zatloukl, ohlédl jsem se. Paní Whymperová stála za mnou jako předtím, v ruce cigaretu a ve tváři podivný úsměv, a dívala se na mě. V té chvíli mi bylo všelijak, a proto jsem skobičku rychle zatloukl. Držela, a tak jsem vzal obraz, který jsem předtím položil na komodu, a zavěsil jej. Pak jsem slezl ze židle a postavil ji zpátky, kde byla. Paní Whymperová se stále ještě nehýbala a pořád mě pozorovala.

„Líbí se vám to tak?“ zeptal jsem se a sebral jsem si své věci. Přikývla a zamířila přede mnou ke schodišti. Ulehčeně jsem si vydechl a šel za ní. Vrátila se do prvního pokoje a zvedla karafu. „Jednu na posilnění?“

„Rád,“ odpověděl jsem a umínil jsem si, že při druhé ji řeknu, že musím jít na pohřeb. Nebylo to třeba. Zvláštní nálada nevyprchala. Paní Whymperová ze mě nespouštěla oči, a přece jako by mě neviděla. Trošku se usmívala, ale bylo těžko říct, jestli se tak usmívá z dobrého rozmaru nebo proč vůbec. Jako starý masochista jsem měl za to, že se mi posmívá.

„Ještě jsem nenechala vyplnit šek,“ řekla. „Stavte se tu pro něj v příštích dnech.“

„Rád. Zatelefonuju vám předem.“

„Můžete přijít rovnou. V pět bývám pravidelně doma. A děkuji vám za ten váš recept s vodkou.“

Celý popletený jsem vyšel na rozpálenou ulici. Měl jsem pocit, že někdo, o němž jsem si už myslel, že se trochu zesměšnil, si ze mě dělal velmi vybraným způsobem blázny, a dovedl jsem si domyslet, že se mi ani příště nepovede jinak. Ale nebyl jsem si tím tak docela jist. Mohlo se to vyvinout i jinak, já však neměl nejmenší chuť se to dovědět. Rozhodně napříště nehrozí žádné nebezpečí; pro šek si bude chtít jít Silvers jistě sám. Nepřipustí, abych mu viděl do karet.

„Bez vozu?“ zeptal jsem se Nataši.

„Bez vozu, bez šoféra, bez vodky a bez nálady. Je moc horko. V tomhle hotelu by měli zařídit klimatizaci.“

„To majitel nikdy neudělá.“

„Určitě ne, ten bandita.“

„Mám led na moskevský koktajl,“ řekl jsem. „Pivo, citrónovou šťávu a vodku.“

Něžně na mě pohlédla. „To všechno jsi sehnal?“

„Všechno. Mám už za sebou dva martini.“

Zasmála se. „U paní Whymperové?“

„Ano. Odkud to víš?“

„Je tím známá.“

„Čím? Těmi svými koktajly?“

„I těmi.“

„Je to stará zpiťarka. Divím se, že to všechno šlo tak hladce.“

„Už zaplatila?“

„Ještě ne. Proč? Myslíš, že obraz vrátí?“ zeptal jsem se poplašeně.

„To ne.“

„Má tolik peněz, že může kupovat, jak ji napadne?“

„To taky. Kromě toho má ráda mladé muže.“

„Cože?“

„Líbil ses jí.“

„Natašo,“ řekl jsem. „Myslíš to vážně? Přece jsi mě nechtěla kuplovat s takovou starou zpiťarkou?“

Dala se do smíchu. „Pojď,“ odvětila. „Namíchej mi jeden moskevský.“

„Ani kapku. Nejdřív odpověz!“

„Líbila se ti?“

Upřeně jsem se na ni zadíval. „Tak vidíš,“ řekla Nataša. „Má ráda mladé muže. A tys jí padl do oka. Nepozvala tě na nějakou svou party?“

„Ještě ne. Zatím jenom abych si přišel pro šek,“ řekl jsem vztekle. „Ale to mě asi ještě čeká.“

„Dokonce určitě.“ Nataša si mě prohlížela. „Pak k tomu pozve i mě.“

„Jseš si tím tak jista? Dělalas to už častěji, že to tak dobře víš? Měla mě snad vzít útokem?“

„Ne,“ odvětila Nataša suše. „Nalej mi vodku.“

„Proč ne vodku s martini?“

„Protože martini nepiju. Ještě nějaký dotaz?“

„Ano, a nejeden. Zatím ještě nejsem zvyklý, abych byl prodáván jako gigolo,“ Měl jsem v obličeji vodku dřív, než jsem stačil postřehnout, že ji vychrstla. Stékala mi po bradě. Nataša sáhla po láhvi, bílá v obličeji a s rozšířenýma očima. Byl jsem rychlejší, popadl jsem láhev, sáhl, jestli je zazátkovaná, a pak jsem ji hodil vedle na pohovku, daleko od Nataši. Vrhla se po ní. Pevně jsem ji chytil, dotlačil do kouta, železným stiskem jsem jí sevřel paže a začal z ní strhávat šaty. „Nedotýkej se mě!“ zasyčela. „Nejenom že se tě budu dotýkat, ale tady na místě se s tebou vyspím, hned, že budeš…“ Plivla mi do tváře a kopla mě. Sevřel jsem její nohy svými a zvrátil ji nazad. Snažila se vyprostit, klopýtla a upadla. Strhl jsem ji na pohovku. „Pusť mě, zbláznil ses?“ zašeptala náhle vysokým, cizím hlasem, „pusť mě, nebo budu křičet!“ — „Vykřič si třeba plíce!“ zahučel jsem. „Udělám ti to, mrcho jedna!“ — „Přijdou lidi! Copak nechápeš, že přijdou lidi, pusť mě, zvíře jedno, dobytku, pusť mě…“

Ležela teď na pohovce úplně ztuhlá a vzpírala se proti mně, aby neležela pode mnou. Cítil jsem, jak se jí tělo napíná a jak se její nohy těsně a tvrdě přimykají k mým, jako bych nesvíral já ji, ale ona mě. Cítil jsem její klín a neušlo mi, že je pod sukní nahá. Přitiskl jsem ji zpátky na pohovku. Její tvář byla těsně u mé, její oči byly nervózní a nespouštěla ze mě pohled. „Pusť mě!“ zašeptala. „Tady ne, tady ne, pusť mě, tady ne, tady ne…“ — „Kde jinde, ty potvoro,“ procedil jsem. „Dej tu ruku pryč, nebo ti ji utrhnu, tady tě…“ — „Ne tady, tady ne,“ šeptala mi týmž vysokým, cizím hlasem. „Kde tedy, ty…“ — „U tebe v pokoji, ale tady ne, v tvém pokoji.“ — „Abys mi utekla a vysmála se mi!“ — „Neuteču ti, ale tady ne, slibuju ti, že ti neuteču, miláčku, miláčku…“

„Cože?“ řekl jsem.

„Pusť mě, slibuju ti, že ti neuteču, ale pusť mě, přijdou lidé.“

Pustil jsem ji. Vstal jsem. Čekal jsem, že mě odstrčí a uteče. Neutekla. Stáhla si sukni a napřímila se. Pozoroval jsem ji. Stála teď tak, že mohla kolem mě projít, ale pořád jsem ji mohl ještě zadržet. „Pojď!“ řekla. „Kam?“ — „Do tvého pokoje.“ Šel jsem za ní a pak jsem šel napřed, spěšně a najednou opatrně, po skřípajících schodech, po šedém běhounu, kolem nápisu: Mysli! do druhého patra, kde jsem mel pokoj. U dveří jsem se zastavil. „Jestli chceš, můžeš odejít,“ řekl jsem. Odstrčila mě a otevřela dveře. „Pojď,“ řekla. Šel jsem za ní a zavřel jsem dveře. Ale nezamkl jsem, cítil jsem, jak se dostavuje náhlá reakce, opřel jsem se o zeď a měl jsem pocit, jako bych byl ve výtahu, který divoce sjíždí dolů, zatímco mě to táhne nahoru, cítil jsem v hlavě tmu jako rozlitý džber vody, hučelo mi v ní a já se jen přidržoval rukama zdi.

Nataša ležela na posteli. „Co nejdeš?“ řekla.

„Nemůžu.“

„Co?“

„Nemůžu.“

„Nemůžeš?“

„Ne,“ řekl jsem. „Ty zatracené schody!“

„Co s tím mají co dělat schody?“

„Nevím. Je to jako coitus interruptus.“

„Jako co?“

„Protože nemůžu, to je všecko. Vyhoď mě, jestli chceš.“

„Z tvého vlastního pokoje?“

„Tak se mi vysměj, jak chceš.“

„Proč bych se ti měla smát?“

„Nevím. Slyšel jsem, že muži, když se jim tohleto stane, jsou k smíchu.“

„Mně se to ještě nestalo.“

„O důvod víc k smíchu.“

„Ne,“ řekla Nataša.

„Proč nejdeš pryč?“

„Mám odejít?“

„Ne.“ “

Nehýbala se. Opírala se o ruku a dívala se na mě.

„Je mi nanic,“ řekl jsem.

„Mně ne,“ odvětila. „Čím myslíš, že se to stalo?“

„Nevím. To slovo miláčku mě dorazilo.“

„Já myslela, že ty schody.“

„Schody taky. A potom to ostatní. Že jsi najednou chtěla.“

„Neměla jsem chtít?“

Bezradně jsem se na ni díval. „Nevyptávej se takhle. Všechno se to semlelo dohromady.“

Byl to podivný dialog, monotónní a bezvýrazný, při němž se žádný z nás ani nepohnul.

„Nemáš koupelnu?“ zeptala se.

„Vlastní ne. Ale třetí dveře dál je jedna.“

Velice pomalu vstala, uhladila si vlasy a šla ke dveřím. Když šla kolem mě, zavadila o mě, aniž na mne pohlédla. Ucítil jsem její tělo, pustil se zdi a uchopil ji. Chtěla se vyprostit. Cítil jsem její tělo, jako by bylo nahé, mladé a teplé. A mrštné jako pstruh. A v té chvíli bylo všechno zase jako předtím. Pevně jsem ji sevřel. „Vždyť mě nechceš,“ zašeptala, odvrátila tvář a ohnula ruce v loktech. Zvedl jsem ji a odnesl zpátky na postel. Byla těžší, než jsem si myslel. „Chci tě!“ řekl jsem potlačeně, „chci tě a nic než. Tebe a jenom tebe, chci tě víc než sám sebe, chci tě mít, chci se v tobě celý ztratit!“ Měl jsem tvář těsně u její, měla strnulé a lesklé oči, cítil jsem její ňadra a cítil jsem, jak do ní vnikám. „Tak si mě vem,“ hlesla, ale oči nezavřela, „vem si mě a rozdrť mě a ber si mě, ber, víc, nemazli se se mnou, cítíš, jak ti jdu vstříc, vypleň mě, nehučí tu někde voda, slyším šumět pramen, tady mě máš, ber si mě, déšť, déšť, šumí a šumí a šumí…“ Její hlas utichal, přešel v mumlání a v jednotlivá, nesrozumitelná slova, pak v šepot a posléze ztichl docela.

Otevřela oči, protáhla se, cosi zamumlala, zavřela je a znovu otevřela. „Nepršelo?“ zeptala se.

Zničehonic jsem se dal do smíchu.

„Ještě ne. Snad bude v noci.“

„Ochladilo se. Kde je koupelna?“

„Třetí dveře dál.“

„Můžu si vzít tvůj koupací plášť?“

Podal jsem jí jej. Svlékla se až na střevíčky. Svlékala se pomalu a nedívala se na mě. Nebyla rozpačitá. Viděl jsem, že není tak štíhlá, jak jsem si dřív myslel. Už předtím jsem to cítil, teď jsem to viděl. „Jsi krásná,“ řekl jsem.

Vzhlédla. „Nejsem moc tlustá?“

„Panebože, ne!“

„Fajn,“ řekla. „To dává naší budoucnosti růžové perspektivy. Ráda jím. Celý život jsem měla hlad. Jako manekýnka,“ dodala. „Jinak ne.“

„Najíme se později a dáš si, co budeš chtít, všechny předkrmy a pak nějaký báječný moučník.“

„Dám pozor, abych to nepřehnala. Jinak by mě vyhodili. Nemusíš si tedy dělat žádné starosti.“

„Žádné si nedělám, Natašo.“

Vzala si moje mýdlo a svou kabelku, ve dveřích zasalutovala a vyšla ven. Zůstal jsem ležet a na nic jsem nemyslel. I já měl pocit, že pršelo. Věděl jsem, že to není pravda, ale přesto jsem přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Ze šachty dvora stoupalo nahoru parné dusno se zápachem z popelnic. Pršelo jen v našem pokoji, pomyslel jsem si a vrátil se. Znovu jsem se natáhl na postel a díval se do holé žárovky, visící od stropu. Za chvíli se Nataša vrátila. „Spletla jsem si tvůj pokoj,“ řekla. „Myslela jsem, že je o jedny dveře dál.“

„Byl tam někdo?“

„Ne. Byla tam tma. Copak si tu lidé nezamykají pokoje?“

„Někteří ne. Nemají nic, co by se dalo ukrást.“

Voněla mýdlem a kolínskou. Kde vzala kolínskou, mi bylo záhadou. Ale asi ji měla v kabelce. Možná taky, že si ji někdo zapomněl v koupelně a Nataša jí použila.

„Paní Whymperová,“ řekla, „má ráda mladé muže, ale tím to u ní taky končí. Ráda se s nimi pobaví, nic víc. Můžeš si tohle vtlouct do hlavy?“

„Jistě,“ řekl jsem ne moc přesvědčivě.

Nataša si kartáčovala vlasy v ostrém světle holé místnosti před ubohým zrcadlem nad umývadlem. „Její muž zemřel na syfilis a není vyloučeno, že se nakazila,“ dodala.

„Kromě toho má rakovinu, potí se jí nohy a v létě se myje jen martini koktajly,“ odvětil jsem.

Zasmála se. „Nevěříš mi? Proč taky, viď?“

Vstal jsem, vzal jsem jí z ruky kartáč a políbil ji.

„Znamená to pro tebe něco, když ti prozradím, že se chvěju, sotvaže se tě dotknu?“ řekl jsem.

„Vždycky to tak nebylo,“ odvětila.

„Ale teď to tak je.“

Opřela se o mě. „Zabila bych tě, kdyby to tak nebylo,“ zamumlala.

Svlékl jsem jí koupací plášť a pustil ho na zem. „Máš nejdelší nohy, jaké znám,“ řekl jsem a zhasl světlo. Sevřel jsem ji v náručí a tápal jsem k posteli. Ve tmě jsem viděl jen její bledou pleť a černé dutiny úst a očí. „Pomalu,“ zašeptala. „Ber si mě hodně pomalu.“

Leželi jsme těsně u sebe a cítili, jak se přes nás tmou valí ještě temnější vlna, a pak jsme ještě dlouho leželi, dýchali a cítili spoustu drobných vlnek, které se v nás ztrácely, a pak už jen něžné sladké zkolébání, které jsme nakonec ani nedokázali rozeznat od našeho dechu.

Nataša se pohnula.

„Máš cigaretu?“

„Ano.“ Dal jsem jí cigaretu a uviděl její tvář ve světle zápalky. Byla mírná a nevinná. „Nemáš chuť se něčeho napít?“ zeptal jsem se.

Ve tmě přikývla. Poznal jsem to podle pohybu její žhoucí cigarety. „Ale žádnou vodku.“

„Nemám ledničku, takže tu nemám nic vychlazeného. Ale můžu skočit pro něco dolů.“

„Nemohl by to někdo přinést?“

„Dole už je jen Melikov.“

Slyšel jsem ve tmě Natašin smích. „Beztak nás uvidí, až půjdeme ven,“ řekla.

Neodpověděl jsem. Musel jsem si nejprve přivykat myslet. Nataša mě políbila. „Rozsviť,“ řekla. „Mějme ohled na tvůj smysl pro etiketu. A kromě toho mám hlad. Pojďme ke King of the Sea.“

„Už zase? Nechtěla bys radši někam jinam?“

„Už jsi dostal provizi za paní Whymperovou?“

„Ještě ne.“

„Pak pojďme ke King of the Sea.“

Nataša vyskočila z postele a rozsvítila. Nahá prošla pokojem pro koupací plášť.

Vstal jsem a oblékl se. Pak jsem si znovu sedl na postel a čekal, až se vrátí.

XVII.

„Já jsem vlastně dobrodinec lidstva,“ pravil Silvers. Zapálil si doutník a spokojeně se na mne zadíval.

Připravovali jsme se na návštěvu milionáře Freda Laskyho. Tentokrát nešlo o to pověsit nějaký obraz v ložnici paní Silversové a pak jej vydávat za její soukromý majetek, s nímž by byla ochotna se rozloučit jen po rozhořčeném boji a teprve až jí její manžel slíbí norkový kožich a dvoje šaty od Mainbochera. Pokaždé se s obrazem rozloučila, ale norkový kožich na sebe nechával čekat. Žádný div v létě. Tentokrát šlo o převýchovu milionářského proletáře na člena lepší společnosti.

„Válka je pluh,“ vykládal Silvers profesorsky. „Rozryje půdu a zpřehází majetky. Staré zmizí a místo nich se urodí spousta nových.“

„Váleční šmelináři, obchodníci, dodavatelé — zkrátka: váleční zbohatlíci,“ prohodil jsem.

„Nejenom dodavatelé zbraní,“ pokračoval Silvers nedotčeně dál. „Taky dodavatelé uniforem, lodí, proviantu, aut — celý svět vydělává na válce.“

„Až na vojáky.“

„Kdo o nich mluví?“

Silvers odložil doutník a podíval se na hodinky. „Za čtvrt hodiny je tady. Přineste první dva obrazy a já se zeptám na Sisleye. Vy ho přinesete, postavíte ho ke stěně, aby obraz nebyl vidět, a něco mi pošeptáte. Já vám jako nebudu rozumět a netrpělivě se vás zeptám, oč jde. Vy pak nahlas řeknete, že ten Sisley je rezervován pro pana Rockefellera. Jasné?“

„Jasné,“ řekl jsem.

Za čtvrt hodiny přišli.

Šlo to jako na drátkách. Přinesl jsem krajinku od Sisleye. Pošeptal jsem něco Silversovi a ten se na mě obořil, abych mluvil hlasitěji, tady že neexistují žádné tajnosti. „Cože?“ zeptal se pak překvapeně. „Nebyl to Monet? Mýlíte se, nechal si rezervovat Moneta.“

„Promiňte, pane Silversi, ale obávám se, že se mýlíte vy. Přesně jsem si to poznamenal. Tady…“ Vytasil jsem se s notýskem z voskovaného plátna a ukázal jsem mu to.

„Máte pravdu,“ řekl Silvers. „V tom případě se nedá nic dělat, pane Lasky. Rezervováno je rezervováno.“

Pohlédl jsem na pana Laskyho. Byl hubený, bledý, na sobě měl modrý oblek a hnědé boty a měl pleš, přes kterou měl pečlivě přilípnuté dlouhé pramínky vlasů, které si česal od spánků nazad. Vypadal jako mužíček, který je v nebezpečí, že bude sežrán svou vypasenou manželkou. Paní Laskyová byla o hlavu větší než on a dvakrát tak široká. Byla ověšena safíry.

Na chvíli jsem zůstal nerozhodně stát a držel jsem obraz tak, aby z něho viděli jen část. Když jsem se obrátil, paní Laskyová zabrala:

„Ale podívat bychom se snad na něj mohli, ne?“ řekla chraplavým hlasem. „Nebo je snad i to rezervováno?“

Silvers rázem obrátil. „Ale samozřejmě, milostivá. Promiňte, prosím. Pane Rossi, proč ten obraz neobrátíte?“ řekl mi nevrle úděsnou franštinou. „Allez vité, vité!“

Předstíral jsem zaraženost a zvedl jsem obraz na jedny z malířských štaflí. Pak jsem zmizel do svého kumbálu s obrazy, který mi pořád připomínal Brusel. Četl jsem si v Delacroixově monografii a čas od času jsem poslouchal, co si vedle povídají. Měl jsem v paní Laskyovou důvěru. Vypadala jako někdo, kdo si ustavičně myslí, že bude napaden, a jehož obrana spočívá v agresivitě a ne v pasivitě. Dovedl jsem si docela dobře představit, jak v jednom kuse svádí boj se svými představami o bostonské nebo filadelfské společenské smetánce, jak se do ní chce protlačit, aby ji konečně mezi sebe přijali, a jak se pak bude právě tak nafoukaně chovat k těm, kteří přibudou po nich. Zaklapl jsem knihu a vytáhl jsem maličké Manetovo zátiší, na kterém byla pivoňka ve sklenici. V duchu jsem se vrátil do dob, kdy jsem v Bruselu dostal baterku, abych si mohl v noci v úkrytu číst. Slíbil jsem, že si budu svítit jen v noci a jen ve svém úkrytu, kde nebyla okna. Můj kamrlík byl po celé měsíce ponořen v hluboké tmě a jediné světlo, které jsem znal, byla šeď nocí, kdy jsem opouštěl svůj kumbál a ostražitě se vydával jako nějaké strašidlo na pouť po galerii. Baterka, kterou jsem nakonec dostal, mě přivedla ze záhrobního světa stínů zpátky do světa barev. Za nocí jsem se choulil v kamrlíku, který jsem poprvé uviděl v teplém světle. Znovu jsem objevil blahodárnost barvy jako někdo, kdo byl úplně barvoslepý, nebo jako zvíře, jehož oči jsou uzpůsobeny tak, že vidí okolní svět jen v jemných odstínech šedi. Vzpomněl jsem si, že jsem tenkrát neměl daleko k pláči, když jsem spatřil první barevnou ofsetovou reprodukci Cézannova akvarelu Mont St. Victoire, jehož originál jsem kdysi viděl v galerii muzea jen v přeludném měsíčním šerosvitu.

Z vedlejšího pokoje jsem zaslechl známky loučení. Opatrně jsem uložil malinký a kouzelný kousek Manetova světa zpátky do police. Horké odpoledne, na které jsem před chvíli pozapomněl při pohledu na krůpěj rosy na bíle pivoňce a na třpytící se vodu v namalované sklenici, teď znovu zavanulo úzkým vysokým oknem do mého kumbálu. Náhle ve mne vytryskla prudká radost jako horký gejzír, minulost se na okamžik prolnula s přítomností, kamrlík v Bruselu s kamrlíkem u Silverse. A jako když přeletí pták, zbyl z toho všeho jen pocit, že dosud žiju a že tu jsem, a povinnosti, které se táhnou kolem tohoto života jako hradby, na okamžik padly jako hradby Jericha před trubači vyvoleného národa, a byla tu volnost, divoká, sokolí volnost, která mě div nezalkla, jako by větrem, sluncem a vichrem hnanými mraky otevřela stavidla životu, o němž jsem dosud neměl tušení.

Vešel Silvers, obklopený vůní svého doutníku. „Nechcete taky jeden?“ zeptal se v dobré náladě.

Odmítl jsem. Když mi někdo dlužil peníze, byly mi podobné nabídky podezřelé. Už jsem zažil, že mi někdo dal doutník a myslel, že je tím všechno splaceno. Od Silverse jsem ještě čekal provizi za paní Whymperovou. Jestliže už má neposkvrněnost upadla v pochybnost, chtěl jsem z toho vydolovat aspoň nějaký užitek, abych zůstal u žargonu gigolů. Chtěl jsem to vyvážit tím, že zavedu Natašu na večeři do podniku s klimatizací. Pokud šlo o Silverse, měl jsem se na pozoru; už jednou mi nalhal, že paní Whymperová je jeho známá, aby zmírnil mé nároky. Byl jsem přesvědčen, že je schopen prohlásit, že ta záležitost s paní Whymperovou je zahrnuta do mého platu, podobně jako si vážené firmy automaticky přivlastňují všechny patenty vynálezců, kteří u nich pracují, a dají jim nanejvýš jen odměnu, jejíž výši samy uváží. „Laskyovi jsou po tom Sisleyovi celí diví,“ pravil dobrodinec lidstva. „Tak, jak to bylo naplánované. Řekl jsem, že Rockefeller si zajistil na týden přednostní právo, že však předpokládám, že neočekává, že by obraz mohl být už příští den prodán, takže to své přednostní právo nechá určitě plavat. Paní Laskyová byla celá žhavá, aby ten obraz mohla vyfouknout nějakému Rockefellerovi.“

„Staré triky pro křupany,“ řekl jsem nedbale. „Jenom mě pořád udivuje, že působí.“

„Proč by neměly působit?“

„Protože si člověk nedovede představit, že na něco podobného naletí takovíhle odrbaní zloději, kteří k svému majetku určitě nepřišli filantropickými skutky.“

„Ale to je jednoduché. Kdybyste měl s těmihle piráty co dělat v jejich profesi, tak by se vám jen nafoukaně vysmáli. Jenže tady v té naší jsou jako žraloci ve sladké vodě, prostě nejsou v živlu, na který jsou zvyklí. Tady nejsou doma. Jsou nejistí, a čím jsou jinak rafinovanější, tím rychleji tady naletí na ty nejprimitivnější fígle. Nesmí se ovšem zapomínat na vliv žen!“

„Musím k fotografovi,“ řekla Nataša. „Pojď se mnou. Nebude to dlouho trvat.“

„Jak dlouho?“

„Tak hodinku. Déle ne. Proč? Otravuje tě to?“

„Ani trochu. Jenom jsem chtěl vědět, máme-li jít na večeři předtím nebo potom.“

„Potom. Pak na to budeme mít víc času. Teď tam musím za půl hodiny být. Je to jídlo tak důležité? Nebo už jsi dostal provizi za paní Whymperovou?“

„Ještě ne. Ale dostal jsem deset dolarů od bratří Lowyových za jeden tip. Koupili jeden čínský bronz za dvacet dolarů. Už se nemůžu dočkat, abych je s tebou prohýřil.“

Něžně na mě pohlédla. „Prohýříme je. Ještě dnes večer.“

U fotografa byl chládek, okna byla zavřená a klimatizace fungovala. Znovu jsem měl pocit, že sedím v ponorce. Zdálo se, že ostatní to vůbec nevnímají, ale já si na to ještě nezvykl. „V srpnu bude ještě větší horko,“ řekl fotograf Nicky jako útěchu a zatřásl rukou s náramkem.

Rozsvítili reflektory. Kromě Nataši tu byla ještě ona tmavovlasá manekýnka, kterou jsem tu viděl už posledně. Taky bledý, černovlasý odborník na hedvábí z Lyonu tu byl. Pamatoval si mě. „Pokud jde o válku,“ řekl melancholicky a unaveně, „tak už to vypadá nadějněji. Ještě rok a bude po ní.“

„Myslíte?“

„Mám zprávy z druhé strany.“

„Opravdu?“

V nepřirozeném bílém světle reflektorů, které obnažovalo všechny souvislosti a znásobovalo všechny proporce, mě toto nevinné proroctví náhle naplnilo jakousi vírou — jako by ten člověk skutečně věděl víc než všichni ostatní. Až se mi rozbušilo srdce. Věděl jsem, že válka nevypadá pro Německo vábně, ale na její konec jsem dokázal myslet právě tak málo, jako si představit svou vlastní smrt. Mluvilo se o konci a každý věděl, že k němu dojde, ale nikdo o něm neuvažoval, protože ležel na opačné straně představ, patřících k životu, a protože byl podmíněn životem, tudíž ho nelze pochopit.

„Opravdu,“ řekl bledý muž. „Věřte mi. V příštím roce už zase budeme moct dovážet hedvábí z Lyonu.“

Byl jsem podivně dojat. Pojem vakua, nezávislého na čase, v němž jako by se potácelo emigrantské živoření, náhle dostal trhliny. Dokonce i ta nesmyslná souvislost s lyonským hedvábím do toho zapadala, hodiny začaly tikat a zvony bít. Film, který se zastavil, se začal opět odvíjet, rychleji a rychleji, zpátky a kupředu v bláznivé sekvenci, jako by se cívka točila bez kontroly. Uvědomil jsem si, že jsem přes všechny zprávy v novinách nikdy vážně nevěřil tomu, že by válka mohla jednou skončit. Kdyby tomu tak skutečně bylo, automaticky by následovalo něco jiného. Tenhle maličký, bledý muž, pro kterého konec války znamenal, že se bude moci opět dovážet z Lyonu hedvábí, nic víc a nic míň, mě v tu chvíli přesvědčil dík svému kreténství víc než dva polní maršálové a jeden prezident. Hedvábí z Lyonu — teplo života, který se už nemusí ničeho bát!

Přišla Nataša. Měla na sobě přiléhavé bílé večerní šaty s jedním ramenem nahým, dlouhé bílé rukavice a čelenku královny Evženie od van Cleefa a Arpelse. Pořádně mě to vzalo u srdce. Všechno se prolnulo dohromady: předchozí noc a kontrast tohoto ostře osvětleného, přeludného zjevu s chladnými rameny v této uměle ochlazované místnosti, neklid, který ve mně vyvolala myšlenka na konec války, a dokonce i čelenka v Natašiných vlasech, která se třpytila, jako by najednou symbolicky patřila k soše Svobody v newyorském přístavu — „Hedvábí z Lyonu,“ řekl bledý muž vedle mne. „Náš poslední štůček.“

„Vážně?“

Pohlédl jsem na Natašu. Stála teď nehybně a velmi soustředěna v bílém světle, a mně připadalo, jako by byla útlou a půvabnou kopií obrovské bronzové sochy, která nad mořem září do bouří Atlantiku, neohroženě a jinak než její mocný předobraz — směs Brunhildy a energické francouzské trhovkyně —, ale spíš jako Diana, která vyšla z lesů, aby bojovala a útočila. Ale i ona při vší své líbeznosti nebezpečná a odhodlaná bránit svou svobodu.

„Jak se vám líbí rolls?“ zeptal se kdosi, kdo se posadil-na židli vedle mne.

Otočil jsem se. „Vy jste majitel?“

Muž přikývl. Byl velký, snědý a mladší, než jsem si ho představoval. „Fraser,“ řekl.. „Nataša vás chtěla už před několika dny přivést.“

„Neměl jsem čas,“ řekl jsem. „Děkuju za pozvání.“

„Můžeme to dnes dohonit,“ odvětil. „Už jsem s Natašou mluvil. Zajdeme si k Luchowsovi. Znáte to tam?“

„Ne,“ řekl jsem překvapeně. Počítal jsem s tím, že půjdeme ke King of the Sea a byl jsem pramálo nadšen, že s Natašou nebudu sám. Ale nevěděl jsem, jak se z toho vyvlíct. Jestli Nataša slíbila, nemůžu odmítnout, protože bych vypadal hloupě. Taky jsem si nebyl jist, jestli to Nataša slíbila nebo ne, a nevylučoval jsem ani možnost, že sem Nataša přivedla nějakého Whympera v domnění, že s ním udělám pro Silverse nějaký kšeft. Já však neměl nejmenší chuť pouštět se s takovýmhle chlapíkem do něčeho podobného. Jen ať si shání své Silverse sám.

„Tak dobře, uvidíme se později.“

Fraser byl zřejmě zvyklý prosazovat svou autoritu. Především mi vadilo, aby mě on a Nataša někam zvali. Sice to neřekl, ale celkem to bylo zřejmé z jeho chování, které bylo sice zdvořilé, ale nepřipouštělo odpor.

Zastihl jsem Natašu, jak si balí kufřík. „Vezmeš si ten diadém?“ zeptal jsem se.

„Natolik zas v mou spolehlivost nevěří. Už si ho převzal chlapík od van Cleefa.“

„A my půjdeme k Luchowsovi?“

„Ano. Chtěls to přece.“

„Já?“ vyhrkl jsem. „Já s tebou chtěl prohýřit těch svých deset dolarů u King of the Sea. Jenže ty jsi přijala pozvání toho majitele rolls-royce.“

„Já? Přišel ke mně a řekl, že s tebou mluvil.“

„Mluvil se mnou, ale až po tobě.“

Zasmála se. „Ten rošťák v tom umí chodit.“

Zadíval jsem se na ni. Dost dobře jsem nevěděl, mám-li jí to věřit nebo ne. Jestli mluvila pravdu, pak jsem naletěl na starý známý trik a to by se mi jako Silversovu žáku už nemělo stát. Ale nedovedl jsem si představit, že by Fraser něco takového udělal, aspoň na to nevypadal.

„Tak půjdem,“ řekla Nataša. „Tvých deset dolarů roztočíme zítra.“

Rolls-royce čekal naproti před železářstvím. Nasedl jsem s rozpolcenými pocity, což mě vztekalo, protože to bylo dětinské. Večerní vedro, které vystřídalo chladný ateliér, bylo téměř otupující. „V příštím roce si nechám do vozu zamontovat klimatizaci,“ prohlásil Fraser, „něco takového už existuje, ale zatím to nedělají, když je válka.“

„Příští rok v létě už bude po válce,“ řekl jsem.

„Myslíte?“ zeptal se Fraser. „Pak tedy víte víc než Eisenhower. Vodku?“ otevřel dobře známou skřínku.

„Děkuji, ale je na to moc horko,“ řekl jsem mrzutě.

Naštěstí to k Luchowsovi nebylo daleko. Už jsem byl připraven na to, že mě budou smažit na rožni, jak Nataša, tak Fraser, od něhož jsem teď mohl očekávat všechno možné. Ale s údivem jsem zjistil, že Luchows je německá restaurace. Zpočátku jsem měl dojem, že jsem se omylem octl opět v německé čtvrti v Yorkville. Ani by mě to moc nepřekvapilo: rolls-royce byl auťák, který mi přinášel smůlu.

„Co byste říkali srnčí pečeni s brusinkami?“ zeptal se Fraser. „A k tomu bramborový nákyp?“

„V Americe jsou brusinky?“

„Tak něco. Cranberries. Ale Luchows má ještě zavařované pravé německé brusinky. Vy tam u vás máte taky klikvy, viďte?“ zeptal se mě Fraser vlídně a lstivě.

„Myslím,“ odvětil jsem. „Ví. jsem tam dlouho nebyl. Mezitím se tam toho moc změnilo. Možná že už se neříká brusinky, třeba ten název nebyl dost árijský.“

„Proč by ne. Můžete říkat prusinky a máte v tom dokonce Prusa.“ Fraser se zasmál.

„Co budeme pít, Jacku?“ zeptala se Nataša.

„Co chceš. Neměl by pan Ross chuť na pivo? Nebo na rýnské víno? Tady toho mají ještě zásoby.“

„Pivo by nebylo marné. Hodí se k téhleté náladě,“ řekl jsem.

Fraser se bavil s číšníkem. Rozhlížel jsem se. Lokál byl směsicí bavorskotyrolácké pivnice a jednoduché rýnské vinárny s vlasteneckým řízem. Bylo tu narváno. Kapela vyhrávala salonní skladby a národní písničky. Měl jsem pocit, že Fraser nevybral Luchowse jen tak pronic zanic. Měl jsem se smažit na emigrantském rožni, a v duchu jsem už viděl, jak budu muset hájit svou opovrhovanou vlast v něčem, co vůbec nebylo důležité, jen abych to nějak přečkal, proti tomuto Američanovi — což bylo celkem podlé, protože by mě to velmi jemným způsobem stavělo do role velmi vzdáleného příbuzného téhle lotrovské rasy. Takhle se odpravují jenom sokové, pomyslel jsem si.

„Co byste říkali matjesu jako předkrmu?“ zeptal se Fraser. „Tady mají výjimečně dobré matjesy. A zapít ho domácí jalovcovou, kterou tu rovněž oplývají?“

„Skvělé,“ odvětil jsem. „Jenže doktor mi to zakázal.“

Nataša mi, jak se ostatně dalo čekat, vpadla do boku a chtěla matjesa s červenou řepou, další to německou specialitu. Kapela vyhrávala nejsentimentálnější a nejstupidnější rýnské cajdáky, jaké jsem kdy slyšel. Vládla tu typická šosáckoturistická atmosféra, která na mě působila tak podivně proto, že část hostů ji brala vážně a považovala ji za poetickou. Podivoval jsem se tolerantnosti Američanů.

Víno mě však usmířilo a pocítil jsem k Fraserovi mírně sarkastický obdiv. Vyptával se mě totiž na to, jestli by mi nemohl nějak pomoct, a tím mě opět položil na ten emigrantský rožeň, zatímco sám se prezentoval jako skromný pámbů z Washingtonu, který mi hrozně rád odklidí z cesty všechny trable, když to bude třeba. Odpověděl jsem mu nadšeným chvalozpěvem na Ameriku a prohlásil jsem, že je všechno v pořádku a že mu mockrát děkuji. Nebylo mi přitom zrovna nejlíp, kašlal jsem na to, jestli se Fraser zajímá o mé papíry, tím spíš, že jsem nevěděl, jestli má skutečně nějaký vliv, nebo se jen tak vytahuje.

Srnčí pečeně byla výborná právě tak jako bramborový nákyp. Teď mi bylo jasné, proč je podnik tak nabitý; byl asi jediný toho druhu v New Yorku. Nenáviděl jsem sám sebe, protože jsem nedokázal brát situaci s humorem. Zdálo se, že Nataša nic nezpozorovala. Chtěla krupicovou kaši. Vůbec bych se byl nedivil, kdyby pak byla zatoužila po kávě a koláčích v Café Hindenburg. Dovedl jsem si představit, že má na mě vztek, protože si myslela, že jsem ji do téhle situace dostal svou stupidností. Ale buď jak buď, beztak nebyla s.Fraserem na tahu poprvé a Fraser dělal všecko, aby mi to taky dal najevo. Já ale věděl, že jsem s ním naposled. Neměl jsem chuť, aby mi jednotliví Američani omazávali o hubu, že jim, každému z nich, mám být vlastně vděčný za to, že tu smím zůstat.

Byl jsem vděčný vládě, a ne Fraserovi, který pro mě nic neudělal.

„Co abychom si ještě zašli do Morocca na skleničku?“

To mi ještě scházelo! Snášel jsem už dost dlouho pocit, že jsem trpěným emigrantem. Nebylo by mě překvapilo, kdyby Nataša řekla ano. Hrozně ráda chodila do El Morocca. Ale odmítla. „Jsem unavená, Jacku,“ řekla. „Měla jsem perný den. Odvez mě domů.“

Vyšli jsme do dusné noci. „Nepůjdeme pěšky?“ zeptal jsem se Nataši.

„Ale já ji odvezu,“ řekl Fraser.

To jsem čekal. Chtěl se mě zbavit a pak přemluvit Natašu, aby s ním jela dál. Do Morocca nebo k němu domů. Kdo ví? Ale co je mi do toho? Můžu si vůbec dělat na Natašu nějaké právo? A vůbec, co je to za slovo: právo? Jestli něco takového existuje, nemá je spíš on? Nejsem vetřelcem? Vetřelcem, který byl ještě navíc uražen? „Nechcete, abych vás vzal taky?“ zeptal se mě Fraser ne zrovna moc přívětivě.

„Bydlím nedaleko. Půjdu pěšky,“ odvětil jsem neochotně. Nic jiného mi ani nezbývá, pomyslel jsem si, jestliže se nechci nechat dál ponižovat jako neodbytný přívěšek.

„Hloupost,“ řekla Nataša. „Jít pěšky v tomhle vedru! Vysaď nás u mého domu, Jacku. Odtamtud to má už jen pár kroků.“

„Dobrá.“

Nasedli jsme. Jack se ještě mohl pokusit vysadit mě prvního, ale nechal to plavat. Byl natolik chytrý, že věděl, že by Nataša protestovala. Před Natašiným domem vystoupil a klidně se rozloučil: „Bylo to moc hezké. Můžeme si to ještě jednou zopakovat?“

„Díky. Proč ne.“

Nikdy, pomyslel jsem si, a neušlo mi, že Fraser políbil Natašu na tvář. ,,Dobrou noc, Jacku,“ řekla. „Je mi líto, že nemůžu jít, ale jsem hrozně unavená.“

„Až tedy jindy. Dobrou noc, darling.“

To byl poslední jeho výstřel. Darling, pomyslel jsem si, to v Americe neznamená nic i hodně. Darling se říká telefonistkám, které člověk nezná. A darling se taky říká ženě, bez níž člověk nemůže žít. Fraser položil rafinovaně načasovanou minu.

Stáli jsme proti sobě.

Věděl jsem, že bych všechno prohrál, kdybych se teď vztekal. „Moc okouzlující člověk,“ řekl jsem. „Jsi opravdu tak unavená, Natašo?“

Přikývla. „Opravdu. Byla to otrava a Fraser je protivný.“

„To bych neřekl. Bylo to od něho milé, že si myslel, že nás musí kvůli mně zavést do německého podniku. Taková pozornost se hned tak nenajde.“

Nataša se na mě zadívala. „Darling,“ řekla a ten výraz mnou projel jako náhlá bolest zubu. „Není třeba, abys ze sebe dělal gentlemana. Gentlemani mi až neuvěřitelně často jdou na nervy.“

„Dnes večer taky?“

„Dnes večer taky. Co tě to jenom napadlo, že jsi přijal tohle pitomé pozvání?“

„Já?“

„Ano, ty! Ještě řekni, že je to moje vina!“

Málem jsem to měl na jazyku. Ale naštěstí jsem si ještě vzpomněl na ponaučení svého otce, které mi dal při mých sedmnáctých narozeninách: Přicházíš teď do věku žen. Zapamatuj si: Jen beznadějní idioti chtějí mít u žen pravdu nebo od nich žádají logiku.

„Je to moje vina,“ řekl jsem soptě vztekem. „Můžeš takovému idiotovi jako já odpustit?“

Podezíravě si mě změřila. „Myslíš to vážně? Nebo je to jedna z tvých ničemností?“

„Je to obojí, Natašo.“

„Obojí?“

„Jak jinak! Jsem cvok a idiot, protože tě zbožňuju.“

„Ani jsem to moc nepozorovala.“

„Taky není třeba. Neskrývané zbožňování je jako uslintaná doga. Moje zbožňování se projevuje popleteností, bezednou záští a děsnou zbejčilostí. Jsem z tebe celý vedle. Víc než vůbec sám chci.“

Její výraz se změnil. „Ty chudáčku,“ řekla. „Nemůžu tě vzít k sobě nahoru. Má sousedka by padla do mdlob. Ale v tu ránu by poslouchala u dveří. Nejde to.“

Byl bych dal nevímco za to, abych s ní mohl být; přesto jsem byl náhle rád, že to není možné. Tím to taky nebylo možné ani pro jiné. Objal jsem ji kolem ramen. „Máme přece tolik času,“ odpověděla. „Nekonečnou spoustu času, zítra, pozítří, týdny a měsíce, a přesto si myslíme, tady a teď, jako bychom tím jedním pokaženým večerem ztratili celý život.“

„Pro mne máš stále ještě na hlavě čelenku od van Cleefa. Teď už zase, víš? U Luchowse míň, tam to byla spíš falešná plechová obroučka z devatenáctého století.“

Zasmála se. „Šla jsem ti tam na nervy?“

„A jak.“

„Ty mně taky. Už to víckrát neuděláme. Ještě máme příliš blízko k nenávisti.“

„Nebývá tomu tak vždycky?“

„Zaplať pánbůh. Vždyť jinak by to byla jen sentimentální slaďárna.“

Napadlo mě, že by světu neškodilo trochu takového sirupu. Ale neřekl jsem to. Jednou z mých pitomých vlastností bylo, že jsem inklinoval k zevšeobecňování. „Med je lepší,“ řekl jsem. „Voníš medem. A dnes jsi byla spoustou věcí najednou. Nezapomínej, že v módních záležitostech jsem začátečník: beru je vážně a věřím jim. I když nosíš vypůjčenou čelenku.“

Vtáhla mě do vchodu. „Líbej mě!“ zamumlala. „A měj mě rád! Potřebuju hodně lásky. A teď jdi! Nebo z tebe strhám šaty!“

„Strhej. Nikdo nás nevidí.“

Vystrčila mě ven. „Jdi! Všechno byla tvoje vina! Jdi!“

Zavřela za mnou dveře. Šel jsem pomalu horkou, vlhkou nocí zpátky ke stanici podzemní dráhy. Pach spáleného vzduchu vanul proti mně jako kouř z podzemního, doutnajícího milíře. Stanice byla slabě osvětlena. Ze tmy se přiřítil vlak a s rachotem zastavil. Vozy byly skoro prázdné. V jednom rohu seděla postarší žena, šikmo proti ní muž. Od obou mě odděloval celý vagón. Uháněli jsme pod zemí tohoto cizího města. Byl to jeden z okamžiků, v nichž lidské označení, jež propůjčujeme věcem, mizí, a v němž na nás zírají náhle s veškerým nepřátelstvím a úděsnou cizotou, cizotou, která je většinou zahalena iluzemi. Všechno se rozpadlo.

Žádné označení se nehodilo. Výhružný svět beze jména, a proto plný bezejmenného strachu, který jen čekal a číhal, bez stopy jakékoli souvislosti. Tento strach se nevrhal na nikoho, nenapadal, neútočil, ale tím byl nebezpečnější: číhal potichu. Hleděl jsem oknem, kolem něhož pádila nepřátelská tma, a pak jsem civěl do kalně osvětleného vagónu, v němž se vznášelo několik pojmů jako strašidelní netopýři, už cizí, silueta, skloněná hlava, teplo, rameno, a tato troška nashromážděného tepla z doby beze jména, které jako Voltův článek předstíralo halucinaci mostu vedoucího do chaosu, který však nevede z tého beznadějné osamělosti, bezmezné cizoty — ne cizoty nevinné sentimentálnosti, ale cizoty poslední nelidské opuštěnosti, cizoty, v níž člověk je poslední a první a osamělou jiskrou života.

XVIII.

Kahn mě požádal, abych šel s ním. „Jde o loupežnou výpravu,“ řekl, „proti člověku, který se jmenuje Hirsch. Kvůli doktoru Gräfenheimovi.“

„To je ten Hirsch, co Gräfenheima podfoukl?“

„Ten,“ řekl Kahn zuřivě.

„A není to ten, co tvrdil, že od Gräfenheima nikdy nic nedostal? Ten, od něhož Gräfenheim nemá v ruce nic písemného?“

„Právě ten! Proto je to loupežná výprava! Kdyby Gräfenheim měl něco jako kvitanci anebo jenom dopis, pak by se s tím mohlo jít k advokátovi. Jenže on nemá nic. Jenom hlad a slušné chování. Kromě toho nemůže dál studovat; už je na dně. Jednou Hirschovi napsal, ale Hirsch mu neodpověděl. Předtím k němu zašel osobně, ale Hirsch ho netrpělivě a zdvořile vyhodil a pohrozil mu, že na něho podá žalobu pro vydírání, jestli se ještě jednou ukáže. Nato Gräfenheim propadl staré emigrantské panice, že bude vyhoštěn. Tohle všechno vím od Betty.“

„Ví Gräfenheim o vašem plánu?“

Kahn se zazubil. „Ne,“ řekl se smíchem. „To už by ležel u Hirschových dveří, aby nás zadržel. Starý strach.“

„Ví Hirsch, že přijedeme?“

Kahn přikývl. „Připravil jsem ho na to. Dvakrát jsem mu zatelefonoval.“

„Vyrazí s námi dveře. Nebo nebude doma.“

Kahn se znova zazubil. Byl to takový druh úsměvu, že bych nechtěl být Kahnovým protivníkem. Šel taky jinak než obvykle — rychleji, dlouhými kroky a jeho tvář se zdála být napjatější než jindy. Napadlo mě, že takhle určitě vypadal ve Francii.

„Bude doma!“

„Se svým advokátem, aby i nám pohrozil vydíráním.“

„Myslím, že ne,“ pravil Kahn a zastavil se. „Tady bydlí ten sup. Docela pěkně, co?“

Dům byl na 54. ulici. Červené běhouny, stolky z ocelových trubek u stěn, muž obsluhující výtah, ve dřevem obložené zdviži zrcadlo a muž ve fantastické uniformě. Přiměřený blahobyt. „Do patnáctého,“ poručil Kahn. „Hirsch!“

Vystřelili jsme vzhůru. „Nemyslím, že bude mít advokáta,“ řekl Kahn. „Pohrozil jsem mu novým materiálem. Protože je to darebák, bude ho chtít vidět; protože se ještě nestal Američanem, bude v něm dosud trochu toho starého dobrého strachu, takže se bude určitě chtít nejdřív dovědět, oč jde, než do toho zasvětí svého advokáta.“

Zazvonil. Otevřela služebná. Zavedla nás do pokoje, kde byly kopie nábytku ve stylu Ludvíka XV., některé zlacené.

„Pan Hirsch přijde hned.“

Pan Hirsch byl kulaťoučký, středně vysoký muž tak kolem padesátky. Spolu s ním vešel do té zlaté nádhery ovčácký pes. Kahn se usmál, když ho spatřil. „Naposled jsem tuhle rasu viděl u gestapa, pane Hirschi,“ řekl. „Měli je tam na honění lidí.“

„Lehni, Herro!“ Hirsch poplácal psa. „Chtěl jste se mnou mluvit. Neříkal jste, že přijdete dva. Mám velmi málo času.“

„Tohle je pan Ross. Nebudu vás dlouho zdržovat, pane Hirschi. Přicházíme kvůli doktorovi Gräfenheimovi. Je nemocný, nemá peníze a musí zanechat studia. Znáte ho, viďte?“

Hirsch neodpověděl. Poplácal psa, který tiše vrčel.

„Znáte ho tedy,“ řekl Kahn. „Nevím, jestli znáte mě. Existuje spousta Kahnů, tak jako spousta Hirschů. Já jsem ten „gestapový“ Kahn. Dost možná, že jste o mně slyšel. Ve Francii jsem se nějaký čas bavil tím, že jsem vodil gestapo za nos. Ne vždy se při tom jednalo v rukavičkách; z jedné ani z druhé strany, pane Hirschi. Ani z mé strany. Tím chci říct, že psí ochrana, jako dnes tady, mě může jenom rozesmát. Ubezpečuji vás, pane Hirschi, že ještě než by se mě váš pes jen dotkl, bylo by po něm. A patrně i po vás. Ale o to mi nejde. Přišli jsme proto, abychom sebrali pro doktora Gräfenheima nějaké peníze. Předpokládám, že mu chcete pomoct. S jakou částkou mu chcete vypomoct?“

Hirsch na Kahna strnule zíral. „A proč bych to měl dělat?“

„Pro to je řada důvodů. Jeden z nich se jmenuje milosrdenství.“

Hirsch jako by chvíli přežvykoval. Nespouštěl z Kahna oči. Pak vytáhl z kapsy saka peněženku z hnědé krokodýlí kůže, otevřel ji a vylovil z jedné strany dvě bankovky tak, že si navlhčil prst a odpočítal je. „Tady máte dvacet dolarů. Víc nemohu dát. S podobnou prosbou ke mně přichází spousta lidí. Když vám všichni emigranti přispějí podobnou částkou, budete mít brzy pohromadě tolik, že to doktoru Gräfenheimovi na studie postačí.“

Myslel jsem, že mu Kahn ty peníze hodí na stůl; ale Kahn je vzal a zastrčil do kapsy. „Dobrá, pane Hirschi,“ řekl. „Pak tedy dostaneme ještě devět set osmdesát dolarů. Tolik bude totiž doktor Gräfenheim potřebovat, bude-li chtít žít velice skromně a nebude-li kouřit ani pít.“

„Vy žertujete, ne? Ale na žerty nemám čas…“

„Ale máte, pane Hirschi. Taky mi, prosím vás, nepovídejte, že ve vedlejším pokoji sedí váš advokát. Nesedí tam. Místo toho vám povím já něco, co vás bude zajímat. Dosud nemáte americkou příslušnost a doufáte, že ji v příštím roce dostanete. Proto nemůžete potřebovat žádné pomluvy, na tohle jsou Spojené státy velmi citlivé. Můj přítel Ross, známý novinář, a já bychom vás chtěli před nimi uchránit.“

„Měl byste něco proti tomu, kdybych informoval policii?“ řekl Hirsch, který se zřejmě k něčemu rozhodl.

„Vůbec nic, naopak. Aspoň bychom mohli těm lidem hned předat náš materiál.“

„Materiál! Vydírání se v Americe trestá pěkně tvrdě! Koukejte zmizet!“

Kahn se posadil na jednu ze zlatých židlí. „Vy si myslíte, Hirschi,“ řekl změněným tónem, „že jste byl mazaný. Nebyl. Měl byste Gräfenheimovi jeho peníze vrátit. Tady, v kapse, mám petici, adresovanou přistěhovaleckému úřadu, aby vám bylo odepřeno americké občanské právo. Petici podepsala stovka emigrantů. Tady je další petice, aby vám nebylo uděleno občanství kvůli pletichám, které jste měl s gestapem v Německu, a tu podepsalo šest osob a je k ní připojeno přesné vylíčení, proč jste dostal z Německa víc peněz než ostatní, a taky obsahuje jméno nacisty, který vám je převezl do Švýcarska. Pak tu mám výstřižek z jedněch lyonských novin o židu Hirschovi, jenž při výslechu na gestapu prozradil úkryt dvou uprchlíků, kteří byli krátce nato zastřeleni. Neprotestujte, pane Hirschi. Je možné, že jste to nebyl vy, jenže já budu tvrdit, že jste to vy byl.“

„Cože?!“

„Dosvědčím, že jste to byl vy. Tady vědí, co jsem dělal ve Francii. Věří mi víc než vám.“

Hirsch zíral na Kahna. „Chcete tedy vypovídat falešně?“

„Falešně jen ve smyslu primitivního pojetí práva; ne ve smyslu oko za oko, zub za zub. Ve starozákonném pojetí, Hirschi. Vy jste zničil Gräfenheima, my zničíme vás. Už jsem vám řekl, že jsem se za dob svého působení mezi nacisty lecčemu přiučil.“

„A vy jste žid?“

„Jako vy, bohužel.“

„A pronásledujete žida?“

Kahn byl na okamžik zaražen. „Ano,“ řekl pak, „už jsem vám řekl, že jsem se od gestapa lecčemu přiučil. Navíc ještě technice amerických gangsterů. A chcete-li, pane Hirschi, mám taky ještě krapet židovské inteligence.“

„Policie v Americe…“

„Taky od policie v Americe jsme se učili,“ přerušil ho Kahn. „Dokonce hodně. Ale nebudeme ji potřebovat. K tomu, abychom vás vyřídili, postačí papíry v mé kapse. Nejde mi o to, abyste se dostal do vězení. Stačí, když vás šoupnou do internačního tábora.“

Hirsch zvedl ruku. „Na to by musel být někdo jiný než vy, pane Kahne. A taky jiné důkazy než vaše falešná obvinění.“

„Myslíte?“ odvětil Kahn. „Ve válce? U údajného emigranta, narozeného v Německu? V internačním táboře by se vám toho moc nestalo. Byl byste humánně zavřen. K tomu není moc důkazů zapotřebí. Ono by stačilo, abyste se o tábor jen šmrncnul a jakpak by to potom vypadalo s vaším občanstvím? Pochybnosti a klepy můžou sehrát rozhodující roli.“

Hirschova ruka křečovitě sevřela psův obojek. „A co vy?“ řekl tiše. „Co bude s vámi, až to praskne? Co se stane s vámi? Vydírání, falešná výpověď…“

„Vím dobře, kolik je za to,“ odvětil Kahn. „Jenže je mi to jedno. Kašlu na to. Na všecko kašlu! Na všecko, co je důležité pro vás, vy darebáku, který si maluje budoucnost nejrůžovějšími barvami! Mně je všechno jedno, ale tomu vy nemůžete rozumět, vy šosácký škvore! Už ve Francii mi to bylo jedno. Myslíte si, že bych to všecko byl jinak dělal? Nejsem žádný vylízaný lidumil! Taky kašlu na to, co se stane! Kdybyste proti mně podnikl cokoli, já k soudci nepoletím, Hirschi! Já vás vyřídím sám. A nebude to poprvé. Co vy víte o holém zoufalství? Ještě pořád jste se nepoučil, pro jak málo se dnes zabíjí?“ Kahn se zatvářil zhnuseně. „K čemu to všechno? Vás to nedojímá. Vrátíte malou část peněz, které dlužíte, nic víc.“

Hirsch opět vypadal, jako by tiše přežvykoval. „Nemám peníze doma,“ řekl nakonec.

„Můžete mi dát šek.“

Hirsch náhle pustil psa. „Kuš, Herro!“ Otevřel jedny dveře. Pes zmizel. Hirsch dveře opět zavřel. „No, konečně,“ řekl Kahn.

„Šek vám nedám,“ prohlásil Hirsch. „To snad chápete, ne?“

Díval jsem se na něj se zájmem. Nikdy bych nevěřil, že se tak rychle vzdá. Snad měl Kahn pravdu, anonymní agorafobie se smísila se skutečným pocitem viny a Hirsch ztratil jistotu. Zdálo se, že rychle myslí a rychle jedná — pokud se nechtěl uchýlit k nějaké fintě.

„Přijdu zase zítra,“ řekl Kahn.

„A papíry?“

„Zničím je zítra před vašima očima.“

„Dám peníze jen výměnou za ty papíry.“

Kahn zavrtěl hlavou. „Abyste se dověděl, kdo všechno je ochoten proti vám vypovídat? Ne.“

„Kdo mi pak zaručí, že to jsou ty pravé papíry?“

„Já,“ odvětil Kahn. „To vám musí stačit.“

Hirsch začal znovu neslušně přežvykovat. „Dobrá,“ řekl pak velmi tiše.

„Tak tedy zítra v tuhle dobu.“ Kahn vstal ze zlaté židle.

Hirsch přikývl. Najednou byl celý zalitý potem. „Syn je nemocný,“ zašeptal. „Můj jediný syn! A vy… vy se styďte!“ řekl náhle. „Člověk je zoufalý… a vy…!“

„Doufám, že se váš syn zase uzdraví,“ odvětil Kahn klidně. „Doktor Gräfenheim vám určitě bude moci doporučit nejlepšího lékaře.“

Hirsch neodpověděl. V jeho tváři byla zvláštní směsice nenávisti a bolesti; nenávist měl v očích. Taky mi připadal shrbenější než na začátku, ale často jsem viděl, že bolest nad ztrátou peněz může být právě tak opravdová jako skutečné utrpení. Bylo proto docela možné, že Hirsch viděl osudové sepětí mezi nemocí svého syna a podvodem, jehož se dopustil na lékaři Gräfenheimovi, a že proto tak rychle kapituloval a že jeho bezmocnost jen ještě znásobila jeho nenávist. Bylo mi ho kupodivu skoro líto.

„Pochybuji, že jeho syn je skutečně nemocný.“

„Já si myslím, že je. Žid nikdy nedělá kruté vtipy na účet své rodiny.“

Kahn se na mě pobaveně podíval. „Nevěřím, že vůbec nějakého syna má,“ řekl.

Vyšli jsme na ulici, kde bylo parno jako v prádelně. „Myslíte, že bude Hirsch dělat zítra potíže?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ne. Bojí se o své občanství.“

„Proč jste mě vůbec bral s sebou? Spíš jsem tam překážel. I vám, protože Hirsch musel být před svědky opatrný. Beze mne byste to měl patrně snazší.“

Kahn se zasmál. „Možná, ale o moc ne. Moc tomu napomohl váš zjev.“

„Jak to?“

„Protože vypadáte jako rozhněvaný gój. Víte, co to je? To je to, co si mrzáci a černovlasí příslušníci režimu tam v Evropě představují jako árijce. Žid se se židem vždycky dorozumí a nikdy se neberou nijak moc vážně. Ale má-li člověk co dělat s takovým třeskutým árijcem, jako jste vy, to je pak ovšem něco jiného. Mám za to, že to pana Hirsche jaksepatří vyděsilo.“

Vzpomněl jsem si, že jsem se přednedávnem, aniž jsem to chtěl, musel zastávat Německa proti Fraserovi, a teď jsem zas dělal strašáka coby nacista. Bylo až neuvěřitelné, do jakých situací se člověk může dostat. Věděl jsem, že nemám zrovna moc smyslu pro humor, ale pro takovéhle situace jsem už neměl vůbec žádný. Najednou mi to připadalo, jako by mi někdo vylil na hlavu nočník.

Kahn nic nezpozoroval. Pružně si vykračoval nehybnou výhní poledne jako lovec, který zvětřil zvěř. „Konečně dáme na chvíli vale nudě,“ řekl. „Už to bylo k zbláznění! Nejsem na tuhletu bezpečnou jistotu zvyklý. Asi jsem jí už jednou provždy odvykl.“

„Proč se nepřihlásíte do války?“ zeptal jsem se suše.

„Hlásil jsem se. Ale sám dobře víte, že našince neberou. My jsme pro ně nepřátelští cizinci. Jen se podívejte do svého průkazu.“

„Žádný nemám. Já jsem ještě o jeden stupeň pod vámi. Ale u vás je to jiné. Ve Washingtonu jistě vědí, co jste dělal ve Francii.“

Kahn po chvíli řekl:

„Vědí to, a proto mi věří ještě míň. Domnívají se, že hraju dvojí hru. Kdo byl schopen takových drzostí, musel mít jistě zvláštní styky, myslí si zdejší byrokrati. Nepřekvapilo by mě, kdyby mě ještě zabásli. Žijeme ve světě převrácených ironií.“ Kahn se zasmál. „Bohužel, ironie se hodí pro spisovatele, ale ne pro lidi, jako jsem já.“

„Měl jste ty podpisy emigrantů proti Hirschovi?“

„Ne. Přirozeně že ne. Proto jsem taky požadoval jen tisíc dolarů a ne celý obnos. Hirsch si tak aspoň může myslet, že z toho vyjde ještě lacino.“

„Chcete říct, že si může myslet, že udělal dobrý obchod?“

Kahn na mě pohlédl. „Ano, chudáčku Rossi,“ řekl soucitně. „Tak už to na světě chodí.“

„Chtěl bych jet někam, kde je klid a ticho,“ řekl jsem Nataše. „Do nějaké evropské vesnice nebo k nějakému jezeru. Prostě někam, kde se člověk hned nekoupe v potu.“

„Jenže já nemám vůz. Mám zavolat Fraserovi?“

„Ani nápad.“

„Nemusel by jet s námi. Jen by nám půjčil vůz.“

„Ani to ne. To radši pojedeme podzemní drahou nebo autobusem.“

„Kam?“

„Ano, kam? V tomhle městě jako by v létě bylo dvakrát tolik lidí co jindy.“

„A všude je horko. Chudáčku Rossi!”

Podrážděně jsem se k ní otočil. Bylo to podruhé, co jsem byl nazván chudáčkem Rossem. „Nemohli bychom si zajet do Cloisterského muzea? Mají tam koberce s jednorožci. Ještě jsem je neviděl. Ty ano?“

„Ano, Ale muzea jsou večer zavřená. I pro emigranty.“

„Někdy už mám opravdu až po krk toho být emigrantem!“ řekl jsem ještě nerudněji. „Celý den jsem byl emigrantem. Nejdřív se Silversem a pak s Kahnem. Co kdybychom byli obyčejnými lidmi?“

Zasmála se. ,,Jakmile se nemusíš starat o to, co jíst a kde bydlet, přestáváš být obyčejným člověkem, můj milý Waldene, Rousseaue a Thoreaue. Už s láskou začínají katastrofy.“

„Ne, když ji člověk bere tak jako my.“

„Jak ji bereme my?“

„Všeobecně. Ne individuálně.“

„Můj ty bože,“ řekla Nataša.

„Tak jako moře. Ne jako jednotlivé vlny. Tak to myslíš, nebo ne?“

„Já?“ řekla Nataša udiveně.

„Ano, ty. S tou spoustou přátel, které máš.“

„Myslíš, že mě jedna vodka zahubí?“ zeptala se po chvíli.

„Pochybuji. Dokonce ne ani v téhle staré barabizně.“

Rozhořčeně, aniž jsem věděl proč, jsem došel pro láhev a dvě skleničky k Melikovovi, který měl službu. „Vodku?“ zeptal se. „V tomhle vedru? Přijde bouřka. Zatracené horko. Kdybychom tu měli aspoň zdání nějaké klimatizace. Tyhlety pitomé ventilátory se točí jak v těstu na buchty.“

Vrátil jsem se. „Dřív než se pohádáme, Natašo,“ řekl jsem, „měli bychom se domluvit, kam si vyrazíme. Budeme se hádat radši v chládku než v horku. Vzdávám se evropské vesnice i jezera. Kromě toho jsem při penězích. Silvers mi vyplatil prémii.“

„Kolik?“

„Dvě stě padesát dolarů.“

„Lakomec!“ řekla Nataša. „Pět set dolarů by bylo tak akorát.“

„Nesmysl. Vysvětlil mi, že mi vlastně nedluží nic, protože paní Whymperovou zná už dávno. To mě namíchlo, ne ta částka. Ta myslím ujde. Jenom nemám rád, když mi to někdo servíruje jako dar.“

Nataša postavila sklenku. „Nikdy jsi to neměl rád?“ zeptala se.

„Nevím,“ odvětil jsem udiveně. „Asi ne. Proč?“

Pozorně se na mě zahleděla. „Myslím, že před několika týdny by ti to bylo docela jedno.“

„Myslíš? Snad. Nemám smysl pro humor, v tom to je.“

„Máš smysl pro humor víc, než si myslíš. Snad jenom dnes ne.“

„Kdo by ho taky měl v tomhle vedru.“

„Fraser,“ řekla Nataša. „V tomhle počasí jen srší.“

Myslel jsem na spoustu věcí najednou, a nic z toho, co jsem chtěl říct, jsem neřekl. „Moc se mi líbil,“ řekl jsem místo toho klidně. „Rád věřím, že jen srší. I posledně byl velmi zábavný.“

„Nalej mi ještě trochu vodky,“ řekla Nataša se smíchem a pozorovala mě.

Mlčky jsem jí nalil půl sklenky.

Vstala a pohladila mě. „Kam chceš jít?“ zeptala se.

„K sobě do pokoje tě odvléct nemůžu. Na to je tu moc lidí.“

„Tak mě odvleč do nějaké restaurace, kde je chládek.“

„Dobrá. Ne k rybám u King of the Sea, ale do malé francouzské restaurace na Třetí avenue. Do bistra.“

„Je to tam drahé?“

„Ne pro člověka, který má dvě stě padesát dolarů. Ať už darovaných nebo nedarovaných. Prostě je má.“

Oči jí zněžněly. „Tak je to správné, darling,” řekla. „K čertu

s morálkou!”

Přikývl jsem a měl jsem pocit, že jsem jen tak tak unikl různým

nebezpečenstvím.

Když jsme vycházeli z restaurace, zablýsklo se. Poryvy větru zvířily prach a cáry papírů. „Už to začíná!“ řekl jsem. „Musíme si koukat sehnat nějaký taxík.“

„K čemu? V taxíkách to páchne potem. Pojďme pěšky.“

„Bude pršet. Nemáš pršiplášť ani deštník. Vypadá to na průtrž mračen.“

„Tím líp. Beztak jsem si chtěla dnes večer umýt vlasy.“

„Promokneš na kůži, Natašo.“

„Tohle jsou nylonové šaty. Nemusí se žehlit. V restauraci bylo přece jen chladno. Pojďme! Když bude nejhůř, můžeme se schovat někde v průjezdu. Vítr! Jak fičí! Vzrušuje mě!“

Kráčeli jsme těsně podél domů. Najednou bylo kolem nás plno blesků, šplhaly po mrakodrapech, jako by vysídlovaly ze změti potrubí a sítě kabelů pod asfaltem. Vzápětí se dalo do deště, velké tmavé flekance rozstříknuté po asfaltu, které jsem viděl dřív, než jsme je ucítili na kůži.

Nataša nastavila tvář dešti. Ústa měla pootevřená, oči zavřené. „Drž mě pevně,“ řekla.

Bouře zesílila, chodníky byly v mžiku liduprázdné. Ve vchodech domů se tlačili lidé, tu a tam se podél zdí mihlo pár přikrčených postav; byly rázem promočené a leskly se v stříbrném světle bubnujícího deště, který proměnil asfalt ve zpěněné, mělké, temné jezero, do něhož se zabodávaly průzračné oštěpy a šípy.

„Panebože!“ řekla Nataša náhle. „Tvůj nový oblek!“

„Už je pozdě,“ odvětil jsem.

„Myslela jsem jen na sebe! Já na sobě nic nemám.“ Zvedla si šaty až k bokům. Měla jen malé bílé kalhotky, byla bez punčoch, na nohou měla bílé lakové sandály na vysokém podpatku, kolem nichž crčel déšť. „Ale co ty! Ten tvůj modrý oblek, který jsi ještě nezaplatil!“

„Pozdě bycha honit!“ odvětil jsem. „Ale nechám ho uschnout a vyžehlit. A zaplacený už je. Jásejme proto klidně dál nad přívalem přírodních živlů. Měšťácký modrý oblek ať vezme čert! Pojď se vykoupat do fontány před hotelem Plaza.“

Dala se do smíchu a strhla mě do jednoho domovního vchodu. „Zachraňme aspoň podšívku a žíněné vyztužení! Ty se vyžehlit nedají. Bouřku zažiješ častěji než mít nový oblek. A obdivovat živly můžeme i v chráněném domovním vchodu. Jak se blýská. A jak se ochladilo! To ten vítr!“

Jak je praktická a přitom se nechává strhnout pocity, pomyslel jsem si a políbil ji na teplou, drobnou tvář. Stáli jsme mezi výlohami dvou obchodů. Na jedné straně byly vystaveny korzety pro starší, plnější dámy a nad nimi se křižovaly blesky; na druhé straně byl obchod s drobným zvířectvem. Celá jedna stěna byla plná polic s akvárii, osvětlenými zeleným hedvábným světlem, a v nich se hemžily pestrobarevné rybky. Jako kluk jsem taky pěstoval rybky a některé jsem teď znovu poznal. Byl to zvláštní pocit vidět, jak se přede mnou tak nečekaně třpytí kus mého dětství, tichounce a jakoby ze světa mimo veškeré horizonty, jež jsem dosud znal, který se tak potichu vynořil ozářen blesky a přece jimi nedotčen, zachován jemnou magií takový, jaký byl, nezestárlý, nepotřísněný krví a neporušený. Svíral jsem Natašu v náručí a cítil její teplo, a současně se část mého já skláněla daleko odtud nad zapomenutým pramenem, který už dávno došuměl, a naslouchala minulosti, jež se mi stala cizí, a proto tím uhrančivější. Dny u potoků, v lesích, u malého jezírka, nad nímž se v letu zastavovaly kmitající se vážky. Večery v zahradách, nad jejichž zdmi visel šeřík, to všechno tichounce přelétlo kolem jako rychlý, němý film.

„Co bys říkal, kdybych měla takovýhle zadek?“ zeptala se Nataša. Otočil jsem se. Dívala se na druhou stranu do obchodu s korzety. Na černé krejčovské panně byl navlečen pancíř pro valkýru.

„Ty máš nádherný zadek,“ řekl jsem. „A korzet nepotřebuješ, i když nepatříš k těm hubeným kozám, co tu chodí.“

„To jsem ráda. Podívej, přestalo pršet. Už jen sem tam kápne.Což abychom šli?“ Je deprimující vidět, co člověk kdysi byl, pomyslel jsem si a naposled jsem přelétl pohledem akvária. „Hele, opice!“ řekla Nataša a ukázala na zadní část obchodu. Ve velké kleci s kmenem stromu cvičily dvě rozčilené opice s dlouhými ocasy.

„To jsou ti praví emigranti! V kleci! Tak daleko jste se ještě nedostali.“

„Myslíš?“ řekl jsem.

Nataša na mě pohlédla. „Nic o tobě nevím,“ odvětila. „A ani nechci vědět. Myslím, že je to nudné, když si lidé navzájem říkají o svých problémech a co je v životě potkalo. Člověk přitom začne brzy zívat.“ Ještě jednou pohlédla na brunhildovský korzet. „Jak ten život letí! Brzy budu taky takováhle, budu se stahovat do takovéhohle krunýře a stanu se členkou nějakého dámského klubu. Někdy se probouzím se šíleným strachem. Ty taky?“

„Já taky.“

„Vážně? Nevypadáš na to.“

„Ty taky ne, Natašo.“

„Urvěme ze života všechno, co můžeme.“

„Už to děláme.“

„Chtějme ještě víc.“ Přitiskla se ke mně, že jsem ji cítil od nohou až k ramenům. Šaty měla jako plavky. Vlasy jí visely zplihlé a v obličeji byla velmi bledá. „Za pár dní budu mít jiný byt,“ zamumlala. „Pak budeš moct chodit ke mně nahoru a nebudeme muset vysedávat po hotelích a hospodách.“ Zasmála se. „A má klimatizaci.“

„Ty se budeš stěhovat?“

„Ne. Je to byt mých přátel.“

„Frasera?“ zeptal jsem se se zlou předtuchou.

„Kdepak, Fraserův ne.“ Znovu se zasmála. „Nebudu z tebe dělat gigola víc, než je to pro náš komfort nezbytné, Roberte.“

„Stejně už jím jsem,“ řekl jsem. „V olověných botách tančím na laně morálky a často sletím. Být slušným emigrantem, to je moc těžké povolání.“

„Buď neslušným,“ řekla a vykročila přede mnou na ulici. Ochladilo se a mezi mraky se už znovu objevilo několik hvězd. Asfalt se leskl v záři reflektorů aut, která jako by jezdila po černém ledě.

„Vypadáš kouzelně,“ řekl jsem Nataše. „Připadám si jako na pláži budoucnosti s nějakou Marťankou. Proč se nenosí šaty, které by se lepily na tělo tak jako ty tvoje?“

„Nosí se,“ odvětila. „Jenomže tys je dosud neviděl. Počkej, až se octneš v plesových sálech Café-Society.“

„Už jsem tam,“ řekl jsem a vtáhl jsem ji do jednoho temného průchodu. Voněla deštěm, vínem a česnekem.

Když jsem Natašu doprovodil domů, přestalo pršet. Celou zpáteční cestu jsem šel pěšky. Každou chvíli zastavoval nějaký taxík, abych nasedl. Ještě před hodinou po nich nebylo ani stopy. Vdechoval jsem chladný vzduch, jako by to bylo víno, a přemýšlel jsem o dnešním dni. Cítil jsem, jako by kdesi hrozilo jakési nebezpečí, ale nebylo to nebezpečí, které by hrozilo mně, ale nebezpečí, které bylo ve mně. Měl jsem pocit, jako bych překročil tajemné hranice, aniž jsem to postřehl, a jako bych vkročil na území, ovládané silami, jež jsem nebyl s to kontrolovat. Dosud nebylo důvodu k alarmu, ale zase jsem zabředl do světa, kde platily jiné hodnoty než ty, které pro mě byly dřív směrodatné. Hodně z toho, co by mi bylo ještě donedávna jedno, mi už teď jedno nebylo. Ještě před nedávnem jsem byl pouhým divákem, ale teď už jsem jím tak docela nebyl. Co se to se mnou stalo? pomyslel jsem si. Přece jsem se nezamiloval! Věděl jsem však, že i neúčastný divák se může zamilovat, ne proto, že by našel právě vhodný objekt pro svou lásku, ale protože sám potřebuje lásku tak nutně, že není důležité, komu ji dá. A taky jsem věděl, že v tom tkví nebezpečí, že budu náhle lapen a nebudu vědět kudy kam.

XIX.

„Betty mají zítra operovat,“ řekl Kahn do telefonu. „Hrozně se bojí. Nezašel byste za ní?“

„Klidně. Co je jí?“

„Těžko říct. Gräfenheim a Ravic ji vyšetřili. Operace ukáže, jestli jde o zhoubný nádor nebo ne.“

„Panebože,“ řekl jsem.

„Ravic na ni bude dohlížet. Stal se asistentem v nemocnici Moun t-Sinai.“

„Bude ji operovat?“

„Bude při tom. Nevím, jestli už smí samostatně operovat. Kdy tam půjdete?“

„V šest, až tu budu hotov. A co Hirsch?“

„Byl jsem tam. Všechno v pořádku. Gräfenheim už má peníze. Vnutit mu je bylo těžší, než je dostat z Hirsche. Se slušnými lidmi bývá často kříž, u darebáků víte hned, na čem jste.“

„Přijdete taky k Betty?“

„Právě jsem tam byl. Předtím jsem měl hodinové klání s Gräfenheimem. Myslím, že by byl ty peníze Hirschovi vrátil, kdybych mu nepohrozil, že je jinak pošlu do Berlína na konto Kraft durch Freude. Nechtěl si vzít své vlastní peníze od nějakého lumpa. Přitom nemá skoro co do huby. Jděte k Betty. Já už tam podruhé nemůžu. Má strach. Kdybych tam přišel ještě jednou, viděla by v tom bůhvíco a bála by se ještě víc. Jděte k ní a mluvte s ní německy. Betty říká, že když je člověk nemocný, nemusí ještě ke všemu mluvit anglicky.“

Šel jsem tam. Byl teplý, šedivý večer a nebe mělo barvu bílého popela. Betty ležela v posteli v čínském lososově růžovém županu, který měl být podle výrobce v Brooklynu pravděpodobně japonským kimonem.

„Přicházíte jako na zavolanou k mému poslednímu jídlu před popravou,“ zvolala Betty. „Zítra mě čeká gilotina.“

„Ale Betty,“ řekl Gräfenheim. „Zítra vás jenom normálně prohlédneme. Abychom měli klid.“

„Gilotina zůstane gilotinou,“ odvětila Betty s předstíranou, příliš hlučnou veselostí, „ať pod ní člověku ušmiknou nehty u nohou nebo hlavu.“

Rozhlédl jsem se. Bylo tu asi deset lidí. Většinu jich jsem znal. Taky Ravic tu byl. Seděl u okna a díval se na ulici. V pokoji bylo velké horko, přesto však byla okna zavřena. Betty se bála, že by bylo ještě větší horko, kdyby je otevřela. Na skřínce bzučel ventilátor jako unavená velká moucha. Dveře do vedlejšího pokoje byly otevřené. Kollerovic dvojčata, která jsem zprvu nepoznal, přinesla kávu a jablkový závin. Dvojčata teď byla blond. Byla jako čiperné vlaštovky. Jejich štěbetání hlaholilo pokojem, byla v dobré náladě, hbitá byla jako lasičky a měla na sobě kratinké sukně a bavlněné, příčně pruhované svetry s krátkými rukávy.

„K. nakousnutí, co?“ řekl Tannenbaum.

Nepochopil jsem hned, co tím míní, jestli jablkový závin nebo děvčata. Myslel děvčata.

„Moc,“ řekl jsem. „Bláznivý nápad, začínat si něco s dvojčaty, zvláště jsou-li si tak podobná jako tahleta tady.“

„Dvojnásobná jistota,“ řekl Tannenbaum a ukrojil si kousek štrúdlu. „Když jedna umře, můžete si vzít druhou. Kde najdete něco podobného?“

„Poněkud děsivá představa.“ Pohlédl jsem na Betty, ale ta nic neslyšela. Kollerovic děvčata jí přinesla rytiny Berlína, které zpravidla visely v předsíni, a postavila je na oba noční stolky vedle její postele.

„Nemyslel jsem na to, že by si člověk mohl vzít dvojčata jedno po druhém,“ řekl jsem, „a ani jsem hned nemyslel na umírání.“

Tannenbaum pokýval svou pleší, lemovanou věnečkem černých vlasů, která vypadala jako lesklý zadek paviána. „Nač jiného člověk myslí? Když máte někoho rád, myslíte si: jeden z nás musí zemřít dřív a jeden zůstane sám. Když si tohleto nemyslíte, pak nemilujete doopravdy. Je to ten veliký prastarý strach, i když přiznávám že modifikovaný. Z primitivního strachu, že člověk musí sám zemřít, vzniká láskou strach o toho druhého. Touto sublimací se mění láska v téměř nesnesitelná muka, protože přežívá u toho, kdo zbude.“

Tannenbaum si olízl z prstů práškový cukr. ,,Protože člověk nemůže plný strachu putovat životem sám — ježto i osamělost jsou muka — jsou dvojčata nejmoudřejším řešením. Zvláště jsou-li. Tak hezká jako Kollerovic.“

„Vy byste se bez vybírání s jednou z nich oženil?“ zeptal jsem se. „Vždyť je od sebe nerozeznáte! Nebo byste si hodil kostky?“

Podíval se na mě přes cvikr zpod huňatého obočí. „Jen si dělejte legraci z člověka, který je chudý, nemocný, má pleš a je žid, vy árijský barbare, který tu jako bílá vrána sedí mezi lidmi, kteří dosáhli své nejvyšší kultury už v době, kdy vaši předkové ještě seděli na stromech po obou březích Rýna a srali si do kožichu.“

„Krásný příměr,“ řekl jsem. „Ale zůstaňme u našich dvojčat. Proč tedy nepřekonáte svůj komplex méněcennosti a nezatroubíte k útoku?“

Tannenbaum se na mě chvíli ustaraně díval. „Tohle jsou děvčata pro filmové producenty,“ řekl pak. „Kanónenfutr pro Hollywood.“

„Copak nejste herec?“

„Já hraju nacisty, menší nacisty. Neoplývám magickým kouzlem…“

„Mě zajímá s dvojčaty žít, a ne jako vás s nimi zemřít. Kdyby se člověk s jednou rozházel, mohl by jít ke druhé. Kdyby člověku jedna utekla, zbyla by vždycky ještě ta druhá. Existují tu určité rozkošné možnosti.“

Tannenbaum mě zhnuseně pozoroval. „To jste prožil strašných posledních deset let jen proto, abyste skončil u takovýchhle frivolností? Copak nevíte, že zuří největší světová válka všech dob? To je všechno, čemu jste se z ní přiučil?“

„Tannenbaume,“ řekl jsem. „Vy jste to byl, kdo začal mluvit o prdelkách k nakousnutí. Ne já!“

„Já to myslel v metafyzickém smyslu. Tragicky, abych unikl dilematu světa. Ne vulgárně jako vy, vy pozdní květe na mišpuli Eddy,“ poznamenal Tannenbaum smutně.

Jedno z Kollerovic děvčat k nám přišlo s dalším podnosem jablkového závinu. Tannenbaum ožil, upřel na mě pohled, jako by byl náhle osvícen, ukázal na jeden kousek závinu, a když mu ho dvojče pokládalo na talířek, majíc obě ruce plné, Tannenbaum je váhavě poplácal po oblém zadečku. „Ale, pane Tannenbaume,“ špitlo dvojče a zasmálo se. „Tady přece ne!“ A odcupitalo.

„Koukněme se, vy metafyziku!” řekl jsem. „Vy pozdní květe na suchém kaktusu talmudu.“

„Dohnal jste mě k tomu,“ pravil Tannenbaum zmateně a vzrušeně.

„To se ví! Vždycky ten druhý, vy německý ořešníku! Jenom na sebe nebrat žádnou odpovědnost!“

„Myslím, že za to vděčím vám! Neměla mi to za zlé, viděl jste? Co říkáte?“

Tannenbaum začal pookřívat. Povytáhl krk a dostal rezavou barvu, připomínající železo, které leželo dlouho na dešti. „Udělal jste chybu, Tannenbaume,“ řekl jsem. „Měl jste jí udělat na sukni křídou znamínko, abyste věděl, které z dvojčat bylo ochotno strpět váš vulgární pokus o sblížení. Je totiž možné, že to druhé nebude mít pro něco podobného smysl, a když to budete opakovat, vyklopí vám na hlavu mísu se štrúdiem i s kávou. Jak vidíte, obě právě přinášejí nové mísy s jablkovým závinem. Pamatujete si, které z nich to bylo? Já už ne.“

„Já… bylo to… ne…“ Tannenbaum na mě vrhl nenávistný pohled. Jako oslněn zíral na dvojčata. Pak ze sebe s nadlidským úsilím vymáčkl sladký úsměv. Pravděpodobně si myslel, že dvojče, které štípl, mu úsměv oplatí. Místo toho se usmála obě. Tannenbaum tiše, přidušeně zaklel. Opustil jsem ho a vrátil se k Betty.

Měl jsem se už k odchodu. Špatně jsem snášel podobné situace, naplnění směsicí nasládlé sentimentality a opravdového, velikého strachu. Bylo mi z nich na zvracení. Nenáviděl jsem tohle nevyhubitelné roztoužení, tu falešnou touhu po domově, které i když se změní v nenávist a hnus, vždycky hledají omluvu, aby se objevily znovu. Už jsem vyslechl příliš mnoho hovorů, které začínaly tím, že ne všichni Němci byli takoví, frází, o níž každý věděl, že je pravdivá, a kterou pak převedl do obligátního žvanění o tom, jaké to bylo v Německu krásné, než přišli nacisti. Chápal jsem Betty až do hloubi jejího dobrého, naivního srdce, měl jsem ji pro to rád, a přesto jsem to nedokázal poslouchat. Plavající oči, obrázky Berlína a mateřština, k níž se přimykala ve svém velikém strachu před zítřkem, mě dojímaly k slzám. Připadalo mi, jako bych sám cítil dech rezignace a bezmocné vzpoury, která ví, že je bezmocná ještě dřív, než se vzedme, a která se proto, jakkoli je poctivě míněna, mění v dutý zvuk prázdných gest. Zdálo se mi, že to všechno cítím znovu, toto zajetí bez ostnatého drátu, tohleto vegetování v mrtvém vzduchu vzpomínání, tuhle stínu podobnou nenávist, která zasahuje do prázdna. Rozhlédl jsem se a připadal jsem si jako dezertér, protože jsem chtěl odejít, protože jsem nechtěl žít v téhle atmosféře, třebaže jsem věděl, že je zároveň prosycena bolestí a ztrátami, jež se daly stěží unést; ztrátami nejbližších, kteří tiše a nenávratně odešli, ztrátami, které byly příliš velké, než aby nad nimi člověk neplodně přemítal a tím se sám ničil. Najednou jsem věděl, proč chci odejít. Nechtěl jsem sám upadnout do této bezmocné, zdánlivé a klamné vzpoury a rezignace, protože jedno vedlo k druhému. I tak jsem k tomu měl ustavičně velmi blízko, ale nechtěl jsem jednoho dne po letech čekání vstát a zjistit, že jsem samým čekáním a jalovým mlácením kolem sebe u konce se silami, chtěl jsem svou odplatu a svou pomstu hledat sám, a ne naříkáním a protestováním, ale vlastníma rukama, a abych to mohl udělat, musel jsem zůstat co nejdále od zdi nářku a bědování u vod babylónských.

Betty řekla: „To je od vás hezké, že jste přišel. Je to moc krásné, mít tolik přátel.“

„Jste matka emigrantů, Betty. Bez vás bychom byli jen troskami na vlnách.“

„Jak se vám vede u toho obchodníka s obrazy?“

„Výborně, Betty. Brzy budu moct Vriesländerovi něco splatit.“

Zvedla rozpálenou hlavu a zamžourala na mě jedním okem. „Na to je času dost. Vriesländer je velmi bohatý člověk. Nepotřebuje peníze. Stačí, když mu všechno vrátíte, až bude po všem.“ Zasmála se. „Jsem ráda, že se vám daří dobře, Rossi! Málo našincům se vede dobře. Nesmím moc dlouho marodit. Ostatní mě potřebují. Nemyslíte?“

Vyšel jsem s Ravicem z pokoje. U dveří jsem uviděl stát Tannenbauma. Díval se nerozhodně z jednoho dvojčete na druhé. Pleš mu svítila. Už znova mě nenáviděl.

„Pohádal jste se s ním?“ zeptal se Ravic.

„Byla to jen taková frivolní přestřelka, abych přišel na jiné myšlenky. Nerad chodím navštěvovat nemocné. Jsem netrpělivý a mrzutý a mám pak kvůli tomu na sebe vztek. Bohužel.“

„Nejste sám. Člověk má pocit viny za to, že je sám zdravý.“

„Cítím se vinen, že někdo jiný je nemocný.“

Ravic se na schodech zastavil. „Snad už vás to taky nenahlodalo?“

„To snad každého, ne?“

Usmál se. „To záleží na tom, jak dalece je člověk schopen potlačovat v sobě představy. Ti, co dokážou potlačovat představy nejlépe, bývají nejvíc ohroženi. Kdo ze sebe všechno vyplivne, ten se moc bát nemusí.“

„Zapamatuju si to,“ řekl jsem. „Co bude s Betty?“

„Musíme ji otevřít. Dřív se dá těžko něco říct.“

„Máte už všechny zkoušky za sebou?“

„Ano.“

„Budete Betty operovat?“

„Ano.“

„Na shledanou, Ravici.“

„Teď se jmenuji Fresenburg. Tak se totiž opravdu jmenuji.“

„A já pořád ještě Ross. Tak se ale nejmenuji.“

Zasmál se a spěšně odešel.

„Rozhlížíš se, jako bych tu někde schovala mrtvé dítě,“ řekla Nataša.

„Starý zvyk. Člověk se ho hned tak rychle nezbaví.“

„Musel ses často skrývat?“

Překvapeně jsem se na ni podíval. Byla to až příliš pitomá otázka, asi jako kdyby se zeptala, jestli musím dýchat. Pak mě napadlo, že vlastně vůbec nic neví o životě, který jsem vedl, a to ve mně kupodivu vyvolalo hřejivý pocit. Díky bohu, že o tom nic neví, pomyslel jsem si.

Stála v nízkém pokoji před širokým oknem. Stála tam temná před ostrým světlem a já jí nemusel nic vysvětlovat, ani jsem se nemusel cítit jako uprchlík. Objal jsem ji a políbil. „Jak máš teplá ramena od slunce,“ řekl jsem.

„Včera jsem se sem nastěhovala. Lednička je nabitá. Celý den nebudeme muset vytáhnout z bytu paty. Dneska je neděle, asi jsi na to zapomněl.“

„Nezapomněl. Máš v ledničce taky něco k pití?“

„Dvě láhve vodky. A dvě mléka.“

„Umíš vařit?“

„Tak tak. Ale umím udělat steak na rožni a otevřít konzervy. Kromě toho máme spoustu ovoce a salátu a rádio. Můžeme začít měšťácký život.“

Dala se do smíchu. Držel jsem ji v náručí a nesmál jsem se. Všechno mě zasahovalo jako hrst měkkých šípů s gumovými hroty, kterými děti střílejí ze vzduchových pistolí. Jejich zásahy nebolely, ale přesto byly cítit. „To není nic pro tebe, viď?“ řekla Nataša. „Příliš šosácké.“

„Je to největší dobrodružství, jaké v naší době existuje,“ odvětil jsem a vdechl jsem vůni jejích vlasů, vonících cedrem.

„Každý účetní prožije dnes tolik dobrodružství jako dřív král Artuš. Mohl bych týdny sedět u rádia, pít pivo a cítit maloměšťáctví jako purpurový plášť na svých ramenou.“

„Už jsi někdy viděl televizi?“

„Málo.“

„To jsem si mohla myslet. Brzy bys toho s nadáváním nechal. Ten tvůj purpurový plášť by tě začal co nevidět nesnesitelně svrbět.“

„Dnes je mi všechno jedno. Víš, že je to poprvé, co se nemusíme potloukat po hospodách nebo hotelech?“

Přikývla. „Řekla jsem to už dřív. Ale ty jsi podezíral Frasera.“

„Podezírám ho ještě i teď. Ale je mi to fuk.“

„Už se lepšíš. Uklidni se. Nemáš k tomu žádný důvod.“

Rozhlédl jsem se. Bylo to malé apartmá v patnáctém patře, skládající se z obývacího pokoje, ložnice, kuchyně a koupelny. Pro Frasera to nebylo dost elegantní. Obývací pokoj a ložnice měly velká okna, odkud byl daleký rozhled na New York; bylo vidět od 57. ulice až k Wall Streetu, kolem mrakodrapů a dál přes spousty řad nízkých domů. „Co lomu říkáš?” zeptala se Nataša.

„Že je to, jak by měl člověk v New Yorku žít. Se spoustou světla a dálek a s tímhle výhledem. Máš pravdu, byli bychom blázni, kdybychom se dnes odtud hnuli.“

„Dojdi pro nedělní noviny! Stánek je hned na rohu. Pak budeme mít všechno, co potřebujeme. Já se mezitím pokusím uvařit kávu.“

Zamířil jsem k výtahu.

Koupil jsem nedělní vydání New York Times a Herald Tribune, každé o několika stech stránkách. Přemýšlel jsem, jestli lidi za dob Goetha nebyli šťastnější, když noviny četli jen bohatí a vzdělaní lidé. Došel jsem k závěru, že to, co člověk neví, ho nemůže udělat nešťastným, tedy k celkem omezenému závěru.

Zadíval jsem se na svěží nebe, po němž kroužilo letadlo, a setřásl jsem myšlenky jako blechy. Šel jsem kousek po Druhé avenue. Vlevo měl krám nějaký bavorský řezník, vedle bylo lahůdkářství bratří Sternů.

Zahnul jsem znovu do 57. ulice a vyjel do patnáctého poschodí s teploušem, který se představil jako Jasper, byl zrzavý a měl na sobě kárované sportovní sáčko. Měl bílého pudla, který se jmenoval René. Jasper mě zval na snídani. Unikl jsem a v mnohem lepší náladě jsem zazvonil.

Nataša mě uvítala s turbanem na hlavě, ručníkem kolem boků a jinak skoro nahá. „Ohromné!“ řekl jsem a hodil noviny na stoličku v předsíňce. „To se přesně hodí k popisu tohohle patra.“

„K. jakému popisu?“

„K tomu, který mi dal Nick, co prodává na rohu noviny. Tvrdí, že prý tu dřív býval hampejz.“

„Vykoupala jsem se,“ řekla Nataša. „Podruhé. Tentokrát ve studené vodě. Nešel jsi. Byl jsi pro noviny na Time Square?“

„Byl jsem v jiném světě. U homoušů. Víš, že se to jimi tady jen hemží?“

Přikývla a odhodila ručník. „To vím. Tenhle byt patří taky jednomu, který je jinačí, abys to už konečně věděl.“

„Proto jsi mě přijala v tomhle ustrojení?“

„Nepřemýšlela jsem o tom. Ale myslela jsem si, že ti nebude vadit.“

Leželi jsme na posteli. Po kávě jsme pili pivo. K němu jsme si dali od bratří Sternů poslat kořeněnou roládu, salám, máslo, sýry a černý chléb. V Americe stačí jen zatelefonovat a dostane se všechno. I v neděli. Dokonce to přinesou až do bytu, stačí pootevřít dveře a převzít to. Nádherná země, pakliže je člověk příjemcem těchto udivujících slastí.

„Zbožňuju tě, Natašo,“ řekl jsem. Právě jsem odmítl obléknout si červené hedvábné pyžamo anonymního majitele bytu, které mi Nataša hodila. „Zbožňuju tě, tak jak mě pámbu stvořil, ale tyhlety hadry na sebe nevezmu.“

„Ale Roberte. Vždyť je vyprané a vyžehlené, a Jerry je moc čistotný člověk.“

„Kdo?“

„Jerry. V hotelu taky spíš na prostěradlech, na nichž spal předtím bůhvíkdo.“

„Máš pravdu. Taky na to moc rád nemyslím. Ale aspoň je to anonymní. Já ty lidi neznám.“

„Jerryho taky neznáš.“

„Znám ho přes tebe. To je asi takový rozdíl, jako když jíš neznámé kuře anebo kuře, které vypipláš a voláš ho jménem.“

„Škoda! Byla bych tě ráda viděla v červeném pyžamu. Ale teď jsem ospalá. Nechal bys mě hodinku prospat? Z té kořeněné rolády, piva a lásky celá jen hořím. Zatím si přečti noviny.“

„Nemám chuť. Zůstanu ležet vedle tebe.“

„To myslíš, že budu moct usnout? Pochybuji.“

„Můžeme to zkusit. Třeba taky usnu.“

Za několik minut spala jako dudek. Chvíli jsem ji pozoroval, aniž bych ji opravdu viděl. Klimatizační zařízení bzučelo téměř nehlučně a zezdola zaznívala tlumená hra na klavír. Cvičil tam někdo, kdo hrál špatně, ale právě proto, že hrál špatně, navrátil mi najednou iluzi mého dětství a horkých letních dnů, kdy do našeho bytu zaléhala z jiného patra váhavá hra na klavír a za oknem lenivě šelestily ve větru kaštany.

Prudce jsem se probudil. Taky jsem usnul. Opatrně jsem vstal a šel do vedlejšího pokoje, abych se oblékl. Moje věci se tam válely rozházené, posbíral jsem je a pak jsem si stoupl k oknu a díval se na cizí město, které v sobě nemělo ani vzpomínky, ani tradice. Žádné vzpomínky. Bylo nové a plné závratné budoucnosti. Stál jsem dlouho a přemýšlel o spoustě věcí. Znova se ozvala hra na klavír, ale byla to sonáta od Clementiho, už ne Czernyho etudy, které tam někdo cvičil. Někdo hrál pomalé blues. Šel jsem doprostřed pokoje, odkud jsem viděl na Natašu. Spala nahá na přikrývce, jednu ruku měla ve vlasech a hlavu otočenou ke straně. Měl jsem ji moc rád. Měl jsem rád její bezstarostnost. Byla tu vždycky celá, beze zbytku přítomná, a přesto nebyla na obtíž, a byla pryč dřív, než se člověk nadál. Vrátil jsem se znova k oknu a díval se opět na takřka orientálně působící bílé kamenné město, do té směsice Alžíru a Měsíce. Naslouchal jsem nepřetržitému kolotání pouličního ruchu a sledoval dlouhou řadu semaforů na Druhé avenue, jak automaticky naskakovaly ze zelené na červenou a zase zpátky na zelenou. V této pravidelnosti bylo něco uklidňujícího a zároveň i nelidského, jako by město už řídili roboti. Zdálo se, že v tom není nic děsivého. Vrátil jsem se doprostřed pokoje a zjistil jsem, že když se otočím, vidím Natašu v zrcadle naproti v ložnici. Tato zvláštní hra se střídajícími se obrazy Nataši mi začala být po chvíli nepříjemná — jako by nikdo z nás dvou nebyl skutečný a já jako bych byl ve věži mezi dvěma zrcadly, vzájemně odrážejícími své obrazy, až se ztrácely v nekonečnu.

Nataša se pohnula. Vzdychla a obrátila se na bok. Uvažoval jsem, nemám-li odnést do kuchyně podnos s plechovkami od piva, papíry a zbytky jídla. Ale nechal jsem to být. Pramálo mi záleželo na tom, abych se blýskl hospodyňskými ctnostmi. Dokonce jsem ani neuložil zpátky do ledničky láhev vodky; věděl jsem ovšem, že tam je ještě jedna vychlazená. Přemýšlel jsem o tom, jak podivně na mě zapůsobila tato vcelku všední situace — přijít domů a najít tam někoho, kdo na mě čeká a teď důvěřivě a beze strachu spí vedle. Bylo to už dávno, co se mi přihodilo něco podobného, a tenkrát to byla šalebná situace, na kterou jsem nechtěl znovu myslet, dokud nebudu opět v Evropě. Věděl jsem totiž, že tyhle myšlenky jsou velmi nebezpečné, že kráčím po úzké lávce bez zábradlí, po jejíchž obou stranách zeje propast a na které není místa ani pro ironii, ani pro reflexe, ale jen pro cestu vpřed bez vzpomínání. Kdybych chtěl, mohl bych na této cestě tancovat, ale chybný krok by byl právě tak nebezpečný jako u provazolezce.

Pohlédl jsem naproti k Nataše. Měl jsem ji velice rád, ale cítil jsem, že v tom není ani trochu sentimentality. Dokud se na tom nic nezmění, věděl jsem, že jsem svým způsobem jistý. Můžu odejít, aniž budu zraněn. Díval jsem se na krásná ramena a na fascinující paži a začal jsem šermovat rukama, jako bych ji zaklínal: Zůstaň tu, ty nádherný, neznámý světe! Neopusť mě dřív, než tě opustím já! Buď pozdraven, ty kousku nespoutaného, nezkrotného míru!

„Co to tam vyvádíš?“ řekla Nataša.

Svěsil jsem ruce. „Jak to, že mě vidíš?“ zeptal jsem se. „Vždyť ležíš na břiše.“

Ukázala na malé zrcátko, stojící vedle rádia na nočním stolku. „Pokoušíš se mě očarovat?“ zeptala se. „Nebo už máš života u domácího krbu po krk?“

„Ani jedno, ani druhé. A nehneme se ani krok z tohohle hradu, kde se prolíná vzdálené kouzlo bordelu s blízkostí homosexuality! Nanejvýš se odpoledne projdeme po Páté avenue jako řádní Američané, kteří sem připluli už na Mayfioweru. Ale pak zase hned zpátky k rádiu, steakům na elektrickém grilu a k lásce.“

Ale ani odpoledne jsme nešli ven. Místo toho jsme na hodinku otevřeli okna a vpustili dovnitř horký vzduch, pak jsme opět zapnuli klimatizaci na plné obrátky, abychom se při milování nepotili. Na konci tohoto dne jsem měl pocit, jako bychom byli prožili skoro jeden rok v beztížném míru vzduchoprázdna.

XX.

„Pořádám malou slavnost,“ řekl Silvers. „Jste rovněž pozván.“

„Děkuju,“ řekl jsem bez nadšení. „Musím bohužel odříct. Nemám smoking.“

„Žádný nepotřebujete. Tohleto je letní party. Každý může přijít, v čem chce.“

Neviděl jsem východisko. „Tak dobrá,“ řekl jsem.

„Mohl byste přivést taky paní Whymperovou.“

„Pozval jste ji?“

„Ještě ne. Ale je to vaše známá.“

Podíval jsem se na toho starého lišáka. „Pochybuji, že by se nechala jen tak přivést. Kromě toho ji, jak jste mi říkal, znáte mnohem déle než já.“

„No nic, to já jen tak. Přijdou velmi zajímaví lidé.“

Dovedl jsem si ty zajímavé lidi představit. Pro tu část lidstva, která žije z kšeftu, je aplikovaná psychologie velice prostá. Ten, na kom se dá vydělat, je zajímavý člověk, zbytek se pak dělí na lidi milé a bezvýznamné. Ten, na kom se prodělá, je přirozeně pěkný lotr. Silvers se držel těchto pravidel fanaticky, dokonce šel v tomto směru ještě dál.

Rockefellerovi, Fordovi a Mellonovi, o nichž mi toho Silvers napovídal tolik, že jsem si musel myslet, že jsou jeho nejlepšími přáteli a proto tu tedy nebudou chybět, na večírku nebyli. Místo nich tu byli jiní milionáři — pravděpodobně i ti z prvních generací, ne z druhé nebo třetí. Byli hluční, srdeční a pohybovali se ve fascinujících rovinách mezi velkou jistotou, pokud šlo o vydělávání peněz, a lehkou nejistotou, pokud šlo o znalost obrazů, jež nakupovali. Všichni se cítili sběrateli, ne lidmi, kteří prostě získali pár obrazů a rozvěsili si je ve svých domech. To byl Silversův královský trik: udělal z nich sběratele, postaral se, aby si od nich nějaké muzeum příležitostně vypůjčilo na výstavu některý jejich obraz, který pak byl uveden v katalogu s poznámkou Ze sbírky pana a paní X, a tím postoupili na horoucně vytouženém společenském žebříčku o další příčku.

Náhle jsem naproti spatřil paní Whymperovou. Kývala na mě, abych k ní šel. „Co tu děláte mezi těmihle žraloky?“ zeptala se. „Kvůli tomu jste mě pozval? Strašní lidé! Nepůjdeme?“

„Kam?“

„Kamkoli. Do El Morocca. Nebo ke mně domů.“

„Rád,“ řekl jsem.“Ale nemohu odtud odejít. Jsem tu tak napůl ve službě.“

„Napůl? A co já? Vůči mně nemáte závazky? Přece mě odtud musíte dostat pryč. Vždyť jste mě pozval.“

Její argumentace mi nepřipadala hloupá. „Nejste náhodou Ruska?“ zeptal jsem se.

„Ne. Proč?“

„S takovouhle bravurní logikou jsem se totiž často setkal u Rusek, které na základě falešných premis a falešných závěrů docházejí k nevyvratitelně správnému požadavku. Ohromně dráždivé, ohromně ženské a ohromně klamné.“

Najednou se dala do smíchu. „To znáte tolik Rusek?“

„Několik. Emigrantek. Všiml jsem si, že mají geniální nadání ustavičně, bezdůvodně a falešně obviňovat muže. Domnívají se, že to vzpružuje lásku.“

„Co všechno vy nevíte!“ řekla paní Whymperová a doprovodila to dlouhým, zastřeným pohledem. „Kam půjdeme? Nemám chuť poslouchat dál falešná kázání téhle Červené karkulky.“

„Jak to Červené karkulky?“

„Vlka v beránčí kůži.“

„To nebyla pohádka o Červené karkulce. To je citát z bible, paní Whymperová.“

„Díky, profesore, ale v obou případech se vyskytuje vlk. Nedělá se vám špatně, když vidíte tohle stádo malých a velkých hyen a vlků, kteří se tu potulují s Renoiry v hubách?”

„Zatím ne. Já jsem jiný než vy. Mám rád, když někdo mluví vážně o něčem, čemu nerozumí. Je to dětinství, které osvěžuje. Odborníci jsou zpravidla nudní.“

„A co ten váš velepapež, který mluví o svých obrazech se slzami v očích jako o svých dětech, a přesto je moc rád prodá, jen když na nich vydělá, ten čachrář s dětmi?“

Musel jsem se smát. Moc dobře pochopila tenhle kolotoč. „Co tu děláme?“ řekla. „Odvezte mě domů.“

„Odvezu vás domů, ale pak se sem musím ještě vrátit.“

„Dobrá.“ Mělo mi dojít, že dole stojí šofér s vozem, ale nepočítal jsem s tím. Postřehla můj údiv. „No tak už mě odvezte domů, však vás nepokoušu,“ řekla. „Šofér vás pak odveze zpátky. Nenávidím přicházet domů sama. Nemáte tušení, jak dovede být byt prázdný.“

„Ale ano,“ odvětil jsem. „Znám to.“

Šofér zastavil a otevřel dvířka, paní Whymperová vystoupila a nečekala na mě. Šla napřed k domovním dveřím. Namíchaně jsem šel za ní. „Je mi líto, že musím zase zpátky,“ řekl jsem, „ale jistě chápete, že to jinak nejde.“

„Ale ano, jde to jinak,“ odvětila. „Ale to zase nechápete vy. Dobrou noc. Johne, odvezte pana… jakže se jmenujete?“

Zazíral jsem na ni. „Martin,“ řekl jsem bez okolků.

Nepohnula brvou: „… Martina zpátky.“

Okamžik jsem uvažoval, nemám-li to odmítnout. Pak jsem nasedl. „Hoďte mě k nejbližšímu taxíku,“ řekl jsem šoférovi.

Rozjel se.

„Tady mi zastavte,“ řekl jsem o dvě ulice dál. „Tamhle je taxík.“

Šofér se otočil. „Co byste vystupoval? Mně to nedělá potíže odvézt vás zpátky.“

„Ale mně ano. Kvůli nám.!

Zašklebil se. „Panejo, máte vy to tak starosti.“

Zastavil. Dal jsem mu spropitné. Zavrtěl hlavou, ale vzal si je. Taxíkem jsem jel zpátky k Silversovi. Tam jsem zavrtěl hlavou i já a pomyslel jsem si: Co jsem to za idiota! „Zavezte mě do 57. ulice, roh Druhé avenue,“ řekl jsem taxikáři. „Ne do 62.“

„Jak je libo, šéfe. Krásná noc, co?“

„Horká.“

Vystoupil jsem u bratří Sternů. Lahůdkářství bylo ještě otevřené. Pár teploušů si požitkářsky vybíralo k večeři studený nářez. Zavolal jsem Natašu. Očekávala mě až za dvě tři hodiny. Proto jsem ji radši nejdřív zavolal, než se k ní vypravím. Den už byl dost bohatý na překvapení a nechtěl jsem zažít ještě nějaká další.

Byla doma. „Kde jsi?“ zeptala se do telefonu. „Máš u sběratelů přestávku?“

„Ani u sběratelů, ani u paní Whymperové. Jsem v krámě bratří Sternů, mezi sýry a salámy.“

„Přines tedy čtvrt kila salámu a černý chleba.“

„Máslo taky.“

„Máslo máme. Ale eidam by přišel vhod.“

Najednou jsem byl nesmírně šťastný. Když jsem vyšel z telefonní budky, motali se v obchodě tři pudlové. Poznal jsem Reného a jeho pána, zrzavého Jaspera. Jasper mě pozdravil s klackovitou nedbalostí, typickou pro teplouše. „Jakpak se máme, cizince? Dlouho jsme se neviděli.“

Koupil jsem salám, sýr a čokoládový věneček v alumíniové fólii. „A hele,“ řekl Jasper. ,,Nakupujete pro pozdní večeři?“

Mlčky jsem si ho změřil. Měl štěstí, že se nezeptal, jestli je to na večeři s mou přítelkyní, protože jinak bych mu byl narazil ten čokoládový věneček na ty jeho zrzavé kučery jako korunu.

Nezeptal se, ale vyšel se mnou na ulici. „Taky se jdete trošku rozšoupnout?“ zeptal se a srovnal se mnou krok. Rozhlédl jsem se. Na Druhé avenue bylo velmi živo. Zřejmě to byla hodina večerního korzování, protože ulice se přímo hemžila teplouši, s pudly i bez nich. Taky tam byla spousta trpasličích jezevčíků, z nichž některé nesli jejich páni pod paží. Vládla tam slavnostní atmosféra. Lidé se zdravili, vyměňovali si vtipy, nechávali psy, aby se na okraji chodníku vymočili, pozorovali se a vrhali na sebe pohledy. Neušlo mi, že budím pozornost. Jasper si pyšně vykračoval vedle mne, jako by si mě právě koupil. Zřejmě o mně mluvili jako o jeho nejnovějším úlovku. Cítil jsem, jak mě škrtí límec. Rázně jsem se obrátil. „Kampak máte tak naspěch?“ zeptal se Jasper.

„Každého rána chodím do kostela k přijímání a musím se ještě připravit. Sbohem.“

Jasper na okamžik oněměl. Pak za mnou zaburácel jeho smích, smích, který mi rázem připomněl paní Whymperovou. Zastavil jsem se u novinového stánku a koupil si Journal a News. „Dnes je tu živo, co?“ řekl Nick a odplivl si.

„Takhle je to tu pořád?“

„Každý večer. Promenáda teplejch. Když to takhle půjde dál, pak to s porodností v Americe půjde rapidně dolů.“

Vyjel jsem zdviží k Natašinu bytu. Od té doby, co tu bydlela, se v našem vztahu cosi změnilo. Dřív jsme se setkávali jen příležitostně, teď jsem u ní byl každý večer.

„Musím se vykoupat,“ řekl jsem. „Zbožňuju tě, ale musím se vykoupat. Připadám si děsně špinavý.“

„Tak do toho! Od koupání se nemají lidi nikdy zdržovat! Chceš taky koupelovou sůl? Karafiáty Mary Chess?“ zeptala se.

„Radši ne.“ Vzpomněl jsem si na Jaspera a co by se asi stalo, kdybych se s ním setkal ve výtahu a voněl karafiáty.

„Co žes přijel tak brzy?“

„Dovezl jsem paní Whymperovou domů. Vůbec jsem nevěděl, že ji Silvers pozval.“

„A to tě tak rychle pustila? Výborně!“

Nadzvedl jsem se v horké vodě. „Nechtěla mě pustit. Jak víš, že to není tak jednoduché?“

Zasmála se. „To ví každý.“

„Kdo každý?“

„Každý, kdo ji zná. Cítí se osamělá, nezajímá se o muže jejího věku, ráda pije koktajly a je neškodná. Chudáčku Roberte! Bál ses?“

Popadl jsem ji za pestrobarevné batikované šaty a chtěl jsem ji stáhnout do vany. Vykřikla. „Pusť! Tohle jsou modelové šaty, nejsou moje!“

Pustil jsem ji. „Co je vlastně naše? Byt není náš, ani šaty, ani šperky…“

„Ohromné, co? Vůbec žádná odpovědnost! Není to to, co jsi chtěl?“

„Mám dnes mizerný den,“ řekl jsem. „Měj slitování.“

Vstala. „A ty mi něco vyčítej kvůli Elise Whymperové. Ty s tím svým paktem.“

„Jakým paktem?“

„Že si nebudeme ubližovat. Že jsme spolu proto, abychom si vzájemně pomáhali zbavit se minulosti. Pánbuví, jak slavnostně jsi to vyhlašoval! Jako třesoucí se ovce po bouři jsme se utekli do zjihlé lásky, abychom si vyhojili rány, které nám způsobili jiní!“

Roztančila se po koupelně. Udiveně jsem na ni zíral. Kde tak najednou sebrala všechny zpola zapomenuté, pitomé fráze, jimiž vždycky začíná cosi emocionálního? Byl jsem přesvědčen, že takhle jsem to neřekl, takový idiot jsem zas přece jenom nebyl. Spíš to byla její vlastní reakce — a pravděpodobně taky důvod, proč si se mnou zahrávala. Začal jsem kvaltem uvažovat: Věděl jsem, že částečně to je pravda, i když jsem to nemínil přiznat. Co mě však překvapovalo, bylo jen to, že to věděla tak přesně.

„Nalej mi ještě jednu vodku,“ řekl jsem prozíravě a rozhodl jsem se, že přejdu k útoku. Když má člověk špatné svědomí, je to nejjednodušší způsob.

„To jsme si jenom tak nalhávali, vid?“ řekla.

„Nedělá to každý?“ řekl jsem, šťastný, že se mi rýsuje východisko.

„To nevím. Pokaždé to zas zapomenu.“

„Pokaždé? Stává se to tak často?“

„Ani to už nevím. Člověk přece není počítací stroj. Ty snad, ale já ne.“

„Ležím ve vaně, Natašo, což je dost zoufalá pozice. Uzavřeme mír.“

„Mír,“ odvětila posměšně. „K čemupak mír?“

Vzal jsem osušku a vstal. Kdybych byl věděl, co se mi stane, byl bych se vaně vyhnul jako moru. Nataša se vybočovala v nebezpečnou směsici vtipkování a vážnosti, poznal jsem jí to na očích a podle rychlých pohybů a zvučnějšího hlasu. Musel jsem se mít na pozoru. Především proto, že měla pravdu. Myslel jsem si, že jsem s paní Whymperovou přešel do ofenzívy, ale teď jsem najednou cílil, že se to všechno obrátilo.

„To jsou moc hezké šaty,“ řekl jsem. „A já tě v nich chtěl potopit.“

„Proč jsi to neudělal?“

„Voda byla moc horká a vana moc úzká.“

„Proč se oblékáš?“ zeptala se Nataša.

„Je mi tu chladno.“

„Můžeme vypnout přívod vzduchu.“

„Jen to nech. Zas by bylo moc horko tobě.“

Nedůvěřivě na mě pohlédla. „Chceš upláchnout, zbabělče?“ zeptala se.

„Proč? Přece nenechám plavat salám a eidam.“

Najednou se rozzuřila. „Táhni k čertu! Koukej, ať už jsi zpátky v té tvé zatracené hotelové díře. Tam patříš!“

Soptila vztekem. Zvedl jsem ruku, abych zachytil popelník, kdyby ho po mně hodila. Byl jsem přesvědčen, že by se trefila skvěle. Vypadala úžasně. Hněvem nejenom nezošklivěla, ale naopak zkrásněla. Sršela nejenom vztekem, sršela životem. Chtěl jsem si ji vzít, ale cosi mě varovalo: Nedělej to! Měl jsem světlý okamžik, kdy jsem viděl, že by to nebylo k ničemu. Problémy by se jen odsunuly, ale nevyřešily, a já bych ztratil důležitý emocionální argument pro pozdější dobu. Nejrozumnější bylo zmizet. A tohle byl můj poslední příhodný okamžik. „Jak chceš,“ řekl jsem, spěšně jsem zamířil ke dveřím a zmizel.

Musel jsem počkat na zdviž a naslouchal jsem. Nic jsem neslyšel. Snad čekala, že se vrátím.

U Lowy Brothers ozařovalo světlo ve výloze francouzský mosazný svícen s bílými porcelánovými květy ze začátku 19. století. Znovu jsem se tu zastavil a prohlížel si výkladní skříně. Pak jsem putoval dál kolem bezútěšně jasných a holých párkařských stánků, kde u dlouhého pultu servírovali opékané karbanátky nebo klobásy s coca-colou či pomerančovým džusem, něco, nač jsem si tu dosud nedovedl zvyknout.

Naštěstí měl toho večera Melikov noční.

„Cafard?“ zeptal se.

Přikývl jsem. „Je to na mně vidět?“

„Na míli daleko. Chceš se něčeho napít?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zatím jsem v prvním stadiu a po alkoholu je to ještě horší.“

„Co je to první stadium?“

„Když si myslíš, že ses choval blbě, stupidně a idiotsky.“

„Myslel jsem, že tohle už máš za sebou.“

„Podle všeho ne.“

„Kdy se dostavuje druhé stadium?“

„Až si budu myslet, že už pro mě všecko dočista skončilo. Mou vinou.“

„Co bys říkal aspoň sklenici piva? Posad se do plyšového křesla a vybojuj sám se sebou vítěznou bitvu.“

„Klidně.“

Pohroužil jsem se do excesívního snění, zatímco Melikov roznášel po hotelu láhve s minerálkou a později taky whisky.

„Dobrý večer,“ řekl za mnou čísi hlas.

Lachmann! Chtěl jsem vstát a prchnout. „Tys mi tak akorát ještě chyběl!“

Zapřísahavě mě vmáčkl do křesílka. „Nehodlám ti tu brečet,“ zašeptal. „Moje trápení skončilo. Chci se radovat!“

„Klofnul jsi ji, ty starý satyre?“

„Koho?“

Zvedl jsem hlavu. „Koho? Těmi svými milostnými stesky jsi otřásl celým hotelem, až se lustry houpaly, a teď se ještě odvažuješ ptát koho?“

„Už to mám za sebou,“ pravil Lachmann. „Rychle zapomínám.“

Se zájmem jsem na něho pohlédl. „Tak, ty rychle zapomínáš. A proto jsi fňukal celé měsíce?“

„Bodejť! Člověk rychle zapomíná, když všechno pěkně pohřbí.“

„Jako hrobař?“

„Na pojmenování nezáleží. Ničeho jsem nedosáhl. Podvedli mě, ten Mexikánec i ta doňa z Portorika.“

„Nikdo tě nepodvedl. Jenom jsi nedosáhl toho, čeho jsi dosáhnout chtěl. A to je rozdíl.“

„Po desáté večer takovéhle rozdíly už nedělám.“

„Ty jsi ohromný čipera,“ řekl jsem trochu závistivě. „Zdá se, že to u tebe frčí opravdu rychle.“

„Objevil jsem klenot,“ pošeptal mi Lachmann. „Nechci o tom ještě mluvit. Klenot, a bez Mexikána!“

Melikov na mě kývl od pultu. „Telefon, Roberte.“

„Kdo volá?“

„Nataša.“

Zvedl jsem sluchátko. „Kde jsi?“ zeptala se Nataša.

„Na Silversově party.“

„Blbost! Piješ s Melikovem vodku!“

„Klečím před plyšovým křeslem, vzývám tě a proklínám svůj osud. Jsem zdrcen.“

Zasmála se.

„Vrať se, Roberte.“

„Se zbraněmi?“

„Bez zbraní, hlupáčku. Nesmíš mě nechávat samotnou, to je všechno.“

Vyšel jsem na ulici. Ležela ponořená v třpytném nočním světle, dýchala klidem a mírem a byla plná větru, snů a hrobového ticha. Nikdy mi nepřipadala hezká, teď byla skoro krásná.

„Zůstanu tu přes noc,“ řekl jsem Nataše. „Do hotelu se už nevrátím. Chci spát vedle tebe a s tebou se taky probudit. K bratřím Sternovým skočím pro chleba, mléko a vajíčka. Bude to poprvé, co se probudíme společně. Myslím, že naše nedorozumění pramení jen z toho, že nejsme dost spolu. Musíme si na sebe teprve přivykat.“

Protáhla se. „Vždycky jsem si myslela, že život je příliš dlouhý na to, aby lidé byli pořád spolu.“

Musel jsem se zasmát. „Jistě. Na tom něco je,” řekl jsem. „Jenže já nikdy neměl možnost to vyzkoušet. Život, tak jak ho znám já, se vždycky postaral o to, že to bylo příliš krátké. Mám pocit, jako bychom byli v balóně. Ne v letadle, ale v klidném balóně, v montgolfiéře z počátku devatenáctého století, dost vysoko, abychom nic neslyšeli, ale ještě všechno viděli, ulice, malinká autíčka a šňůry světel města. Buď pochválen neznámý dobrodinec, který sem dal tuhle širokou postel a naproti na zeď zrcadlo, ve kterém se čarovně zdvojuješ, když procházíš pokojem — dvojčata, z nichž jedna polovice je němá.“

„Ta němá je příjemnější, vid?“

„Ne.“

Otočila se na bok. „To byla správná odpověď.“

„Jsi moc hezká,“ řekl jsem. „Obvykle se ženě dívám vždycky nejdřív na nohy, pak na zadek a nakonec na obličej. U tebe to byl nejdřív obličej, pak nohy, a teprve když jsem byl zamilovaný, začal jsem přemýšlet o tvém zadku. Byla jsi štíhlá, a nebylo vyloučeno, že jsi vyzáblá, kostnatá modelka s plochou zadnicí. Měl jsem z toho strach.“

„Kdy jsi poznal, že taková nejsem?“

„Naštěstí včas. Existují jednoduché prostředky, jak to zjistit. Zvláštní bylo, že to trvalo tak dlouho, než to vzbudilo můj zájem.“

„Povídej ještě.“

Ležela líně na přikrývce jako velká, předoucí kočka a lakovala si nehty na nohou. „Teď mě, prosím tě, neznásilňuj,“ řekla. „Nejdřív mi musí uschnout lak, jinak se všude přilepíme. Povídej dál.“

„Vždycky jsem si myslel, že letím na opálené ženské,“ řekl jsem. „Na takové, co se v létě celý den špláchají ve vodě a opékají na slunci. Ty jsi první, která je bílá, jako by nikdy nepřišla na slunce. Máš v sobě hodně měsíčního, i v těch svých průzračných šedých očích, to samozřejmě nemluvím o tvém vzteklounskérn temperamentu. Jsi nymfa, a málokdy jsem se zmýlil tak jako v tobě. Tam, kde jsi ty, vystřelují rakety, je ohňostroj a salvy z děl, a nejpozoruhodnější přitom je, že to není slyšet.“

„Ještě mi povídej. Nechceš se něčeho napít?“

Zavrtěl jsem hlavou. „V životě jsem se dost často distancoval od svých emocí. Nebral jsem je en face, ale spíš bokem. Nikdy mě plně nezasáhly. Sklouzávaly po mně. Nevěděl jsem, proč. Snad to byl strach, snad nějaký komplex. U tebe je to jiné. U tebe nemám žádné pochybnosti. Všechno je volné jako vítr. Je krásné tě milovat a právě tak krásné je být po milování s tebou, tak jako teď. S mnoha ženami to nejde, a člověk ani nechce. U tebe nikdy nevím, co je krásnější.

„Když tě miluju, myslím si, že neexistuje nic plnějšího, a když s tebou pak ležím úplně uvolněný, myslím si, že tě miluju ještě víc.“

„Už mám nehty skoro suché,“ řekla Nataša. „Povídej mi ještě něco.“

Zahleděl jsem se do setmělého pokoje. „Je krásné být s tebou a myslet si, že je člověk nesmrtelný,“ řekl jsem. „Na okamžik tomu uvěříš lak silně, jako by to byla skutečnost, a proto na sebe křičíme slova, abychom to cítili ještě pronikavěji, abychom si byli ještě blíž; primitivní, sprostá, vulgární slova, abychom do sebe pronikli ještě intenzivněji, abychom překonali i tu milimetrovou vzdálenost, která nás ještě dělí, slova, jakých používají závozníci nebo řezníci, slova jako bič, jen abychom si byli blíž a abychom do sebe pronikli ještě hlouběji.“

Nataša natáhla nohu a prohlížela si ji. .Pak se opřela nazad. „Miláčku, s hubou plnou naondulovaných frází se nedá milovat.“

Zasmál jsem se. „Kdo to ví líp než my romantici! Ach, těch šalebných slov, poletujících jako nadýchnuté obláčky! S tebou ne! S tebou není třeba lhát.“

„Lžeš už docela slušně,“ řekla Nataša ospale. „Dnes v noci nevemeš do zaječích, viď?“

„Jen s tebou.“

„Fajn.“

Za pár minut spala. Přikryl jsem ji. Ležel jsem dlouho vzhůru, naslouchal jsem, jak Nataša dýchá, a přemýšlel o spoustě věcí.

XXI.

Betty Steinová se vrátila. „Nikdo mi neřekne pravdu,“ stěžovala si. „Ani moji přátelé, ani moji nepřátelé.“

„Žádné nepřátele nemáte, Betty.“

„Vy jste poklad. Ale proč mi neřeknou pravdu? Vždyť bych ji unesla. Mnohem strašnější je nevědět, co se mnou je.“

Zalétl jsem pohledem ke Gräfenheimovi, sedícímu za Betty. „Řekli vám pravdu, Betty. Proč si mermomocí myslíte, že pravda je jen to nejhorší? Vy přece nerada dramatizujete věci.“

Usmála se jako dítě. „Zařídila bych se podle toho. Když se mnou bude všechno v pořádku, budu si dál dělat, co chci. Když však budu vědět, že jde o život, budu bojovat. Jako šílená budu bojovat o čas, který mi ještě zbývá. A když budu bojovat, snad ten čas ještě dokážu prodloužit. Ale jinak ho budu ztrácet. Copak to nechápete? To přece musíte pochopit?!“

„Chápu to. Ale když vám doktor Gräfenheim říká, že je všechno v pořádku, měla byste tomu věřit. Proč by vás obelhával?“

„Protože se to vždycky dělá. Žádný lékař vám nepoví pravdu.“

„Ani když je to starý přítel?“

„To teprve ne.“

Před třemi dny se vrátila a mučila sebe i své přátele těmito otázkami. Velké, výrazné a neklidné oči v dobrácké tváři, která si navzdory stáří stále ještě uchovávala nezralost mladé dívky, bloudily od jednoho k druhému. Stávalo se, že se někomu podařilo na chvíli ji uklidnit, a pak byla dětinsky vděčná, ale za několik hodin začaly pochybnosti a otázky nanovo. Seděla ve starém ušáku, který si kdysi koupila u bratří Lowyů, protože jí připomínal Evropu, a kolem sebe měla berlínské mědirytiny. Pověsila si je z chodby do ložnice, a dvě malé, které měly podpěry k opření, nosila pořád s sebou, ať šla kamkoli. Jen přechodně ji vzrušilo, když se v novinách dočetla, že Berlín je skoro den co den bombardován. Vzala to na vědomí jen na chvíli, ale to byla rozrušená tak, že Gráfenheim jí musel v nemocnici zprávy zatajovat. Nebylo to však nic platné. Příští den ji našel, jak pláče u rádia. Byla vystavována prudkým protikladům, které ji udržovaly v neustálém nervovém vzrušení. Navíc se její smutek nad zpustošeným Berlínem svářel s nenávistí k vrahům, kteří vyvraždili část její rodiny. A konečně za třetí tu hrálo roli i to, že svůj smutek nemohla projevovat veřejně, ale musela jej skrývat před všemi ostatními emigranty jako něco, co se nesluší. Mnozí se na Betty kvůli této její touze po domově a hlavně po Kurfürstendammu dívali pohrdavě jako na nějakou sentimentální Sáru, která by chtěla svým vrahům líbat nohy. Ale teď, kdy nervy štvanců byly nadějemi, zhnusením a strachem napnuty k prasknutí — což navíc znásoboval vnitřní rozpor, kdy každou bombu, která dopadla na někdejší vlast a pustošila jejich bývalý majetek, současně vítali i proklínali — byly naděje a strach v nerovnováze a každý se s tím musel vyrovnat sám; nejsnadnější to měli ti, jejichž nenávist byla tak veliká, že přehlušila všechny slabší hlasy, volající po soucitu s nevinnými, po všeobecném milosrdenství a lidskosti. Přesto tu bylo hodně těch, kteří se nemohli smířit se zatracením celého jednoho národa. Těm nestačilo říkat, že si toto neštěstí způsobil sám svými hrůznými, hanebnými činy nebo přinejmenším nemilosrdností, skálopevným německým dobrým svědomím a strašlivou neústupností, která ruku v ruce kráčí s německým traumatem, že rozkaz je právo a zprošťuje jakékoli odpovědnosti. Byla to arci jedna z nejhumánnějších židovských vlastností, mít pochopení jen pro jiné, vlastnost, která mě už nejednou přivedla k zuřivému zoufalství. Tam, kde člověk očekával nenávist a taky ji našel, se po krátké době už zase vynořilo pochopení. A s pochopením taky omlouvání. Zatímco vrahům ještě kapala od huby krev, už přicházeli první svědci obhajoby. Byl to národ obhájců, nikoli žalobců. Národ trpitelů, a ne mstitelů. Makabejských v něm bylo poskrovnu.

Betty Steinová se svou vášnivou, sentimentální povahou se v tomhle zmatku potácela sem a tam. Omlouvala se, lamentovala, znova se omlouvala, a najednou byla štvána nejděsivějším ze všech strašidel: strachem před smrtí.

„Jak se vám daří, Rossi?“ zeptala se.

„Dobře, Betty. Moc dobře.“

„To ráda slyším.“ Viděl jsem, jak i tohle v ní znovu zažehlo naději. Když se někomu vedlo dobře, byl to důvod, aby doufala, že se povede dobře i jí. „To jsem ráda,“ řekla. „Moc dobře, říkal jste?“

„Moc dobře, Betty.“

Spokojeně přikývla. „V Berlíně bombardovali Olivské náměstí,“ zašeptala. „Víte to?“

„Bombardují celý Berlín, nejenom Olivské náměstí.“

„Já vím. Ale Olivské náměstí! Tam jsme bydleli.“ Plaše se rozhlédla. „Ostatní se zlobí, když o tom mluvím. Náš krásný, starý Berlín.“

„Bylo to dost ošklivé město,“ odpověděl jsem opatrně. „Ve srovnání s Paříží nebo Římem. Myslím stavitelsky, Betty.“

„Myslíte, že budu žít dost dlouho, abych se tam mohla ještě vrátit?“

„Samozřejmě. Proč by ne?“

„Bylo by to přece hrozné, když jsem čekala tak dlouho.“

„Bude trošku jiné, než jak si je pamatujeme,“ řekl jsem.

Zamyslela se. „Něco stát zůstane. A ne všichni byli nacisty.“

„Jistěže ne,“ řekl jsem a vstal. Tenhle druh konverzace jsem dlouho nevydržel. „O tom budeme moct uvažovat ještě jednou mnohem později, Betty.“

Přešel jsem do druhého pokoje. Seděl tam Tannenbaum a v ruce držel papír, z něhož cosi předčítal. Byli s ním ještě Gräfenheim a Ravic. Kahn právě vstupoval.

„Krvavá listina,“ vysvětloval Tannenbaum.

„Co to je?“

„Udělal jsem seznam lidí v Německu, kteří budou muset být zastřeleni.“ Tannenbaum si vzal kus jablkového závinu.

Kahn přelétl seznam. „Fajn,“ řekl.

„Samozřejmě, že bude ještě rozšířen,“ pravil Tannenbaum.

„Fajn,“ odvětil Kahn. „Kým?“

„Každý může podat návrh.“

„A kdo vykoná exekuci?“

„Komitét. Musíme ho vytvořit. To je jednoduché.“

„Předsedou toho komitétu budete vy?“

Tannenbaum krátce polkl. „Dávám se k dispozici.“

„Můžeme to udělat jednodušeji,“ řekl Kahn. „Uzavřeme dohodu: Vy zastřelíte toho prvního na seznamu, a já všechny ostatní. Souhlasíte?“

Tannenbaum znova polkl. Gräfenheim a Ravic na něho pohlédli.

„Myslím tím,“ řekl Kahn ostře, „že toho prvního zastřelíte vlastní rukou. Ne prostřednictvím nějakého komitétu, za nějž byste se schoval. Souhlasíte?“

Tannenbaum neodpověděl.

„Máte štěstí, že mlčíte,“ řekl Kahn. „Kdybyste byl odpověděl Souhlasím!, byl bych vám jednu vrazil. Ani nevíte, jak nenávidím tyhlety krvežíznivé salonní kecy! Zůstaňte u divadla. Nikam jinam se beztak nehodíte.“

Šel k Betty do ložnice. „Má manýry jako nějaký nacista,“ zamumlal za ním Tannenbaum.

Odešel jsem s Gräfenheimem. Bydlel teď v New Yorku, byl zaměstnán v jedné nemocnici jako asistent, který nesmí vykonávat soukromou praxi, a dostával šedesát dolarů měsíčně, ubytování v nemocnici a bezplatné stravování. „Pojďte ještě na skok ke mně,“ řekl.

Šel jsem s ním. Večer byl vlahý a zdaleka ne tak horký jako jindy. „Co je s Betty?“ zeptal jsem se. „Nebo to nesmíte říct?“

„Zeptejte se Ravice.“

„Ten mi poradí, abych se zeptal vás.“

Drahnou chvíli váhal. „Otevřeli ji a zase zašili, viďte?“ zeptal jsem se.

Mlčel.

„Už byla někdy předtím operována?“

„Ano,“ odvětil.

Dál jsem se neptal. „Chudák Betty,“ řekl jsem. „Jak dlouho to může ještě trvat?“

„To nikdo neví. Může to jít rychle i pomalu.“

Došli jsme k nemocnici. Gräfenheim mě zavedl k sobě na pokoj. Byl malý, velmi prostý a bylo v něm velké, vyhřívané akvárium. „Výstřednost,“ pravil. „Dovolil jsem si ji, když mi Kahn přinesl peníze. V Berlíně jsem měl čekárnu plnou akvárií. Choval jsem okrasné rybky.“ Omluvně se na mě podíval svýma krátkozrakýma očima. „Každý má svého koníčka.“

„Chtěl byste se vrátit do Berlína, až válka skončí?“ zeptal jsem se ho.

„Moje žena tam ještě je.“

„Máte o ní nějaké zprávy?“

„Dohodli jsme se, že si nebudeme psát. Kontrolovali korespondenci. Doufám, že se dostala z Berlína. Myslíte, že ji ještě mohli zavřít?“

„Ne. Proč by ji zavírali?“

„Vy si myslíte, že se ptají proč?“

„Někteří ano. Němci jsou byrokrati, i když jde o bezpráví. Domnívají se, že se z toho stane právo.“

„Je těžké čekat tak dlouho,“ řekl Gräfenheim. Vzal skleněný přístroj, jímž se odsává ze dna akvária usazenina, aniž se zkalí voda. „Myslíte, že ji pustili z Berlína? Kamkoli, třeba do středního Německa?“

„Je to možné.“

Uvědomoval jsem si ironii této situace — Betty, kterou klamal Gräfenheim, a Gräfenheim, kterého jsem musel klamat já. „A člověk nemůže nic dělat,“ řekl Gräfenheim.

„Máte pravdu, jsme diváci,“ odpověděl jsem. „Diváci, jimž by bylo možné závidět, protože je nikdo k ničemu nepřipustil. A to je to, co dělá náš život tady neskutečným a skoro až obscénním. Bojuje se — kromě jiného — taky za nás, a přitom nikdo nechce, abychom se na tom boji podíleli. A když už, tak tedy jen skoupě, v rámci preventivních opatření, a jen na okraji.“

„Ve Francii se člověk mohl přihlásit do cizinecké legie,“ řekl Gräfenheim a odložil vysavač kalu. ,,Přihlásil jste se?“

„Ne.“

„Nechtěl jste střílet na Němce, co?“

„Nechtěl jsem vůbec střílet.“

Pokrčil jsem rameny. „Někdy člověku nic jiného nezbývá. Na něco střílet musí.“

„Jen sám na sebe.“

„Nesmysl! Ale s tímhle problémem měla co dělat spousta lidí, že nechtěla střílet na Němce. Věděli, že ti, na které by střílet chtěli, nejsou na frontě. Na frontě je nevinný, vždycky poslušný kanónenfutr.“

Gräfenheim přikývl. „Nevěří nám. Nevěří našemu rozhořčení a naší nenávisti. Tak jako u Tannenbauma: dělá seznamy, ale nevystřelil by nikdy. Je to tak nějak, nebo ne?“

„Tak nějak. Nestáli dokonce ani o Kahna. Myslím, že mají pravdu.“

Prošel jsem bílou chodbou s bílými světly ven na ulici. Vracel jsem se zpátky do neskutečné existence, jako bych žil za bouře na čarovném ostrově, který však má jen dvě dimenze, když třetí mu chybí. Bylo to jiné než v oněch letech v Evropě, kdy třetí dimenzi tvořil boj proti byrokracii, úřadům, četníkům, boj o získání povolení k pobytu, práce načerno, boj s celníky a policajty, boj o holé bytí. Tady jsme se rázem octli v závětří titulků v novinách, rozhlasových zpráv a války, která zuřila daleko odtud, oddělena oceánem, na jiném kontinentě, války, o které jsme věděli jen ze zpráv a při níž se na americkém nebi neobjevilo jediné nepřátelské letadlo, nesvrhlo jedinou bombu a nezaštěkal jediný kulomet. Vracel jsem se tam se zprávou v kapse, že moje povolení k pobytu bylo prodlouženo o další tři měsíce, jako Enemy alien, nepřátelský cizinec, který však není tak nepřátelský, aby ho zavřeli, navracel jsem se tam větrným městem, jiskra života, která nehodlá pohasnout, cizinec, který zhluboka dýchal a pohvizdoval si, uzlík existence pod falešným jménem Ross.

„Byt!“ řekl jsem. „Lampy! Nábytek! Postel! Žena! Elektrický gril, na němž se opékají kusy masa! Sklenka vody! Nešťastný život, k němuž jsem odsouzen, má však taky světlou stránku. Na nic si nezvykáš a to je dobře. Vychutnáváš to, jako by to bylo vždycky poprvé! Vychutnáváš to pokaždé až do konečků nervů. Ne jenom tak povrchně, ale pořádně do hloubky, až do morku kostí. Nech mě, abych se na tebe díval. Zbožňuju tě už jenom proto, že jsi tady. Že oba žijeme ve stejné době. Teprve pak přijde to druhé. Jsem Robinson, který stále znovu a znovu nalézá svého Pátka. Stopy v písku. Stopy nohou. Jsi první člověk. Znovu a znovu. To je ta světlá stránka proklatého života!“

„Cos pil?“ zeptala se Nataša.

„Nic. Kávu a smutek. Jinak nic.“

„Jsi smutný?“

„Když někdo žije tak jako já, bývá chvílemi smutný. Pak se otočí jako spáč v noci. Smutek se promění v pozadí, na němž se život stává výraznější. Smutek klesne dolů jako kámen a stav vody života stoupne. To, co ti říkám, není tak docela pravda. Jen chci, aby to tak bylo. Ale přesto na tom něco pravdy je. Jinak se člověk sám odírá jako kus sametu mezi břitvami.“

„Dobře že nejsi smutný,“ řekla Nataša. „Na důvody nejsem zvědavá. Všechno, co potřebuje zdůvodnění, je už podezřelé.“

„Je ti taky podezřelé, že tě zbožňuji?“

Zasmála se. „Je to poněkud obskurní. Kdo tak oplývá vznešenými city, má určitě co skrývat.“

Zaraženě jsem na ni pohlédl. „Jak jsi přišla na tohle?“

„Jen tak.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Proč ne? Nejsi snad Robinson, který se musí neustále přesvědčovat, že viděl v písku stopy?“

Neodpověděl jsem. To, co řekla, se mě dotklo víc, než jsem čekal. Znamenalo to, že ve chvíli, kdy jsem si namlouval, že mám pod nohama pevnou půdu, jsem vlastně stál zase jen na suti, která se při prvním kroku sesuje? Přeháněl jsem, jen abych přesvědčil sám sebe?

„Nevím, Natašo,“ řekl jsem a snažil jsem se zaplašit své myšlenky. „Vím jen jedno: že zvyk je něco, co mi zůstávalo doposud odepřeno. Neštěstí, které přežiješ, se může proměnit v dobrodružství. Jenže ani tím si nejsem jist. Čím si je člověk vůbec jist?“

„Co je jisté?“ odpověděla otázkou.

Dal jsem se do smíchu. „Vodka tady ve skleničce, kus masa na grilu a momentálně my dva, aspoň si to myslím. Zbožňuju tě přesto, že je ti to podezřelé. Čím dřív s tím člověk začne, tím líp.“

„Ovšem. S tím člověk nezačne nikdy natolik brzy, aby přece jen něco nepromeškal.“

„Máš pravdu. Ale to si přece nemusíme dokazovat, vid? Hlavně že to cítíme, ne?“

„To je fakt. Ale ani v tom nedokážeme začít od těch nejprostších věcí.“

„Jakých?“

„U tohohle pokoje! Téhle lampy! Téhle postele! I když nám nepatří. Ale co ti patří? A na jak dlouho? Všechno to je jen půjčováno a zase to ztrácíš a pořád znovu jen ztrácíš.“

Otočila se. „Může se člověk ztratit i sám sobě?“

„I sám sobě.“

„Proč to tedy člověka nerozteskní tak šíleně, že nespáchá sebevraždu?“

„Protože to ještě pořád může udělat. A daleko jemnějším způsobem.“

„Umím si představit, co tím myslíš.“

Obešla stůl. „Nemáme něco, co bychom měli oslavit?“

„Co?“

„Že můžeš zůstat v Americe další tři měsíce.“

„To je pravda.“

„Co bys dělal, kdyby ti byli povolení k pobytu neprodloužili?“

„Byl bych se pokusil dostat výjezdní povolení do Mexika.“

„Proč do Mexika?“

„Protože tamější vláda je lidská. Přijala i utečence ze Španělska.“

„Komunisty?“

„Lidi. Slovo komunista má dneska každý tak hrozně rychle po ruce jako Hitler. Pro něho je každý, kdo je proti němu, komunista. Prvním činem všech diktátorů je, že si zjednoduší pojmy.“

„Nemluvme o politice. Mohl by ses z Mexika vrátit zase do Ameriky?“

„Jen s papíry. A ani pak ne, jestliže by mě odtud vyhostili. Výslech skončil?“

„Ještě ne. Proč tě sem pustili?“

Zasmál jsem se. „To je zamotaná věc. Kdyby Amerika nebyla s Německem ve válce, asi by mě sem nepustili, nebo by mě zase vyhostili. Takže vydělávám na antitezi. Jedna z mnoha ironií, k jakým dochází při velkých pohromách. Kdyby jich nebylo, mnoho lidí jako já by už nebylo naživu.“

Posadila se vedle mě. „Zdáš se být dost těžko pochopitelný typ.“

„Bohužel.“

„Přitom mám nejasný pocit, že z toho máš požitek.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, Natašo. Jen si to namlouvám.“

„Namlouváš si to docela dobře.“

„Tak jako Kahn, ne? Existují aktivní a pasivní emigranti. Kahn a já chceme být raději těmi aktivními. Byli jsme jimi ve Francii. Museli jsme jimi být. Místo abychom nad svým údělem brečeli, snažili jsme se ho nazývat dobrodružstvím. Bylo to ale dost zoufalé dobrodružství.“

Pozdě večer jsme se ještě jednou vypravili ven. Chvíli jsem seděl u okna a přemýšlel. Nebe bylo plné hvězd, vítr letěl přes nízké střechy pod námi v 55. a 56. ulici, jako by se bouřlivě hnal proti mrakodrapům, které stály jako věže mlčení mezi zelenými a červenými světly semaforů. Otevřel jsem okno a vyhlédl ven. „Ochladilo se, Natašo. Poprvé za celé ty týdny. Dá se dýchat.“ Přistoupila ke mně. „Začíná podzim,“ řekla. „Zaplať pánbůh!“

„Zaplať pánbůh? Nechtěj, aby ten čas tak rychle letěl.“ Dal jsem se do smíchu. „Mluvíš, jako by ti bylo osmdesát.“

„Člověk nemá chtít, aby čas utíkal. A ty si to přeješ. Vím to.“

„Teď už ne,“ odpověděl jsem, a věděl jsem, že lžu. „Kam bys chtěl? Zpátky, já vím.“

„Ale Natašo, vždyť tu vlastně ani ještě pořádně nejsem. Kdo by myslel na návrat?“

„Ty. Nemyslíš na nic jiného.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemyslím dál než na zítřek. Přijde podzim a zima a léto a znovu podzim a my se budeme smát a budeme dál spolu.“

Opřela se o mě. „Nesmíš mě opustit! Neumím být sama. Nejsem žádná hrdinka. A ani nemám heroickou povahu.“

„Žen s heroickou povahou jsem viděl mezi Teutony milióny. U těch je to nacionální vlastností. Mají ji místo šarmu. Často taky nahrazuje erotiku. Je to k poblití. Ale pojď, nechme stesky plavat a projděme se prvním podzimním večerem.“

„Dobrá.“

Sjeli jsme dolů. Výtah byl prázdný. Teploušské korzo skončilo. Taky venčení pudlů. Vítr čenichal jako ohař kolem nároží Edwardova drugstoru. „Léto nám skončilo,“ řekl Nick ze svého novinového stánku.

„Zaplať pánbůh,“ řekla Nataša.

„Netěš se předčasně,“ řekl jsem. „Zase se vrátí.“

„Nic se nevrátí,“ pravil Nick. „Jenom mizérie a ten hajzl pudl, co se jmenuje René a pokaždé, když nedávám pozor, mi pokropí titulní obrázky na Vogue a Esquire. Nechcete News?“

„Vezmeme si je, až půjdeme domů.“

Tohle nevinné klábosení ve mně vyvolávalo vždycky stejné vzrušení. Vzrušení člověka, který se už nemusí skrývat. Poklidná šosáckost večerních procházek se znovu a znovu proměňovala v dobrodružství jistoty. Už jsem byl skoro člověkem, sice jen trpěným, ale už ne štvaným. Navíc jsem ve svém americkém vývoji dosáhl asi dvou třetin svého evropského vývoje. Má angličtina nebyla nijak zvlášť dobrá, ale přece jenom jsem už mluvil dost plynně. Slovní zásobu jsem sice měl jako patnáctiletý, nicméně jsem s tím už mohl leccos podnikat. Mnoho Američanů nepotřebovalo o moc víc slov než já. Jenom nezadrhávali jako já.

„Máš chuť na velkou procházku?“ zeptal jsem se.

Nataša přikývla. „Chtěla bych tolik světla, jak jen je to v tomhle ponurém městě možné. Dny se krátí.“

Zamířili jsme nahoru k Páté avenue, kolem hotelu Sherry Netherland, směrem k Central Parku. Ze zoo byl slyšet řev lvů, přehlušující i pouliční hluk dopravy. Zastavili jsme se ve Vieille Russie a prohlíželi si ikony a umělecká velikonoční vajíčka, která zhotovil Fabergé pro carskou rodinu z onyxu a zlata. Ruští emigranti, tato aristokracie mezi utečenci, je sem ještě stále prodávali. To nepominulo, tak jako nikdy nepominuli Donští kozáci, kteří pořádali dál koncerty, jako by vůbec nezestárli.

„Tady venku už začíná podzim,“ řekla Nataša a ukázala dolů k Central Parku. „Pojďme zpátky k van Cleefovi a Arpelsovi.“

Loudali jsme se kolem výkladních skříní, v nichž byly vystaveny podzimní modely. „Tohle už mám dávno za sebou,“ řekla Nataša. „Fotografovali jsme je v červnu. Pořád jsem o jedno roční období napřed. Zítra fotíme kožichy. Snad proto mám pocit, že život ubíhá rychleji. Zatímco si ostatní ještě pochvalují léto, já už v sobě nosím podzim.“

Zastavil jsem se a políbil ji. „Jaké to vedeme řeči,“ řekl jsem. „Jako Turgeněvovy nebo Flaubertovy postavy. Devatenácté století. Teď už máš v sobě zimu s vánicemi, kožichy a krby, ty poselkyně ročních období!“

„A ty?“

„Nevím. Snad vzpomínku na zkázu a násilí. O americkém podzimu a zimě nevím nic. Tuhle zem znám jen na jaře a v létě. Nevím, jak vypadají mrakodrapy ve sněhu.“

Došli jsme až k 42. ulici a vrátili jsme se zpátky přes Druhou avenue.

„Zůstaneš dnes v noci u mě?“ zeptala se Nataša.

„Můžu?“

„Máš tam kartáček na zuby a prádlo. Pyžamo nepotřebuješ. Oholit se můžeš mým aparátem. Nerada bych dnes v noci spala sama. Vítr zesílí. Chci, abys ležel vedle mne a utěšoval mě, až se probudím. Chtěla bych být strašně sentimentální a být utěšována a znovu s tebou usnout a cítit podzim a zapomenout na něj a znovu jej cítit.“

„Zůstanu u tebe.“

„Dobrá. Lehneme si a budeme cítit jeden druhého. Naproti v zrcadle budeme vidět své obličeje a budeme naslouchat bouři. Naše oči se chvílemi vyděsí a trošku potemní, až ji uslyšíme. Pak mě k sobě přivineš a budeš mi vyprávět o Florencii a Paříži a Benátkách a o všech místech, kde spolu nikdy nebudeme.“

„Nikdy jsem nebyl v Benátkách, ani ve Florencii.“

„Ale můžeš o tom vyprávět, bude to, jako bys tam byl. Možná že se rozbrečím a budu vypadat ohavně. Když brečím, tak je po kráse. Ale ty mi to odpustíš, i tu mou sentimentalitu.“

„Jistě.“

„Pak tedy pojď a řekni mi, že mě miluješ, že mě budeš vždycky milovat a že nikdy nezestárneme.“

XX.

„Mám pro vás zajímavou novinu,“ řekl Silvers. „Vypravíme se do Hollywoodu a dobudeme ho. Co tomu říkáte?“

„Jako herci?“

„Jako prodavači obrazů. Dostal jsem odtamtud různá pozvání a rozhodl jsem se, že ten terén odborně prosonduji.“

„Se mnou?“

„S vámi,“ prohlásil Silvers velkoryse. „Dobře jste se zapracoval, takže vás můžu potřebovat.“

„Kdy?“

„Asi za čtrnáct dní. Máme tedy čas, abychom se připravili.“

„Na jak dlouho?“ zeptal jsem se.

„Zatím na dva týdny. Možná i déle. Los Angeles je panenská půda. Dlážděná zlatem.“

„Zlatem?“

„Tisícidolarovými bankovkami. Nevyptávejte se tak zavile. Jiný by na vašem místě skákal radostí. Nebo snad se mnou nechcete jet? Pak bych si ovšem musel najít někoho jiného.“

„A mě propustit?“

Silvers se namíchl. „Co je to s vámi? To se ví, že bych to musel udělat. Co jiného? Ale proč byste se mnou nejel?“

Zvědavě se na mě podíval. „Myslíte si snad, že nemáte dost garderoby? Můžu vám dát zálohu.“

„Na garderobu ve vašich službách? Abych tak řekl, na služební garderobu? A tu že bych si měl pořídit ze zálohy? To je ale na mou duši velice tristní kšeft, pane Silversi!“

Dal se do smíchu. Už zase byl na důvěrně mu známé půdě. „Vy to myslíte takhle?“

Přikývl jsem. Chtěl jsem získat čas. Nebylo mi tak docela lhostejné opustit New York. V Kalifornii jsem nikoho neznal a být jenom v Silversově společnosti se mi zdálo stejně otravné. Už jsem o něm věděl všechno. Nebylo to těžké, když člověk nebyl zrovna zvláštním obdivovatelem prohnanosti. Není nic nudnějšího než někdo, kdo si o sobě mimo jiné ještě v jednom kuse něco nalhává. To se dá vydržet jen nějaký čas. V duchu už jsem s hrůzou viděl ty nekonečné večery v hotelové hale, kdy budu vydán všanc jen Silversovi a zbaven jakéhokoli soukromého života. „Kde budeme bydlet?” zeptal jsem se.

„Já v hotelu Beverly-Hills. Vy v Garden of Allah.“ Se zájmem jsem vzhlédl. „Hezké jméno. Připomíná Rodolfa Valentina. Nebudeme tedy bydlet ve stejném hotelu?“

„To by bylo moc drahé. Slyšel jsem, že Garden of Allah je velmi dobrý hotel. Je blízko hotelu Beverly-Hills.“

„A jak to bude s vyúčtováním? S výdaji za hotel?“

„Budete si je psát.“

„Znamená to, že mám jíst v hotelu?“

Silvers mávl rukou. „Vy jste ale vážně divný! Udělejte si to, jak chcete. Ještě nějaký dotaz?“

„Ano,“ řekl jsem. ,,Potřeboval bych zvýšit plat, abych si mohl koupit oblek.“

„O kolik?“

„O sto dolarů měsíčně.“

Silvers vyskočil. „Vyloučeno! Snad nechcete šít u Knížete? V Americe se kupuje konfekce. Co se vám na vašem obleku nelíbí? Vždyť je dobrý.“

„Ne dost pro vašeho zaměstnance. Možná že budu potřebovat i smoking.“

„Nejedeme do Hollywoodu, abychom tam tancovali a chodili na bály.“

„Kdo ví? Třeba to není tak špatný nápad. V nočních klubech bývají milionáři přístupnější. Chceme je přece nachytat na osvědčený obchodní trik, že získají na společenské vážnosti, budou-li kupovat obrazy?“

Silvers navztekaně vzhlédl. ,,Tohle jsou obchodní tajemství! O tom se nemluví! A řeknu vám jedno: Hollywoodští milionáři jsou sebevědomí, že div neprasknou. Pokládají se za nositele kultury! Tak tedy dobrá, přidám vám dvacet dolarů.“

„Sto,“ odvětil jsem,

„Nezapomínejte, že tu pracujete načerno. Kvůli vám i já riskuji.

„Už ne.“ Zadíval jsem se na Moneta, který visel naproti mně. Byla to louka s vlčími máky, po níž kráčela žena v bílých šatech; obraz byl údajně namalován v roce 1889, ale žena působila dojmem hlubokého míru z dávných dob. „Dostal jsem totiž povolení k pobytu. Na další tři měsíce, a pak bude automaticky zase prodlouženo.“

Silvers se kousl do rtu. „No a?“ řekl.

„Smím tudíž pracovat,“ odpověděl jsem. Nebyla to pravda, ale v té chvíli se to tak přesně nebralo.

„Chcete tím říct, že byste mohl změnit místo?“

„Ale to ne. Proč taky? U Wildensteina bych musel se vší pravděpodobností postávat v galerii. U vás se mi líbí víc.“

Viděl jsem, že Silvers počítá. Vypočítával si, jakou cenu má to, co jsem od něho pochytil — pro něho a pro Wildensteina. Patrně na chvíli litoval, že mě zasvětil do tolika fíglů. „Uvědomte si, že v posledních týdnech jsem do práce u vás zapojil i svou morálku,“ řekl jsem. „Musel jsem švindlovat. Zrovna předevčírem u toho milionáře z Texasu, u něhož jsem vystupoval jako bývalý asistent Louvru. A moje jazykové znalosti taky nejsou k zahození.“

Dohodli jsme se na pětasedmdesáti dolarech. Počítal jsem s třiceti. O smokingu jsem se už nezmiňoval, protože jsem nepomýšlel na to, že bych si teď nějaký koupil. V Kalifornii bych mohl smokingu použít jako záminky k tomu, abych ze Silverse vyrazil další příplatek, kdyby požadoval, abych ho doprovázel jako asistent Louvru.

Odebral jsem se k Vriesländerovi, abych mu vrátil prvních sto dolarů z peněz, které mi půjčil na advokáta.

„Posaďte se,“ řekl a nedbale zastrčil peníze do peněženky z černé krokodýlí kůže. „Už jste jedl?“

„Ne,“ odpověděl jsem okamžitě. Jídlo bylo u Vriesländerů báječné.

„Zůstaňte tedy,“ rozhodl. „Přijde ještě pár hostů. Nevím kdo. Zeptejte se mé ženy. Chcete skotskou?“

Vriesländer od té doby, co dostal občanství, pil jen whisky. Byl bych spíš očekával opak — dřív že pil whisky proto, aby ukázal dobrou vůli stát se opravdovým Američanem, a pak že se zase vrátí k baracku a ke kmínce. Ale Vriesländer byl zvláštní člověk. Ještě předtím, než dostal občanství, mluvil lámanou angličtinou s madarským přízvukem a trval na tom, aby i jeho rodina mluvila doma anglicky. Zlé jazyky dokonce tvrdily, že na lom trval i v posteli. To však nemohl samozřejmě nikdo dokázat. Pár dní po nabytí občanství se u Vriesländerů mluvilo zase babylónsky: směsicí němčiny, angličtiny, jidiš a maďarštiny.

„Barack má pod dohledem moje žena,“ řekl Vriesländer. „Šetříme ho. Tady se těžko sežene. A musíme ho zamykat, protože jinak by ho vypila kuchařka. Je to u ní jakýsi druh touhy po domově. Taky trpíte touhou po domově?“

„Po jakém?“

„Po Německu?“

„Nejsem žid.“

Vriesländer se zasmál. „Na tom něco je.“

„A kolik,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si na Betty Steinovou. „Židi byli ti nejsentimentálnější patrioti.“

„Asi proto, že se měli v Německu až do třiatřicátého dobře. Poslední císař je povyšoval do šlechtického stavu. Dokonce je zval ke dvoru. Měl židovské přátele a korunní princ židovskou milenku.“

„U Jeho Veličenstva byste se možná stal ještě i baronem,“ řekl jsem.

Vriesländer si přejel rukou přes hlavu. „Tempi passati!“

Na okamžik se zamyšleně zadíval do místnosti. Styděl jsem se za svou klackovitou a nejapnou poznámku, ale Vriesländer na ni nereagoval. Na chvíli ho přemohla konzervativní krev člověka, který měl vilu na Tiergartenstrasse. „Tenkrát jste byl ještě dítě,“ řekl. „Nu, co dělat, mladý příteli! Jděte k dámám.“

„Dámy“ reprezentoval Tannenbaum a k mému údivu chirurg Ravic. „Dvojčata už odešla?“ zeptal jsem se Tannenbauma.

„Neštípl jste do zadečku tu nepravou?“

„Hlouposti! Myslíte, že si jsou podobné, nejenom pokud jde o vizáž, ale i…“

„Přirozeně.“

„Pokud jde o temperament?“

„V tom případě existují dvě školy.“

„A sakra! Co vy na to, doktore Ravici?“

„Nic“

„Na takovouhle odpověď nemusí být člověk doktorem,“ odvětil Tannenbaum našňupnutě.

„Právě,“ poznamenal Ravic klidně.

Do pokoje veplula paní Vriesländerová v empírových šatech se zvýšeným pasem, blahobytná madame de Staél. Na zápěstí jí chrastil safírový náramek s kameny velkými jako ořechy.

„Koktajl, pánové?“

Ravic a já jsme si vzali vodku; Tannenbaum nás zdrtil a vzal si chartreusku. „Na matjesa?“ zeptal se Ravic užasle.

„Na dvojčata,“ odpověděl Tannenbaum stále ještě našňupnutě. „Kdo nezná jedno, nemá mluvit o druhém!“

„Bravo, Tannenbaume!“ řekl jsem. „Netušil jsem, že jste surrealista.“

Objevil se Vriesländer a s ním dvojčata, Carmen a několik dalších hostů. Dvojčata čilá jako rtuť, Carrnen zahalená v tragické černi a chroupající oříškovou čokoládu. Byl jsem zvědav, jestli si po čokoládě vezme taky matjesa. Vzala si ho. Její žaludek byl zřejmě imunní proti všemu právě tak jako její mozek.

„Za čtrnáct dní jedu do Hollywoodu,“ oznamoval Tannenbaum hlučně, zatímco se roznášel guláš. Rozhlížel se jako páv — směrem k dvojčatům.

„Jako co?“ zeptal se Vriesländer.

„Jako herec, co jiného.“

Zbystřil jsem. Nevěřil jsem mu; příliš často to vytruboval. Ale jednou už tam byl, když hrál maličkou roli jako uprchlík v jednom protinacistickém filmu.

„Co budete hrát?“ zeptal jsem se zvědavě, „Buffalo Billa?“

„SS-gruppenführera.“

„Co?“

„Vy jako žid?“ zeptala se paní Vriesländerová.

„Proč ne?“

„Se jménem Tannenbaum?“

„Moje umělecké jméno je Gordon T. Crow. To T je za Tannenbauma.“

Všichni se na něho zadívali nedůvěřivě, i když se stávalo dost často, že emigranti hráli nacisty, protože z velmi paušálního hlediska Hollywoodu byli emigranti stejně jako nacisti Evropani, a tudíž se, přítel nepřítel, hodili pro tyhle role mnohem líp než typičtí, rodilí Američani.

„SS-gruppenführera?“ řekl Vriesländer. „To je u nich totéž co generál?“

Tannenbaum přikývl.

„Nemáte na mysli sturmbannführera?“ zeptal jsem se.

„Gruppenführera! A proč ne? V americké armádě jsou přece taky židovští generálové. Je dokonce možné, že ta role bude ještě vyšší. Že budu hrát třeba obrgenerála.“

„Vyznáte se v tom?“

,,K čemu? Mám svou roli. Samozřejmě že ten chlap je obluda. Sympatického gruppenführera bych samozřejmě odmítl.“

„Gruppenführer!“ řekla paní Vriesländerová. „Myslela bych si, že takové velké zvíře bude hrát Gary Cooper.“

„Američani nechtějí hrát takovéhle role,“ vysvětloval malý Vesel, Tannenbaumův soupeř. „Škodí to jejich oblibě. Musejí zůstat sympatičtí. Takovéhle role přenechávají emigrantům. A ti je hrají, protože jinak by chcípli hlady.“

„Umění je umění,“ odvětil Tannenbaum hrdě. „Vy byste nehrál Rasputina nebo Čingischána nebo Ivana Hrozného?“

„Je to hlavní role?“ zeptal jsem se.

„Ovšem, že ne,“ odpověděl Vesel arogantně. „Jak by taky mohla. Hlavní roli hraje sympatický Američan s ctnostnou Američankou. Musí!“

„Nehádejte se,“ napomenul je Vriesländer. „Spíš si navzájem pomáhejte. Jakýpak máme moučník?“

„Švestkový koláč a Sachrův dort.“

Jako obvykle byly taky tentokrát přichystány mísy s jídlem, abychom si je vzali domů. Ravic odmítl. Tannenbaum a Vesel chtěli zvláštní porci sachra. Mně podstrčila kuchařka, které jsem dal tajně dva dolary, mísu z pozinkované mědi s uchy, která se dala nést, a ozdobnou krabici, plnou koláčů. Dvojčata dostala dvojitou výslužku. Carmen odmítla, byla příliš líná něco nést.

Rozloučili jsme se jako chudí příbuzní. „Jak jenom dostat ta dvojčata od sebe?“ zeptal se mě tiše gruppenführer Tannenbaum. „Jedí spolu, žijí spolu a spí spolu!“

„Podle mě to není žádný velký problém,“ odvětil jsem. „Problém by to byl u pravých siamských dvojčat.“

Nataša musela jít večer k fotografovi. Dala mi klíče od bytu, abych na ni počkal. Dotáhl jsem guláš a koláče nahoru. Pak jsem si ještě jednou zašel na Druhou avenue pro pivo.

Když jsem odemkl dveře a vstoupil do prázdného bytu, měl jsem zvláštní pocit. Nedovedl jsem se upamatovat, že jsem něco takového někdy dělal. Vždycky jsem přišel buď do hotelového pokoje nebo do nějakého bytu na návštěvu. Teď jsem měl pocit, že se vracím do vlastního bytu. Když jsem odemykal dveře, lehce mě zamrazilo. Jako by mě z velké dálky volalo něco, co mělo cosi společného s mým rodičovským domovem a nač už jsem si dávno nevzpomněl. V pokoji bylo chladno. Slyšel jsem bzučet klimatizační zařízení v okně a ledničku v kuchyni. Tyhle zvuky byly jako laskaví duchové, střežící byt. Rozsvítil jsem, dal jsem chladit pivo, a guláš jsem postavil na malý plamínek plynového sporáku, aby zůstal teplý. Pak jsem zase zhasl a otevřel okno. Teplý vzduch se vevalil do pokoje jako dravý, lačný příval. Malý modravý plamínek vařiče šířil slabé, magické světlo. Zapnul jsem rádio a vyhledal stanici, která vysílala klasickou hudbu bez reklam. Hráli Debussyho Préludes. Posadil jsem se do křesla u okna a díval se na město. Bylo to poprvé, co jsem takto čekal na Natašu. Nataše jsem ještě neřekl, že mám se Silversem jet do Kalifornie.

Přišla asi za hodinu. Slyšel jsem klíč v zámku. Na okamžik mě napadlo, jestli se to znenadání nevrací majitel bytu, ale pak jsem zaslechl Natašiny kroky. „Jsi tu, Roberte? Proč sedíš potmě?“

Hodila do pokoje kufr se svými věcmi. „Jsem špinavá a strašně hladová. Co mám udělat nejdřív?“

„Vykoupat se. A zatímco se budeš koupat, připravím ti talíř segedinského guláše. Hřeje se na plotně, K tomu nakládané okurky a nakonec sachr.“

„Tys byl zase u té báječné kuchařky?“

„Byl jsem tam a bohatě jsem se o nás postaral jako vrána o své mladé. Dva tři dny nemusíme nic kupovat.“

Nataša si už svlékla šaty. Koupelna byla plná páry a voněla karafiáty Mary Chess. Došel jsem pro guláš. Opět byl na chvíli na světě mír. „Fotografovali tě dneska jako císařovnu Evženii s diadémem od van Cleefa a Arpelse?“ zeptal jsem se, zatímco Nataša čichala ke guláši.

„Ne. Jako Annu Kareninovou. V kožichu až po krk čeká na petrohradském nebo moskevském nádraží na svůj osud v podobě Vronského. Polekala jsem se, když jsem vyšla na ulici a nesněžilo.“

„Vypadáš jako Anna Kareninová.“

„Ještě pořád?“

„Vůbec.“

Zasmála se. „Každá doba má nějakou tu svou Annu Kareninovou. Obávám se, že byla podstatně tlustší, než jsou dnešní ženy. Tenkrát to tak bylo zvykem. Devatenácté století mělo za vzor rubensovský typ, vysoké korzety vyztužené kosticemi a šaty až na zem. A koupelnu znalo spíš jen náznakově. Co všechno jsi tu dělal? Četl jsi noviny?“

„Naopak, snažil jsem se nemyslet ani na titulky, ani na úvodníky.“

„Proč?“

„Protože v těchhle věcech nic nezmůžu.“

„To zmůže málokdo. Kromě vojáků.“

„Ano,“ řekl jsem. „Kromě vojáků.“

Nataša mi vrátila talíř. „Chtěl by ses jím stát?“

„Ne. Nic by se tím nezměnilo.“

Chvíli mě pozorovala. „Moc se trápíš, Roberte?“ zeptala se.

„Nikdy bych to nepřiznal. Co vůbec znamená trápit se? Jiní ztrácejí životy.“

Potřásla hlavou. „Co vlastně chceš, Roberte?”

Překvapeně jsem na ni pohlédl. „Co chci?“ opakoval jsem, abych získal čas. „Co tím myslíš?“

„Myslím jako později. Co zamýšlíš dělat? Pro co žiješ?“

„Pojď,“ řekl jsem. „Tyhle řeči se nehodí do koupelny! Polez z vody!“

Povstala. „Pro co opravdu žiješ?“ zeptala se.

„Kdo tohle o sobě ví? Víš to ty?“

„Já to nepotřebuju vědět. Jsem reflex. Ale ty!“

„Ty jsi reflex?“

„Nevytáčej se. Co chceš? Pro co žiješ?“

„Slyším, jak mi kolem uší mávají těžká křídla šosáctví. Kdo může říct, že tohleto skutečně ví? A když to ví, není to pak už beztak pravda. Cestuji s lehkým zavazadlem, to je všecko, zatím.“

„Ty to nevíš?“

„Nevím,“ odpověděl jsem. „Nevím to, tak jako bankéř nebo kněz to ví. Tak to taky nikdy nebudu vědět.“ Políbil jsem ji na mokrá záda. „Ani na to nejsem zvyklý, Natašo. Přežít bylo po dlouhá léta vším, a bylo to tak těžké, že se člověk nedostal k tomu, aby pro něco žil. Jsi teď spokojená?“

„Není to pravda a ty to víš. Ale nechceš mi to říct. Třeba to nechceš říct ani sám sobě. Slyšela jsem tě křičet.“

„Cože?“

Přikývla.

„Ve spaní.“

„A co jsem křičel?“

„To už nevím. Spala jsem a probudilo mě to.“

Vydechl jsem si. „Každý mívá občas zlé sny.“

Neodpověděla. „Vlastně o tobě vůbec nic nevím,“ řekla pak zamyšleně.

„Víš už až moc. A to lásce škodí.“ Objal jsem ji a vytlačil z koupelny. „Podíváme se, co je v balíku s koláči. Máš nejhezčí kolena na světě.“

„Chceš mě zase vodit za nos?“

„Ale proč bych to dělal? Copak jsme neuzavřeli pakt? Ještě nedávno jsi mi ho připomněla.“

„Ten tvůj pakt! Beztak to byla jenom záminka. Oba chceme na něco zapomenout. Zapomněls to?“

Měl jsem pocit, jako by mě náhle zamrazilo u srdce. Ne prudce, jak bych očekával, ale ledově, jako by mi srdce náhle sevřela ledová ruka. Trvalo to jen zlomek vteřiny, ale ten ledový chlad nepovoloval, trval a jen ponenáhlu mizel.

„Nemám, nač bych měl zapomenout,“ řekl jsem. „Lhal jsem.“

„Neměla bych se tě takhle hloupě vyptávat,“ řekla. „Nevím, co mě to popadlo. Ale asi je to tím, že jsem byla celý večer Annou Kareninovou, s kožichy a s pocitem, že sedím ve trojce a kolem je plno sněhu, se vší sentimentálností a romantikou dob, které jsme nikdy nepoznali. Třeba je to podzimem, který je mi daleko bližší než tobě. Na podzim se rozvazují všechny pakty a žádný už neplatí. Člověk chce —, co vůbec člověk chce?“

„Lásku,“ řekl jsem a pohlédl na ni. Seděla na posteli tak trochu ztracená, oblita něžností a měkkým sebesoucitem člověka, který si s tím vším neví rady.

„Láska, ta zůstává.“

Přikývl jsem. „Láska s ohněm v krbu, svitem lamp, nočním povětřím, padajícím listím a příslibem, že se nic neztratí.“

Nataša se protáhla. „Už zase mám hlad. Zbylo tam ještě trochu guláše?“

„Pro celou rotu. Opravdu si chceš dát po sachru ještě jednou segedinský guláš?“

„Dnes večer jsem všeho schopna. Zůstaneš tu přes noc?“

„Ano.“

„Fajn. Už tě nebudu trápit svými nesplněnými podzimními iluzemi. Beztak jsou předčasné. Jestli se nemýlím, tak už v ledničce není žádné pivo, vid?“

„Ale je. Přinesl jsem ho.“

„Můžeme jíst v posteli?“

„Ovšem. Ale nesmíme bryndat.“

Dala se do smíchu. „Dám si pozor. Co bys teď dělal, kdyby sis mohl vybrat?“

XXIII.

Sen se dostavil až za týden. Očekával jsem ho dřív, a už jsem si myslel, že nepřijde. Váhavě a opatrně ve mně ožívala naděje, že by s tím mohl být dokonce už jednou provždy konec a pokoj. Dělal jsem, co jsem mohl, abych mu unikl; kdykoli mě přepadly tyto nečekané, dech vyrážející okamžiky, skoro překotně a uchvátaně jsem si namlouval, že to jsou už jen opožděné dozvuky bouřky, jaké určitě pociťuje člověk při zemětřesení, pocity, kdy se zdálo, jako by se všechno bortilo.

Mýlil jsem se. Byl to týž lepkavý, úporný černý sen jako dřív, o nic slabší, ale spíš ještě hrozivější, a zbavoval jsem se ho právě tak těžko jako jindy. Jen velmi pomalu jsem si uvědomoval, že to není skutečnost, ale sen. Začínal v zatuchlém a temném sklepě bruselského muzea pocitem, že se strop i stěny začínají posunovat a sunou se na mě, aby mě rozdrtily. Pak, když jsem začal lapat po vzduchu a s hrůzou vyletěl, aniž jsem se probudil, se přivalilo lepkavé bahno a potom pocit, že mě honí, protože jsem si troufl vrátit se přes hranice, a teď že mi jsou ve Schwarzwaldu v patách esesáci s policejními psy, které vede muž, na jehož tvář jsem nemohl pomyslet, aniž bych se neroztřásl hrůzou. Chytili mě a já byl opět v místnosti, kde stály spalovací pece, sám, vydán na pospas obličejům, se staženým hrdlem a ani nedýchaje, protože mě právě v bezvědomí sundali z háku na zdi, na který věšeli odsouzence; zatímco oběti rukama a svázanýma nohama rozdrásávaly stěny, katané uzavírali sázky, která z jejich obětí vydrží naživu nejdéle. Pak jsem slyšel, jak mi jeden z nich, navoněný vrahoun, říká, že mě ještě dlouho nemíní spálit zaživa, leda až později, až ho o to budu sám na kolenou prosit, a jak mi líčí, co se při tom stane s mýma očima. Nakonec se mi jako obvykle zdálo, že jsem někoho zahrabal na zahradě a že už jsem na to skoro zapomněl, dokud policie nenašla v bahně mrtvolu, a já nedovedl pochopit, proč jsem ji neukryl někde jinde a líp.

Trvalo dlouho, než jsem si uvědomil, že jsem v Americe a že se mi to jen zdálo.

Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem se dlouho nedokázal ani zvednout. Zůstal jsem ležet a civěl do narudlé noci. Konečně jsem vstal a oblékl jsem se. Nechtěl jsem riskovat, že ještě jednou usnu a že budu nanovo takhle zdecimován. I to se mi už stalo, a druhý den byl pak ještě horší než první. Nejenom že se sen a skutečnost neoddělitelně promíchaly, ale smíchaly se i oba sny, přičemž ten první převzal úlohu umocněné skutečnosti a uvrhl mě do bezedného zoufalství.

Sešel jsem do hotelové haly, kde svítilo už jen jedno ponuré světlo. V koutě chrápal muž, který třikrát v týdnu zastupoval Melikova. S vrásčitou tváří, bez známky ducha a s otevřenými chroptícími ústy vypadal jako umučenec, kterého právě v bezvědomí sundali z řeznického háku.

Patřím k nim, myslel jsem si, patřím k té hordě vrahů, je to můj národ, lhostejno, co si ve dne namlouvám, lhostejno, jestli mě pronásledovali a vyhnali a vyobcovali, narodil jsem se mezi nimi, a je bláhové chtít si namlouvat, že věrný, poctivý a nevědomý národ byl přepaden legiemi Marťanů a zhypnotizován. Tyto legie vyrostly v jeho lůně, vyvinuly se z řvoucích kasárenských zupáků a běsnících demagogů, byl to ten starý, profesory na školách opěvovaný furor teutonicus, který vykvetl mezi pacholky poslušnosti, zbožňovateli uniforem a hovadským atavismem; ovšem s jedinou výhradou, že dobytek není nikdy tak hovadský. Nebyl to žádný ojedinělý jev. Žurnály plné desetitisíců roztažených, do ochraptění řvoucích hub neukazovaly trpělivý, nesouhlasící národ, jemuž je rozkazováno; to byl sám pranárod, který jásal, který prolomil tenkou vrstvu civilizace a který se teď válel ve svých barbarských krvavých výkalech. Furor teutonicus! Posvátná slova mého obrýleného vousatého profesora! Jak je na začátku první světové války vychutnával ještě i Thomas Mann, když psal Myšlenky o válce a Friedrich a Velká koalice. Thomas Mann, záštita a vůdce emigrantů. Jak hluboko muselo být zakořeněno barbarství, když nebylo tak docela vymýceno ani v tomto humánním a humanistickém básníkovi!

Vyšel jsem na ulici. Mezi zdmi ještě spala noc. Zamířil jsem k Broadwayi, protože jsem toužil po světle. Několik kiosků s párky, které měly otevřeno po celou noc, rozstřikovalo po ulici skrovné světlo. V několika kioscích seděli na barových stoličkách lidé jako k zatracení odsouzení duchové. Světlo bez lidí bylo strašidelnější než tma, je bezúčelné v našem životě, zaměřovaném vždy na účelnost, a působilo jako světlo na Měsíci, jako by svítilo v kráterech, jež byly vyhloubeny v domech a opuštěny.

Zastavil jsem se před lahůdkářským obchodem. Ve výloze visely salámy a ležela spousta různých sýrů. Majitel, který pravděpodobně opustil Evropu v pravou chvíli, se jmenoval Irwin Wolff. Civěl jsem na to jméno. Ani na to jsem se nedokázal vymlouvat. Ani tohoto umělého odlišení jsem nedovedl použít, ba nedovedl jsem ani prohlásit, že jsem žid, nebyl jsem s to se na to odvolávat, jen abych vysvětlil, že nemám s Teutony nic společného. Nemohl jsem bojovat proti nim jejich vlastními, pochybnými zbraněmi. Patřil jsem k nim, byl jsem jedním z nich, a kdyby byl v tom lhavém, ranním svítání stanul pan Irwin Wolff náhle proti mně a hnal se po mně s nožem jako za jedním z vrahů jeho národa, nebylo by mě to v té chvíli ani trochu překvapilo.

Šel jsem dál, noční 20. ulicí kousek nahoru po Broadwayi, a pak jsem zahnul doprava na Třetí avenue. Přešel jsem ji a zase jsem se vracel po Broadwayi, jejíž světla stále víc bledla, a pak nahoru, až jsem došel na Pátou avenue, která byla ztichlá a skoro liduprázdná. Fungovaly jenom semafory a celá ta dlouhá ulice byla podle něčí nesmyslné, odlidštěné vůle červená a pak zase zelená, tak jako byly národy hned přeměňovány z pokojné zelené do rudé záře planoucích pochodní. Nad touto podivnou krajinou ticha začalo ponenáhlu vyrůstat nebe. Rovněž domy se zvyšovaly, od patra k patru se vynořovaly ze tmy jako svlékající se ženy, až se docela nahoře objevily bledé, hranaté obrysy, a budovy jako by se byly se skoro hmatatelným škubnutím osvobodily z chaosu, který se rozplynul a vytratil. Šel jsem a šel, věděl jsem, že chůze a hluboké dýchání je to jediné, co mi pomůže, a bezděčně jsem se octl na široké Páté avenue, kde světla obchodů uvadala v šedi probouzejícího se dne, jako by jejich unavené světelné zdroje zachvátila rakovina. Loudal jsem se touto ulicí laciné civilizace a luxusních obchodů, jako by mi to dodávalo jistotu a dokonce útěchu, když jsem kráčel touto avenue zbytečných potřeb a po obou stranách, za kamennými zdmi, už odplýval lepkavě černý chaos, dosud ještě utajen pod zemí, ale už připraven, aby se i tady vyvalil z kanálů a všechno zaplavil. Noc pohasla, nezadržitelná chvíle před rozedněním mlhavě prorážela ulicemi a nad bloky domů se náhle objevil mladý den, něžný a panenský v růžové a šedivě stříbřité záplavě beránků, a zabodl své první šípy světla do nejhořejších pater nejvyšších budov, které se teď vznášely v jasně pastelové barvě nad temným vlnobitím ulic. Noc skončila, pomyslel jsem si a zastavil se před výklady firmy Saks, v nichž stály strnulé figuríny, které jako by usnuly spánkem Šípkové Růženky. Kolem krku kožešiny a norkové límce, v pelerínách a štolách tucet zkřehlých Anen Kareninových na honu na sluky v Rusku.

Najednou jsem dostal ukrutánský hlad a zapadl jsem do nejbližšího lokálu na snídani.

Betty Steinová teď byla přesvědčena, že má rakovinu. Nikdo jí to neřekl, každý ji uklidňoval, přesto si však s neochabující důvtipností nedůvěřivých nemocných znenáhla vytvářela ze spousty nepatrných příznaků, které si pamatovala a kombinovala, širší obraz. V té době se podobala generálovi, který shromažďuje všechna detailní hlášení bitvy a zaznamenává si je na velké mapě. Nic není opomenuto, nesrovnalosti se srovnají, opraví a zanesou, a obraz bitvy se pomaloučku vylupuje — a zatímco všichni ostatní ještě zaznamenávají dílčí úspěchy a srší optimismem, on jediný už ví, že bitva je prohraná, a zatímco kolem ještě provolávají slávu vítězství, on už seskupuje své oddíly k poslednímu boji.

Betty si odvodila z gest, pohledů, náhodných poznámek a knih všechno, co dokáže najít jen člověk, který bojuje o svůj život. Období, kdy se nechala uklidňovat, vystřídalo období nedůvěry a pak období zoufalství. Teď najednou bdělé vypětí všech smyslů povolilo a dostavila se jistota. Ale Betty, místo aby se vzdala a rezignovala, se pustila do takřka heroického boje o každý den. Nechtěla umřít. Smrt, která během období zoufalství jako by postávala u jejího lože, byla zaplašena fantastickým vypětím její vůle. Patrně tu byla teď stejně jako předtím, ale Betty ji nebrala na vědomí. Chtěla žít a chtěla se vrátit do Berlína; nechtěla zemřít v New Yorku. Chtěla zpátky na Olivské náměstí v Berlíně. Odtamtud přišla, tam se chtěla vrátit.

Najednou začala horečnatě studovat noviny. Koupila si mapy Německa a připevnila si je v ložnici na zeď, aby mohla sledovat postup Spojenců. Každého rána, když si přečetla zprávy o vojenské situaci, zapichovala špendlíky s barevnými hlavičkami o kousek kupředu. Její vlastní smrt a hromadná smrt v Německu běžely vyrovnaný závod. Betty byla nezlomně rozhodnuta, že vydrží déle.

Kdysi bývala ženou se srdcem, které tálo jako sníh na slunci. Touto ženou zůstala pro své známé. Nemohla vidět slzy, aniž se je nepokusila utišit. Ale proti zkáze jednoho národa se teď zatvrdila, tato zkáza už nebyla lidskou, ale spíše matematickou katastrofou. Nedovedla pochopit, proč s tím tento národ neskoncuje. Kahn tvrdil, že už to pomalu bere jako těžkou osobní urážku. Mnoha emigrantům to bylo nepochopitelné, ponejvíce těm, kteří stále ještě věřili, že Německo bylo svedeno. Ani oni nechápali, proč s tím tam za mořem neskoncují. Byli ochotni přiznat, že prostý člověk nemohl jednat jinak, protože se octl mezi mlýnskými kameny poslušnosti a povinnosti. Ale nikdo nemohl pochopit, proč pokračuje ve válce generální štáb, když je přece jasně vidět, že všechno je ztracené. Věděli, že generální štáb, který není ochoten ukončit prohranou válku, se mění z pochybných hrdinů v bandu hromadných vrahů, a proto se dívali na Německo, kde zbabělost, strach a mylně pochopené velikášství tuto proměnu dovolovaly, s odporem a hrůzou. Atentát na Hitlera to jen potvrdil — proti hrstce statečných stála obrovská většina egoistických a vrahounských generálů, kteří se před vlastní hanbou zachraňovali hesly o nutnosti vydržet, hesly, která pro ně samotné byla pramálo nebezpečná.

Pro Betty Steinovou se tohle všechno stalo osobní záležitostí. Ve válce už šlo jen o to, jestli ještě uvidí Olivské náměstí nebo ne. Pojem krve se rozplynul v cifrách, udávajících postup vojsk. Betty mašírovala s nimi. Když se probudila, dumala nad tím, kam už asi zatím Američani dorazili; Německo pro ni představoval už jen Berlín. Po dlouhém hledání našla speciální mapu Berlína. Tady v Berlíně se pro ni válka znovu proměnila v krev a hrůzu. Trpěla s ním, když vyznačovala místa bombardování. Plakala a zuřila, protože tam bojovaly i děti, které navlékli do uniforem. Dívala se na nás svýma velkýma očima jako smutná sova a už vůbec nechápala, že její Berlín a její Berlíňané nehodlají kapitulovat a zahnat parazity, kteří jim seděli v týlu a sáli jim krev.

„Na jak dlouho odjíždíte, Rossi?“ zeptala se mě.

„Nevím přesně. Asi tak na čtrnáct dní. Možná že i déle.“

„Budete mi scházet.“

„Vy mně taky, Betty. Jste můj anděl strážný.“

„Anděl strážný, kterému rozežírá rakovina břicho.“

„Žádnou rakovinu nemáte, Betty.“

„Cítím ji,“ zašeptala. „Cítím, jak mě v noci užírá. Slyším ji. Jako když housenka bource morušového užírá morušové listí. Kvůli tomu musím hodně jíst, protože jinak by mě sežrala moc rychle. Jím pětkrát denně. Nesmím hubnout. Musím trochu přibrat. Jak vypadám?“

„Skvěle, Betty. Zdravě.“

„Myslíte, že to dokážu?“

„Co, Betty? Že se vrátíte do Německa? Proč ne?“

Betty se na mě zadívala svýma hladovýma očima, orámovanýma tmavými kruhy. „Pustí nás tam?“

„Myslíte jako Němci?“

Betty přikývla. „Napadlo mě to dnes v noci. Třeba nás na hranicích zatknou a pošlou do koncentračního tábora.“

„Hloupost, Betty. To už budou poraženi a nebudou už mít co rozkazovat a nařizovat. To už tam budou Američani a Angličani a Rusové a ti budou rozkazovat.“

„A nezavřou nás oni?“ Rty se jí chvěly.

„Poslyšte, Betty,“ řekl jsem, „o tomhle bych teď vůbec nepřemýšlel. Počkejte, až válka skončí, a pak uvidíme, co a jak. Třeba bude něco docela jiného, než si myslíme dnes.“

„Co?“ zeptala se Betty poplašeně. „Myslíte, že válka bude pokračovat, až padne Berlín? V Alpách? V Berchtesgadenu?“

Myslela na válku už jen v souvislosti se svým rychle unikajícím životem. Neušlo mi, že ze mě nespouští oči, a proto jsem se vzchopil; nemocní jsou vnímavější než zdraví lidé. „Myslíte si to, co si myslí Kahn,“ řekla vyčítavě. „Že ostatní se starají o vítězství a o porážky, a já že myslím jen na Olivské náměstí.“

„A proč byste neměla, Betty? Už jste si toho užila dost. Teď už můžete klidně myslet jen a jen na Olivské náměstí.“

„Já vím. Jenomže…“

„Nedejte na ostatní, kteří vás kritizují. Emigranti jsou teď mimo dostřel a spousta jich propadá chybám zajatecké psychózy. I když to zní brutálně, podobají se politikům v hospodě u piva. Každý všecko ví a ví to nejlíp. Zůstaňte, jaká jste, Betty. Máme už generála Tannenbauma s jeho krvavým seznamem. Druhého už nepotřebujeme.“

Do oken zabubnoval déšť. V pokoji se setmělo. Betty náhle vyprskla smíchy: „Tenhle Tannenbaum! Říká, že kdyby někdy měl hrát ve filmu Hitlera, že by ho hrál jako ošuntělého sňatkového podvodníka. Tak totiž vypadá s tou svou falešnou napoleonskou patkou a knírkem. Sňatkový podvodník pro starší dámy!“

Přikývl jsem. Tyhle laciné emigrantské vtipy mě unavovaly. To, co rozpoutalo světovou katastrofu, se nedá odbýt vtipy. „Tannenbaum je nezničitelný,“ řekl jsem. „Člověk s nesmrtelným humorem.“

Vstal jsem. „Na shledanou, Betty. Zase se brzy vrátím. To už dávno zapomenete na všechna ta strašidla, která vám teď maluje vaše bujná fantazie, a budete zas jako dřív. Vy byste měla být spisovatelkou. Chtěl bych mít polovičku té vaší fantazie!“

Přijala to tak, jak to bylo míněno, jako kompliment. Ubohé tázavé oči ožily. „To není špatný nápad, Rossi! Ale o čem bych měla psát? Vždyť jsem vůbec nic nezažila…“

„O svém životě, Betty. O životě, který jste rozdala nám.“

„Víte, že ano? O to bych se vážně mohla jednou pokusit.“

„Udělejte to.“

„Ale kdo to bude číst? A kdo to vydá? Takhle podobně to bylo s Mollerem. Byl zoufalý, že mu v Americe nikdo nechtěl nic vydat. Proto se oběsil.“

„Myslím, že to tak nebylo. Udělal to spíš proto, že tu nemohl psát,“ řekl jsem spěšně. „To bylo něco jiného než u vás, Betty. Moller tu nepsal proto, že už ho nic nenapadalo. Ještě tak v prvních letech, to byl ještě plný rozhořčení a protestu. Ale pak se zklidnil. Nebezpečí pominulo, rozhořčení se opakovalo bez nových osobních zkušeností, proměnilo se v rebelantskou nudu a nakonec v bezmocnou rezignaci. Nestačilo mu, jako většině z nás, že si zachránil život. Chtěl víc, a na tom ztroskotal.“

Betty pozorně naslouchala. Oči jí už neplanuly. „Tak jako Kahn?“ zeptala se.

„Kahn? Co to má co společného s Kahnem?“

„Nevím. Jen mě to tak napadlo.“

„Kahn není spisovatel. To je úplný opak, muž činu.“

„Právě,“ odvětila Betty váhavě. „Ale asi se mýlím.“

„Určitě, Betty.“

Nebyl jsem si tím tak jist, když jsem sestupoval po temném schodišti. V chodbě jsem potkal Gräfenheima. „Jak je jí?“ zeptal se.

„Všelijak,“ řekl jsem. „Dáte jí něco?“

„Ještě ne. Ale brzy na to dojde.“

Šel jsem deštivou ulicí. Nedaleko Kahnova obchodu jsem odbočil. Chtěl jsem jít dál k 57. ulici, ale teď jsem si řekl, že se podívám, co dělá.

Zastihl jsem ho v obchodě. „Kdy odjíždíte do Hollywoodu?“

„Za dva dny.“

„Není vyloučeno, že se tam setkáte s Carmen.“

„S Carmen?“

Kahn se dal do smíchu. „Nějaký asistentík jí dal začátečnickou smlouvu. Na tři měsíce. Sto dolarů týdně. Brzy tu bude zase zpátky. Je to antitalent.“

„Chtěla?“

„Ne. Je příliš pohodlná. Musel jsem ji přemluvit.“

„Proč?“

„Aby si nemyslela, že něco propásla. Jinak by mi to do smrti vyčítala. Takhle na to přijde za tři měsíce sama. Nemám pravdu?“

Neodpověděl jsem. Kahn byl nervózní. „Nemám pravdu?“ opakoval znovu.

„Nevím. Je opravdu moc hezká. Já bych to byl neriskoval.“

Znovu se zasmál, trochu souchotinářsky. „Proč ne? Takových jako ona jsou v Hollywoodu tisíce. A s daleko větším talentem. Vždyť ani neumí anglicky. Trochu se o ni postarejte, až tam budete.“

„Samozřejmě, Kahne. Pokud to u tak hezké holky půjde.“

„Klidně, protože Carmen většinou spí.“

„Rád to udělám. Ale já sám tam nikoho neznám. Ještě tak Tannenbauma, jinak nikoho.”

„Pak s Carmen občas poobědvejte nebo povečeřte. A domluvte jí, aby se vrátila do New Yorku, až bude čas.“

„Dobrá. A co budete dělat vy, až budu pryč?“

„Totéž co jindy.“

„Co?“

„Nic. Prodávat rádia. Co jiného můžu dělat? Nadšení pro to, že žijete, je jako šampaňské. Otevřete je a brzy vyprchá. Ještě dobře, že o tom skoro nikdo moc dlouho nepřemýšlí! Tak tedy, hodně štěstí, Rossi! Ať se z vás nestane herec. Beztak už jím jste!“

„Až se vrátíš, bude tohle kukaččí hnízdo v mracích zase domovem melancholického homosexuála,“ řekla Nataša. „Za týden je tu. Dnes ráno mi to zvěstoval na šedém ručním dopisním papíru, vonícím kolínskou značky Jockeyclub.“

„Odkud?“

„Co tě to tak najednou zajímá?“

„Nezajímá. Byla to jen taková idiotská otázka, abych zakryl zmatek.“

„Z Mexika. I tam skončila jedna veliká láska,“ řekla úsměvně Nataša.

„Jak to — i tam?“

„Zase otázka, abys zamaskoval zmatek?“

„Ne. Ptám se jen z povšechného zájmu o vývoj lidstva.“

Zapřela si ruku v bok a zahleděla se do zrcadla, takže se naše pohledy setkaly. „Jak to, že se zajímáme mnohem víc o neštěstí než o štěstí? Nejsme my také závistivé bestie?“

To určitě. Ale krom toho je štěstí nudné, kdežto neštěstí ne.“

Dala se do smíchu. „Na tom něco je. O štěstí se dá mluvit nanejvýš pět minut. To se nedá říct nic jiného, než že jsi šťastný. O neštěstí můžeš mluvit celé noci. Je to tak?“

„Je, když jde o menší neštěstí,“ řekl jsem váhavě. „Ale ne, když jde o opravdové neštěstí.“

Ještě stále se na mě dívala. Světlo z obývacího pokoje jí dopadalo šikmo do očí a podivně je prosvětlovalo a zprůzračňovalo. „Jsi moc nešťastný, Roberte?“ zeptala se, nespouštějíc ze mě pohled.

„Ne,“ odvětil jsem po chvíli.

„Dobře že jsi neřekl, že jsi šťastný. Většinou nemám nic proti lhaní. Sama lžu docela slušně. Ale někdy to nesnáším.“

„Dokonce bych si moc přál, abych byl šťastný,“ řekl jsem.

„Ale nejsi. Aspoň ne tak, jak bývají šťastni ostatní lidé.“

Stále ještě jsme se na sebe dívali. Zdálo se, že je snazší odpovídat do zrcadla, než kdybychom se na sebe dívali přímo. ,,Takhle podobně ses mě ptala už nedávno,“ řekl jsem.

„Tenkrát jsi lhal. Myslel sis, že ti chci udělat scénu, a chtěl ses jí vyhnout. Nechtěla jsem ti udělat scénu.“

„Ani tenkrát jsem nelhal,“ řekl jsem skoro automaticky, a vzápětí jsem toho litoval. Během života jsem si bohužel osvojil některé vlastnosti, které byly důležité pro mou existenci, ale ne pro můj soukromý život — k tomu taky patřilo nikdy se nepřiznat ke lži. Byla to docela dobrá zásada v boji s úřady, ale ne vždy vhodná ve styku s někým, koho jsem měl rád, i když i v tomto případě to mělo víc výhod než nevýhod.

„Nelhal jsem,“ řekl jsem. „Jenom jsem se nešikovně vyjádřil. Z romantického století jsme převzali spoustu pojmů, které se časem ohromně změnily. K nim patří taky pojem štěstí. Jak snadno býval kdysi člověk šťastný! A když mluvil o štěstí, pak myslel úplné štěstí!

Nemám na mysli spisovatele a penězokazy, kteří svými šikovnými lžemi postavili celé epochy vzhůru nohama — dokonce i ti velcí z velkých byli jako hypnotizováni lesklou, neskutečnou koulí, potaženou pozlátkem: štěstí, ten univerzální prostředek, ten zázračný všelék pro všechny. Kdo miloval, byl šťastný, a kdo byl šťastný, byl šťastný absolutně.“

Nataša odvrátila pohled a protáhla se. „Ano, pane profesore,“ zamumlala. „To je jistě moc chytré, ale nemyslíš, že to druhé bylo jednodušší?“

„To asi bylo.“

„Koneckonců záleží jenom na tom, več člověk věří. Co je pravda? To, co člověk cítí, přece nemá s pravdou nic společného.“

Zasmál jsem se.

„Ovšem že ne.“

„Vy všechno převrátíte vzhůru nohama. Jak to bývalo dřív krásné, když se nepravdě neříkalo lež, ale fantazie, a kdy cit byl posuzován jen podle intenzity a ne podle zásad. Jsem opravdu moc zvědavá, jaký se vrátíš z Hollywoodu, z toho hnízda šalby a klamu. Tam tě budou zasypávat bombastickými frázemi jako peřím z roztržené duchny.“

„Jak to víš? Byla jsi tam?“

„Ano,“ řekla Nataša. „Naštěstí nejsem fotogenická.“

„Ty že nejsi fotogenická?“

„Ne, ať už se tak říká čemukoli.“

„Byla bys tam jinak zůstala?“

Políbila mě. „Samozřejmě, ty můj německý Hamlete. Každá žena, která říká něco jiného, lže. Myslíš si snad, že moje povolání je tak vznešené, že bych se ho nemohla vzdát? Ach, tyhle tlusté, prachaté ženské, které je třeba balamutit, že šaty pro štíhlé padnou i jim! A ty hubené kozy, které si netroufají mít milence a taky si ani žádného nedovedou najít a za to si vylévají vztek na lidech, kteří se nemohou bránit!“

„Chtěl bych, abys jela taky,“ řekl jsem bez rozmýšlení.

„To nejde. Začíná zimní sezóna. A nemáme peníze.“

„Budeš mě podvádět?“

„Přirozeně,“ řekla.

„Je to přirozené?“

„Když jsi tady, tak tě nepodvádím.“

Podíval jsem se na ni. Nevěděl jsem, jestli myslí doopravdy, co říká.

„Když tu někdo není, je to jako když už se nikdy nevrátí,“ řekla. „Ne hned, ale dost brzy.“

„Jak moc brzy?“

„Jak to mám vědět? Nenechávej mě samotnou a nemusíš se ptát.“

„To je pohodlné,“ řekl jsem.

„Je to jednodušší,“ odvětila. „Když tu někdo je, nepotřebuješ jiného. Když tu není, jsi sám, a kdo dokáže být sám? Já ne.“

„To jde tak rychle?“ zeptal jsem se, teď už přece jen trochu zneklidněn. „To prostě vyměníš jednoho za druhého?“

Dala se do smíchu. „Ale to víš, že ne. Takhle to není. Není to jeden místo druhého — je.to nebýt sám místo být sám. Muži snad dovedou být sami, ale ženy ne.“

„Ty nedovedeš být sama?“

„Dost těžko, Roberte. Jsem břečťan. Když jsem sama, plazím se po zemi a vadnu.“

„I když jde jen o čtrnáct dní?“

„Kdo ví, jak dlouho budeš pryč? Na data moc nevěřím. A na data návratu už vůbec ne.“

„To jsou pěkné vyhlídky!“

Prudce se otočila a políbila mě. „Měl bys radši nějakou ubrečenou Nanynku, která by šla do kláštera?“

„Když tu jsem, tak ne, ale když odjedu, tak ano.“

„Člověk nemůže mít všechno.“

„To je ta nejsmutnější věta, jakou znám.“

„Ne nejsmutnější. Nejmoudřejší.“

Věděl jsem, že si hrajeme, ale byla to hra, v níž šípy nebyly tupé. Slova pronikala hlouběji než jen pod kůži.

„Kdybych mohl, zůstal bych tady,“ řekl jsem. „Jezdit v tuhle dobu do Hollywoodu mi připadá jako úplný nesmysl. Jenže když nepojedu, nebudu mít za týden co jíst. Silvers si vezme jiného asistenta.“

Když jsem to říkal, nenáviděl jsem se. Nechtěl jsem se pouštět do vysvětlování, nechtěl jsem se dostat do situace takovéhle závislosti, z níž bych si musel pomáhat vysvětlováním jako nějaký ušlápnutý manžel. Je mazaná, pomyslel jsem si, vyměnila nám role. Už jsem nebojoval na její půdě, ale na své, a to znamenalo nebezpečí. To jsem se kdysi naučil od jednoho zápasníka s býky. „Budu se s tím muset smířit,“ řekl jsem a dal se do smíchu.

Nelíbilo se jí to, ale neodpověděla na to. „Je podzim,“ řekla, změnivší rychle náladu, jak jsem to u ní znal, „a na podzim nemá být člověk sám. Je beztak dost těžké ho vůbec snést.“

„Ale vždyť ty už máš zimu, Natašo. Vždycky jsi o jedno období napřed, jak jsi mi sama říkala, zimní móda a vánice jsou v plném proudu.“

„Ty máš hned na všechno odpověď,“ řekla nevraživě. „Vždycky si najdeš nějaké východisko.“

„V jedné věci ne, Natašo,“ řekl jsem. „Pokud jde o tebe.“ Její výraz se změnil. „Chtěla bych, abys nelhal.“

„Nelžu. Já opravdu neznám východisko. Proč taky?“

„Jsi pořád plný plánů. Ty se nenecháš zaskočit. Já ano, a vždycky. Proč jsi takový?“

„Nikdy se mi to nevyplatilo. Jenom u tebe ano. Ty jsi překvapení, které se nikdy nestane zvykem.“

,,Zůstaneš dnes v noci tady?“

„Zůstanu tady do poslední chvíle, a pak poletím rovnou na nádraží.“

„To nemusíš. Můžeš si vzít taxík.“

Tu noc jsme spali málo. Probouzeli jsme se a milovali jsme se a zase usnuli v těsném objetí a opět jsme se probudili a povídali jsme si a znovu jsme se milovali nebo jen leželi vedle sebe a cítili teplo jeden druhého a tajemství kůže, která spojuje a přece navždy odděluje. Znavovali jsme se v pokusech to překonat, vyráželi jsme výkřiky, jako když kočí popohání koně, abychom se vybičovali k ještě většímu vypětí, nesmyslnému a tryskajícímu nenadále z podvědomí, nenáviděli jsme se a milovali se, křičeli jsme na sebe jako vozkové, abychom do sebe pronikli ještě hlouběji, abychom vymýtili z mozku všechny uměle vytvořené přehrady a přiblížili se k tajemství větru, moře a zvířat, zasypávali jsme se výrazy běhen a něžnými slovy, unavovali jsme se a ztišovali, čekali jsme na hluboké, hnědé a zlaté ztišení posledního vzepětí a uvolnění, kdy i slova stojí příliš mnoho sil a člověk je stejně nepotřebuje — leží daleko, rozsetá jako kameny po průtrži, čekali jsme a ztišení přicházelo, bylo s námi a cítili jsme je: to ztišení, kdy jsi už pouhým dechem, ne prudkým oddychováním, ale tím nejtišším, který sotva ještě pohybuje plícemi. Čekali jsme na ně, propadali jsme se do něho a Nataša se jím propadla do spánku. Ale já jsem se díval na ni, a trvalo chvíli, než jsem taky usnul. Pozoroval jsem ji s tajnou zvídavostí, kterou u mě odjakživa vzbuzovali spící lidé, jako by věděli něco, co mně zůstávalo navždy utajeno. Viděl jsem její uvolněnou tvář s dlouhými řasami, která byla přeludným kouzlem spánku daleko ode mne a už o mně nevěděla, pro kterou už neexistovalo nic z přísah a výkřiků a extatických vytržení předchozích chvil, pro kterou jsem tu už nebyl ani já, vedle níž jsem mohl zemřít, aniž by o mně věděla, díval jsem se na ni lačně a pln tiché hrůzy, díval jsem se na toho cizího člověka vedle sebe, který teď už byl tím nejbližším, co jsem měl, a náhle jsem pochopil, že člověk může mít zcela a beze zbytku jen mrtvé, protože ti mu už nemohou nikdy uniknout. Všechno ostatní pulsuje a mění se, odlučuje a proměňuje se, a když se opět objeví, už to není to, co dřív. Jenom mrtví jsou věrní. V tom je jejich síla.

Naslouchal jsem větru, který se v této výšce skoro ustavičně honil kolem domů. Bál jsem se usnout, odháněl jsem minulost a pozoroval Natašin obličej, v němž se teď mezi obočím objevila úzká vráska. Pozoroval jsem její tvář a na chvíli jsem měl pocit, že jsem blízek tomu cosi odhalit, cosi, co bylo jako neznámý, slabě ozářený prostor, o němž jsem neměl nejmenší tušení. Cítil jsem velmi klidné extatické vzrušení, v němž byl nejmocnějším pocitem prostor. Přibližoval jsem se opatrně a se zatajeným dechem a v okamžiku, kdy jsem učinil poslední pohyb, jsem už nic nevěděl a usnul jsem.

XXIV.

V Garden of Allah byl bazén a spousta malých domků, které se pronajímaly. Bydlelo se v nich po dvou i jednotlivě. Já jsem byl ubytován v jednom, ve kterém už bydlel nějaký herec. Měli jsme každý jeden pokoj a koupelnu jsme používali dohromady. Celek v sobě měl cosi z pohodlného cikánského tábora. Byl jsem příjemně překvapen a hned se mi tam líbilo. Herec mě už první večer pozval k sobě. Naléval whisky a kalifornské víno, a pomalu se začínali scházet jeho známí. Nálada byla celkem nenucená, kdo měl chuť se vykoupat, skočil do zelenomodře osvětleného bazénu a ochladil se. Vystupoval jsem ve své roli bývalého asistenta Louvru. Protože jsem nevěděl, jak dalece by se to mohlo roznést, považoval jsem za lepší zůstat u toho i soukromě, koneckonců kvůli tomu mě Silvers přijal.

První dny jsem neměl co dělat. Obrazy, které Silvers odeslal z New Yorku, ještě nedošly. Potloukal jsem se po Alláhově zahradě se svým sousedem, hercem Johnem Scottem, jezdil s ním k moři a poučoval jsem se od něho o životě v Hollywoodu. Už v New Yorku jsem často míval pocit neskutečnosti, protože tato veliká zem vedla válku, ze které vůbec nic neviděla a která se odehrávala na druhé polokouli země — a tady v Hollywoodu se stala veskrze literární záležitostí. Byla tu spousta plukovníků a kapitánů, kteří se v uniformách naparovali jako pávi, ale o válce neměli ani tuchy. Byli to filmoví plukovníci, filmoví kapitáni, filmoví režiséři a filmoví producenti, kteří byli přes noc jmenováni plukovníky za něco, co mělo co dělat s válečnými filmy, a kteří o vojně nevěděli víc, než že se při pozdravu nesundává čepice. Válka se tady zvrhla v jakýsi Divoký západ, a člověk tu měl pocit, že komparsisti nějakého filmu chodí v uniformách i večer. Skutečnost a zdání se tu prolínaly tak dokonale, že se z nich stala nová substance — tak jako z mědi a zinku vznikne mosaz, která vypadá jako zlato. S tím nemělo nijak co dělat, že Hollywood byl plný velkých hudebníků, básníků a filozofů, protože právě tak plný byl fantastů, sektářů a podvodníků. Všechny přijal, a kdo se včas nezachránil, ztratil svou identitu, ať už tomu věřil nebo ne. Otřepaná fráze o upsání duše ďáblu tady platila do puntíku. Ale pořád to byla jenom měď a zinek, co se tu stávalo mosazí a nad čím se dojemně hořekovalo.

Seděli jsme na písku pláže Santa Monica. Před námi se valily šedozelené vlny Tichého oceánu. Vedle nás křičely děti. Za námi v dřevěném stánku vařili humry. Příští komparsisté promenovali kolem a doufali, že je objeví nějaký lovec talentů nebo budoucí asistent režie. Všechny servírky v restauracích čekaly na svůj veliký okamžik: konzumovaly moře líčidel, rtěnek, přiléhavých kalhot a minisukní. Nade vším, jako v sále loterie, se vznášelo očekávání hlavní výhry: Být objeven pro film.

„Tannenbaum?“ řekl jsem nevěřícně a zadíval jsem se na osobu v kostkovaném saku, která se temně vynořila proti slunci a zakryla obzor.

„Osobně,“ odvětil představitel nacistických rolí důstojně. „Bydlíte v Garden of Allah, viďte?“

„Jak to víte?“

„Je to domov herců-emigrantů.“

„Sakra! Myslel jsem, že už tomu konečně uniknu. Bydlíte tam taky?“

„Nastěhoval jsem se dnes v poledne.“

„Dnes v poledne! Tedy před dvěma hodinami? A teď už se potloukáte bez kravaty, s křiklavě červeným hedvábným šátkem, s oranžovými vlasy a v žlutě károvaném saku u Tichého oceánu? Všechna čest!“

„Člověk sebou musí hodit. Koukám, že jste tu se Scottem.“

„Vy už Scotta znáte?“

„Jak by ne. Vždyť jsem tu byl už dvakrát. Jednou jako scharführer, podruhé jako sturmbannführer.“

„To tedy děláte rychle kariéru. Teď jste sturmbannführer?“

„Gruppenführer.“

„Už točíte?“ zeptal se Scott.

„Ještě ne. Začneme příští týden. Teď máme kostýmové zkoušky.“

Kostýmové zkoušky, pomyslel jsem si. To, nač jsem se neodvažoval myslet a co jsem se snažil vypudit ze svých snů, se tady už stalo hrou. Civěl jsem na Tannenbauma a na okamžik jsem znenadání pocítil úžasné osvobození. Viděl jsem neklid stříbřitě šedivého oceánu, vlnobití rtuti a olova, svírající horizont, a předtím směšného človíčka, pro něhož se katastrofa světa proměnila v kostýmovou zkoušku, v líčidla a v libreto, a bylo mi, jako by se nade mnou roztrhl těžký příkrov mraků. Snad, pomyslel jsem si, snad se stane, že už to nebudu brát tak vážně! Snad už to nade mnou nebude viset jako obrovský ledovec, čekající jen na to, aby mě pohřbil pod svým ledem.

„Kdy jste emigroval, Tannenbaume?“ zeptal jsem se.

„Ve třiatřicátém.“

Chtěl jsem se ptát dál, ale vzpamatoval jsem se. Chtěl jsem vědět, jestli někoho ztratil, nějaké příbuzné, jimž už se nepodařilo utéct, nebo byli povražděni — bylo to pravděpodobné, ale bylo lepší se na to neptat. Chtěl jsem se na to vlastně ptát proto, abych zjistil, jestli to už překonal a dostal se tak daleko, že už dokáže bez nesnází a zábran hrát lidi, kteří byli těmi vrahy. Nebylo to třeba. Fakt, že hrál, byl dostačující odpovědí.

„Jsem rád, že jsme se tu setkali, Tannenbaume,“ řekl jsem.

Podezíravě po mně zašilhal. „Náš vztah nebyl zrovna takový, abychom si museli dělat komplimenty,“ řekl.

„Myslím to doopravdy,“ řekl jsem.

Silvers rozvinul tajuplnou činnost, která nebyla k ničemu. Po několika dnech toho nechal a přešel k přímému útoku. Zavolal producentům a režisérům, s nimiž se kdysi seznámil prostřednictvím jiných kupců, a pozval je, aby se přišli podívat na jeho obrazy. Ale stalo se, co se obvykle stává: Lidé, kteří ho v New Yorku málem se slzami v očích prosili, aby je navštívil, až bude jednou v Los Angeles, se na něj teď najednou jen těžko upamatovávali, a když je požádal, aby se přišli podívat na obrazy, neměli kdy.

„Čert vem tyhle barbary,“ vrčel po prvním týdnu. „Jestli se to nezmění, tak sbalíme kufry a vrátíme se do New Yorku. Co je to za lidi, co bydlí v Garden of Allah?“

„Žádní zákazníci,“ odpověděl jsem. „Nanejvýš tak zájemci o menší kresby nebo litografie.“

„Malé ryby taky ryby. Máte přece s sebou dvě malé Degasovy kresby a dvě uhlokresby od Picassa. Vemte si je, pověste je ve svém pokoji a uspořádejte koktajl party.“

„Z vlastní kapsy, nebo na účet diet?“

„To se ví, že na účet diet. Copak nemáte v hlavě nic než peníze?“

„Protože je nemám v kapse, mívám je tak často v hlavě.“

Silvers mávl rukou. Nebyl naladěn na bonmoty. „Zkuste to tam u vás. Třeba ulovíte tresku, když už nejsou k mání štiky.“

Pozval jsem Scotta, Tannenbauma a pár jejich známých. Garden of Allah byla proslulá svými koktajlovými večírky. Scott mi vyprávěl, že se nejednou protáhnou až do rána. Z opatrnosti a i z ironie jsem pozval taky Silverse. Překvapeně a nafoukaně odmítl. Něco takového bylo pro plebs a pod jeho důstojnost.

Večírek začal slibně, přišlo o deset lidí víc, než bylo pozváno, a kolem desáté už jich bylo o dvacet víc. Můj příděl alkoholu byl vyčerpán, a tak jsme se přestěhovali do jednoho z bungalovů. Bělovlasý, červenolící muž, kterému říkali Eddy, objednal chleby s máslem, párky a hory salámu. V jedenáct jsem to asi u tuctu cizích lidí dotáhl tak daleko, že jsme se oslovovali křestními jmény — k čemuž vlastně došlo pořádně pozdě, protože na večírcích k tomu zpravidla docházelo daleko dřív. O půlnoci spadlo několik lidí do bazénu, jiní tam byli shozeni. Považovalo se to za ohromný fór. Několik děvčat plavalo v modrozeleném, osvětleném bazénu jen v podprsence a v kalhotkách. Byly velmi mladinké a hezké a celkem to vypadalo dost nevinně. V době, kdy v Evropě lidé už dávno leží v posteli, tady postávali kolem klavíru a zpívali kovbojské písničky.

Pomalu jsem ztrácel přehled. Všechno kolem mne se začalo kolébat a já nebyl proti tomu. Nechtěl jsem zůstat střízlivý. Nenáviděl jsem noci, kdy se člověk probudí osamělý-a neví, kde je; takové noci měly hrozně blízko k snům, které se nedaly zaplašit. Pomalu jsem se propadal do těžké, ne nepříjemné opilosti, z níž tu a tam probleskla hnědavá a zlatistá světla. Ráno jsem nevěděl, kde všude jsem byl, ani jsem nevěděl, jak jsem se dostal k sobě do pokoje.

Scott mi to objasnil. „Obě ty kresby, co tu visely, jste prodal, Roberte,“ řekl.

„Byly vaše?“

Rozhlédl jsem se. V hlavě mi dunělo. Obě Degasovy kresby zmizely. „Komu jsem je prodal?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že Holtovi. Tomu režisérovi, co natáčí s Tannenbaumem.“

„Holtovi? Nemám nejmenší tušení. Panebože, to jsem asi byl zřízený!“

„Všichni jsme byli. Byl to ohromný večírek. Vy jste byl báječný, Roberte.“

Nedůvěřivě jsem vzhlédl. „Neproducíroval jsem se jako nějaký orangutan?“

„Kdepak, to byl Jimmy. Jimmy vždycky vřeští, když má nakoupíno. Vy jste byl v pořádku. To už jste měl v hlavě, když jste ty kresby prodával? Nebylo to na vás vidět.“

„Určitě měl. Prostě o tom nic nevím.“

„Ani o tom šeku?“

„O jakém šeku?“

„Holt vám přece dal hned šek.“

Vstal jsem a hledal jsem po kapsách. Skutečně jsem našel složený šek. Zíral jsem na něj. „Holt byl úplně vyřízen,“ řekl Scott. „Mluvil jste úžasně o umění. Odnesl si obrazy hned s sebou, tak byl nadšen!“

Podržel jsem šek proti světlu. Obě kresby jsem prodal o pět set dolarů dráž, než stanovil Silvers. „No tohle!“ řekl jsem Scottovi. „Prodal jsem ty obrazy děsně lacino!“

„Opravdu? Zatraceně! Pochybuju, že vám je Holt vrátí.“

„No, to nic,“ řekl jsem. „Mám, co mi patří.“

„Mrzí vás to?“

„Ani ne. Patří mi to. Neprodal jsem taky ty dva Picassy?“

„Jaké?“

„Ty dvě další kresby.“

„O tom nic nevím. Neměl byste chuť skočit si do bazénu? Je to moc dobré na kocovinu.“

„Nemám plavky.“

Scott přinesl ze svého pokoje čtvery. „Vyberte si nějaké. Budete snídat nebo obědvat? Je jedna.“

Vstal jsem. Venku mě uvítal obraz klidu a míru. Voda se oslnivě. leskla, v bazénu plavalo několik děvčat, muži lehce a pohodlně oblečení se rozvalovali v lehátkách. Četli noviny, popíjeli oranžádu nebo whisky a netečně se bavili. Poznal jsem bělovlasého muže, u něhož jsem byl večer. Pokynul mi, a pak ještě tři další, na které jsem si už nevzpomínal. Najednou jsem měl kolem sebe houf dobrých přátel, které jsem vlastně neznal. Alkohol byl jednodušší prostředník než intelekt, život jako by byl bez problémů, nebe bez mraků a tohle místo rájem, vyňatým z narušujících vztahů a z černé bouřlivé noci Evropy. Byla to iluze prvního dojmu. Nepochybně i tady vládli hadi a ne motýli. Ale už jenom sama iluze byla něčím nevídaným, jako by se člověk rázem octl na Tahiti v idyle jižních moří, kde nemá na práci nic, než co nejrychleji zapomenout na minulost a na své vlastní, zakořeněné, vražedné já a hledat cestu zpátky ke svému pra-já, zasutému za zkušenostmi a špínou let. Snad mě, myslel jsem si, když jsem skákal do modrozelené vody, tentokrát nebude skutečně nic pronásledovat a budu moct začít znova, místo abych se nadále vláčel s povinnostmi pomsty jako s tornistrou plnou olova.

Silversův hněv se rozplynul, sotvaže jsem mu předal šek. „Byl byste mohl chtít o tisíc dolarů víc,“ pravil.

„Řekl jsem o pět set dolarů víc, než jste stanovil. Jestli chcete, můžu šek vrátit a znovu vám kresby přinést.“

„Něco takového Silvers nedělá. Když je prodáno, je prodáno! I když na tom škoduju.“

Rozvalil se na světle modré kožené pohovce pod oknem, odkud bylo vidět na hotelový bazén. „Mám zájemce na Picassovy kresby,“ odvětil jsem. „Ale zdá se mi, že bude lepší, když je prodáte sám. Nerad bych, abyste udělal bankrot, kdybych nesprávně interpretoval vaše ceny.“

Silvers se náhle usmál. „Nemáte smysl pro humor, milý Rossi. Jen ty kresby prodejte. Copak nechápete, že je v tom taky troška profesionální žárlivosti? Vy už jste tu něco prodal, kdežto já ještě nic.“

Díval jsem se na něho. Byl už obléknut po kalifornsku jako Tannenbaum, a to už něco znamenalo. Silvers měl samozřejmě anglické sportovní sako, zatímco Tannenbaum konfekční. Zato Silversovy boty byly až moc žluté a hedvábný šátek na krk až moc divoký a nevhodně rumělkově červený. Bylo mi jasné, jak náš rozhovor skončí — nebude mi chtít dát provizi za prodané kresby. Stejně jsem žádnou nečekal. Proto mě ani neudivilo, když mi doporučil, abych mu co nejdřív předložil účet za koktajlový večírek.

Odpoledne se pro mě stavil Tannenbaum. „Slíbil jste Holtovi, že dnes přijdete do studia,“ řekl.

„To si vůbec nepamatuju,“ odpověděl jsem. „Co všechno jsem proboha nenapovídal?“

„Byl jste v ohromné náladě. Kromě toho jste Holtovi prodal dva obrazy. Chtěl jste mu poradit, jak je má zarámovat.“

„Vždyť jsou zarámované.“

„Řekl jste mu, že to jsou tuctové rámy z obchodu a že by si měl místo nich koupit staré rámy z 18. století, v kterých kresby daleko líp vyniknou. Pojďte. Aspoň se podíváte, jak to v takovém studiu vypadá.“

„Dobrá.“

V hlavě jsem měl pořád úplnou spoušť. Šel jsem s ním a moc jsem nepřemýšlel. Tannenbaum měl stařičkého chevroleta. „Kde jste se naučil řídit?“ zeptal jsem se ho.

„V Kalifornii. Tady jste bez vozu jako bezruký. Vzdálenosti jsou tu děsně veliké. Ojetý auťák tu dostanete za pár dolarů.“

„Za pár set dolarů, ne?“

Tannenbaum přikývl. Projeli jsme španělskou bránou, před níž stáli policisté. „To je tu nějaké vězení?“ zeptal jsem se, když nás zastavili.

„Kdepak. To je policie studia. Jsou tu proto, aby ateliéry nezaplavovali zvědavci a ti, co hledají práci.“

Jeli jsme kolem vesnice zlatokopů. Pak silnicí, lemovanou hospodami Divokého západu. Po nich se objevil taneční salón. Byl to zvláštní pocit vidět proti modrému nebi všechny tyhle kašírované stavby. Vypadaly, jako by většinu z nich tvořila jen průčelí, jako by byly ve velmi spořádané a metodické válce čistě a přesně rozstříleny a vybombardovány.

„Tohle jsou exteriéry,“ vysvětloval Tannenbaum. „Tady se natáčejí stovky kovbojek a westernů s věčně stejným dějem. Někdy nezmění ani herce a nikdo si toho ani nevšimne.“

Zastavili jsme u obrovské haly. Studio 5 bylo pomalované černými písmeny. Nad dveřmi svítilo červené světlo.

„Musíme chvíli počkat,“ řekl Tannenbaum. „Zrovna točí. Jak se vám to tu líbí?“

„Jde to,“ odvětil jsem. „Trochu mi to připomíná cirkus a cikány.“

Viděl jsem, jak před studiem 4 postává několik kovbojů a muži a ženy v šatech z puritánských dob, v dlouhých šatech, ve svrchnících, s plnovousy a v měkkých kloboucích. Skoro všichni byli nalíčeni, což se v slunečním světle vyjímalo nezvykle markantně. Taky tam byli koně a šerif, který popíjel coca-colu.

Červené světlo nad studiem 5 zhaslo a my jsme vstoupili. V prvním okamžiku jsem nemohl nic rozeznat, protože jsme přišli z ostrého denního světla venku. Pak jsem strnul. Ke mně přicházelo asi dvacet esesáků. Bez rozmýšlení jsem udělal čelem vzad, abych se dal na útěk, a vrazil jsem do Tannenbauma, stojícího za mnou. „Vždyť je to film,“ řekl Tannenbaum. „Skoro jako ve skutečnosti, co?“

„Co?“

„Myslím jako, že je to dobře udělané.“

„To jo,“ odpověděl jsem a na okamžik jsem nevěděl, jestli mu nemám jednu vrazit. Přes hlavy esesáků jsem v pozadí spatřil strážní věž a hned vedle plot z ostnatého drátu. Uvědomil jsem si, že dýchám zrychleně a sípavě.

„Copak?“ zeptal se Tannenbaum. „Poděsilo vás to? Ale vždyť jste věděl, že hraju v protinacistickém filmu.“

Přikývl jsem a snažil jsem se uklidnit. „Zapomněl jsem na to,“ řekl jsem. „Po tom včerejším večeru. Ještě mám v hlavě jako vymeteno. To se pak člověku přihodí všelicos.!“

„Jistě, jistě! Měl jsem vám to připomenout.“

„Proč?“ řekl jsem, stále ještě celý nesvůj. „Copak nejsme v Kalifornii? To byl jenom ten první moment.“

„Ovšem, ovšem. Na mě by to působilo taky tak. Dokonce se mi to stalo taky, když jsem tu byl poprvé. Ale pak už jsem si samozřejmě zvykl.“

„Na co?“

„Myslím jako, že si na to člověk zvykne,“ řekl Tannenbaum.

„Myslíte?“ zeptal jsem se.

„Ale ano.“

Opět jsem se otočil a prohlížel si nenáviděné uniformy. Měl jsem pocit, že se pozvracím. Zmocnila se mě nesmyslná zuřivost, která nebyla na nic. Nebylo tu nic, na čem bych si ji mohl vylít. Tihleti esesáci mluvili anglicky, jak jsem si teď povšiml. Přesto šok trval. Vztek přešel, záchvat strachu pominul, ale nicméně mi bylo, jako bych přestál krutou křeč. Všechny svaly mě ještě bolely.

„Tamhle je Holt,“ zvolal Tannenbaum.

„Ano,“ řekl jsem a upíral jsem pohled na plot z ostnatého drátu koncentračního tábora.

„Haló, Roberte.“ Holt měl na sobě mysliveckou čepici a kamaše. Vůbec by mě nebylo překvapilo, kdyby měl na prsou hákový kříž. Nebo žlutou Davidovu hvězdu.

„Netušil jsem, že už jste začali točit,“ řekl Tannenbaum.

„Jen dvě hodiny, od dnešního poledne. Už jsme skončili. Co byste říkal jedné skotské, Roberte?“

Zvedl jsem ruku. „Ani kapku, po včerejšku.“

„Právě proto. Čerta musíte vyhánět ďáblem, to je nejlepší způsob.“

„Vážně?“ řekl jsem nepřítomně.

„Starý recept!“ Holt mi poplácal na rameno.

„To je možné,“ řekl jsem. „Dokonce dobré.“

„Tak se mi to líbí!“

Vyšli jsme ven, kolem několika klábosících esesáků. Kostýmovaní herci, pomyslel jsem si, ale ještě pořád jsem to tak docela nechápal. Vzchopil jsem se. „Tamhleten muž nemá správnou čepici,“ řekl jsem a ukázal na jednoho scharführera.

„Vážně?“ řekl Holt vzrušeně. „Jste si tím jist?“

„Ano, docela určitě. Bohužel.“

„Musíme to okamžitě překontrolovat,“ řekl Holt mladému muži se zelenými brýlemi. „Kde je odborný poradce na kostýmy?“

„Seženu ho.“

Odborný poradce na kostýmy, pomyslel jsem si. Tam v Evropě dosud vraždí, a tady se z nich už stal kompars. Ale nebylo to v těch jedenácti dvanácti krvavých letech koneckonců vždycky povstání komparsistů, kteří si chtěli konečně jednou zahrát na hrdiny a nebyli ničím jiným než bandou prachsprostých zabijáků? „Koho tu máte jako odborného poradce?“ zeptal jsem se. „Opravdového nacistu?“

„To vám nepovím,“ odvětil Holt. „Každopádně je to odborník na slovo vzatý. Hrome, to by tak chybělo, abychom kvůli jedné pitomé čepici museli celou tu scénu sjet ještě jednou.“

Šli jsme do kantýny. Holt objednal whisky a sodu. Neudivovalo mě, že tu byly velmi hezké a pěstěné servírky. Patrně všechny číhaly na to, až budou objeveny. „Chtěl bych se vás ještě na něco zeptat ohledně těch Degasových kreseb,“ řekl Holt po chvíli. „Jsou pravé, viďte? Nemějte mi to za zlé, ale slyšel jsem, že běhá spousta falz.“

„Proč bych vám to měl mít za zlé, Joe. Máte právo vědět to naprosto přesně. Kresby nejsou signovány vlastnoručně, jsou jenom označeny červeným razítkem s Degasovým jménem. A to vám asi vadí, viďte?“ Holt přikývl.

„Ten štempl je razítko ateliéru. Kresby pocházejí z Degasovy pozůstalosti a byly orazítkovány po jeho smrti. Jsou publikovány v knihách. Pan Silvers, který je tu se mnou, je má u sebe a rád vám je ukáže. Proč ho nenavštívíte? Už jste tu hotov?“

„Za hodinu. Ale vám já věřím, Roberte.“

„Já sám si často nevěřím, Joe. Co abychom se sešli v šest v hotelu Beverly-Hills. Aspoň se budete moct sám přesvědčit. Silvers vám dá kromě toho taky potvrzení o koupi a ověření. To se tak dělá.“

„Dobrá.“

Silvers nás přijal na své bledě modré pohovce. Nebylo na něm vidět, že jeho návštěva v Hollywoodu byla až dosud velkým fiaskem. Tvářil se suverénně, přikázal mi, abych vyhotovil potvrzení o pozůstalostní aukci a sám pak připojil ověření a fotografie obou kreseb. „Dostal jste oba ty kusy skoro zadarmo,“ prohlásil nabubřele. „Pan Ross, můj asistent z Louvru, vlastně nemá s prodejem nic společného. Řekl jsem mu cenu, za kterou jsem obrazy koupil, a tím došlo k nemilému nedopatření. Nevěděl, že to není prodejní cena, a tak vám prodal obrazy za cenu, za jakou jsem je já sám před lety koupil. Kdybych je chtěl koupit dnes, musel bych za ně zaplatit přinejmenším o padesát procent víc.“

„Chcete koupi zrušit?“ zeptal se Holt.

Silvers máchl rukou. „Ach ne, co je jednou prodáno, je prodáno. Chtěl jsem vám jen gratulovat. Koupil jste skvěle.“

Silvers zvlídněl a objednal kávu a koňak.

„Něco vám navrhnu,“ řekl. „Jestli chcete, odkoupím od vás obě kresby s dvacetiprocentním ziskem pro vás.“ Sáhl si na kapsu saka, jako by chtěl vytáhnout šekovou knížku.

Napjatě jsem čekal, jak bude Holt reagovat na tenhle starý otřepaný trik. Reagoval naprosto správně. Prohlásil, že obrazy koupil proto, že se mu líbily. A že si je nechá. Naopak, chce prý využít přednostního práva, které jsem mu v noci dal na oba Picassy, a chce je rovněž koupit.

Užasle jsem na něho pohlédl; na žádné přednostní právo jsem si nevzpomínal a zdálo se mi, jako bych v Holtových očích zahlédl záblesk obchodnické náruživosti. Velmi rychle se přizpůsobil.

„Přednostní právo?“ zeptal se mě Silvers. „Vy jste nějaké dal?“

Taky jsem se hbitě přizpůsobil. O ničem podobném jsem nevěděl. Holt zřejmě blufoval. Doufal jsem, že už si nepamatuje cenu tak docela přesně. „To je pravda,“ řekl jsem. „Dal, dnes do večera.“

„Za kolik?“

„Za šest tisíc dolarů.“

„Za jednu kresbu?“ zeptal se Silvers.

„Za obě,“ odpověděl Holt.

„Je to pravda?“ zeptal se Silvers ostře.

Svěsil jsem hlavu. Bylo to o dva tisíce dolarů víc, než kolik chtěl Silvers za obě kresby. „Je,“ řekl jsem.

„Vy mě zruinujete, pane Rossi,“ řekl Silvers nečekaně mírně.

„Moc jsme pili,“ vysvětloval jsem. „Nejsem na to zvyklý.“

Holt se dal do smíchu. „Jednou jsem při pití prohrál dvanáct tisíc dolarů v kostkách,“ řekl. „Byla to dobrá lekce.“

V Silversových očích se při slovech „dvanáct tisíc dolarů“ zablýsklo právě tak jako před chvílí v Holtových. „Budiž to lekcí i pro vás, Rossi,“ řekl. „Vy jste zkrátka vědec, a žádný obchodník. Vaším polem působnosti jsou muzea.“

Trhnul jsem sebou. ,,Možná,“ řekl jsem pak a zadíval se do večera, v jehož rozlehlé modři se míhaly bílé postavy posledních tenistů. Bazén byl prázdný, ale zato u malých kulatých stolků popíjeli lidé osvěžující nápoje a z nedalekého baru zaznívala tlumená hudba. Najednou mě přepadla tak zničující touha po Nataše, po mém dětství, po dávných, zapomenutých snech mládí a po ztraceném životě, že jsem měl pocit, že už to dál neunesu. Celý zoufalý jsem si uvědomil, že už se nikdy nedokážu osvobodit a že budu muset dál ničit temný zbytek svého života podle temných zákonů nesmyslnosti. Cítil jsem, že neexistuje žádná ochrana, a všechno, věc jsem ještě mohl doufat, byla tato závětrná oáza, která se mi nabídla, zatímco venku se dál sesouvala hora katastrof. Chtěl jsem tu oázu idyly bolestně vychutnávat a vnímat všemi smysly, neboť byla darem jen nakrátko a s krutou ironií skončí, až svět začne volně dýchat a chystat se k vítězné oslavě míru. Pak započne mé vlastní osamělé polní tažení, které povede jen do zkázy a jemuž nebudu moci uniknout.

„Tak tedy dobrá, pane Holte,“ řekl Silvers a nedbale zastrčil druhý šek. „Dovolte, abych vám ještě jednou poblahopřál! Udělal jste moc pěkný začátek k založení vybrané sbírky. Čtyři kresby od dvou velkých mistrů! Příležitostně vám ukážu několik Picassových pastelů. Teď už nemám kdy. Jsem pozván na večeři. Už se totiž rozkřiklo, že jsem přijel. Anebo, když se k tomu tady nedostaneme, tak snad jednou v New Yorku.“

V duchu jsem mu zatleskal. Věděl jsem, že na žádnou večeři pozván není. Ale taky jsem věděl, že Holt čekal, že se mu teď Silvers pokusí vrazit nějaký větší obraz. Ale toho si byl vědom i Silvers, a proto to neudělal. To však Holta opět utvrdilo v tom, že udělal dobrý obchod. Teď byl, jak tomu říkal Silvers, zralý.

„Hlavu vzhůru, Roberte,“ utěšoval mě Joe. „Zítra večer si pro ty obrazy přijdu.“

„Dobrá, Joe.“

XXV.

Týden nato ke mně přišel Tannenbaum. „Vzali jsme si do parády toho odborného poradce, kterého jsme angažovali pro náš film, Roberte. Nedá se mu věřit. Něco zná, jenže Holt mu už nevěří. A nevěří už ani scenáristovi; ten chlap nikdy v životě v Německu nebyl. Pěkný průšvih! A to všecko kvůli vám,“ bědoval Tannenbaum roztrpčeně. „Všecko jste to spískal vy! Vy s tou svou poznámkou o scharführerově čepici. Kdybyste byl mlčel, Holt by nebyl pojal žádné podezření.“

„Zapomeňte, co jsem řekl.“

„Copak můžu? Našeho odborného poradce už vyrazili!“

„Sežeňte si jiného.“

„Proto jsem taky tady! Posílá mě Holt. Chce s vámi mluvit.“

„Blbost! Copak jsem nějaký poradce na antinacistické filmy?“

Tannenbaum zasupěl:

„To jste! Kdo jiný? Kde tu seženete někoho, kdo zná koncentrační tábor?“

Vzhlédl jsem. „Co tím chcete říct?“

„Nic víc než to, co ví každý. Každý v New Yorku, myslím. Chci tím říct, každý v našich kruzích. Vaši známí, abych byl přesný.“

„No a?“

„Holt potřebuje pomoct, Roberte. Chtěl by vás za poradce.“

Dal jsem se do smíchu. „Vy jste se zbláznil, Tannenbaume.“

„Platí slušně. A koneckonců točí antinacistické filmy. A na tom máte snad zájem i vy, ne?“

Viděl jsem, že Tannenbaum by mi snad porozuměl o něco líp, kdybych se mu pokusil povědět něco o sobě. Jenže jsem k tomu .neměl nejmenší chuť. Ani by to nepochopil. Smýšlel jinak než já. Čekal, až bude mír, aby zase mohl v Německu nebo v Americe pokojně žít; já čekal na to, abych se, až nastane mír, mohl pomstít. „Nechci mít nic společného s filmy o nacistech,“ řekl jsem drsně. „Pro mě to nejsou lidé, o nichž by se měly psát scénáře. Pro mě to jsou lidé, které je třeba zlikvidovat. A teď už mi dejte pokoj! Už jste viděl Carmen?“

„Carmen? Myslíte Kahnovu přítelkyni?“

„Myslím Carmen.“

„Co je mi do Carmen? Já myslím na náš film! Nechtěl byste se s Holtem aspoň sejít?“

„Ne,“ řekl jsem.

Večer jsem dostal dopis od Kahna. „Milý Roberte,“ psal. „Nejdřív to neradostné: Gräfenheim už není mezi živými. Velká dávka prášků na spaní. Dověděl se přes Švýcarsko, že jeho žena v Berlíně zahynula. Americký nálet. Porazilo ho to. Fakt, že šlo o bombardování americkými letadly, bral ne jako náhodu, která se může stát, ale jen jako smrtelnou ironii. Skoncoval se svým životem prostě a mlčky. Snad se ještě pamatujete na náš poslední rozhovor o dobrovolném odchodu ze života. Gräfenheim zastával stanovisko, že žádné zvíře nezná sebevraždu, protože není schopno totálního zoufalství. Byl taky toho názoru, že možnost dobrovolné smrti je jedním z největších darů, protože může ukončit peklo. Udělal to. K tomu není už co dodat. Má to za sebou. My ještě žijeme, nás to ještě čeká, docela jedno, nazýváme-li to stářím, umíráním nebo sebevraždou.

O Carmen nemám nejmenších zpráv. Je líná na psaní. Posílám vám zároveň její adresu. Vysvětlete jí, že by udělala nejlíp, kdyby se vrátila.

Adieu, Roberte. Brzy se vraťte. Naše těžké časy teprve přijdou, až budeme hledět do nicoty a až se zhroutí i iluze o pomstě. Pomalu se na to připravujte, aby vás to pak moc nesebralo. Nejsme totiž už proti šokům dost odolní. Zvláště ne proti těm šokům, které přicházejí z úplně jiné strany, než čekáme. Věcí míry je nejenom štěstí, ale taky umírání. Někdy si vzpomenu na Tannenbauma, gruppenführera na filmovém plátně. Tenhle osel je z nás všech asi nejmoudřejší. Salute, Roberte.“

Jel jsem na adresu, kterou mi Kahn dal. Byl to malý zchátralý bungalov ve Westwoodu. Před dveřmi stálo několik pomerančovníků, za domkem v zahradě kdákaly slepice. Carmen spala na lehátku. Měla na sobě skrovné plavky a nechápal jsem, jak si Kahn může myslet, že Carmen nebude mít v Hollywoodu úspěch. Byla to nejkrásnější holka, jakou jsem znal. Žádná fádní blondýna, ale tragický zjev, při němž se člověku rozbuší srdce.

„Podívejme, Robert,“ řekla bez nejmenšího údivu, když jsem ji jemně probudil. „Co tu děláte?“

„Prodávám obrazy. A vy?“

„Jeden blbec mi dal smlouvu. Nedělám nic. Mám pokoj.“

Navrhl jsem jí, aby se mnou šla na večeři. Neměla chuť, tvrdila, že její bytná vaří dobře. Nedůvěřivě jsem se zadíval na poněkud ušmudlanou, zrzavou bytnou. Vypadala tak na karbanátky, vídeňské párky a konzervovanou zeleninu.

„Vejce jsou čerstvá,“ řekla Carmen a ukázala na slepice. „Dělá báječné amolety!“

Podařilo se mi ji přemluvit, aby se mnou pojedla v Brown Derby. „Prý se to tam filmovými hvězdami jen hemží,“ řekl jsem, abych ji nalákal.

„Protože musí jít jíst všichni ve stejnou dobu.“

Počkal jsem, až se Carmen oblékne. Měla chůzi, jako by celý život nosila na hlavě koše, biblicky vznešenou a nenucenou. Nechápal jsem Kahna, nechápal jsem, že už si ji dávno nevzal a neodjel s ní k Eskymákům jako obchodní zástupce s rádii — Eskymáci, jak jsem se někde dočetl, mají rádi jiný typ.

Když taxík zastavil před Brown Derby, začal jsem mít výčitky svědomí. Viděl jsem, jak lidé v oblecích ze surového hedvábí tuhli, když Carmen spatřili. „Okamžik,“ řekl jsem. „Podívám se, jestli je tam nějaké místo.“

Carmen zůstala venku. V Brown Derby bylo plno svůdců, ale ještě tam bylo pár volných stolů. „Všechno obsazeno,“ řekl jsem, když jsem zase vyšel ven. „Bohužel. Byla byste proti tomu, kdybychom si zašli do nějakého menšího podniku?“

„Ani dost málo. Dokonce budu radši.“

Zašli jsme do restaurantu, který byl malý, tmavý a prázdný.

„Jak se vám líbí v Hollywoodu, Carmen?“ zeptal jsem se. „Není to tu nudnější než v New Yorku?“

Pozvedla kouzelné oči. „Ještě jsem o tom nepřemýšlela.“

„Mně se to tu zdá ohavné a otravné,“ lhal jsem. „Už se těším, až se vrátím.“

„To záleží na tom, jak se tu člověk cítí. V New Yorku jsem neměla nikoho, s kým bych se byla mohla opravdu spřátelit. Tady mám bytnou. Báječně si rozumíme. Povídáme si o všem možném. A taky mám ráda slepice. Nejsou vůbec tak pitomé, jak si většina lidí myslí. V New Yorku jsem nikdy neviděla živou slepici. Tady už je znám jmény, a když je zavolám, tak přijdou. A ty pomeranče! Není to úžasné, když si je můžu utrhnout přímo ze stromu a rovnou si je sníst?“

Náhle jsem pochopil, co k ní Kahna tak poutá. Nebyla to jen její prostota a dráždivý půvab, jakým působily nepředvídatelné cesty čiré stupidity na tak aktivního intelektuála, jakým byl Kahn, u něhož akce a intelekt byly nerozlučně spjaty; Carmen představovala jednu z nejvzácnějších směsic, jakou jsem kdy viděl. Kromě toho to byla — což si Kahn asi neuvědomoval — nespoutaná bezstarostnost a nespoutaný mír Carmenina nevinného světa, který ovšem nemohl být tak nevinný právě proto, že nebylo možné představit si ho v takovém těle. Člověk si dokázal představit klid a mír na idylické louce s chudobkami a petrklíči na svahu vyhaslé sopky, ne však mezi kávě holdujícími Sasy, hulákajícími v nějakém Zapadákově.

„Jak jste zjistil mou adresu?“ zeptala se Carmen, okusujíc kuřecí stehno.

„Kahn mi psal. Vám ne?“

„Ale jo,“ řekla Carmen, neustále žvýkajíc. „Nikdy nevím, co bych mu měla napsat. Je to tak složité.“

„Napište mu něco o těch vašich slepicích.“

„Tomu nerozumí.“

„Já bych se o to jednou klidně pokusil. Nebo mu napište o čemkoli jiném. Určitě bude mít radost, když o vás něco uslyší.“

Zavrtěla hlavou. „S mou bytnou by to šlo daleko líp. Ale s Kahnem je to těžké. Nikdy mu nerozumím.“

„A jak to vypadá s filmováním, Carmen?“

„Skvěle. Dostávám plat a nemusím nic dělat. Sto dolarů týdně! Kde to dostanete? U Vriesländera jsem dostávala šedesát a musela jsem dělat celý den. Kromě toho na mě ten nervózní ďábel v jednom kuse křičel, když jsem na něco zapomněla. A paní Vriesländerová mě nenáviděla. Kdepak, mně se tady líbí.“

„A co Kahn?” řekl jsem po krátkém přemýšlení, i když už jsem

věděl, že je to zbytečné.

„Kahn? Ten mě nepotřebuje.“

„Třeba přece.“

„K čemu? Abych jedla zmrzliny a čučela na ulici? Nikdy nevím, co si s ním mám povídat.“

„Přesto vás možná potřebuje, Carmen. Nechcete se vrátit?“

Podívala se na mě svýma tragickýma očima. „Zpátky k Vriesländerovi? Ten už má beztak nějakou novou sekretářku, kterou může týrat. To bych byla blázen! Ne, ne, já zůstanu tady, dokud bude studio tak hloupé, že mě bude platit za nic.“

Pohlédl jsem na ni. „Jak se vlastně jmenuje ten váš režisér?“ zeptal jsem se opatrně.

„Režisér? Silvio Coleman. Viděla jsem ho tu teprve jednou, na pět minut. Směšné, co?“

„To prý se tu stává dost často,“ řekl jsem, abych ji uklidnil. „Dokonce to tu bývá pravidlem.“

Přemýšlel jsem o Kahnově dopise. Znepokojil mě. Usínal jsem špatně a čekal jsem, že budu mít ty příšerné sny. Bál jsem se toho už v noci potom, co jsem viděl ty filmové esesáky, ale kupodivu nezdálo se mi nic a tu noc jsem spal klidně. Teď jsem uvažoval o tom, jestli to nebylo způsobeno tím, že prudký počáteční úlek se rychle rozplynul, když jsem si uvědomil, že je to jen zkouška ve filmu, a nakonec z něho zůstalo jen zahanbení nad tím, že jsem na ty esesáky reagoval tak hystericky. Přemýšlel jsem o šoku, o němž psal Kahn. Té noci jsem si říkal, že bych neměl reagovat tak prudce, jinak že si nezachovám dostatek sil, které budu potřebovat později, až na mě dolehne skutečnost. Možná že to tady v Hollywoodu byla cesta k tomu, jak si na to zvyknout. Možná že bych si na to dokonce dokázal zvyknout tak, že by ve mně menší šoky, které by ještě přišly, vyvolaly jakousi antireakci právě proto, že by se rázem rozplynuly ve směšnosti. Musím si dát pozor, aby se ze mne nestala hysterická ruina, která by se už při pouhém pohledu na uniformu rozklepala strachy. Tohle jsem si říkal časně ráno, když jsem se v pyžamu potuloval kolem bazénu pod šelestícími palmami a vysokým, cizím nebem, a připadalo mi to sice jako svérázné a zvláštní, ale snad přece jen účinné řešení.

Tannenbaum přišel v poledne. „Co jste vůbec cítil, když jste poprvé hrál ve filmu, v němž vystupovali nacisti?“ zeptal jsem se.

„Nemohl jsem v noci spát. Ale pak jsem si na to zvykl. Je to nejjednodušší.“

„Ano,“ řekl jsem. „To je.“

„Něco jiného by bylo, kdybych hrál v nějakém profašistickém filmu, což je ovšem vyloučeno. Myslím, že něco takového se potom, co je o těch sviních známo, už ani nemůže stát.“ Tannenbaum si načechral v kapsičce sportovního saka kapesník s červeným okrajem. „Holt mluvil dnes ráno se Silversem. Nemá nic proti tomu, když u nás budete dopoledne pracovat jako odborný poradce. Říká, že vás potřebuje hlavně odpoledne a večer.“

„To už mě Holt od Silverse odkoupil?“ zeptal jsem se. „Tohleto se prý v Hollywoodu dělá s hvězdami?“

„Ale ne. Jenom se informoval, protože vás naléhavě potřebuje. Nemáme tady v Hollywoodu nikoho, kdo byl v koncentračním táboře jako vy.“

Trhl jsem sebou. „Neprodal mu Silvers za to svolení nějaký obraz?“

„To nevím. Holt se byl včera podívat na Silversovy obrazy. Moc se mu líbily.“

V poledním žáru jsem viděl, jak Holt v zelených plátěných kalhotách už krouží kolem bazénu. K zeleným plátěnkám měl pestrobarevnou havajskou košili, potištěnou scenériemi z jižních moří. Už zdálky mával rukama.

„Haló, Roberte!“

„Haló, pane Holte.“

Poklepal mi na rameno — gesto, které jsem z duše nenáviděl.

„Ještě se zlobíte kvůli těm kresbičkám? Však to dáme zase do pořádku.“

Nechal jsem ho chvíli mluvit. Pak konečně přešel k věci. Chtěl, abych si přečetl scénář a upozornil na chyby a kromě toho abych fungoval jako jakýsi kostýmový a dějový poradce, aby v tom nebyly nějaké nesmysly. „To jsou dva různé úkoly,“ řekl jsem. „Co se stane, bude-li scénář špatný?“

„Tak ho přepíšeme. Ale nejdřív se na něj koukněte.“ Holt se mírně potil. „Ale musí to být rychle. Zítra chceme začít točit důležitější scény. Mohl byste se na ten rukopis mrknout ještě dnes?“

Neodpověděl jsem. Holt vytáhl z aktovky balík. „Sto třicet stránek,“ řekl. „Dvě hodinky práce.“

Podíval jsem se na žlutou knížku. Byl jsem opravdu na vahách, ale pak to se mnou trhlo. „Pět set dolarů,“ řekl Holt. „Za posouzení několika stránek.“

„To je moc fair,“ vmísil se Tannenbaum.

„Dva tisíce,“ řekl jsem. Když už jsem se prodával, chtěl jsem si z toho aspoň poplatit všechny dluhy a ještě dát něco stranou.

Holt se div nerozbrečel. „Vyloučeno,“ prohlásil.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Jsem radši. Věřte mi, že si na tu dobu nerad vzpomínám.“

„Tisíc,“ odpověděl Holt. „Že jste to vy.“

„Dva tisíce. Co je to pro někoho, kdo má sbírku impresionistů?“

„To bylo unfair,“ řekl Holt. „Neplatím já, ale studio.“

„Tím spíš.“

„Patnáct set,“ prohlásil Holt, skřípaje zuby. „A tři stovky dolarů týdně jako poradce.“

„Dobrá,“ řekl jsem. „A auto, po celou tu dobu, co budu dělat poradce. A navíc s podmínkou, že odpoledne budu mít volno.“

„Hergot, to je ale smlouva!“ ulevil si Tannenbaum. „Jako pro nějakou hvězdu!“

Holt to přešel. Věděl, že už jsem mezitím získal přehled o tom, kolik vydělávají hvězdy. „Dobrá, Roberte,“ řekl mužně. „Scénář tu nechám a hned se pusťte do práce. Spěchá to!“

„Začnu hned, jakmile dostanu na ruku zálohu tisíc dolarů, Joe,“ odvětil jsem srdečně.

„Budete-li k dispozici jen na půl dne, musím vám přirozeně snížit plat,“ řekl Silvers. „Řekněme o polovic. To je fair, ne?“

„Tenhle výraz fair jsem dnes slyšel už několikrát,“ odpověděl jsem. „Pokaždé když byl nejméně vhodný.“

Silvers vytáhl nohy na bledě modrou pohovku. „Myslím, že moje nabídka je nejenom fairová, ale dokonce ženerózní. Dávám vám možnost, abyste si v líném povolání vydělal moře peněz. Místo abych vás propustil, spokojuju se s tím, že u mne budete pracovat jen občas. Měl byste mi být vděčný.“

„To bohužel nejsem,“ řekl jsem. „Radši mě propusťte.“

„Jestli chcete, můžeme uzavřít pružnou smlouvu na následující bázi: Nižší plat a k tomu podíl na zisku.“

Silvers si mě prohlížel jako nějaký vzácný hmyz. „Vy tak máte představu o prodeji!“ řekl pohrdavě. „Umřel byste hlady, kdybyste byl odkázán jen na prémie.“ Vždycky ho mátlo, když někdo nechtěl věřit, že k prodávání obrazů je třeba božské geniality. „Dělám pro vás všecko, aby vás vzali někde u filmu, a vy…“

„Pane Silversi,“ přerušil jsem ho klidně. „Tohle si ušetřme. Nechcete přece prodávat mně, ale mému zákazníkovi Holtovi. Souhlasím, abyste Holtovi celou tu věc servíroval jako velkou úsluhu, a nepochybuji, že bude dál vděčně kupovat. Ale já sám bych byl nerad nucen k nějaké vděčnosti, když vděčný byste měl být spíš vy. Jsem rád, že jste mě naučil, že nejkrásnější cíl zdatného obchodníka spočívá v tom, nejenom sedřít ze zákazníka kůži, ale ještě ho přimět k vděčnosti. V tom jste veliký mistr, ale mě toho laskavě ušetřte.“

Silversův obličej náhle vypadal poněkud pomačkaně. Jako by rázem zestárl o dvacet let. „Tak?“ řekl tiše, „já vás mám šetřit? A co já mám ze života? Vy pořádáte koktajlové večírky za mé peníze, jste o pětadvacet let mladší a já tu tvrdnu v tomhle hotelu a čekám na zákazníky jako starý pavouk. Vychovávám vás jako syna, a vy jste hned vzteky bez sebe, sotvaže si do vás trochu zareju. Copak si už nemůžu užít ani trochu legrace?“

Ostře jsem se na něho podíval. Znal jsem ten jeho starý trik s umíráním, churavěním a tvrzením, že nikdo si nemůže vzít s sebou na onen svět ani ten sebemenší obrázek. To je pak opravdu lepší prodávat je sympatickým zákazníkům tady na zemi, dokonce i s prodělkem, dokud tu člověk ještě je — i když ne nadlouho. Jednou jsem Silversovi sám aranžoval lahvičky s léky, když se unavený a bledý (tu bledost mu pečlivě vykouzlila svými líčidly jeho věrná žena) uložil v modrém županu do postele, aby jednomu petrolejářskému milionáři z Texasu „s prodělkem“ střelil strašlivý kýč, na kterém byl obrovský mrtvý žokej a jeho kůň. Zjistil jsem, že Silvers si vyměnil svůj obligátní červený župan za modrý proto, že modrá barva chorobnou bledost ještě víc zdůrazňovala. Dvakrát jsem přerušil jednání, když jsem Silversovi přinášel lék, který musel brát a jímž byla vodka — taky tableta nuance byla ode mne, že jsem mu místo whisky, kterou si naplánoval, naservíroval vodku. Vodka totiž nebyla cítit, kdežto whisky by byl onen Texasan snadno ucítil už na dvacet metrů. Silvers mi nakonec skomírajícím hlasem nadiktoval kupní smlouvu, na níž vydělal dvacet tisíc dolarů. Když jsem tu částku uslyšel, v němém protestu jsem vyvalil oči a pak odevzdaně zavrtěl hlavou. Znal jsem všechny tyhle Silversovy fígle, v nichž byl nevyčerpatelný a které nazýval uměleckým zamlžováním; ale tenhle nový, omrzelý rys jsem ještě neznal, ani onen nefalšovaný příznak vyčerpanosti v jeho tváři.

„Nesvědčí vám podnebí?“ zeptal jsem se.

„Podnebí! Zmírám nudou! Jen si představte,“ řekl, „samou nudou pozvu jednu holku, s kterou jsem se seznámil u bazénu — takovou blonďatou, hezoučkou devatenáctiletou číču, pokud jde o věk, tak to se tu musíte mít moc na pozoru, protože ti zajíčci tvrdí, že už jsou plnoleté, a za dveřmi číhá matka, aby vás vydírala — tedy jednu takovou pozvu, aby se mnou šla na večeři, a ona jde.

Objednáme si šampus, krevety a báječnou omáčku, svíčkovou pečeni, všecko už nachystané tady nahoře v rozkošné kuchyňce s jídelnou. Veselíme se, já aspoň na chvíli zapomenu na svůj bezútěšný život, jdeme do ložnice, a co se nestane?“

„Začne křičet z okna, že ji chcete znásilnit. Policie, policie!“

Silvers se na okamžik překvapeně zamyslel. „To se stává?“

„Můj soused Scott mi říkal, že to je tady ten nejjednodušší trik, jak přijít k penězům.“

„Podívejme. Ne, to se nestalo. Bohužel ne. Bylo to vlastně mnohem horší.“

„Určitě chtěla prachy. Pro lidi, kteří jsou zvyklí, že jsou milováni pro sebe samé, je něco takového vždycky deprimující,“ řekl jsem zlomyslně. „Sto dolarů?“

„Něco horšího.“

„Tisíc? No to je ovšem drzost.“

Silvers mávl rukou. „Něco chtěla, ale to to nebylo.“ Zvedl se ze své bledě modré pohovky a s vyceněnými zuby a naježenými vousy napodobil vysokým dětským hláskem: „Copak mi dáš, když ti vlezu do postýlky…?“ a pak vybuchl: „Daddy!“

Sledoval jsem s obdivem jeho výstup, který byl s tím ceněním zubů skoro akrobatický. „Daddy!“ řekl jsem. „Ale to je jako my v Evropě říkáme taťulo. Těžká rána, když je člověku přes padesát. Jenže tady to moc neznamená. Tady se říká daddy i třicetiletým, cítíte-li k nim sympatie, tak jako devadesátiletým stařenkám se říká darling nebo giri. Amerika jako mladá země zbožňuje mládí.“

Silvers mi naslouchal jako člověk s průstřelem břicha, volající o vodu. Pak zavrtěl hlavou. „Bohužel to bylo jinak. Nafackoval bych si, že jsem nedržel zobák, ale copak obchodník vydrží mlčet? V rozčilení jsem se zeptal, co tím myslí. Chápejte, chtěl jsem samozřejmě zaplatit, dokonce štědře, tím jsem znám, jen jsem byl vyjevený tím slovem daddy. Znělo mi jako dědoušku. Ona si ale myslela, že chci dělat s placením drahoty a plechovým, mečivým hláskem panenek řekla, když prý šla s takovým starým chlapem hajinkat — tak to řekla — musí z toho přece taky něco vyrazit. U Bullocka Wiishira prý viděla plášť z pravé velbloudí srsti, a že by tedy…“

„Co jste udělal?“ zeptal jsem se se zájmem. Výraz plechově mečivý hlas panenek se mi docela zamlouval.

Silvers rozhodil ruce.

„To, co v takové situaci udělá gentleman. Zaplatil jsem a vyhodil ji.“

„Plnou cenu?“

„Co jsem zrovna měl v kapse.“

„Bolestivé, ale pochopitelné.“

„Vůbec mi nerozumíte,“ řekl Silvers nakvašeně. „Byl to psychický, šok, ne finanční. Šok z toho, že mě ta malá rajda pokládala za starého kozla! Ale copak vy to můžete chápat? Jste ten nejnecitelnější netvor, jakého znám.“

„To máte pravdu. Existují totiž věci, které jsou schopni pochopit jen lidé stejného věku — například stáří. A čím je člověk starší, tím větší tu existují rozdíly. Osmdesátiletí se dívají na osmasedmdesátileté jako na holobrádky a smrkáče. Podivuhodný úkaz.“

„Podivuhodný úkaz! To je všecko, co mi na to umíte říct?“

„Přirozeně,“ řekl jsem obezřetně. „Přece nečekáte, že budu brát tenhle nesmysl vážně, pane Silversi.“

Chtěl vyletět, pak v jeho očích, očích obchodníka s uměleckými díly, vzplála jiskřička naděje, tak jako by profesor Max Friedländer prohlásil, že Silversův pochybný Dieter de Hooch je pravý.

„Směšné, jde-li o člověka, jako jste vy,“ pokračoval jsem.

Zamyslel se nad tím. „Ale co když si na to příště zase vzpomenu? Přirozeným důsledkem by měla být impotence. Už tentokrát mi bylo, jako by mi někdo vylil kýbl ledové vody…“ Zarazil se.

„.. .na hlavu,“ dodal jsem.

„Ne, jinam,“ opravil mě ostýchavě. „Co si mám počít s takovýmhle strachem v šíji?“

„Existují dvě školy,“ řekl jsem po chvíli. „Jedna říká: Zpanákovat se a pak hurá na to — ale má tu nevýhodu, že spousta lidí, když se zpanákuje, bývá impotentní, takže je to dvojnásobné riziko. Ta druhá, to je stará taktika automobilových závodníků po havárii — okamžitě přelézt na druhý vůz a frčet dál, takže na šok není čas.“

„Já už jeden šok měl!“

„To si namlouváte, pane Silversi. Vaše fantazie si jen tak pohrála s myšlenkou pravděpodobného šoku, nic víc.“

Kolem vousů se mu kmitlo cosi jako vděčnost. „Myslíte?“

„Docela určitě.“

Očividně pookřál. „Zvláštní,“ poznamenal po chvíli, „jak se všechno může najednou stát zbytečným, úspěch, postavení, peníze, jediným pitomým slovíčkem nějaké žáby! Jako by celý svět byl potají komunistický.“

„Cože?“

„Myslím, jako by si byli v posledním slova smyslu všichni rovni — nikdo neunikne.“

„Jo, vy to myslíte takhle,“ řekl jsem. „Čas je komunistický, neptá se na peníze, ani na postavení, prostě jen sčítá den ke dni a rok k roku a je úplně jedno, jestli jste světec nebo svině. Krásná myšlenka, pane Silversi, i když ne tak docela nová.“

„Pro obchodníka s antikvitami je nepřípustné mít docela nové myšlenky.“ Silvers se ušklíbl. Už byl zase na koni. „Myslím, že nikdo nevěří, že jednou zestárne. Ví to, ale nevěří tomu.“

„Věříte tomu teď? Jak to bude s tím mým propuštěním?“

„Nechme to, jak to je. Stačí, když budete k dispozici jen večer.“

„S placením přesčasových hodin po sedmé?“

„Ne, za normální plat. Žádné přesčasy! Momentálně vyděláváte víc než já.“

„Vidím, že jste šok ve zdraví přestál, pane Silversi. Dokonale.“

XXVI.

Scénář jsem studoval několik hodin. Třetina situací byla nemožná; ze zbytku šlo použít polovičku. Upravoval jsem to do jedné v noci. Část scén byla napsána podle osvědčeného schématu kovbojek a westernů, podle toho nejvulgárnějšího a nejkrutějšího, o tom nebylo pochyb. Ale v porovnání s tím, co se skutečně dělo v Německu, působily jako pouťová cukrová vata a nevinný ohňostroj proti plamenometům a byrokratickému vraždění. Tradiční situace westernů, kdy oba protivníci smějí vytáhnout kolty ve stejný okamžik, aby vypálili, byly tady zmodernizovány v jakousi gangsterskou morálku. Viděl jsem, že ani nejosvědčenější spisovatelé hororů neměli dostatek fantazie na to, co se skutečně dělo v třetí říši. Kupodivu mě to ani tolik nedeprimovalo, jak jsem se obával; prostoduchost toho všeho ve mně naopak zažehávala jiskru šibeničního humoru.

Scott naštěstí pořádal koktajlový večírek, který nebral konce. Sešel jsem dolů k bazénu, kde se právě odbýval. „Hotovo, Roberte?“ zeptal se Scott.

„Pro dnešek ano. Teď bych se rád něčeho napil.“

„Máme pravou ruskou vodku a všechny druhy whisky.“

„Whisky,“ řekl jsem. „Nechci se opít a jít už spát.“ Natáhl jsem se na lehátko a sklenici postavil vedle sebe na zem. Zavřel jsem oči a poslouchal hudbu z malého rádia, které si někdo přinesl. Byla to hezká melodie, jmenovala se Sunrise serenade. Opět jsem otevřel oči a zadíval jsem se do kalifornského nebe. Na chvíli jsem měl pocit, že plavu v měkkém, skleněném moři bez obzoru, bez hořejška a bez dolejška. Pak jsem vedle sebe uslyšel Holtův hlas. „To už je osm ráno?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne. Zaskočil jsem se jenom podívat, co děláte,“ řekl.

„Piju whisky. Ještě nějaký dotaz? Naše smlouva začíná až zítra ráno.“

„Četl jste scénář?“

Otočil jsem se a zadíval se do jeho ustarané, pomačkané tváře. Nechtěl jsem o tom mluvit; chtěl jsem zapomenout, co jsem přečetl. „Ráno,“ řekl jsem. „Ráno dostanete všechno. I moje připomínky.“

„Proč ne teď? Mohl bych už aspoň ráno připravit všechno, co budeme potřebovat. Ušetřili bychom tak půl dne. Spěchá to, Roberte.“

Bylo mi jasné, že se ho nezbavím. Opravdu, proč ne hned teď, pomyslel jsem si. Proč ne tady, uprostřed pití, vody a děvčat, pod klidným nočním nebem tohoto převráceného světa? Proč to nerozžvýkat tady na místě, místo abych si musel s břichem plným vzpomínek brát prášky na spaní? „Dobrá, Joe. Sedněme si trochu stranou.“

Za hodinu jsem Holtovi vysvětlil všechny nedostatky scénáře.

„Takové drobnosti jako nesprávné čepice, holínky, uniformy a označení hodností se dají rychle odstranit,“ řekl jsem. „Podstatnější však je atmosféra. Neměla by být melodramatická jako v nějakém westernu. Jeho melodrama je dětsky nevinné proti tomu, co se tam za oceánem skutečně děje.“

Holt chvíli otálel. Nakonec řekl: „Film musí zůstat obchodem.“

„Cože?“

„Studio investuje skoro milión dolarů. To znamená, že musíme víc než dva milióny utržit, než vyděláme první dolar. Lidi na to musí chodit.“

„No a?“

„To, co navrhujete, Roberte, nám nikdo neuvěří. Je to tak doopravdy?“

„Ještě horší. Daleko horší.“

Holt plivl do vody. „Nikdo nám to nebude věřit.“

Vstal jsem. Bolela mě hlava. Teď jsem toho měl skutečně dost.

„Pak toho nechte, Joe. Copak ta zpropadená ironie nikdy neskončí? Amerika válčí s Německem, a vy mi tu říkáte, že nám nikdo neuvěří, jak si Němci počínají.“

Holt sepjal ruce. „Já tomu věřím, Roberte. Ale studio tomu nebude věřit a obecenstvo taky ne. Na takový film, jaký navrhujete, nepřijde ani noha. Vždyť už sám námět je dost riskantní. Já se ho natočit nebojím, Roberte, musím však přesvědčit ty bonzy, co jim studio patří. Nejradši bych natočil dokumentární film, ale to by byl propadák. Studio chce mít melodramatický film.“

„Se svedenými děvčaty, mučenými hvězdami a se svatbou na konec, co?“

„To zrovna ne, ale s útěkem, bojem a se vzrušením.“ Přiloudal se k nám Scott. „Je vidět, že tu chybí alkohol.“ Na okraj bazénu postavil láhev whisky, láhev se sodou a dvě sklenky. „Stěhujeme se teď ke mně do kvartýru. Jestli budete mít hlad, přijďte. Máme chleba s máslem a studené kuře.“

Holt mě popadl za sako. „Ještě deset minut, Roberte. Jenom deset minut o tom nejnutnějším. Zbytek prohovoříme zítra.“

Z deseti minut byla hodina. Holt byl dokonalým prototypem Hollywoodu: byl to člověk, který by byl rád udělal něco dobrého, ale je ochoten spokojit se s horším, což vydával za hluboký umělecký problém, místo aby přiznal, že je to jen ubohý kompromis. „Musíte mi pomoct, Roberte,“ pravil. „Musíme své ideje prosazovat krok za krokem, ne naráz. Petit a petit!“

Tahle nemístná francouzská fráze mi ještě chyběla. Chvatně jsem Holta opustil a odešel do svého pokoje. Chvíli jsem ležel na posteli a hádal se sám se sebou. Pak jsem se rozhodl, že příští den zavolám Kahna, už jsem na to měl. Rozhodl jsem se, že taky zavolám Nataše; dosud jsem jí napsal jen dva krátké dopisy, a i to mi bylo zatěžko. Nataša nebyla z lidí, jimž se píší dlouhé dopisy. Byla ženou, které se telefonuje nebo telegrafuje. Když tu nebyla, nebylo co říkat. Byl tu pocit, ale málo slov. Když tu byla, bylo všechno v pořádku, nic nechybělo a všechno bylo vzrušující; když tu nebyla, bylo to jako polární zář na nebi, sice nádherné, ale tak vzdálené, jako by to k člověku ani nepatřilo. To byl vůbec nejsilnější pocit, který u ní člověk měl. Totiž pocit její fyzické přítomnosti, který pominul, jakmile byla pryč. Uvědomoval jsem si to už v New Yorku a tenkrát mě to podivuhodně uklidňovalo. Když vstoupila do dveří, nebo stačilo, abych uslyšel její hlas, všechno bylo přítomno.

Jak jsem o tom přemýšlel, napadlo mě, že bych jí mohl zatelefonovat. S New Yorkem tu byl časový rozdíl tří hodin. Ohlásil jsem hovor a najednou jsem si uvědomil, že hořím nedočkavostí.

Ohlásila se.

Její hlas zněl z převeliké dálky. „Natašo,“ řekl jsem, „tady Robert.“

„Kdo?“

„Robert.“

„Robert? Kde jsi? V New Yorku?“

„V Hollywoodu.“

„V Hollywoodu?“

„Ano, Natašo. Copak jsi to zapomněla? Co je s tebou?“

„Spala jsem.“

„Spala? Tak brzo?“

„Ale vždyť je půlnoc. Probudil jsi mě. Co je? Přijedeš?“

Zatraceně, pomyslel jsem si. Stará chyba. Spletl jsem si časový rozdíl. „Spi dál, Natašo. Zítra tě zavolám znova.“

„Fajn. Přijedeš?“

„Ještě ne. Zítra ti všecko vysvětlím. Spi dál.“

„Dobrá.“

Mám špatný den, napadlo mě. Neměl jsem ji volat. Neměl jsem dělat víc věcí. Měl jsem na sebe vztek. Do čeho jsem se to pustil? Co je mi do Holta? Ale co se mi může stát? Chvíli jsem počkal a pak jsem zavolal Kahnovi. Tentokrát jsem se nedopustil chyby jako u Nataši. Kahn měl lehké spaní.

Okamžitě se ohlásil. „Co se děje, Roberte? Proč voláte?“

Nikdo z nás si zatím ještě nezvykl telefonovat jako Američani, telefonát na velkou vzdálenost stále ještě znamenal nějakou krizi nebo neštěstí. „Stalo se něco Carmen?“ ptal se.

„Ne nic. Viděl jsem ji. Zdá se, že by tu chtěla zůstat.“

Okamžik čekal. „Snad si to ještě rozmyslí. Ještě tam není dlouho. Má tam někoho?“

„Myslím, že ne. Nanejvýš bytnou, u které bydlí. Jinak, myslím, že sotva někoho zná.“

Zasmál se.

„A co vy? Kdy se vrátíte?“

Vyprávěl jsem mu tu záležitost s Holtem. „Co o tom soudíte?“ zeptal jsem se ho.

„Dělejte to. Přece nemáte morální zábrany. To by bylo směšné. Nebo že by vám v tom bránila láska k vlasti?“

„To ne.“ Najednou mi nebylo jasné, proč jsem ho vůbec volal. „Myslel jsem na váš dopis.“

„Vydržet, to je všechno,“ řekl. „Jak to uděláte, je vaše věc. Myslím, že je dobré, že se tímto komplexem zabýváte — tak jaksi nanečisto a bez velkého nebezpečí — jednou v budoucnu nás to čeká všechny a pak to bude vážné doopravdy. Tohle je velké nebezpečí, které nás ještě čeká. Berte to jako trénink. Vždyť toho můžete kdykoli nechat, když vám to poleze moc na nervy. Tady to ještě jde —ale později, tam na druhé straně, to už nepůjde. Dívejte se na to jako na jakési otužování, chcete-li. Nemám pravdu?“

„Přesně tak jsem to chtěl slyšet.“

„Dobrá.“ Zasmál se. „Nenechte se Hollywoodem vyvést z míry, Roberte. V New Yorku byste se mě na tohle neptal. Tady by to bylo úplně samozřejmé. Hollywood si vymýšlí pošetilá etická měřítka, protože sám je zkorumpovaný. Nenalepte na to. Zachovat si jasnou hlavu je i v New Yorku fuška. Však jste to viděl u Gräfenheima. Jeho sebevražda byla zbytečná, byla to slabost. Nikdy by už neuměl se svou ženou žít.“

„Jak se vede Betty?“

„Betty bojuje. Chce přežít válku. Žádný lékař by jí nedovedl předepsat nic lepšího. Stal se z vás milionář, že si můžete dovolit transkontinentální telefonické hovory?“

„Ještě ne.“

Ještě chvíli jsem zůstal ve svém pokoji. Dveře byly otevřené a tak jsem viděl kousek noci, kousek osvětleného bazénu a horní část palmy, která v nočním větru osaměle šelestila, jako by si povídala. Přemýšlel jsem o Nataše a Kahnovi a o tom, co Kahn říkal: Že ta nejtěžší část našeho cikánského života teprve přijde, až si uvědomíme, že ve skutečnosti nepatříme nikam. Zatím nás ještě udržovala v jednom jediném směru jako nějaké magnetické pole iluze, že se všechno změní, až válka skončí. A tahle iluze se rozprskne, až to skutečně dojde tak daleko. Teprve pak započne opravdové vandrování.

Byla to podivná noc. Ještě přišel Scott a chtěl vidět Renoirovu kresbu, načrtnutou červenou rudkou, kterou jsem si přinesl od Silverse. Že byl jaksepatří pod parou, bylo vidět podle toho, jak tvrdošíjně prosazoval svou vůli. „Nikdy by mě nenapadlo, že bych mohl mít Renoira,“ přiznával. „Ještě před dvěma roky jsem měl hluboko do kapsy. Teď mi tableta myšlenka bzučí v hlavě jako včela. Mít Renoira! Musím ho mít! Ještě dnes v noci!“

Sundal jsem kresbu ze zdi a podal mu ji. „Tady je, Scotte.“

Vzal obraz jako monstranci. „Tohleto namaloval on sám,“ řekl. „Vlastní rukou. A teď je to moje! Chudého kluka z lowa City, ze čtvrti chudiny. Na to se musíme napít! U mě, Roberte. S obrazem na zdi. Hned si ho pověsím.“

V jeho pokoji to vypadalo jako po bitvě; všude se válely sklenky, láhve a talíře, na nichž se kroutily oschlé obložené chlebíčky a plátky šunky. Scott sundal ze zdi fotografii Rodolfa Valentina coby šejka. „Jak se tam ten Renoir vyjímá? Jako reklama na whisky?“

„Vyjímá se tu líp než u leckterého milionáře. U nich je jenom reklamou jejich ješitnosti.“

Zůstal jsem u Scotta asi hodinu a poslouchal jeho životopis tak dlouho, dokud nezačal podřimovat. Byl přesvědčený, že měl hrozné mládí, protože byl chudý a musel prodávat noviny, mýt nádobí a snášet všelijaká drobná příkoří, než se přece jen vyšvihl. Poslouchal jsem ho bez sarkasmu, ale nesrovnával jsem jeho život se svým. Nakonec na něj šlo spaní a vyplnil mi šek. „Že budu jednou vyplňovat šek na Renoira!“ mumlal. „Člověku to přímo nahání strach!“

Vrátil jsem se do svého pokoje. Kolem lampy poletoval hmyz s průhlednými, zelenými křídly. Chvíli jsem ho pozoroval; jako by ho vytepal zlatotepec z tenoučkého drátu, nepochopitelné umělecké dílo křehkosti a života; užuž se chystal bezohledně upálit jako indická vdova. Vzal jsem ho a vynesl do chladné noci, aby se zachránil. Za chvilečku byl v pokoji znovu. Viděl jsem, že buď musím spát, nebo ten droboulinký život zničím. Marně jsem se pokoušel usnout. Když jsem opět otevřel oči, uviděl jsem, že ve dveřích kdosi stojí. Sáhl jsem po lampičce, abych se měl čím bránit. Ve dveřích stálo mladé děvče v pomačkaných šatech. „Ach, promiňte,“ řekla s tvrdým přízvukem. „Můžu dál?“

Pokročila do pokoje- „Jste si jistá, že jste ve správném pokoji?“ zeptal jsem se.

Usmála se. „V tuhle dobu je to přece skoro jedno, ne? Usnula jsem venku. Byla jsem moc utahaná.“

„Byla jste na Scottově večírku?“

„Nevím, jestli se jmenoval Scott. Někdo mě vzal s sebou. Ale teď už jsou všichni pryč. Musím tu počkat do rána. A u vás jsem viděla ještě světlo. Mohla bych si tu třeba sednout na židli. Venku je vlhko, od rosy.“

„Vy nejste Američanka?“ zeptal jsem se idiotsky.

„Mexičanka. Z Guadalajary. Nemohla bych tu zůstat, než pojede autobus?“

„Můžu vám dát své pyžamo,“ řekl jsem. „A přikrývku. Na pohovku se docela dobře vejdete. Naproti je koupelna. Můžete se tam převléknout. Máte mokré šaty. Přehoďte si je přes židli, aby vám uschly.“

Vrhla na mě pohled. „Vy to s ženskými umíte, viďte?“

„Ne. Jsem jenom prakticky založený člověk. Taky se můžete vykoupat v horké vodě, jestli je vám zima. Tady nebudete nikoho rušit.“

„Srdečný dík. Budu tichá jako myš.“

Prošla pokojem. Byla velmi drobná, měla černé vlasy a štíhlé nohy a bezděčně mi připomněla onen hmyz s průsvitnými křídly. Rozhlédl jsem se, jestli snad zase nepřiletěl, ale nikde jsem ho neviděl. Místo něho ke mně přilétl jiný, bez mnoha slov, jako by to byla ta nejsamozřejmější věc na světě. Snad i byla. Naslouchal jsem crčení vody v koupelně s podivným pohnutím. Tenhle pocit ve mně vyvolávalo všechno, co bylo samozřejmé. Už jsem si přivykl na výjimečnosti tolik a tak děsivé, že klid něčeho samozřejmého se stával dobrodružstvím. Přesto, nebo snad právě proto, jsem schoval šek, který mi dal Scott a který jsem chtěl odpoledne odevzdat Silversovi, mezi knihy. Člověk nemá nikdy osud příliš pokoušet. Probudil jsem se dost pozdě. Dívka už v pokoji nebyla. Na ubrousku jsem našel otisk jejích nalíčených rtů. Patrně jej tu nechala jako němý pozdrav. Hledal jsem šek. Byl na místě. Nic nechybělo. Nemohl jsem si vzpomenout, jestli jsem se s tím děvčetem nevyspal. Jen jsem si pamatoval, že v jednu chvíli stála u mé postele a měl jsem takový dojem, že jsem viděl její nahé tělo a cítil, jak je hladké; ale nebyl jsem si jist, jestli došlo k něčemu víc.

Jel jsem do studia. Bylo už deset, ale říkal jsem si, že večer jsem s Holtem strávil dvě hodiny a ty že si můžu odečíst. Holt se mnou hned začal probírat scénu, kterou právě točil. Už venku jsem slyšel Horst-Wessel-Lied. Holt chtěl vědět, jestli ji má nechat zpívat anglicky, nebo německy. Navrhl jsem mu německy. Obával se, jestli nebude následující anglický text působit divně. Vyzkoušeli jsme obě možnosti. Zjistil jsem, že anglicky mluvící esesáci na mě mají zvláštní účinek. Rozptylovali šok, který se probouzel. To už byla skutečnost, kterou imitovali, v té chvíli to bylo pouhé divadlo, inscenované v cizím jazyce.

Odpoledne jsem přinesl Silversovi Scottův šek. „Tu druhou kresbu jste neprodal?“ zeptal se.

„Vidíte, ne?“ odvětil jsem namíchaně. „Jinak by byl šek dvakrát tak vysoký.“

„Měl jste radši prodat tu druhou. Kresba červenou rudkou byla cennější. Návnada, jak prodat obě dohromady.“

Mlčel jsem. Jen jsem se na něj díval. V duchu jsem se ptal, jestli vůbec už kdy v životě dovedl myslet tak, aby do toho nepletl ty své triky. Pravděpodobně se i před svou smrtí ještě uchýlí k nějakému fíglu, i když bude vědět, že mu to nebude nic platné.

„Večer jsme pozvaní,“ řekl nakonec. „Na desátou.“

„Na večeři?“

„Ne, až po. Večeři jsem odmítl. Jedeme do Wellerovy vily.“

„Jako co?“ zeptal jsem se. „Jako asistent Louvru nebo jako belgický kunsthistorik?“

„Jako asistent Louvru. Ale ještě předtím tam musíte dovézt tohoto Gauguina. Nejlíp hned. Budete-li moct, tak ho zavěste. Tak působí líp. Spoléhám na vás, že to svedete. Obrazy pověšené na zdi se prodávají mnohem snáz, než když stojí na židli nebo na zemi. Můžete si vzít taxík.“

„Nepotřebuji,“ odmítl jsem pyšně. „Mám vůz.“

„Cože?“

„Mám ho k dispozici od studia.“ Zamlčel jsem, že je to stařičká fordka. Dočasně mi to propůjčovalo nad Silversem převahu. Jenže v půl desáté navrhl, abychom jeli do Wellerovy vily mým vozem, a když vůz spatřil, začal couvat a chtěl zatelefonovat pro cadillac. Přemluvil jsem ho, abychom přece jen jeli mou fordkou, že při prvním prodeji to bude lepší. Udělá to serióznější dojem. Cadillaky a rolls-roycy se to tu beztak jen hemží. To má každá filmová hvězdička; ale fordka bude v tomhle státě, kde se každý jenom vytahuje, senzací v dobrém slova smyslu. „A to je to, co chci,“ prohlásil Silvers, který trpěl zvykem všech nejistých lidí, že vždycky musí mít pravdu. „Chtěl jsem si najmout stařičkého ojetého cadillaka, jenže ford je koneckonců skoro totéž.“

Přišli jsme právě na soukromé promítání, které bývá v Hollywoodu po skončení večeře obvyklé. Vždycky se promítaly ty filmy, u jejichž producentů byl člověk právě hostem. Bavil jsem se pohledem na Silverse, který byl nádherným obrazem netrpělivosti a zdvořilosti. Měl smoking a motýlka, já modrý oblek. Bylo tam víc modrých obleků než smokingů. Silvers měl pocit, že je „overdressed“. Nejradši by se byl vrátil a převlékl se. Samozřejmě, že mě činil odpovědným za to, že jsem ho neinformoval. Přitom jsem tam odpoledne viděl jen jednoho sluhu a starou Wellerovu matku.

Trvalo to dvě hodiny, než se opět rozsvítilo. K svému údivu jsem mezi hosty objevil Holta a Tannenbauma. „Jak to, že jsme všichni na stejném večírku? Takhle to chodí v Hollywoodu vždycky?“

„Ale Roberte,“ řekl Holt vyčítavě. „Vždyť Weller je náš šéf! Jeho studio přece točí náš film. To jste nevěděl?“

„Ne. Jak taky.“

„Vy jste prostě šťastný člověk. Hned mu řeknu, že jste tady. Jistě si s vámi bude chtít promluvit.“

„Jsem tu se Silversem. Za jiným účelem.“

„To si umím představit. Už jsem toho vymóděného opičáka viděl. Proč jste nepřišel na večeři? Byl nadívaný krocan. Lahůdka. Tady se to jí na sklonku podzimu. Jakási vánoční krůta podle evropských představ.“

„Můj šéf neměl čas jít na večeři.“

„Váš šéf nebyl na večeři pozván. Kdyby byl Weller věděl, že přijdete s ním, byl by vás určitě pozval. Ví, kdo jste. Informoval jsem ho.“

Na okamžik jsem vychutnával pomyšlení, že Silverse uvádím k Wellerovi vlastně já, a uvažoval jsem, jak se asi bude nakrucovat, aby mi dal nicméně najevo, že je něco víc. Pak jsem na to zapomněl a jen jsem si prohlížel hosty. Okamžitě mi bylo nápadné, jaká je tu spousta mladých, dobře vypadajících lidí. Zahlédl jsem několik filmových hrdinů, které jsem znal z westernů a dobrodružných filmů.

„Vím, co se chcete zeptat,“ řekl Holt. „Proč nejsou na frontě? Někteří nejsou zdraví, utrpěli úraz při ragby nebo tenise, jiní v práci, a jiní si myslí, že tu jsou nepostradatelní. Ale spousta jich je skutečně na frontě, často takoví, o nichž byste to ani nevěřil. Na to jste se chtěl zeptat, ne?“

„Ne. Chtěl jsem se zeptat, jestli se tu nekoná nějaký sraz lampasáků. Vždyť se to tu šaržemi jenom hemží!“

Holt se dal do smíchu. „To je naše hollywoodské důstojnictvo. Všichni se stali rovnou majory, plukovníky, námořními kapitány, viceadmirály, aniž sloužili. Kapitán, co ho támhle vidíte, nedoplul v životě dál než k Santa Monica, a tamten admirál vlastní ve Washingtonu báječně vypolštářované křeslo. Všichni filmoví producenti, režiséři a agenti, kteří se zabydleli v Armádním filmu mají důstojnickou hodnost. Míň než major tu nikdo není.“

„Vy jste majorem?“

„Mám srdeční vadu a točím antinacistické filmy. K smíchu,

„Vůbec ne. Všude na světě je to stejné. Mám za to, že i v Německu. Bojovníky nevidíte. Jenom nebojovníky. Ulejváky v týlových službách a ty, co frontu nikdy neviděli. To se vás, Holte, netýká. Kolik je tu krásných lidí! Člověk si říká, že takhle má vypadat slavnostní večer.“

Zasmál se. „Jste v Hollywoodu. Kde jinde byste chtěl najít krásné lidi, když ne tady, kde každý může svůj zevnějšek draho prodat. Až na režiséry a producenty, přirozeně. Tady je náš šéf Weller!“

Přistoupil k nám malý mužík v uniformě plukovníka. V obličeji měl vrásky od smíchu a vypadal úplně nevojensky. Když uslyšel, že jsem zaměstnán u Holta, hned mě vzal stranou. Silvers jen valil oči; osaměle seděl na židli, odkud viděl na Gauguina, o kterého se jinak nikdo nestaral. Gauguin zářil jako kotouč jižního slunce nad pianem, kolem něhož, jak jsem se obával, se co nevidět nakupí obvyklí sboroví pěvci.

Měl jsem co dělat, abych se Wellera zbavil. Rázem jsem se stal čímsi, co bych byl nikdy nečekal, jakýmsi salonním lvem hrůzy. Weller mě s hrdým úsměvem prezentoval jako člověka, který seděl v koncentráku, a několik filmových hrdinů a děvčat s pletí zralých broskví se o mě začalo zajímat. Bylo mi to nepříjemné, až jsem se začal potit, a vrhal jsem na Holta vzteklé pohledy, ačkoli za situaci, v níž jsem se octl, v podstatě nemohl. Po chvíli mě zachránil Tannenbaum. Celý večer se kolem mě ochomýtal jako kočka kolem horké kaše a využil první příležitosti, aby si se mnou vypil sklenku whisky, protože mi chtěl svěřit tajemství. „Dvojčata přišla,“ pošeptal mi.

Věděl jsem, že dvojčatům sehnal v Holtově filmu dvě malé roličky. „Chválabohu,“ řekl jsem. „Tak tady zase máte postaráno o mučivé tápání mezi oběma.“

Zavrtěl hlavou. „Naopak. Stoprocentní úspěch!“

„No ne! U obou? Blahopřejji.“

„U obou ne. To není možné. Dvojčata jsou katoličky. Jen u jedné.“

„Bravo! Nikdy bych to byl nevěřil. Při vaší jemné a komplikované povaze.“

„Ani já!“ pravil Tannenbaum, záře štěstím. „To udělal film.“

„Rozumím. Protože jste oběma sehnal role.“

„Tím ne. To už jsem udělal dvakrát. Dvojčata se hodí jen pro podřadnější role. Zatím to nepomáhalo. Až teď.“

„Ještě jednou gratuluji!“

„To ta má role gruppenführera. Jak víte, jsem stoupencem Stanislavského školy. A mám-li svou roli zahrát přesvědčivě, musím se do ní plně vcítit. Mám-li představovat vraha, musím se cítit jako vrah. No a jako gruppenführer…“

„Rozumím. Ale dvojčata jsou přece pořád spolu, nikdy se od sebe neodloučí. Právě v tom tkví jejich síla.“

Tannenbaum se usmál. „Pokud jde o Tannenbauma, ano, ale ne když jde o gruppenführera. Když přišly, byl jsem v uniformě. Hned jsem na ně ve svém bungalovu začal řvát, že nevěděly, čí jsou, jednu jsem celou strachy bez sebe hnal do garderoby, aby si tam ozkoušela kostýmy, druhou jsem si nechal u sebe, hodil ji — ještě pořád v uniformě — na gauč, zamkl dveře a pak se na ni vrhl coby gruppenführer. A představte si: Místo aby mi rozškrábala obličej, byla tichá jako myška. Tak veliká je moc uniformy. Nikdy bych tomu nebyl věřil. Vy ano?“

Vzpomněl jsem si na první půlden ve studiu. „Ano,“ řekl jsem. „Ale co až nebudete v uniformě, ale v tom vašem křiklavém sportovním sáčku?“

„Už jsem to vyzkoušel,“ řekl Tannenbaum. „Aura zůstává. Snad taky proto, že už se to jednou stalo. Buď jak buď: aura je tu!“

Uklonil jsem se před gruppenführerem v modrém obleku.

„Malé odškodnění za velké neštěstí,“ řekl jsem. „Ale budiž. Říká se, že po posledním strašlivém výbuchu Vesuvu si lidé pekli ve žhavém popelu vajíčka.“

„Takový je život,“ prohlásil Tannenbaum. „Věc má ale háček. Nevím, jestli jsem káp na to pravé dvojče.“

„Jak to? Vždyť jsou k nerozeznání?“

„V posteli ano. Vesel mi povídal, že jedna prý je učiněná sopka. Ta druhá je spíš buchta.“

„Třeba je to tou vaší aurou.“

Tannenbaumův obličej se rozzářil. „To je možné. Na to jsem ještě nemyslel. Co mám tedy dělat?“

„Počkejte do příštího filmu. Třeba budete hrát piráta nebo šejka.“

„Šejka,“ řekl Tannenbaum. „Šejka s harémem. Podle Stanislavského školy.“

Když jsem přišel do Garden of Allah, byla tichá noc. Nebylo ještě tak pozdě, ale zdálo se, že už všechno spí. Sedl jsem si u bazénu a znenadání na mě jako stín padla bezdůvodná trudnomyslnost. Seděl jsem tiše a čekal na přízraky minulosti, na stíny vzpomínek, které by mi napověděly, z čeho pramení tato deprese, o níž jsem okamžitě věděl, že je jiná než dřív. Nebylo v tom nic skličujícího, ani trýznivého. Znal jsem smrtelný strach, který je rovněž jiný než všechny ostatní úzkosti a zdaleka ne vždycky ten nejúzkostnější ze všech úzkostí. Tato podivná nálada se mu podobala, ale byla mnohem klidnější. Byl to ten nejpokojnější klid, jaký jsem znal, bez bolesti, smutek smrti, který až zářil, průsvitný, ale tak, jako by se za ním všechno rozplývalo. Uvědomil jsem si, že slovo proroka, že Bůh nepřichází v bouři, nýbrž v klidu, může platit i pro smrt a pak že dochází k pozvolnému pohasínání bez vůle, která nemá jména ani nezná úzkosti. Takhle jsem seděl dlouho, až jsem cítil, že se život nepozorovaně vrací jako pozvolna se probouzející příliv po nehlučném odlivu. Nakonec jsem vstal, vrátil se do pokoje a natáhl se na postel. Slyšel jsem jen tiché šelestění palmových listů a měl jsem pocit, že tato chvíle se propastně liší od dob mých snů, že do mého života vnesla cosi jako metafyzickou rovnováhu, o níž jsem věděl, že je přechodná a bez naděje, nicméně plná zvláštní útěchy. Neudivilo mě, když jsem na lampě objevil průsvitný hmyz se zelenými křídly.

XXVII.

Po čtrnácti dnech odjel Silvers zpátky do New Yorku. Bylo to zvláštní: tady, kam by člověk řekl, že přímo patří, neprodal zdaleka tolik jako v New Yorku. Tady nikdo neviděl v obrazech symbol stavu, tady zdaleka nevládly vždycky jenom peníze samy. Mít je a mít zároveň to, čemu se říká sláva, bylo tak samozřejmé, že jedno bez druhého bylo takřka nemyslitelné. Člověk byl slavný a tím měl peníze, v New Yorku byl člověk znám jako milionář jen ve svých kruzích a musel dělat něco zvláštního, aby ho znaly i jiné kruhy. A Silvers se svými triky, zvláště s tím, že vlastně nechce prodávat a že je sám sběratel, vzbuzoval přinejmenším obveselující pozornost mezi žraloky, kteří v touze stát se proslulými sběrateli mu přece jen věřili víc, než byli ochotni přiznat.

Nakonec jen s bídou prodal Wellerovi Gauguina, ale potřeboval k tomu mou pomoc, i když přitom vzteky skřípal zuby. Pro Wellera jsem byl totiž důležitější než on. Weller mě potřeboval pro svůj film, kdežto Silverse nepotřeboval. Silvers uraženě odjel do New Yorku; jeho ješitnost byla přece jen větší než jeho kšeftmanství. „Zůstaňte tady jako jakási předsunutá hlídka mé firmy,“ prohlásil. „Vy se líp hodíte k těmhle nafintěným barbarům tady.“ Kdybych tu ještě něco prodal, chtěl mi to vyúčtovat k platu. To jsem odmítl. Mohl jsem klidně žít z Wellerova honoráře coby odborný poradce. Silvers kapituloval až ten den, kdy odjížděl. Dal mi sice pár procent z toho, co jsem prodal, ale zato mi zkrátil plat o polovinu. „Jednám s vámi, jako byste byl můj syn,“ prskal. „Jinde byste musel za to, co se u mě naučíte, ještě platit! U mě absolvujete vysokou školu obchodu! Ale vy pořád jenom peníze, peníze, peníze! Co jste to za generaci!“

Ráno jsem přišel k Holtovi do studia. Moje práce byla celkem jednoduchá. Co scenárista ověnčil přece jen ještě poněkud květnatou angličtinou gangsterů a kovbojů, jsem převedl do primitivní byrokracie vražedné mašinérie dvacátého století, střízlivě, bez stopy chvastounství, schizofrenie nebo pokřivené fantazie. Do vražedné mašinérie malých občánků s dobrým svědomím. Holtovy argumentace byly stále tytéž: „To nám nikdo nebude věřit! Není to psychologicky fundované!“

O vrazích a katanech měl starou romantickou představu, kterou se snažil realizovat, aby jejich činy byly věrohodné. Jeho romantičnost spočívala v tom, že ohavným skutkům musí odpovídat ohavné charaktery. Byl ochotný připustit, že není nutné, aby byly ohavné ustavičně, ale spontánní ohavnost se musí projevovat pořád, jinak prý by postavy nebyly psychologicky věrohodné. Jako starého filmového rutinéra ho vzrušoval kontrast — byl ochotný obdařit velitele koncentračního tábora zvláštní láskou ke zvířatům, nejraději k bílým angorským králíkům, z nichž nikdy žádného nedovolil zabít —, ale jenom proto, aby v působivém kontrastu dal na druhé straně vyniknout ukrutnosti. Považoval to za realistické a vztekal se, když jsem to nazval romantickým. Nedokázal jsem, aby pochopil, že opravdová hrůza je v tom, když prostý občánek, svědomitý a úskočný, dělá krvavou práci s týmž dobrým svědomím, jako když řeže dříví, nebo vyrábí hračky. Tady stávkoval, nebylo mu to dost atraktivní a kromě toho to neodpovídalo tomu, co se naučil ve svých předcházejících patnácti filmech, plných vražd a hrůzy. Nechtěl mi uvěřit, že to jsou docela normální lidi, kteří zabíjejí židy se stejnou horlivostí, s jakou by pracovali třeba i jako účetní, a kteří, až to všechno jednou skončí, budou opět ošetřovateli nemocných, hostinskými a ministerskými úředníky beze stopy lítosti nebo vědomí, že se dopouštěli bezpráví, a že se zase budou snažit být dobrými ošetřovateli nemocných a hostinskými, jako by to, co bylo, nikdy neexistovalo a bylo úplně smazáno kouzelnými slovy povinnost a rozkaz. Byly to první automaty automatického věku, které vkročily na scénu světa a obrátily naruby zákony psychologie, které přece jen ještě byly trochu spřízněny se zákony morálky. Tady se vraždilo bez pocitu viny, bez výčitek svědomí, bez jakékoli odpovědnosti, a vrahy byli řádní občané státu, dostávali zvláštní příděly kořalky, zvláštní příděly buřtů a záslužných křížů, ne proto, že byli vrahy, ale proto, že měli poněkud namáhavější povolání než obyčejní vojáci. To jediné humánní, co měli a co je dělalo trošku lidskými, bylo, že své drobné výhodičky získávali bez zdání ulejváctví — že žádný nemusel do války a v době bombardování, kdy byla ohrožena i venkovská města, byly odlehlé koncentrační tábory absolutně bezpečné ze dvou důvodů: jednak byly na odlehlých místech, a za druhé proto, že nepřítel, když nechtěl zničit odpůrce režimu, musel šetřit i jejich vrahy.

Odpověď ztrápeného Holta bývala věčně stejná. „Nikdo nám to nebude věřit, nikdo! Musíme to udělat tak, aby to bylo lidské! I nelidskost je třeba zdůvodnit lidsky.“

Snažil jsem se dostat do scénáře jednu scénu, abych dokázal nelidskost bez lidskosti: Tábory otroků německého průmyslu. Holt o tom nic nevěděl. Lpěl na svém starém konceptu, že vrah je vždycky špatný člověk. Znovu a znovu jsem mu vysvětloval, že to, co se děje v Německu, nemají na svědomí lidé, kteří přišli z Měsíce a znásilnili Zemi, ale dobří Němci, kteří se taky docela určitě za dobré Němce považují. Říkal jsem mu, že je směšné domnívat se, že by všichni němečtí generálové byli slepí a trpěli takovou ztrátou paměti, že by vůbec nevěděli o mučeních a vraždách, k nimž denně docházelo. A taky jsem mu řekl, že největší průmyslové podniky v zemi uzavřely smlouvy s koncentračními tábory, aby v nich otroci pracovali za velmi nízkou mzdu, která se vyplácí koncentračním táborům tak dlouho, dokud nebudou práce neschopní a dokud je nespálí ve spalovacích pecích.

Holt zbledl. „To není pravda!“

„Ale je. Spousta gigantických podniků profituje na nešťastných, zedřených otrocích. Dokonce postavili filiálky svých závodů v blízkosti koncentráků jen proto, aby ušetřili na dopravě. Správné je jen to, co prospívá německému národu.“

„Tohleto tam nemůžeme dát,“ řekl Holt zoufale. „Nikdo by nám to neuvěřil!“

„I když je vaše země s Německem ve válce?“

„Ani pak ne. Psychologie je internacionální. Považovali by to za nejhorší a nejprolhanější film toho nejnižšího druhu. V čtrnáctém roce se ještě mohly točit filmy o německých ukrutnostech, napáchaných na ženách a dětech v Belgii, ale dnes už ne.“

„Ve čtrnáctém roce to nebyla pravda, ale zfilmovalo se to. Teď to pravda je, ale nedá se natočit, protože by tomu nikdo neuvěřil?“

„Přesně tak, Roberte.“

Přikývl jsem a uznal svou porážku.

Za měsíc jsem prodal čtyři Degasovy kresby a jeden olej. Olej Répétition de danse si vzal Weller. Silvers mi obratem sdělil, že jsem ho prodal jednomu z jeho zákazníků, a snížil mi za to provizi.

Ještě se mi podařilo prodat jeden Renoirův pastel. Koupil ho ode mne Holt a za týden jej prodal se ziskem tisíc dolarů. To ho povzbudilo. Získal ode mne ještě jeden malý obrázek a na tom znovu vydělal dva tisíce dolarů.

„Co kdybychom se pustili do obchodování s obrazy spolu, Roberte?“ zeptal se mě.

„Na to bychom potřebovali spoustu peněz. Obrazy jsou drahé.“

„Začněme v malém. Mám v bance nějaké peníze.“

Zavrtěl jsem hlavou. K Silversovi jsem neměl nijak zvláštní loajální poměr, nicméně mi bylo jasné, že v Kalifornii zůstat nechci. Život tady přes všechny otřesy zůstával životem v jakémsi podivném vakuu. Visel jsem tu ve vzduchu kdesi mezi Japonskem a Evropou, a čím víc jsem si byl jist tím, že v Americe nezůstanu, tím víc mě to táhlo zpátky do New Yorku. V těchto týdnech jsem v sobě dokonce objevil jakousi horečnou lásku k New Yorku, která pravděpodobně pramenila z toho, že jsem stále víc poznával, že tohle všechno zůstane pouhým intermezzem na mé cestě do nejistoty. Dalo mi hodně práce vydělat si trochu peněz, ale věděl jsem, že je budu potřebovat, a nechtěl jsem nakonec ztroskotat na tom, že je nebudu mít. Proto jsem zůstal déle, než trvalo natáčení.

Byla to doba, kdy jsem byl samostatný. Neměl jsem na práci nic jiného než čekat, až ryba zabere. V posledních týdnech natáčení jsem poznal, že za mnou Holt a Weller chodí kvůli bezvýznamným maličkostem, ale jinak že už mě ke scénáři nepustí. Pro ně jsem už přestal být důvěryhodným člověkem a byli přesvědčeni, že všechno vědí líp než já. Podivuhodné na tom bylo, že oba byli židé, a já ne, i když na tom už koneckonců nezáleželo. Věřili mi jen do určité míry, pak začali pochybovat, protože mě pokládali za árijského přeběhlíka, který se chce mstít a sám sebe rehabilitovat, a proto přehání a vymýšlí si.

„V New Yorku sněží,“ psal Kahn. „Kdy se vrátíte? Setkal jsem se s Natašou. Mluvila o vás málo a myslí si, že už se do New Yorku nevrátíte. Jela do divadla s nějakým mužem, který má rolls-royce. Co dělá Carmen? Vůbec nic o ní nevím.“

Když jsem dostal tento dopis, seděl jsem u bazénu. Země musí být kulatá už proto, že se obzor posunuje, pomyslel jsem si. Před lety bylo mým domovem Německo, pak Rakousko, potom Francie, pak Evropa, potom Afrika — a každá země se mi stávala domovem teprve tím, že jsem ji opouštěl, ne že jsem v ní žil. Teprve pak se vynořila na obzoru jako domov. Teď to byl najednou New York, který se mi zjevil na obzoru, a možná že se tam objeví Kalifornie, až budu zase v New Yorku. Bylo to skoro jako v Schubertově písni o Poutníkovi: Tam, kde nejsi, je štěstí.

Navštívil jsem Carmen. Bydlela ještě v bungalovu, kde jsem u ní byl poprvé. Nezdálo se, že by se něco změnilo.

„Za čtrnáct dní odjíždím zpátky do New Yorku,“ řekl jsem. „Nechcete jet taky?“

„Ale Roberte! Ještě pět týdnů mi platí smlouva. Musím zůstat tady.“

„Už vás mezitím zaměstnali?“

„Zkoušela jsem šaty. A v příštím filmu mám dostat malou roli.“

„To se vždycky říká. Myslíte si, že jste herečka, Carmen?“

Zasmála se. „Ovšem, že ne. Ale kdo jí je?“ Prohlížela si mě. „Vyšvihl jste se, Roberte.“

„Koupil jsem si nový oblek.“

„Tím to není. Nezeštíhlel jste? Nebo je to tím, že jste opálený?“

„Nemám potuchy. Nešla byste se mnou na oběd? Jsem při penězích a můžu vás vzít k Romanoffovi.“

„Dobrá,“ řekla k mému údivu.

Filmoví herci, kteří byli u Romanoffa, ji nezajímali. Taky se ani nepřevlékla. Bylo poledne. Měla na sobě úzké bílé kalhoty. Tak jsem měl vlastně poprvé možnost uvidět, že má taky nádherný zadek. Skoro toho bylo až moc: ten tragický obličej, u něhož by se byl člověk smířil i s krátkýma nohama, a k tomu všemu najednou ještě takováhle vysazená, skvostná prdelka.

„Víte něco o Kahnovi?“ zeptal jsem se.

„Občas mi zavolá. Ale vy o něm máte zprávy, ne? Jinak byste za mnou přece nepřišel.“

„Ne, nemám,“ lhal jsem. „Zašel jsem za vámi, protože už brzy odjedu.“

„Proč? Copak se vám tu nelíbí?“

„Ne.“

Studovala mě jako nějaká velmi mladinká Lady Macbeth.

„Kvůli té vaší přítelkyni? Vždyť je tolik žen. A ženy jsou koneckonců jedna jak druhá.“

„Ale Carmen!“ řekl jsem. „Co je to za nesmysl!“

„Jenom muži si myslí, že to je nesmysl.“

Pohlédl jsem na ni. Trochu se změnila. „Copak jsou i muži jeden jako druhý?“ zeptal jsem se. „Tohle by si zas neměly myslet ženy.“

„Muži jsou všelijací. Například Kahn. To je mor.“

„Cože?“

„Mor,“ řekla Carmen s úsměvem a klidně. „Nejdřív chce, abych jela do Hollywoodu, a teď zase chce, abych se vrátila. Nepojedu. Tady je teplo. V New Yorku leží sníh.“

„To je jediný důvod?“

„Nestačí?“

„Pámbu vám požehnej, Carmen. Nechcete přesto jet se mnou?“

Zavrtěla hlavou. „Kahn by mě dočista zblbnul. Jsem obyčejná holka, Roberte. Z toho jeho řečnění mě bolí hlava.“

„Vždycky jenom neřečnil, Carmen. Kahn je to, čemu se říká hrdina.“

„Z toho se žít nedá. Hrdinové by měli umřít. Když zůstanou naživu, jsou z nich ti největší otravové.“

„Cože? Kdo vám tohle nakukal?“

„Musel mi to někdo nakukat? Vy mě taky asi považujete za nekonečně pitomou, co? Zrovna tak jako Kahn?“

„Naopak. Ani Kahn si nemyslí, že jste hloupá. Zbožňuje vás.“

„Zbožňuje mě tak, že mě z toho bolí hlava. To je ještě otravnější. Proč nejste všichni víc přirození?“

„Co?“

„Přirození, jako ostatní lidé. Například jako moje bytná. U vás je vždycky všecko problém.“

Číšník přinesl Macédoine des fruits. „Zrovna jako tohleto tady!“ řekla Carmen. „Co je to za pompézní jméno! Přitom je to jenom nakrájené ovoce s troškou likéru.“

Vezl jsem ji zpátky ke slepicím, zrzavému pravzoru bytné a k jejímu bungalovu. „Vůz už máte taky,“ řekla tragická tvář Duseové. „Máte se k světu, Roberte.“

„Kahn má teď taky vůz,“ lhal jsem. „Lepší než já. Říkal mi to Tannenbaum. Chevroleta.“

„Chevroleta s bolením hlavy,“ odvětila Carmen a obrátila se ke mně svým nádherným zadkem. „Co dělá ta vaše přítelkyně, Roberte?“ zeptala se přes rameno.

„Nevím. Už jsem o ní dlouho neslyšel.“

„Nepíšete si čas od času?“

„Oba trpíme při psaní permanentní křečí v pravé ruce; a neumíme psát na stroji.“

Carmen se dala do smíchu. „Tak jak to chodívá, viďte? Sejde z očí, sejde z mysli! Všecko se tím stává rozumnější.“

„Moudřejší slovo se málokdy slyší. Mám Kahnovi něco vyřídit?“

Zamyslela se. „Proč?“

Ze zahrady se slétlo několik slepic. Carmen rázem ožila. „Kristepane, moje bílé kalhoty! Čerstvě vyžehlené!“ Měla co dělat, aby slepice zahnala.

„Kššš, Patricku! Jedeš, Emílie! No, už mám na kalhotech flek!“

„To je fajn, když člověk zná malér jménem, viďte. Hned je to tak nějak familiárnější,“ řekl jsem.

Vracel jsem se ke své fordce a najednou jsem zůstal stát. Co jsem to právě řekl? Na okamžik jsem měl pocit, jako by mě někdo zezadu bodl. Pootočil jsem se. „Není to tak zlé,“ slyšel jsem, jak volá Carmen ze zahrady. „Dá se to vyprat.“

Ano, pomyslel jsem si. Ale dá se to opravdu vyprat?

Rozloučil jsem se se Scottem. „Rád bych měl k té mé kresbě červenou rudkou ještě druhou,“ řekl. „Jsem člověk, který má rád pohodlí a věci, které se doplňují. nemáte ještě jednu kresbu?“

„Uhlokresbu. Rudkou už ne. Je moc hezká; taky ód Renoira.“

„Dobrá. Budu mít tedy dva Renoiry. Kdo by si to byl pomyslel?“

Vyndal jsem kresbu z kufru a podal mu ji. „Vám ji dávám nejradši, Scotte.“

„Pročpak? Vždyť já tomu nerozumím.“

„Máte úctu, a to je někdy víc. Mějte se dobře, Scotte! Mám pocit, jako bychom se znali už léta.“

Často jsem zažil tuhle spontánní srdečnost, která byla na hony vzdálená mé evropské distancovanosti. Po několika hodinách se tu lidé oslovovali křestními jmény a sbližovali se tím možná povrchním, nicméně však srdečným způsobem. Přátelství bylo v Americe to nejsnazší a nejjednodušší, co existuje — v Evropě to nejtěžší a nejpomalejší. Jeden kontinent .byl mladý, druhý starý. Možná že to bylo tím. Člověk by měl pořád žít tak, jako by se loučil, pomyslel jsem si.

Tannenbaum sehnal další menší roli. Byl spokojený a chtěl si koupit mou fordku. Řekl jsem mu, že ji musím vrátit studiu.

„Co hrajete v příštím filmu?“

„Anglického kuchaře, sloužícího na lodi, kterou torpéduje německá ponorka.“

„Utopí se?“ zeptal jsem se pln naděje.

„Kdepak. Je to komická figura, zachrání ho a on pak kuchtí pro posádku německé ponorky.“

„Otráví ji?“

„Co vás napadá. Na vánoce jim udělá plumpudding. Všichni se na širém moři bratří a zpívají anglické a německé národní písně. A přijdou na to, že bývalá německá a anglická národní hymna mají stejnou melodii. „Heil dir im Siegerkranz“ a „God savé the King“. Přijdou na to u malého vánočního stromečku s elektrickými svíčkami a rozhodnou se, že po téhle válce už nikdy nebudou bojovat proti sobě, protože mají mnoho společného.“

„Člověk by ve vašem případě viděl budoucnost černě. Ale třeba to vaše osobnost nějak vykompenzuje.“

Nastoupil jsem do vagónu s černošským zřízencem, se širokými, pohodlnými lůžky z pěnové gumy a privátními toaletami. Tannenbaum a jedno dvojče mávali. Poprvé po mnoha letech jsem měl zaplacené všechny dluhy, v kapse peníze, povolení k pobytu prodloužené o tři měsíce a vyhlídku na třídenní cestu Amerikou u velkého okna, padesát kroků od jídelního vozu.

XXVIII.

„Roberte,“ řekl Melikov, „už jsem si myslel, že zůstaneš v Hollywoodu.“

„Zřejmě si to myslel skoro každý.“

Melikov přikývl. Vypadal popelavě. „Nejsi nemocný?“ zeptal jsem se.

„Pročpak?“ Zasmál se. „No bodejť, vždyť ty přijíždíš z Kalifornie. Tady v New Yorku vypadá každý, jako by se zrovna vrátil ze špitálu. Proč ses vrátil?“

„Jsem masochista.“

„Nataša taky nevěřila, že se vrátíš.“

„Co si myslela?“

„Že se chytíš u filmu.“

Dál jsem se nevyptával. Návrat byl dost neradostný. Stará barabizna vypadala ještě zaprášenější a zchátralejší než dřív. Najednou jsem sám nechápal, proč jsem se vlastně vrátil. Ulice byly špinavé a pršelo. „Musím si koupit kabát,“ řekl jsem.

„Budeš bydlet zase tady?“ zeptal se Melikov.

„Ano. Tentokrát bych si vzal větší pokoj. Máš něco volného?“

„Raoulův se uvolnil. Definitivně se odstěhoval. Včera, po velkém kraválu. Nevím, jestli jsi znal jeho posledního přítele.“

„A ještě nějaký jiný nemáš?“

„Po Lise Teruelové. Před týdnem umřela. Spolykala moc prášků pro spaní. Jinak není nic volného, Roberte. Měls napsat. V zimě jsou všechny hotely nabité.“

„Není lehké vybrat si mezi zuřivým teploušem a něžnou sebevražedkyní. Co se dá dělat, vezmu si tedy ten po Lise Teruelové.“

„Myslel jsem si to.“

„Proč?“

Melikov se zasmál. „Nevím proč. V létě by sis určitě vzal Raoulův kutloch.“

„Myslíš, že teď se bojím smrti míň?“

Melikov se znovu zasmál. „Smrti ne. Ale strašidel. Kdo by se bál smrti? Vždyť je nepochopitelná. Ale umírání je něco jiného. Lisa to měla lehké. Vypadala o deset let mladší, než jsme jí hádali.“

„Kolik jí bylo?“

„Dvaačtyřicet. Pojď, ukážu ti ten pokoj. Je čistší než všecky ostatní. Museli jsme ho vydezinfikovat. A svítí tam slunce. To není v zimě k zahození. Do Raoulova pokoje slunce nejde.“

Vyšli jsme nahoru. Pokoj byl v prvním patře. Člověk tam mohl jít, aniž ho z haly někdo viděl. Vybalil jsem si věci. Několik velkých mušlí, které jsem si koupil v jednom krámě v Los Angeles, jsem rozmístil v pokoji. Působily osaměle a ztratily svůj dobrodružný lesk hlubin.

„Pokoj je mnohem útulnější, když neprší,“ řekl Melikov. „Nedáme si slzu vodky, abychom se trochu rozveselili?“

„Nemám chuť. Jdu si lehnout a pár hodin se prospím.“

„Já taky. Stárnem. Měl jsem noční. Se zimou se hlásí revma. Ale dneska večer bude všecko lepší, Roberte!“

Odpoledne jsem šel k Silversovi. Přijal mě vlídněji, než jsem čekal. „Přivezl jste nějaké zakázky?“ zeptal se.

„Prodal jsem jednu uhlokresbu. Za pět tisíc dolarů. Toho malého Renoira.“

Silvers přikývl. „Dobře,“ řekl k mému údivu.

„Co to?“ zeptal jsem se. „Obvykle mi vykládáte, jaká je to hrozná škoda, když něco prodáme.“

„Taky že je. Nejlepší by bylo všecko si nechat. Ale válka se chýlí ke konci, Rossi.“

„Ještě ne.“

„Chýlí. Jestli skončí o měsíc dřív nebo později, nehraje roli. Německo je vyřízené. Že němečtí nacisti bojují dál až do posledního německého nenacisty, je pochopitelné — bojují o svůj život. Že německý generální štáb bojuje, je taky pochopitelné — každý štáb obvykle bojuje do posledního vojáka v zájmu své kariéry. Přesto je Německo vyřízené. Za pár měsíců všecko skončí. Víte, co to znamená?“

„Ano,“ řekl jsem po chvíli.

„Znamená to, že se brzy budeme zase moct vrátit do Evropy,“ řekl Silvers. „A Evropa bude chudá. Kdo bude platit dolary, nakoupí obrazy za babku. Už chápete?“

„Ano,“ řekl jsem podruhé, ale tentokrát překvapeně.

„Bude chytřejší nakupovat v Evropě než tady. Proto bude dobře udržovat jen malý sklad. A dávat si pozor, protože v takovýchhle situacích se může prodělat i vydělat.“

„To je jasné i mně.“

„Podobně tomu bylo po první světové válce. Tenkrát jsem z toho neměl rozum. Dopustil jsem se mnoha chyb. A to už se nesmí opakovat. Jestli je tedy ještě rozjednaného něco, co ztroskotává na ceně, klidně ustupte. Zdůvodněte to tím, že zákazníci platící hotově mají slevu. Že se chystáme koupit nějakou velkou sbírku a potřebujeme tudíž hotové peníze.“

Znenadání jsem měl dobrou náladu. Někdy na mě takhle zapůsobil ryzí obchodnický smysl, nezkalený frázemi o morálce, zvláště když chladnokrevně převáděl katastrofy na „má dáti — dal“. Bylo to, jako kdyby skuteční trpaslíci vládli Bohu. „Přirozeně že podle toho budeme muset taky snížit vaši provizi,“ dodal ještě Silvers.

Přímo jsem na to čekal. Teď tomu nasadil korunu. „Přirozeně,“ odvětil jsem vesele.

Váhal jsem zavolat Natašu. Odkládal jsem to od hodiny k hodině. Z našeho poměru se v posledních týdnech stal jakýsi abstraktní a předstíraný vztah. Nataša se omezila na pár pozdravů a pohlednic, a i ty na mě působily vylhaně. Když jsme nebyli spolu, neměli jsme si prostě co říct, a asi to bylo oboustranné. Nevěděl jsem, co se stane, když jí zavolám. Byl jsem tak nejistý, že jsem jí dokonce ani nenapsal, kdy se vrátím. Chtěl jsem to udělat, ale pak jsem to nechal plavat. Týdny a měsíce uběhly v jakési podivné neskutečnosti, jako by náš poměr nahodile a celkem bezbolestně skončil.

Zajel jsem k Betty a zhrozil jsem se, když jsem ji uviděl. Spadla se nejmíň o deset kilo. V propadlém a scvrklém obličeji byly jen dvě veliké oči. Ty jediné jako by ještě žily. Zbytek tváře byl vpadlý, jako by byl příliš velký pro kosti a unavené svalstvo.

„Vypadáte dobře, Betty.“

„Moc hubená, viďte?“

„Dnes nemůžete být nikdy dost hubená, protože to je teď veliká móda..“

„Betty nás všechny přežije,“ řekl Ravic. Vyšel z potemnělého salónu.

„Rosse ne,“ řekla Betty se strašidelným úsměvem. „Ross vypadá báječně. Opálený a životem jen kypí.“

„Za čtrnáct dní to bude pryč. V New Yorku je zima.“

„Taky bych se docela ráda podívala do Kalifornie,“ řekla. „Teď v zimě tam musí být zdravě. Ale to je od Evropy ještě dál.“

Rozhlédl jsem se. V záhybech záclon jsem cítil smrt. Její pach nebyl tak silný jako zápach, který se šířil z hromad mrtvol v krematoriu koncentračního tábora. Tam to taky bylo jiné, krev už vytekla a v nasládlém zápachu, předcházejícím hnilobný rozklad, byla poněkud štiplavá příchuť plynu, který zbyl v plicích. Tady to byl slabší a zvětralejší, nicméně rovněž nasládlý pach, který se tu už zahnízdil a který šlo jen na chvíli zapudit otevřením okem nebo levandulovou kolínskou. Ale znovu se vrátil. Znal jsem ho. Smrt už nečíhala venku za oknem, už byla v pokoji — zatím ještě v koutech, ale už čekala.

„Máte si v noci nechávat svítit světlo,“ pravil Ravic. „Když nejste nikde zaměstnaná, můžete denní dobu ignorovat.

„To taky dělám. Bojím se tmy. V Berlíně jsem se nikdy nebála.“

„To už je dávno, Betty. Člověk se mění. Taky jsem měl období, kdy jsem se bál probudit se ve tmě.“

Upřela na mě velké, lesknoucí se oči. „Ještě pořád, Roberte?“

„Tady v New Yorku ještě pořád, Betty. V Kalifornii míň.“

„Jak to? Co jste dělal? Nebyl jste v noci sám, co?“

„Byl. Ale zapomněl jsem na to, Betty. Docela jednoduché.“

„To je to nejlepší,“ řekl Ravic.

Betty mi pohrozila kostnatým prstem a usmála se děsivým úsměvem, spousta přebytečné kůže na její tváři se rozhýbala, jakoby pod ní pracovaly neviditelné pěsti. „Stačí se na něj jenom podívat,“ řekla a ulpěla na mně strnulýma, kulatýma očima. „Je šťastný.“

„Kdo může být šťastný, Betty,“ řekl jsem.

„Já na to přišla. Každý, kdo je zdravý. Jenomže si to neuvědomuje, dokud neonemocní. A když se uzdraví, zase na to zapomene. Nadobro to ví, až když umře.“

Napřímila se. Pod květovaným nočním kabátkem z umělého hedvábí jí visela prsa jako prázdné pytlíky. „Všecko ostatní je nesmysl,“ zasípala zadýchaně, trochu chraplavým hlasem.

„Tomu nevěřím, Betty,“ řekl jsem. „Vždyť máte tolik krásných vzpomínek. Těch lidí, jimž jste pomohla! Těch přátel, které máte!“

Betty chvíli mlčela. Pak pokývla, abych přistoupil blíž. Šel jsem nerad, byla cítit peprmintem a rozkladem.

„Všecko je jedno,“ zašeptala. „Všecko je najednou úplně jedno. Věřte mi to.“

Z šedého obývacího pokoje se vynořilo newyorské dvojče. „Betty má dneska svůj anonymní den,“ řekl Ravic a vstal. „Cafard. Každého to jednou popadne. Mě někdy na celé týdny. Přijdu ještě jednou dnes večer. Dáme si maličkou injekci.“

„Cafard,“ zamumlala Betty. „Pokrytectví! Kdykoli tohle slovo vyslovíme, myslíme si, že jsme ve Francii. To je hrůza, tahle představa! Člověk může být vždycky nešťastnější, než si myslí, není to tak, Ravici?“

„Je, Betty. Ale taky vždycky šťastnější. Tady po vás nejde žádný gestapák.“

„Ale jde.“

Ravic se usmál. „Ten jde po nás všech, ale je pomalý a často nás ztrácí z očí.“

Odešel. Dvojče rozložilo Betty na přikrývce několik fotografií. „Olivské náměstí, Betty. Ještě z dob před nacismem.“

Betty rázem ožila. „Skutečně? Kdes k nim přišla? Kde mám brýle? No tohle! Je na nich vidět taky můj dům?“

Dvojče jí doneslo brýle. „Můj dům na nich není,“ řekla Betty. „Je to fotografováno z druhé strany. Tohle je dům doktora Schlesingera. Dá se dokonce přečíst jméno. To se ví, to bylo, ještě než přišli nacisti. Jinak by tam ta cedule už nebyla.“

Byla vhodná chvíle k odchodu. „Tak na shledanou, Betty,“ řekl jsem. „Musím už jít.“

„Nezůstanete?“

„Přijel jsem teprve dnes. Musím vybalit.“

„Jak se vede mé sestře?“ zeptalo se dvojče. „Je teď v Hollywoodu sama. Já jsem se totiž hned zase vrátila.“

„Myslím, že docela dobře.“

„Hrozně lže,“ řeklo dvojče. „Už to udělala jednou. Nic nebylo pravda. Musely jsme si půjčit od Vriesländera peníze, abychom se mohly vrátit.“

„Proč nezůstanete sekretářkou u Vriesländera, dokud vám sestra nepošle peníze na cestu tam a zpátky?“

„To by mi dřív narostly fousy. A mezitím by se mi třeba mohla naskytnout nějaká šance.“

Betty sledovala rozhovor s úzkostí. „Ty ale neodejdeš, Lissy, viď?“ zaprosila. „Nemohu přece zůstat sama. Co bych si počala?“

„Neodejdu.“

Dvojče, o němž jsem poprvé slyšel, že se jmenuje Lissy, mě doprovodilo na chodbu. „Je s ní kříž,“ zašeptala. „Ne a ne umřít. A do nemocnice nechce. Ještě se z toho nakonec sama roznemůžu. Ravic ji chce dát někam do špitálu, ale ona říká, že to radši umře. Ale nemá se k tomu.“

Přemýšlel jsem, mám-li jít ke Kahnovi. Ale neměl jsem nic, čím bych ho potěšil, a nechtěl jsem mu říkat nic, co by nebylo pravda. Bylo skutečně zvláštní, jak jsem odkládal zavolání Nataše. Skoro po celou tu dobu v Kalifornii jsem na to moc nemyslel. Tam jsem měl pocit, že to byl vztah, jak jsme si ho oba od začátku představovali, vztah bez sentimentality a bolesti. Proto by bývalo mělo být docela jednoduché Nataše zavolat a zjistit, jak to s námi dvěma vypadá. Nebylo mezi námi nic, co bychom si měli vyčítat, a byli jsme bez závazků. Přesto však se mé odhodlání, že jí zavolám, najednou podobalo mraku na obloze, který byl stále temnější. Měl jsem pocit, jako bych byl propásl něco, co už se nikdy nevrátí, něco, co už se nedá napravit a co jsem teď navždy ztratil svou pošetilostí a lajdáctvím. Došlo to málem tak daleko, jako by byla Nataša zemřela, tak zhoustl neurčitý strach, jako by nastal večer. Věděl jsem, že tahle bezdůvodná a pošetilá starost souvisí s návštěvou u Betty, ale ani tak jsem se jí nezbavil.

Konečně jsem tedy zavolal, jako by šlo o život. Slyšel jsem, jak telefon vyzvání, a hned mi bylo jasné, že v pokoji nikdo není. Volal jsem každých deset minut. Říkal jsem si, že si Nataša třeba vyrazila ven, nebo že musela k fotografovi.

Myslel jsem na Kahna a na Carmen, na Silverse a na jeho nevydařené dobrodružství, myslel jsem na Betty a na to, že všechna naše velká slova o štěstí blednou před jiným slovem, před nemocí. Snažil jsem se rozpomenout se na malou Mexikánku v Hollywoodu a na to, že existuje spousta hezčích žen než Nataša. To všechno jen proto, abych sebral novou odvahu k dalšímu zatelefonování. Pak následovala stará hra s čísly, ještě dvě zavolání a konec. Ale ze dvou byla tři a čtyři.

Náhle tam byla. Už jsem ani nepřiložil sluchátko k uchu, ale nechal jsem je ležet na klíně. „Roberte,“ řekla. „Odkud voláš?“

„Z New Yorku. Dnes jsem přijel.“

Chvíli mlčela.

„To je všechno?“ zeptala se pak.

„Ne, Natašo. Kdy tě můžu vidět? Volal jsem už dvacetkrát a jsem zoufalý. Tvůj telefon vyzvání mnohem hlušeji než všechny ostatní, když tam nejsi.“

Tiše se zasmála. „Zrovna jsem se vrátila.“

„Pojď se mnou na večeři,“ řekl jsem. „Můžeme si zajít do Pavilónu. Neříkej ne. Nebo bychom si mohli sníst v nějakém drugstoru párek. Můžeme udělat všecko, co budeš chtít.“

Bál jsem se, co odpoví. Bál jsem se zdlouhavého dohadování, proč jsme o sobě tak dlouho nedávali vědět; zbytečné, ale pochopitelné uraženosti; všech těch nánosů, které dokážou setkání už na samém počátku udusit.

„Dobrá,“ řekla. „Zastav se pro mě za hodinu.“

„Zbožňuji! tě, Natašo! To jsou ta nejkrásnější slova, která slyším od chvíle, co jsem odjel z New Yorku.“

Naslouchal jsem. V okamžiku, kdy jsem ta slova vyslovil, jsem věděl, co na ně odpoví. Byl jsem bezbranný proti jakémukoli úderu. Ale Nataša mlčela. Slyšel jsem cvaknutí, jak zavěsila. Nereagovala. Pocítil jsem úlevu a zklamání. Teď bych byl raději snesl hádku se spíláním. Její klid byl podezřelý.

Stál jsem v pokoji Lisy Teruelové a oblékal jsem se. Pokoj teď navečer páchl lyzolem a sírou pronikavěji než ráno. Napadlo mě, jestli bych ho ještě neměl vyměnit. Atmosféra, kterou po sobě ve svém pokoji zanechal Raoul, by mě byla asi lip zocelila k nadcházejícímu střetnutí s Natašou. Potřeboval jsem získat lhostejný klid, který by nepůsobil nepřirozeně, jinak budu ztracen. Raoul se svou averzí vůči ženám by byl v té chvíli lepším štítem než Lisa, o níž jsem se domníval, že zemřela samým zklamáním. Na okamžik jsem dokonce pomyslel i na to, jestli bych se neměl dřív s někým vyspat, abych se nerozklepal, až se s Natašou setkám. V Paříži jsem znal muže, který si vždycky zašel do bordelu, než se setkal se ženou, s níž už nechtěl nic mít, ale které nakonec vždycky znovu podlehl. Ale okamžitě jsem tuhle myšlenku zavrhl; kromě toho jsem v New Yorku žádný bordel neznal.

„Jdeš na funus?“ zeptal se Melikov. „Co bys říkal jedné vodce?“

„Nemám chuť,“ odvětil jsem. „Jde o vážnou věc. Přitom není ani dost málo vážná. Jen se nesmím dopustit sebemenší chyby. Jak vypadá Nataša?“

„Líp než kdy jindy. Ale nemůžu ti nějak pomoct?“

„Máš dnes večer službu?“

„Celou noc až do sedmi ráno.“

„Zaplať pánbů. Adieu, Vladimíre, nedovedeš si představit, jaký jsem idiot! Proč jenom jsem častěji nepsal a netelefonoval! A to jsem na to byl ještě pyšný!“

Vyšel jsem do chladné noci se strachem, nadějí, dobrými předsevzetími, lítostí a novým konfekčním kabátem. Kromě toho pln lží a strategických plánů.

Viděl jsem, jak vzplanulo světlo, a uslyšel bzučení výtahu.

„Natašo,“ řekl jsem chvatně. „Přišel jsem plný zmatku, lítosti, naděje, lží a strategických plánů. Na všechno jsem zapomněl v okamžiku, kdy jsi vyšla ze dveří. Zůstalo jen jedno, že totiž vůbec nechápu, jak jsem od tebe mohl někdy odjet.“

Objal jsem ji a políbil. Cítil jsem, jak se ode mne odtahuje, sevřel jsem ji pevněji. Podvolila se a v okamžiku, kdy jsem ji pustil, se rychle vyprostila.

„Vypadáš popleteně,“ řekla, „a zhubnul ses.“

„Živil jsem se trávou a dietou. Občas velkou porcí salátu o nedělích a svátcích.“

„Mě brali na slavnostní večeře do Twenty-One a do Pavilónu. Nejsem moc tlustá?“

„Přál bych si, abys byla. Bylo by tě aspoň víc. Ale neztloustlas.“

Zúmyslně jsem přeslechl větu o slavnostních večeřích, která mi zřejmě měla dát ránu. Byl jsem teď opravdu celý popletený, zachvácen vírem radosti, opatrnosti a náhlého rozechvění od okamžiku, kdy jsem ji objal. Nikdy toho na sobě pod šaty moc neměla, a kdykoli jsem ji sevřel v náručí, vždycky se zdálo, jako by byla nahá a hladká a teplá a vzrušující. Už jsem na to přestal myslet, ale teď jsem myslel jenom na to.

„Nebude ti zima?“ zeptal jsem se pitomě.

„Mám teplý plášť. Kam si vyrazíme?“

Měl jsem se na pozoru, abych se zmínil o Twenty-One nebo o Pavilónu. Nebylo nutné ještě jednou slyšet, že tam byla každý den a že už nemá chuť. „Co bys říkala bistru?“

Bistro byla malá francouzská restaurace na Třetí avenue. Bylo to tam o polovinu lacinější než v jiných podnicích. „Bistro je zavřeno,“ řekla Nataša. „Majitel ho prodal. Odjel do Evropy, aby byl při tom, až de Gaulle vtáhne do Paříže.“

„Vážně? Mohl odjet?“

„Zřejmě ano. Mezi francouzskými emigranty vypukla horečka návratu. Bojí se, že přijdou domů pozdě a že s nimi budou jednat jako s dezertéry. Pojďme do Coq ďor. Je to něco na způsob bistra.“

„Dobrá. Doufám, že majitel je ještě tady. Je to přece taky Francouz?“

Lokál dýchal útulností.

„Budete-li si přát víno, máme znamenité anjou rose,“ řekl majitel.

„Dobrá.“

Závistivě jsem se na něj podíval. Byl jiným emigrantem než my. On mohl zpátky. Jeho země byla obsazena a bude osvobozena. Moje ne.

„Jsi opálený,“ řekla Nataša. „Cos dělal? Nic nebo ještě míň?“

Věděla, že jsem pracoval u Holta, ale to bylo taky asi všechno. Vyprávěl jsem jí, co jsem v Hollywoodu dělal, abych překlenul první čtvrthodinku zbytečných otázek.

„Musíš tam zase?“ zeptala se.

„Ne, Natašo.“

„Nenávidím newyorskou zimu.“

„Já ji nenávidím všude, až na Švýcarsko.“

„Byl jsi tam na horách?“

„Na horách ne, ve vězení, protože jsem neměl papíry. Ale ve vězení dobře topili. Strávil jsem v něm krásné týdny. Viděl jsem sníh a nemusel jsem se v něm brouzdat. Bylo to jediné vytápěné vězení, v němž jsem byl.“

Náhle se rozesmála. „Člověk nikdy neví, jestli prášíš nebo ne.“

„To je jediný způsob, jak vyprávět věci, které se stále ještě považují za nespravedlnosti. Velmi staromódní princip. Žádné nespravedlnosti neexistují. Jen mizerné šance.“

„Ty tomu věříš?“

„Ne, Natašo. Nevěřím, když sedím s tebou.“

„Spal jsi v Kalifornii s hodně ženskými?“

„Se žádnou.“

„Samozřejmě ne. Chudáčku Roberte.“

Podíval jsem se na ni. Nenáviděl jsem, když mi takhle říkala. Hovor probíhal docela jinak, než jsem chtěl. Byl bych se měl pokusit co nejrychleji se s ní vyspat. Tohle všechno bylo jen mlácení prázdné slámy. Měl jsem se s ní sejít v hotelu a hned ji zatáhnout do pokoje Lisy Teruelové. Tohle tady bylo nebezpečné. Oplývali jsme žihadly a laskavými slovy, v nichž byla ukryta načasovaná bomba. Věděl jsem, že jen čeká na to, abych jí kladl tytéž otázky.

„Hollywoodské klima není pro to vhodné,“ řekl jsem. „Člověk tam zmalátní a zneteční.“

„Proto jsi o sobě dával tak málo vědět?“ řekla lehce ironicky.

„Ne, proto ne. Neumím psát dopisy. Můj život byl takový, že jsem nikdy nevěděl, komu bych měl psát. Naše adresy platily jen pár dní a neustále se měnily. Žil jsem jen v přítomnosti a pro danou chvíli. Nikdy jsem neměl budoucnost a ani jsem si ji nedovedl představit. Myslel jsem, že jsi stejná.“

„Jak víš, že nejsem?“

Mlčel jsem. „Lidé se opět sejdou a všechno je jako dřív,“ řekl jsem po chvíli.

„Ale vždyť právě to chceme.“

Stále víc jsem se zaplétal do pasti. Musel jsem z ní rychle ven. „Ne,“ řekl jsem. „Já ne.“

Rychle na mě pohlédla. „Ty ne? Ale vždyť jsi to právě řekl.“

„Je to jinak. Předtím jsem to nevěděl. Teď to vím.“

„Co je jinak?“

Tohle byl výslech. Nedokázal jsem udržet myšlenky pohromadě. Stále se. mi rozutíkávaly. Myslel jsem na muže, který chodil do bordelu, než se sešel se ženou svého srdce. Měl jsem to taky udělat, byl bych teď měl jasnější hlavu. Zapomněl jsem, nebo jsem nikdy nepřemýšlel o tom, jakým dráždivým kouzlem mě Nataša přitahovala. Na začátku našeho vztahu tomu tak nebylo, a kupodivu právě na ten začátek jsem v Hollywoodu.nejčastěji vzpomínal. V okamžiku, kdy jsem Natašu znovu spatřil, se všechno zase navrátilo. Teď jsem se na ni málem bál pohlédnout ze strachu, že se prozradím. Přitom jsem nevěděl, co bych na sebe vůbec prozrazoval. Jen jsem měl pocit, že od chvíle, kdy na to Nataša přijde, bude mě mít navždycky v hrsti. Ještě dávno nevynesla všechny svoje trumfy. Ještě čekala na to, aby mi řekla, že má poměr s jiným mužem, nebo že aspoň s někým jiným spala. Chtěl jsem zabránit tomu, aby mi to řekla. Náhle jsem se už necítil natolik silný, abych to dokázal vyslechnout, i když jsem se vyzbrojil předpokladem, že někdo, kdo se k něčemu takovému doznává, to nejspíš neudělal.

„Všechno je jinak, Natašo. Musím ti to vysvětlit. Něco, co je důležité a co člověk takové neočekával, se nedá hned tak rychle vysvětlit. Jsem šťastný, že jsme spolu. Čas, po který jsme se neviděli, se rozplynul jako dým.“

„Myslíš?“

„Já ano.“

Zasmála se. „Děláš si to pohodlné, co? Ale už musím domů. Jsem hrozně utahaná. Připravujeme jarní kolekci.“

„Vím. Pořád žiješ o jedno roční období napřed.“

Jaro, pomyslel jsem si. Co přijde pak? Pohlédl jsem na hostinského s černým knírkem. Bude se pak muset ve Francii zodpovídat jako dezertér? A co bude se mnou? Ze všech stran jako by se na mě valilo cosi hrozivého. Měl jsem pocit, že se udusím. To, nač jsem tak dlouho čekal, mi náhle připadalo jako krátká šibeniční lhůta. Zadíval jsem se na Natašu. Byla nedozírně daleko. Chladně a netečně si natahovala rukavice. Chtěl jsem říct něco, co by rozptýlilo všechna nedorozumění, ale nic mě nenapadlo. Šel jsem vedle ní takřka němě. Pronikavě se ochladilo a od nároží fičel vítr se sněhem. Našel jsem taxík. Skoro jsme nepromluvili. „Dobrou noc, Roberte,“ řekla Nataša.

„Dobrou noc, Natašo.“

Byl jsem rád, že má Melikov noční. Nepotřeboval jsem vodku, ale někoho, kdo by se na nic neptal a přece byl se mnou.

XXIX.

Chvíli jsem postál před výkladem bratří Lowyů. Stůl z raného 18. století tam stále ještě byl. S pohnutím jsem se díval na jeho opravované nohy. Kolem něj bylo několik židlí ze starého dřeva a s novou výzdobou a vedle stálo pár malých egyptských bronzů, mezi nimi docela slušná kočka a figurka bohyně Nút, pravá a s pěknou patinou.

Viděl jsem,, jak ze sklepa vychází Lowy senior, jako Lazar vystupující ze svého hrobu v jeskyni. Zdálo se mi, že zestárnul, ale tak mi kupodivu připadali všichni známí, s nimiž jsem se opět setkal — s výjimkou Nataši. Ta nezestárla, ta se nezměnila. Byla samostatnější a žádoucnější než dřív. Nechtěl jsem na ni myslet. Už jen myšlenka na ni mě bolela, asi tak, jako kdybych v zaslepenosti považoval nějaký nádherný bronz z dynastie Čou za kopii a někomu ji dal.

Když mě Lowy zahlédl za výkladem, zarazil se. Vzhledem k mému přepychovému zimníku a opálenému obličeji mě zřejmě hned nepoznal. Kromě toho jsem měl pocit, že se tvářím právě tak truchlivě jako on.

Odehrála se rychlá pantomima. Lowy kývl, já kývl rovněž. Odbelhal se ke dveřím.

„Tak přece pojďte dovnitř, Rossi, co stojíte venku v zimě! Tady je teplo.“

Vešel jsem. Páchlo to tam starobou, prachem a fermeží. „Vy jste se vzmohl,“ řekl Lowy. „Obchody jdou dobře? Byl jste na Floridě? Gratuluju.“

Řekl jsem mu, co jsem dělal. O své činnosti u Holta jsem však pomlčel. Neměl jsem důvod dělat z toho nějaké tajnosti, ale neměl jsem chuť vysvětlovat toho rána víc, než bylo nezbytně nutné.

Už jsem si tím vysvětlováním beztak dost uškodil u Nataši.

„A co je nového u vás?“ zeptal jsem se.

Lowy mávl oběma rukama. „Stalo se,“ řekl temně.

„Co?“

„Oženil se! S tou kozou!“

Podíval jsem se na něho. „Ale to ještě nic neznamená,“ řekl jsem, abych ho utěšil. „Dnes přece není problém nechat se rozvést.“

„Taky jsem si to myslel! Ale co vám mám povídat, ta koza je katolička!“

„Váš bratr se stal taky katolíkem?“ zeptal jsem se.

„Ještě ne, ale co není, může být. Pracuje na něm ve dne v noci.“

„Jak to víte?“

„To přece vidíte. Už camrá o církvi. Hučí do něj, že se bude věky věků smažit v pekle, jestli z něj nebude katolík. Něco takového není zrovna příjemné.“

„To jistě ne. Měli katolickou svatbu?“

„Jasně. Prosadila to! Byli oddáni v kostele, můj bratr v žaketu, který si vypůjčil, protože co pak s ním, když má tak hrozně krátké nohy, no řekněte?“

„To je rána v domě Izraele!“

Lowy na mě ostře pohlédl. „Richtig! Vy nejste našinec, vy to nemůžete pochopit. Vy jste evangelík?“

„Jsem docela obyčejný ateista. Narozen coby katolík.“

„Cože? Jak je to možné?“

„Vystoupil jsem z církve, když s Hitlerem uzavřela konkordát. Pro mou nesmrtelnou duši to bylo příliš.“

Lowyho to chvíli zajímalo. „Máte pravdu,“ řekl klidně. „Něčemu takovému aby prase rozumělo. Církev, která hlásá: Miluj bližního svého jako sebe samého — a pak jde ruku v ruce s těmi vrahy. Konkordát ještě platí?“

„Pokud vím, tak ano. Nemyslím, že by byl zrušen.“

Lowy pookřál. „A můj bratr?“ zafuněl. „Třetí ve spolku!“

„Ale, ale, pane Lowy. Tak zlé to zas není. Váš bratr s tím nemá nic společného. Je nevinnou obětí lásky.“

„Nevinnou? Jen se koukněte!“ Lowy ukázal teatrálním gestem kolem sebe. „Jen se koukněte, pane Rossi! Očekával byste něco takového mezi našimi uměleckými díly?“

„A co?“

„Co? No přece ty figury svatých! Biskupy! Sochy Matky boží! Copak je nevidíte? Dřív jsme tu neměli jednu jedinou takovouhle fousatou a pomalovanou plastiku! A teď se to tu jimi jen hemží!“

Rozhlédl jsem se. V koutech stálo několik pěkných soch.

„Proč jste ty věci postavil tak, že skoro nejsou vidět? Jsou docela dobré. Dvě mají dokonce starý, zachovalý polychrom a staré zlacení. Jsou to nejlepší kusy, které tu momentálně máte, pane Lowy. Co tak bědujete? Kumšt je kumšt.“

„Ne za takovýchhle okolností!“

„Pane Lowy, to je široké pole. Kdyby neexistovalo církevní umění, tak by tři čtvrtiny všech židovských starožitníků zkrachovaly. V tomhle musíte být tolerantní.“

„To nedokážu. Ani kdybych na tom vydělal. Rve mi to srdce. Tyhle krámy sem tahá můj nevyvedený bratr. Dejme tomu, že to jsou dobré věci. Jenže tím je to ještě horší. Kdyby byly nově nabarvené, kdyby byly pozlacené místo zlatem jenom bronzovým práškem, kdyby byla stará jen jedna noha a zbytek měl uměle nadělané díry jako od červotočů, byl bych mnohem šťastnější. Mohl bych křičet a bědovat právem. Takhle musím držet zobák a v duchu se užírat. Vždyť já už ani nejím. Paštika z kuřecích jatýrek, dřív taková lahůdka, a teď mě po ní pálí žáha. O husím stehně a zeleném hrášku ani nemluvě! Chřadnu, Rossi! Nejstrašnější je, že ta osoba rozumí i kšeftu! Hned mě sjede, když začnu naříkat jako u vod babylónských, a říká mi, že jsem antikřesťan! To je jako protějšek k antisemita. A ten její smích, Rossi! Směje se celý den! Směje se, až se celá třese, i s těmi svými osmdesáti kily! Je to k nevydržení!“ Lowy zvedl ruce. „Pane Rossi, vraťte se! S vámi to tu budu mít lehčí. Vraťte se k nám do kšeftu. I plat vám zvýším!“

„Dosud jsem u Silverse. Nejde to, pane Lowy. Moc vám děkuju.“

Lowy se zatvářil zklamaně. „Ani kdybychom se zaměřili víc na bronzy? Vždyť existují i bronzoví svatí.“

„Ale moc málo. Nejde to, pane Lowy. U Silverse jsem teď nezávislý a vydělávám docela slušně.“

„Bodejť by ne! Ten chlap nemá žádnou režii. Dokonce i když se jde vymočit, tak si to může strhnout z daní!“

„Tak na shledanou pane Lowy. Nikdy nezapomenu, že jste se mi postaral o můj první džob.“

„Copak? Mluvíte, jako byste se loučil. Snad nechcete zpátky do Evropy?“

„Jak jste na to přišel?“

„Mluvíte tak divně. Nedělejte to, páně Rossi! Ani jedna ta bestie tam se nezmění, ať válku vyhrajou nebo prohrajou. Věřte Raoulu Lowy mu.“

„Vy se jmenujete Raoul?“

„Ano. Moje dobrá matka četla romány. Raoul! Blbý, viďte?“

„Ne. Blaží mě to. Sám ani nevím proč. Ale snad proto, že znám někoho, kdo se taky jmenuje Raoul. Ten má ovšem jiné problémy než vy.“

„Raoul,“ zamručel Lowy temně. „Snad proto jsem se taky asi nikdy neoženil. S takovýmhle jménem nemáte tu jistotu.“

„Ještě to můžete dohonit. Muž jako vy!“

„Kde?“

„Tady v New Yorku. Žije tu víc věřících židů než kde jinde.“

Raoulovy oči ožily. „Vlastně to není tak špatný nápad. Že mě to nikdy nenapadlo. Jenže teď, s tímhle odpadlickým bratrem?!“ Zamyslel se.

Náhle se zazubil. „To je poprvé, co se směju,“ řekl. „Nápad je to dobrý. Dokonce skvělý. I když to neudělám. Je to, jako byste dal bezbrannému do ruky obušek.“ Zprudka se ke mně otočil. „Můžu pro vás něco udělat, pane Rossi? Nechcete za nákupní cenu nějakého toho svatého? Nějakého Sebastiána z Porýní?“

„Ne. Ale co stojí tahle kočka?“

„Kočka? To je jedna z nejvzácnějších a nejlepších…“

„Pane Lowy,“ přerušil jsem ho. „Byl jsem u vás v učení. Tyhlety řečičky jsou zbytečné. Co stojí ta kočka?“

„Pro vás privátně nebo na kšeft?“

Okamžik jsem váhal. Dostal jsem jeden ze svých pověrčivých nápadů: budu-li teď poctivý, neznámý Bůh mě odmění a Nataša mi zatelefonuje. „Na kšeft,“ řekl jsem.

„Bravo! Jste poctivý. Kdybyste byl řekl, že to chcete pro sebe, nevěřil bych vám. Tak tedy: pět set dolarů! Nákupní cena, přísahám!“

„Tři sta padesát. Výš můj zákazník nepůjde.“

Dohodli jsme se na čtyřech stech pětadvaceti dolarech. „Když už tratím tolik, tak ať se zhuntuju dočista,“ řekl jsem. „Co stojí ta malá soška bohyně Nút? Šedesát dolarů. Chci ji darovat.“

„Sto dvacet. Že ji chcete darovat.“

Dostal jsem ji za devadesát. Raoul zabalil půvabnou bohyni. Napsal jsem mu Natašinu adresu. Slíbil, že jí to v poledne osobně doručí. Kočku jsem si vzal s sebou. Znal jsem v Hollywoodu někoho, kdo byl po takovém zvířeti celý divý. Klidně od něj dostanu šest set padesát dolarů. Tak budu mít sošku bohyně pro Natašu zadarmo a ještě vydělám tolik, že si budu moct koupit nový klobouk, boty na zimu a šálu, a touto elegancí ji budu moct oslnit a pozvat do lepšího restaurantu.

Večer mi zavolala. „Poslals mi malou bohyni,“ řekla. „Jak se jmenuje?“

„Je to egyptská bohyně, jmenuje se Nút a je víc než dva tisíce let stará.“

„Tak se dožít takového stáří! Přináší štěstí?“

„S egyptskými soškami je to tak, že když někoho nesnášejí, tak mu štěstí nepřinesou. Tahleta by ti měla přinášet štěstí. Vypadá jako ty.

„Budu si ji brát všude jako maskota. Vejde se do kabelky. Je krásná, až mě to dojímá. Moc ti děkuju, Roberte. Jak se máš v New Yorku?“

„Vybavuju se na zimu. Prý tu bývají prudké vánice.“

„To tedy bývají. Nechtěl bys jít se mnou zítra někam na večeři? Zastavila bych se pro tebe.“

Rychle jsem zapřemýšlel. Je fantastické, co všechno nepřeletí člověku za vteřinu hlavou. Byl jsem zklamán, že chce přijít až zítra.

„Fajn, Natašo,“ řekl jsem. „Po sedmé budu v hotelu. Přijď, kdy se ti to hodí.“

„Škoda že dnes nemám kdy. Ale netušila jsem, že zase přijedeš,a mám smluveno ještě pár schůzek. Večer není nejpříjemnější být sám.“

„To je fakt,“ řekl jsem. „Vlastně jsem taky na večer někam pozvaný. Tam, co dělají ten dobrý guláš. Ale nemusel bych tam jít. Vždycky je tam spousta lidí, takže je jedno, jestli přijde o jednoho víc nebo míň.“

„Dobrá, Roberte. Přijdu tak kolem osmé.“

Zavěsil jsem a uvažoval, jestli mi má. pověrčivost pomohla nebo ne. Usoudil jsem, že mi přinesla štěstí, třebaže jsem byl zklamán tím, že Natašu dnes večer neuvidím. Noc přede mnou ležela jako temná jáma. Celé týdny jsem byl bez Nataši a příliš jsem o tom nepřemýšlel. Teď jako by jedna jediná noc byla nekonečná. Nebyl to čas, ale noc mezi tím. Byla smrtí, rozdělující den a dny.

Nelhal jsem. Paní Vriesländerová mě skutečně pozvala. Rozhodl jsem se, že tam půjdu. Bude to poprvé, co se tam objevím jako svobodný člověk, v novém obleku a zimníku a bez dluhů. Vriesländerovu půjčku i advokáta se švarcvaldkami jsem už splatil do posledního centu. Budu si tedy moct pochutnat na guláši bez pocitu poníženosti. Abych své návštěvě dodal světácký švih a současně vyjádřil vděčnost za půjčku, přinesl jsem paní Vriesländerové několik temně rudých gladiol, které jsem koupil na rohu u jednoho italského květináře za sníženou cenu, protože už byly hodně odkvetlé.

„Vypravujte nám o Hollywoodu,“ řekla paní Vriesländerová. Ale právě tomu jsem se chtěl vyhnout. „Je to, jako by vám přes hlavu přetáhli průhledný igelitový pytlík,“ řekl jsem. „Všecko vidíte, ničemu nerozumíte, ničemu nevěříte, slyšíte jenom zvuky, žijete jako v rosolovitém snu, probudíte se a jste o moc starší.“

„To je všechno?“

„Tak nějak.“

Objevilo se dvojče Lissy. Vzpomněl jsem si na Tannenbauma a jeho pochybnosti. „Co dělá Betty?“ zeptal jsem se. „Není to zlé?“

„Bolesti tak moc nemá. O to se stará Ravic. Dává jí injekce. Teď spí. Ale večer se přes všechny ty injekce probouzí a pak bojuje o další den.“

„Je u ní někdo?“

„Ravic. Poslal mě pryč, abych přišla na jiné myšlenky.“ Uhladila si pestré šaty. „Už jsem z toho málem šílená. Nemůžu si pořád srovnat v hlavě, že Betty umírá a tady žerou guláš. Vás to nechává klidným?“

Pohlédla na mě svým hezounkým, poněkud prázdným obličejíčkem, v němž se podle Tannenbauma měla zračit sopečná vášnivost. „Ne,“ řekl jsem. „Je to však docela přirozené. Smrt je něco, co nikdy nedokážete pochopit, a tudíž ani není třeba o tom přemýšlet. Přesto byste měla něco sníst. U Betty se vaří dietně, ne?“

„Ale já nemůžu.“

„Třeba trochu segedinského guláše. Se zelím.“

„Kdepak. Dopoledne jsem tu ten guláš pomáhala vařit.“

„To je něco jiného. Neměla byste chuť na kmínku nebo na pivo?“

„Někdy mám chuť se oběsit,“ řekla Lissy. „Nebo jít do kláštera. Ale jindy mě zas popadne chuť všecko rozmlátit a vyzuřit se. Jsem cvok, viďte?“

„Docela normální člověk, Lissy. Jste zdravá a normální. Máte nějakého přítele?“

„K čemu? Abych si uhnala nemanželské dítě? To by byly moje poslední šance v tahu,“ řekla Lissy zoufale.

Tannenbaum zřejmě popadl to správné dvojče, pomyslel jsem si. Leda že mu Vesel něco nabulíkoval a se žádnou nic neměl.

Přišel Vriesländer. „Á, náš mladý kapitalista! Už jste ochutnala mandlový dort, Lissy? Ne? Ale to musíte. Hubnete!“ Štípl Lissy do zadečku. Zřejmě na to byla zvyklá, protože na to nereagovala. Taky nešlo o žádné vášnivé štípnutí, spíš o otcovskou kontrolu chlebodárce, který se chce ujistit, jestli všecko je, kde má být.

„Milý Rossi,“ řekl Vriesländer a i ke mně byl otcovský. „Až dáte do kupy trochu peněz, naskytne se brzy veliká šance je investovat. Až válka skončí, klesnou německé akcie na nulu a marka bude bezcenná. To bude poslední příležitost nakupovat ve velkém. Tenhle národ nezůstane dlouho na lopatkách. Zotaví se, začne dělat a znova se vyšvihne. A víte, kdo mu pomůže? My, Američani. Zcela prostá kalkulace. Potřebujeme totiž Německo proti Rusku. Naše spojenectví s Ruskem je asi toho druhu, jako kdyby dva teplí chtěli přivést na svět dítě. Prostě proti přírodě. Mám to z vysokých vládních míst. Až budou nacisti vyřízeni, budeme Německo podporovat.“ Plácl mě do ramene. „Neříkejte to dál. Je to miliónový tip, Rossi. Říkám vám ho proto, že jste jedním z mála lidí, kteří mi vrátili, co si ode mne půjčili. Nikdy jsem nikoho neuháněl. Ale tím, že je někdo emigrantem, se ještě nestává andělem, co říkáte?“

„Díky za ten tip, ale nemám na to dost peněz.“

Vriesländer na mě dobrácky pohlédl. „Ještě máte dost času, abyste je nadělal. Slyšel jsem, že se z vás stal dobrý obchodník. Jestli se budete chtít jednou osamostatnit, můžeme si o tom promluvit. Já budu financovat, vy prodávat, a dělit se budeme napůl.“

„To není tak jednoduché. Musel bych obrazy koupit od obchodníků, a ti budou ode mne chtít ceny, za jaké je sami prodávají.“

Vriesländer se zasmál. „Vy jste ještě zelenáč, Rossi. Zkuste to, vždyť existují procenta. Bez procent by se světový trh dávno zhroutil. Jeden od druhého kupuje a jeden na druhém vydělává. Ohlaste se, až budete tak daleko.“

Vstal a já vstal taky. Na okamžik jsem pocítil obavu, že mě rovněž nepřítomně a otcovsky štípne do zadku, ale jenom mi poklepal na rameno a šel dál.

Přistoupila ke mně paní Vriesländerová, přívětivě se usmívající a celá ověšená zlatem. „Kuchařka chce vědět, jestli vám má dát s sebou segedinský guláš nebo raději obyčejný.“

Chtěl jsem říct, že nechci nic, ale to by nijak nezměnilo mou mizernou náladu a paní Vriesländerovou a kuchařku bych urazil. „Segedinský,“ řekl jsem. „Byl znamenitý. A děkuju vám.“

„Já vám děkuji, za květiny,“ řekla paní Vriesländerová se smíchem. „Můj muž mi nikdy žádné nedá, ten burzovní jogín. Tak mu říkají jeho kolegové. Studuje jógu. Když medituje, nikdo ho nesmí rušit — jenom když volají z burzy, to ano.“

Vriesländer se rozloučil. „Musím telefonovat,“ řekl. „Nezapomeňte na ten tip.“

Pohlédl jsem na burzovního jogína. „Něco se ve mně proti tomu vzpírá,“ odpověděl jsem.

„Copak?“ Vriesländer zahudroval náhle potlačovaným smíchem. „Snad ne nějaké morální ohledy? Ale milý Rossi! Chcete snad, aby ty spousty peněz, co budou ležet na ulici, shrábli nacisti? To přece mnohem spíš přísluší nám, které okradli! Musíte myslet logicky a pragmaticky. Někdo ty peníze shrábne. Ne však tihle nelidové!“ Naposled mi poklepal na rameno, ještě jednou otcovsky štípl dvojče Lissy do zadečku a zmizel, aby meditoval nebo telefonoval.

Odvezl jsem Lissy domů větrnými ulicemi taxíkem; beztak jsem si ho musel vzít kvůli guláši. „Musíte být od štípanou toho vašeho tlustého chlebodárce samá modřina,“ řekl jsem. „Honí vás taky kolem psacího stroje?“

„Ne. Oštipuje mě, jen když to vidí ostatní. Vytahuje se. Je to impotent.“

Mezi vysokými domy mi Lissy připadala malá, ztracená a zmrzlá.

„Nechcete jít se mnou nahoru?“ zeptala se.

„To nejde, Lissy.“

„Přirozeně že ne,“ odvětila zarmouceně.

„Jsem nemocný,“ řekl jsem, aniž jsem věděl proč. „Hollywood,“ dodal jsem.

„Nechci se s vámi vyspat. Jenom nechci přijít do toho svého mrtvého pokoje tak sama.“

Zaplatil jsem taxíkáři a šel s ní nahoru. Bydlela v ponurém pokoji s několika panenkami a s plyšovým medvídkem. Na stěně visely fotky filmových hereček.

„Nedáte si kávu?“ zeptala se.

„Rád, Lissy.“

Ožila. Voda klokotala, pili jsme kávu. Vyprávěla mi ze svého života něco, co jsem hned vzápětí zase zapomněl. „Hezky se vyspěte, Lissy,“ řekl jsem a vstal. „A nedělejte žádné hlouposti. Jste moc hezká a zítra je taky den.“

Příští den sněžilo. Večer byly ulice bílé a mrakodrapy vypadaly jako obrovské úly plné sněhu a světla. Pouliční hluk byl tlumenější a pořád sněžilo. Hrál jsem šachy s Melikovem, když vešla Nataša. Vlasy a kapuci měla zasněžené.

„Přijela jsi rolls-roycem?“ zeptal jsem se.

Okamžik mlčela. „Přijela jsem taxíkem,“ řekla pak. „Uklidňuje tě to?“

„Moc. Kam půjdeme?“ zeptal jsem se opatrně a tudíž pitomě.

„Kam chceš.“

Takhle bych se daleko nedostal. Zamířil jsem k východu z hotelu. „Sníh se jenom sype,“ řekl jsem. „Zničíš si kožich, než seženeme nějaký taxík. Musíme počkat v hotelu, dokud nepřestane sněžit.“

„Nemusíš shánět důvody pro to, abychom tu zůstali,“ řekla sarkasticky. „Ale musíš mít něco k jídlu.“

Vzpomněl jsem si na guláš od Vriesländerů. Zapomněl jsem na něj jako na smrt. Vztah mezi Natašou a mnou byl dosud ještě tak napjatý, že jsem na guláš ani nevzdechl.

„Guláš!“ řekl jsem. „Se zelím, a určitě k tomu přidali i okurky. Náš problém je vyřešen. Najíme se doma.“

„Myslíš, že budeme moct? V barabizně toho gangstera? Nenechá nás odvést policií? Nebo snad máš apartmá se salónem a ložnicí?“

„Není třeba. Bydlím teď tak, že nás nikdo neuvidí vycházet. Takříkajíc ne na ráně. Pojď!“

Lisa Teruelová měla na lampách hezká stínidla. Teď se mi to hodilo. Díky tomu vypadal pokoj večer líp než ve dne. Na stole stála kočka od Lowyho. Kuchařka Marie mi dala guláš do emailového hrnce, takže jsem jej mohl rovnou ohřát. Měl jsem elektrický vařič a pár talířů, nožů, vidliček a lžic. Vylovil jsem okurky z hrnce a ze skříně přinesl chleba. „Všechno je připravené,“ řekl jsem a prostřel na stůl ručník. „Musíme jen počkat, až se guláš ohřeje.“

Nataša stála opřena o stěnu u dveří. „Dej mi plášť,“ řekl jsem, „moc místa tu není, ale máme postel.“

„Tak?“

Umínil jsem si, že se budu mít na pozoru. Ještě jsem si nebyl sám sebou jist. Ale vedlo se mi jako prvního večera — sotva jsem ji pohladil, cítil jsem, že je pod tenkými šaty skoro nahá, a zapomněl jsem na všechna svá předsevzetí. Mlčel jsem. Taky Nataša mlčela. Už jsem dlouho nespal s nějakou ženskou a tak jsem chápal, že člověku může být v takovém případě všecko jedno: skandál i zločin, jestliže tu trochu individua v člověku přehluší to druhé, silnější Já bez tváře, které je jen rukama, žhavou kůží a topořícím se pohlavím. Chtěl jsem do ní vniknout, do horké tmy, do rudých křídel osrdí, která by se kolem mne rozprostřela jako křídla sovy, vniknout do tepu srdce, dovnitř a dál, až k očím, aby se zklidnily a už se neptaly a zavřely se, a ještě hlouběji a výš a výš, až by z našich Já nezůstalo nic než pulsování krve a prudké oddychování, které by už nebylo naše.

Leželi jsme na posteli, vyčerpáni a náhle na pokraji rychle přilétajícího spánku, který chutnal jako slabá mdloba. Myšlenky se sice navracely od okrajů propasti, ale znovu je odplavoval nádherný, neobyčejný klid, který povznáší k Bohu, ten kratičký okamžik, kdy se v člověku znovu přihlásí hluboký pocit jeho Já, třebaže to samo Já ještě není, kdy je ve stavu jako krátce před narozením, ještě v matčině lůně, ale už se ubírající k vlastnímu životu, na samém pomezí, ještě naposledy přituleno k svému anirnálnímu bytí a už se s ním loučíc a směřujíc k intelektu, omylu a rozkolísané individualitě, dávajíc sbohem tomu, k čemu se znovu navrátí, až vydechne naposledy.

Cítil jsem Natašu vedle sebe, cítil jsem její dech, vlasy, jemné pohyby žeber a slabé bušení srdce. Ještě to nebyla tak docela ona, byla to žena beze jména, a ani to ne. Byl to jen dech a tep srdce a pokožka, a teprve ponenáhlu se do toho všeho vlévalo vědomí a stávalo se jménem, oddaností a pocitem, stávalo se ochablou, unavenou rukou, hledající rameno, a ústy pokoušejícími se formulovat slova, nedávající smysl.

Ponenáhlu jsem opět sklouzával do tohoto stavu znovunacházení sama sebe a toho druhého, do toho vysíleného mlčení, o němž nevíš, co cítíš víc, zda mlčení nebo předchozí mdloby — a v tomto stavu jsem měl náhle dojem, že cítím, jako by se něco pálilo. Na okamžik jsem si myslel, že mám halucinace, ale pak jsem uviděl na plotýnce vařiče emailový hrnec, v kterém to vřelo.

„Sakra, guláš!“ vyletěl jsem

Nataša pootevřela oči. „Vyhoď ho z okna.“

„Pámbu chraň! Doufám, že ho ještě zachráníme.“

Vypnul jsem vařič a zamíchal v hrnci. Pak jsem opatrně překlopil emailový hrnec, z něhož se vysypalo všechno, až na přichycený, připálený zbytek. Nechal jsem jej v hrnci a hrnec dal na okno.

„Za chvíli to tu už nebude cítit,“ řekl jsem. „Guláši nic není.“

„Guláši nic není,“ opakovala Nataša, aniž se pohnula. „Co chceš teď dělat s tím zachráněným gulášem, ty zatracený šosáku? Myslíš si snad, že vstanu?“

„Nechci nic, než ti dát cigaretu a skleničku vodky. Ale nemusíš si to vzít.“

„Jenže já si vezmu,“ odvětila Nataša po chvíli dumání. „Od koho jsou tahle stínidla? Přivezl sis je z Hollywoodu?“

„Byla tady.“

„To jsou stínítka nějaké ženské. Nějaké Mexičanky.“

„To je možné. Ta žena se jmenovala Lisa Teruelová. Odstěhovala se.“

„Ženská se neodstěhuje, aby si s sebou nevzala tak hezká stínidla,“ prohlásila Nataša ještě v polospánku.

„Někdy toho člověk po sobě zanechá víc, Natašo.“

„Jistě. Když mu je v patách policie.“ Napřímila se. „Nevím proč, ale najednou mám hlad jako vlk.“

„Myslel jsem si to. Já taky.“

„To je zvláštní! Nemám ráda, když něco víš napřed.“

Naplnil jsem talíře. „Víš, Roberte,“ řekla Nataša, „když jsi mi říkal, že jdeš k té gulášové rodině, tak jsem ti nevěřila. Ale ty jsi tam fakt byl.“

„Lžu co možná nejmíň. Je to mnohem pohodlnější.“

„To je to. Nikdy bych ti nenalhávala, že jsem tě nepodváděla.“

„Nepodváděla! Co je to za podivuhodné slovo?“

„Jak to?“

„Předpokládá dvě falešné skutkové podstaty. Zvláštní, že se na světě udrželo tak dlouho. Vždyť nejde o nic jiného než o jednu věc mezi dvěma zrcadly.“

„Neříkej.“

„No ano. Neděje se nic jiného, než že dvě zrcadla švindlují. Kdo vůbec má právo na slovo „podvádět“? Když spíš s někým jiným, podvádíš sama sebe — ne mě.“

Nataša přestala jíst. „Jednoduché, co?“

„Ano. Kdyby to byl podvod, nemohla bys mě podvádět. Podvod automaticky vylučuje podvod. Nemůžeš přece otvírat jeden zámek dvěma klíči najednou.“

Hodila po mně v kopru naloženou okurkou. Chytil jsem ji. „Kopr je v téhle zemi velice vzácný,“ řekl jsem. „Nemá se jím házet.“

„Taky se jím nemá nikdo pokoušet otvírat zámky!“

„Tak si myslím,, že jsme oba trochu praštění, nemyslíš?“

„To nevím. Copak musíš mít pro všecko nějaké označení, ty vyobcovaný Němče?“

Dal jsem se do smíchu. „Mám příšerný pocit, Natašo, že tě miluju. A tolik jsme se namáhali, aby se to nestalo.“

„My?“ Náhle se na mě podivně podívala. „To nemění nic na tom, že jsem tě podváděla, Roberte.“

„Nemění, Natašo,“ odpověděl jsem. „Obávám se, že tě přesto miluju. Co má jedno co společného s druhým? Je to jako vítr a voda, vzájemně se uvádějí do pohybu, ale přitom zůstávají tím, čím jsou.“

„Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Ale copak musí člověk všemu rozumět, ty nevyobcovaná příslušnice mnoha zemí?“

Nevěřil jsem tomu, co mi řekla. I kdyby na tom byl chlup pravdy, bylo mi to v té chvíli jedno. Byla opět tady, byla u mě, a všechno ostatní bylo pro lidi se zajištěnou budoucností.

XXX.

Egyptskou kočku jsem prodal jednomu Holanďanovi. Ten den, kdy jsem dostal šek, jsem pozval Kahna do restaurace Voisin. „To máte tolik peněz?“

„V tomhle mám antické vzory,“ odvětil jsem. „Tenkrát, než se napili, vylili na zem trošku vína jako úlitbu bohům. Z téhož důvodu jdu do dobré restaurace. Abychom zůstali při víně, dáme si lahvičku Cheval blanc. Mají je už jen ve Voisinu. Jste pro?“

„Jak by ne. Zbytek vína pak nakapeme na talíř, abychom zachovali bohy v dobré náladě.“

Ve Voisinu bylo plno. V dobách za války bývají restaurace velmi často nabité. Každý chce ještě něco urvat ze života, i když mu nebezpečí zrovna nehrozí. Peníze se vydávají lehčeji než v míru, kdy se jeví budoucnost jistější.

Kahn zavrtěl hlavou. „Dnes do mě nic není, Rossi. Psala mi Carmen. Konečně! Myslí si, že bude lepší, když se rozejdeme. V dobrém. Prý si nerozumíme. Nemám jí už psát. Má někoho jiného?“

Zaraženě jsem na něho pohlédl. Zřejmě ho to hluboce zasáhlo.

„To bych ani neřekl,“ odvedl jsem. „Žije celkem prostě ve Westwoodu u bytné mezi slepicemi a psy. Několikrát jsem s ní byl. Byla spokojená, že nemusí nic dělat. Nemyslím, že by měla nějakého přítele.“

„Co byste dělal na mém místě? Jel tam? Odvezl si ji? Vrátila by se?“

„Pochybuju.“

„Taky si to myslím. Co mám tedy dělat?“

„Čekat. A už nepsat. Třeba se vrátí sama od sebe.“

„Myslíte?“

„Ne,“ řekl jsem. „Záleží vám na tom tolik?“

Chvíli mlčel. „Vůbec by mi na tom nemělo záležet. Taky mi na tom moc nezáleží, byl to jen takový bláznivý vrtoch. A najednou to vrtoch není. Víte proč?“

„Protože chce pryč. Proč jinak?“

Melancholicky se usmál. „Prostinké, co? A přesto to člověk nějak nedokáže pochopit, když se mu to stane.“

Vzpomněl jsem si na Natašu. Nestalo se mi málem něco podobného taky s Natašou? A nestává se mi to ještě pořád? Zaplašil jsem tyto myšlenky a uvažoval, co bych měl říct Kalinovi. Nic z toho všeho se k němu ani dost málo nehodilo. Ani Carmen, ani ta situace, v níž byl, ani ta jeho melancholie. Bylo to směsné, nešlo to k sobě a proto to bylo nebezpečné. Kdyby se to stalo nějakému poetovi s fantazií, bylo by to směšné i pochopitelné. Ale u Kahna to pochopitelné nebylo. Jako by tu hledal spásu v něčem, co bylo ve svém kontrastu tragické Krásy a flegmatické duše pouhou intelektuální hříčkou. Že to bral najednou tak vážně, bylo neblahým znamením vlastního pádu.

Pozvedl sklenku. „Jak málo toho máte co říct o ženách, když jste šťastný, viďte? A jak mnoho, když nejste.“

„Svatá pravda. Myslíte, že byste byl s Carmen šťastný?“

„Chcete říct, že se k sobě nehodíme? Máte pravdu. Jenomže lidé, kteří se k sobě hodí, se dokáží rozejít snadno. Je to jako hrnec a poklice, které se k sobě hodí. Oddělíte je bez potíží. Ale když se k sobě nehodí a musíte vzít kladivo, aby poklice sedla na hrnec, pak se snadno něco zničí, když je chcete zase od sebe oddělit.“

„Slova,“ řekl jsem. „Nic z toho není pravda. Všechna přísloví se dají obrátit ve svůj opak.“

Trhl sebou. „Právě tak všechny situace. Zapomeňme na Carmen. Asi mě to trochu zdrblo. Válka se chýlí ke konci, Roberte.“

„Proto jste naměkko?“

„Ne. Ale co pak? Víte, co chcete dělat pak?“

„Kdo to ví přesně? Člověk si ani neumí představit, že válka spěje ke konci. Právě tak si neumí představit, co bude dělat, až skončí.“

„Zůstanete tady?“

„Dnes bych o tom radši nemluvil.“

„Vidíte. Já o tom neustále přemýšlím. Pro emigranty to bude znamenat velké vystřízlivění. Jejich poslední oporou bylo bezpráví, které jim bylo způsobeno. Najednou žádné bezpráví nebude a oni se budou moct vrátit. Proč? A kam? A kdo o ně vůbec stojí? Není návratu!“

„Hodně jich tu zůstane.“

Mávl rukou. „Já mám na mysli ty zranitelné. Ne kšeftsmany.“

„Já zase všechny,“ řekl jsem. „I kšeftsmany.“

Kahn se usmál. „Tak na zdraví, Roberte. Dneska mluvím samé nesmysly. Jsem rád, že jste tu. Rádia jsou dobří řečníci, ale mizerní posluchači. Umíte si představit, že bych měl skončit jako zástupce nějaké firmy s rádii?“

„Proč ne?“ řekl jsem. „Ale proč skončit? Skončete jako majitel továrny.“

Pohlédl na mě. „Myslíte, že by to bylo možné?“

„Abych pravdu řekl, tak spíš ne,“ opáčil jsem.

„Je mi to jasné, Roberte.“

„Cheval blanc jsme dopili,“ řekl jsem. „Zapomněli jsme obětovat bohům poslední krůpěj. Třeba proto jsme propadli zbytečné melancholii. Co byste říkal porci zmrzliny? Máte ji tak rád.“

Zavrtěl hlavou. „Všechno je to klam, Roberte. Iluze snadného života. Sebeklam. Už jsem přestal hrát sám před sebou veselého kumpána. Gourmeta. Podvodníka. Stává se ze mě starý žid.“

„Starý žid v pětatřiceti?“

„Židi jsou vždycky staří. Rodí se starými. Na každém leží dva tisíce let pronásledování — od té chvíle, kdy poprvé vykročí.“

„Co abychom si objednali lahvičku vodky a vypili ji při meditování o životě?“

„Židi nejsou ani pijáci. Půjdu domů do svého pokoje nad krámem a ráno se vysměju sám sobě. Dobrou noc, Roberte.“

Byl jsem hluboce zneklidněn. „Doprovodím vás domů,“ řekl jsem.

Vyšli jsme z vyhřátého lokálu do třeskutého mrazu. Drugstory a kiosky s párky zíraly svým nemilosrdným, zmrzlým, neónovým světlem do větrné noci. „Existují situace, kdy je směšné chtít být jenom heroický,“ řekl jsem. „Ten váš studený pokoj…“

„Je přetopen,“ přerušil mě Kahn. „Jako všechno v New Yorku.“

„Přetopen a studený jako to všivé neónové světlo, které je ztělesněnou bezútěšností, když se táhnete sám ulicemi a drkotáte zuby. Proč nejdete do té plyšové barabizny, jakou je hotel Rouben? Mezi homosexuály, narkomany, sebevrahy a náměsíčníky je člověk chráněnější než kde jinde. Buďte rozumný a pojďte se mnou!“

„Až zítra,“ řekl Kahn. „Dnes mám schůzku.“

„Nesmysl.“

„Opravdu,“ řekl. „S Lissy Kollerovou. Už mi věříte?“

Dvojče, pomyslel jsem si. Proč ne? Bylo to zvláštní, ale zdálo se mi, že tohle dvojče se hodí ke Kahnovi ještě míň než Carmen. Lissy byla hezká, domácká, toužící po trošce lásky jako zaběhlá kočka, a mnohem míň hloupá než Carmen, ale tu mě v ledové noci napadlo, proč mohl mít Kahn jen Carmen — byla koexistence, která ve své absolutní nesmyslnosti negovala nesmyslnost vykořeněné existence.

Kahn se díval po ulici plné červených koncových světel aut, jež se jako rozsypané uhlíky marně pokoušely proteplit tmu. „Tahle přízračná válka s neviditelnými raněnými a neviditelnými mrtvými, s němými bombami a němými hřbitovy na druhé straně zeměkoule spěje ke konci. Co zůstane? Stíny, stíny — i my.“

Došli jsme k obchodu s rádii. Přístroje se leskly v měsíčním světle jako automatičtí vojáci nějaké budoucí války.

Vzhlédl jsem. Okno Kahnova pokoje bylo osvětlené. „Nerozhlížejte se jako nějaká ustaraná kvočna,“ pravil Kahn. „Vidíte, že jsem nechal rozsvíceno. Nevracím se do pokoje, v němž je tma.“

Vzpomněl jsem si na dvojče Lissy, která taky měla strach ze svého pokoje. Třeba skutečně sedí nahoře a češe se. Všechno bylo nějak jinak a působilo ještě bezútěšněji. „Nebude v New Yorku ještě chladněji?“ zeptal jsem se.

„Mnohem chladněji,“ řekl Kahn.

Nataša měla náušnice z velkých rubínů, náhrdelník z rubínů a nádherný prsten. „Ten kámen má dvaačtyřicet karátů,“ pošeptal mi fotograf Horst. „Původně jsme chtěli velký hvězdicovitý rubín, ale nikde jsme ho nesehnali. Ani u van Cleefa a Arpelse. Chceme totiž taky udělat snímky jejích rukou. Barevné. Tu rubínovou hvězdu tam můžeme ještě koneckonců přiretušovat. Dokonce krásnější, než ve skutečnosti je,” dodal s uspokojením. „Dneska je beztak všecko jenom podfuk.“

„Fakt?“ řekl jsem a pohlédl na Natašu. Klidně seděla na pódiu v bílých saténových šatech, ověšená rubíny a zalitá bílým světlem. Nic nepřipomínalo, že předešlého večera ležela na mé posteli prohnutá jako luk a chraplavě vykřikovala: Rozdrť mě! Celou mě rozdrť!

„Samozřejmě,“ řekl Horst. „Ženy i politikové. Pořád víc podfuků. Falešná prsa, zadnice z pěnové gumy, líčidla, falešné řasy, paruky, falešné zuby — všechno je to jenom podfuk. Jenže já to všecko měkce zaostřím, tak do ztracena, hodím na to rafinovaný světelný efektíček a léta se rozpustí jak cukr v kafi, voilá! A politici? Většina z nich umí sotva číst a psát. Mají své chytré židáčky, co jim píšou projevy, své agentury, které jim lifrujou vtipné nápady, své autory, kteří za ně píšou knihy, poradci jim špitají do ucha co a jak, herci je učí pózovat, a eventuálně mají i gramofony, které mluví místo nich.“ Vstal a přiskočil ke svému aparátu. „Takhle je to prima, Natašo. Vydrž tak chviličku!“

Nataša vystoupila z bílého světla a sešla z pódia a proměnila se z císařovny v ženu zbrojařského milionáře, třpytící se šperky.

„Hned budu převléknutá,“ řekla. „Zbyl ještě nějaký guláš?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Bylo ho na tři dny. Včera večer jsme vylízali zbytek. Musíš si brát ty šperky s sebou?“

„Ne. Tamhle ten blonďák naproti je od van Cleefa. Odveze si je.“

„Dobrá. Pak si tedy můžeme vyrazit, kam budeme chtít?“

„Musím se ještě jednou fotit. V jarním kostýmu. Kristepane, jaký já mám hlad!“

Sáhl jsem do kapsy. Znal jsem tyhle její záchvaty hladu. Trpěla opakem cukrovky, mělo to ohavné jméno hypoglykémie a nebylo to nic jiného, než že hladina krevního cukru u ní klesala rychleji než u normálních lidí. Proto byla v jednom kuse hladová. V době, kdy bydlela v 57. ulici, jsem se v noci častokrát vzbudil v domnění, že v pokoji je zloděj, a natrefil jsem Natašu u ledničky: nahou, magicky ozářenou světlem z ledničky, soustředěně pojídající studenou

kotletu, s kusem sýra v druhé ruce.

Vytáhl jsem balíček v pergamenovém papíru.

„Kousek tatarského bifteku,“ řekl jsem. „Jako přesnídávka.“

„S cibulí?“

„S cibulí a černým chlebem.“

„Ty jsi anděl,“ prohlásila, pošoupla si náhrdelník ke straně a pustila se do jídla. Už jsem si zvykl brát si do kapsy takovýhle balíček, kdykoli jsme s Natašou šli někam, kde se po pár hodin nesehnalo nic k jídlu, a brával jsem jídlo zvláště tenkrát, když jsme byli v době, kdy se obvykle jí, v kině nebo v divadle. Ušetřilo mi to spousty trablů. Nataša dovedla být zatraceně protivná, když ji náhle přepadl ten její zuřivý hlad a daleko široko nebyl k sehnání ani kousíček chleba. Byla proti tomu bezbranná, bylo to jako jakési duševní vyšinutí. Pociťovala prostě hlad daleko silněji než ostatní lidé, asi jako by se celý den postila. Většinou jsem taky nosíval v kapse malou lahvičku asi s dvěma loky vodky. S tatarským biftekem to už byl docela slušný oběd, i když vodka nebyla samozřejmě chlazená. Bylo to preventivní opatření a naučil mě tomu muž, od něhož jsem měl svůj pas. Řekl mi, že fyzický komfort ubíjí jakýkoli záblesk ducha, takže se člověk pak už nemusí tolik namáhat a ten druhý je šťastný.

Čekal jsem, že Nataša bude opět předvádět roční období o jednu sezónu napřed. V ateliéru nebylo vidět moc kožichů, zato několik lehkých brajtšvancových palet, ale ty už učednice balily. U Horsta už byl máj. Vlněné kostýmy a jasné barvy: kobaltová modř, nilská zeleň, kukuřičná žluť, hněď pouště a bůhví jak ještě byly všechny ty barvy svůdně pojmenovány.

Máj, pomyslel jsem si. V máji prý válka skončí. Co pak? Řekl Kahn. Co pak? pomyslel jsem si a díval se na Natašu, která vyšla z pozadí v krátkých kostýmových šatech a s vlající sifonovou šálou, štíhlá a lehounce nejistá, jako by měla příliš dlouhé nohy. Kde asi budu v máji? čas se mi znovu rozsypal jako prasklý pytlík s rajčaty a začal se otáčet nesmyslný kaleidoskop. „Pro normální život se už nehodíme,“ řekl jednou Kahn, „umíte si mě představit jako zástupce s radioaparáty, který má rodinu, demokraticky volí, ukládá peníze a snaží se stát členem představenstva kostela ve své farnosti? Jsme zkažení, skoro každý z nás to nějak odnesl jako oběť exploze. Část vyvázla bez příliš těžkých poranění, někteří na tom dokonce vydělali, z jiných se stali mrzáci, a ti ranění, na nichž nejvíc záleží,, se z toho už nikdy nevzpamatují a nakonec zajdou.“ Máj 1945! Nebo červen nebo červenec! čas, který se po celá ta léta tak mučivě ploužil, teď jako by pádil. Díval jsem se naproti na Natašu, která byla zaplavena světly ze všech stran a stála na pódiu lehce předkloněná, s tváří v profilu, nepochybně slabě voníc cibulí, socha na přídi neviditelné galeony, ženoucí se v moři světla o závod s časem.

Náhle reflektory zhasly. Normální světla ve studiu se rozptýleně a plaše prodírala zdánlivou mlhou. „Končíme!“ zvolal Horst. „Balit! Pro dnešek konec!“

Nataša ke mně zamířila šustotem hedvábných papírů a harašením krabic. Měla na sobě vypůjčený kožich a rubínové náušnice. „Nemohla jsem jinak,“ řekla. „Nechala jsem si je na dnešní večer. Zítra je vrátím. Už jsem to udělala kolikrát. Ten blonďák ví, co a jak. Jsou nádherné.“

„A co když je ztratíš?“

Pohlédla na mě, jako bych v nevhodný okamžik udělal nějakou oplzlou poznámku. „Jsou pojištěny,“ řekla. „Van Cleef a Arpels mají pojištěno všechno, co nám půjčí.“

„Tak dobře,“ řekl jsem rychle, aby mi zas, jako často v podobných situacích, neomlátila o hlavu, že jsem sosák. „To určuje strategii dnešního večera. Půjdeme do Pavilónu.“

„Nemusíme moc jíst, Roberte. Já už měla tatarský biftek.“

„Najíme se, jak se sluší na podvodníky a penězokaze — líp než maloměšťácká knížata.“

Zamířili jsme ke dveřím. „Dobrý bože,“ řekla Nataša. „Vždyť támhle stojí rolls, úplně jsem na něj zapomněla.“

Zůstal jsem stát jako solný sloup. „S Fraserem?“ zeptal jsem se nedůvěřivě.

„Ale to víš, že ne. Dnes odjel. Řekl mi, že ho sem dneska večer pošle, protože asi skončíme dost pozdě. Zapomněla jsem na to.“

„Pošli ho pryč.“

„Ale Roberte! Je tu. A už jsme s ním jeli několikrát. Vždyť na tom nic není.“

„To se mi jen pění ta má maloměšťácká krev,“ odpověděl jsem. „Dřív tu bylo něco jiného. Ale teď tě miluji a stal se ze mě malý kapitalista. Teď si můžu dovolit zaplatit taxíka.“

„Nepatří k podvodníkům a penězokazům jezdit v rollsu?“

„Je to velice lákavé, takže o tom nemohu okamžitě rozhodnout. Ale vezmeme si taxík, abychom se už předem vyhnuli jakékoli lítosti. Večer-je dnes příjemný, přímo voní mrazem. Řekni šoférovi, že si chceme zajít do lesa nebo se projít.“

„Když chceš,“ řekla váhavě a vykročila.

„Počkej,“ odvětil jsem. „Rozmyslel jsem si to. Nezlob se, Natašo. Důležitější je to, co ti udělá radost, než morálka, prosycená žíravinou žárlivosti. Nasedněme!“

Seděla vedle mě jako cizokrajný pták. „Nesmyla jsem si nalíčení“ řekla. „Bylo by to trvalo moc dlouho a moc bych vyhladověla. Kromě toho není u Horsta v ateliéru potřebný klid. Jen bych si to všecko rozmazala a nakonec vypadala jako oškubaná slepice.“

„Nevypadáš jako oškubaná slepice,“ řekl jsem. „Vypadáš jako hladová rajka, která zbloudila v letu. Nebo jako panna nějakého neznámého kmene v Timbuktu nebo na Haiti, vystrojená k slavnostní oběti. Pro ženy je důležité, aby vypadaly pokaždé jinak. Já jsem staromódní obdivovatel ženy jako čehosi, co přiletělo z džungle a pralesa, a jsem nepřítelem ženy jako zrovnoprávněné kamarádky a obchodní partnerky.“

„Tedy barbar!!“

„Beznadějný romantik.“

„Jsem pro tebe dost barbarská? Falešné, umělé řasy, filmový make-up, ukradené šperky, nový účes a vypůjčený kožich. Stačí to tvému hochštaplerskému charakteru?“

Dal jsem se do smíchu. Nevěděla nic o mém falešném jménu i falešném pasu a pokládala všechno za žert. „Horst mi držel přednášku, která zachází mnohem dál,“ řekl jsem. „O ženách a politicích. Prý mají dokonce falešná ňadra, zuby, vlasy a zadky.“

„I politici?“

„Politici dokonce falešná přesvědčení. Falešná prsa taky, na těch můžeš přelévat krokodýlí slzy. A to ještě zdaleka nejsme u konce. Počkej, až budu platit falešnými penězi.“

„Neděláme to snad pořád?“

Vzal jsem ji za ruku. „Patrně ano. Jenže člověk by měl vždycky považovat obchodní praktiky za to nejdůležitější. Ve středověku nebylo na lži nic méněcenného, naopak, rovnala se chytrosti. Vzpomeň si na lstivého Odyssea. Jak je to krásné, sedět tady s tebou, v záplavě světel, obskakováni platfusáckými vrchními, a dívat se, jak polykáš biftek. Zbožňuji tě, Natašo, ze spousty důvodů. Jedním z nich je ten, že tak strašně ráda jíš, ve věku, kdy triumfuje dieta, a to na sytém obrovském ostrově mezi dvěma oceány a vyhladovělým světem. Zdejší ženy jímá hrůza z pouhého lístku salátu, jedí jako králíci, zatímco celé kontinenty hladoví. Ale ty máš odvahu pustit se nabroušeným nožem do pořádného bifteku. Je rozkoš vidět tě jíst. U jiných žen člověk vyhodí spoustu peněz, ponimrají se v talíři a nechají to být. Člověk je pak někde v temné aleji vzteky zamorduje. Ty však…“

„Které jiné ženy?“ přerušila mě Nataša.

„Kterékoli! Rozhlédni se! Tenhle rozkošný restaurant je jich plný. Baští salát a pijí kávu a dělají mužským scény jen proto, že jsou vzteklé hlady. Je to jediný vztek, jehož jsou schopny. V posteli se pak chovají tak, že dřevěná lať je proti nim učiněná zmije. Zatímco ty…“

Zasmála se. „Dost!“

„Neměl jsem v úmyslu zacházet v téhle věci do detailů, Natašo. Jen jsem pěl ódu na tvůj nádherný apetit.“

„Já vím, Roberte. Taky jsem to neočekávala. Ale taky vím, že rád pěješ ódy a chvalozpěvy, když máš na mysli něco docela jiného.“

„Jakže?“ řekl jsem udiveně.

„Ovšem,“ řekla. „Ty penězokazi, pokrytče a hochštaplere! Neptám se tě, co ti leží v žaludku a na co chceš zapomenout, ale vím to.“ Něžně mi pohladila ruku. „Žijeme v exaltované době, viď? Pak nám nezbývá, než leccos zvětšovat nebo zmenšovat, abychom se tím prokousali. Není to tak?“

„Snad,“ odvětil jsem obezřele. „Jenomže to nemusíme dělat my sami, protože to za nás dělá doba.“

Zasmála se. „Nemyslíš, že to děláme proto, abychom si zachovali aspoň to zdání individuality, kterou by jinak doba převálcovala?“

„Já už se v tobě nevyznám. Kam jsme se to dostali? Najednou se z tebe stala sfinga a mluvící papoušek. A k tomu všemu ještě s těmi tvými třpytivými šperky a válečným pomalováním. Delfská věštírna v pralese Sumatry. Ach, Natašo!“

„Ach, Roberte! Ty gejzíre slov! Nevěřím jim, ale ráda je poslouchám. Copak nevíš, jak jsou zbytečná? Ženy milují bezmocné muže, to je jejich tajemství, které tak pečlivě střeží.“

„Past, jak učinit bezmocnými druhé.“

Neodpověděla. Bylo zvláštní, jak cize ještě stále působila s tou hrstkou umělých pomůcek, o nichž jsem přece věděl. Jak snadno se nechá člověk obloudit a jak rád věří, pomyslel jsem si a díval jsem se na ni a přál si, abychom byli sami. „Proto moc mluvím, ženám ale nerozumím,“ řekl jsem nakonec. „Ale s tebou jsem šťastný. Je možné, že něco skrývám, a je možné, že z té vší mizérie, které sice neutečeš a z níž tady cítím jen přeludnou ozvěnu, chci pro sebe urvat aspoň kousíček štěstí, pro mne, který nikomu nic nebere, který na nikoho nestřílí a který nikoho neokrádá — to všechno je možné, Natašo, ale přesto to s tím vůbec nijak nesouvisí, protože to není důsledek těchto věcí, ale existuje to samo o sobě, tak jako drahokamy v tvých uších nijak nesouvisí s černí a tlakem země, z níž vznikly a která je vytvořila. Jsou tu, a já jsem s tebou šťastný. Bylo to dlouhé vysvětlování kvůli jedné prostinké větě a musíš mi je prominout, protože koneckonců jsem, i když jen bývalý novinář, přece jen člověk slov, který si slovy dokonce vydělával na živobytí. A na to se jen tak snadno nezapomíná.“

„Už nejsi?“

„Oněměl jsem. Anglicky umím tak akorát, abych se domluvil, francouzsky, abych něco naškrábal, a od německých novin jsem dán do klatby. Je to div, že pak fantazie bují jako plevel a vyhání romantické květy? V normálních dobách by se ze mě takový falešný romantik, který se do téhle doby nehodí, nestal.“

„Ty tomu věříš?“

„Ne, ale něco na tom je.“

„Neexistují žádní falešní romantici, Roberte,“ řekla.

„Ale existují. V politice. Tam však napáchají strašné maléry. Jeden takový právě sedí v berlínském bunkru.“

Odvezl jsem ji domů. Rolls-royce tu už naštěstí nebyl, Nataša ho poslala pryč. Nebylo by mě ani trochu překvapilo, kdyby byla šoférovi řekla, aby počkal. „Neudivuje tě, že je pryč?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl jsem.

„Tys to čekal?“

„Taky ne.“

„Cos tedy očekával?“

„Že se mnou půjdeš do Roubenu.“

Stanuli jsme ve vchodu domu, kde bydlela. Byla tma a pořádná zima. „Škoda že už nemám apartmá, viď?“

„Ano,“ odpověděl jsem a pohlédl do cizího obličeje s dlouhými řasami.

„Pojď se mnou nahoru,“ zašeptala. „Ale musíme se milovat potichu.“

„Ne,“ řekl jsem. „Pojď se mnou do hotelu. Tam nebudeme muset být zticha.“

„Proč jsi mě k sobě neodvezl rovnou z Pavilónu?“

„Nevím.“

„Nechtěls mě?“

„Nevím. Někdy člověk chce i nechce.“

„Co to bylo?“

„Snad to, že jsi byla taková cizí. Nevím. Teď chci, protože jsi tak cizí.“

„Jenom proto?“

„Ne.“

„Sežeň taxi. Počkám tady.“

Rychle jsem zamířil k nároží. Byla lezavá zima a bylo vzrušující vědět, že Nataša čeká ve tmě domovních dveří. Cítil jsem, jak se mi chvějí drobné svaly v hrudi. Běžel jsem až na druhý konec, natrefil taxík a odjel s ním zpátky. Nataša rychle vyšla z domu. Nepromluvili jsme spolu ani slovo. Cítil jsem, že se i Nataša chvěje. Drželi jsme se za ruce a tiskli si je, ale ruce se nám třásly dál. Z taxíku jsme málem vypadli. Nikdo nás neviděl. Bylo to, jako bychom spolu byli poprvé.

XXXI.

Betty Steinová umřela v lednu. Poslední německá ofenzíva ji dorazila. Dychtivě sledovala postup Spojenců, její pokoj byl plný novin. Když pak došlo k překvapující německé protiofenzívě, její zoufalá statečnost poklesla. Ani zhroucení této ofenzívy ji už nepostavilo na nohy. Odcházela pomalounku v přesvědčení, že teď se válka protáhne ještě na dlouhá léta. Její veliká naděje, že se Němci osvobodí od nacistů, se zhroutila. „Budou bránit každé město,“ prohlašovala unaveně. „Bude to trvat ještě léta. Oni a nacisté jsou jedno. Ti je na holičkách nenechají.“ Ztrácela se před očima. Jednoho rána ji Lissy našla v posteli mrtvou. Najednou byla malinká a lehká jako pírko, a pro toho, kdo ji týden neviděl, nebylo snadné ji poznat, tak se za poslední dny změnila.

Nechtěla být spálena. Tvrdila, že vytrvale plápolající krematoria Němců, jejichž stovky komínů dýmaly jako komíny obrovské tavírny pekla, učinily tuto čistotnou smrt na dlouhou dobu nepřijatelnou, a dokonce odmítala brát i léky německých chemických továren, pocházející ještě ze starých zásob v Americe. A tak nedotčeno tím vším zůstávalo jen abstraktní přání znovu spatřit Berlín. V její hlavě se zrodil jakýsi Berlín, který už neexistoval a o němž se nemohla dočíst žádné zprávy v novinách — Berlín vzpomínek, který tvrdošíjně přežíval v myslích mnoha emigrantů a který v nich byl nezničitelný.

Betty měla pohřeb jednoho dne, kdy v ulicích leželo plno sněhu. Den předtím zuřila sněhová bouře a město bylo vyprošťováno z bělostné záplavy. Stovky nákladních vozů odvážely sníh do Hudsonu a East River. Nebe bylo šmolkově modré a slunce ledově svítilo.

Kaple pohřebního ústavu nepojmula všechny lidi, kteří přišli.

Betty pomohla mnohým, kteří na ni dávno zapomněli. Teď však naplnili lavice jakéhosi pseudokostela, kde stály varhany, které nebyly varhanami, ale gramofonovým zařízením, přehrávajícím desky s hlasy zpěváků a zpěvaček, kteří byli mrtví, a tak oživovalo pozůstatek Německa, jež už neexistovalo. Richard Tauber zpíval německé národní písně, židovský zpěvák s nejlyričtějším hlasem na světě, kterého barbaři vyhnali a který zemřel v Anglii na plicní rakovinu, zpíval: Ach, cožpak sním, že tě opouštím, když tě rád tak mám, jen tebe rád tak mám. Rvalo to srdce, ale bylo to Bettyino přání. Nechtěla se rozloučit po anglicku. Slyšel jsem za sebou posmrkávání a vzlykání a viděl jsem, že to byl Tannenbaum. Měl vpadlé oči, byl popelavý a neoholený. Pravděpodobně přijel přímo z Kalifornie a ani nespal. Za svou kariéru vděčil Bettyině neúnavnosti.

Ještě jednou jsme se shromáždili v Bettyině bytě. I to bylo jejím přáním a přála si, aby bylo veselo. Bylo tam několik lahví vína a dvojče Lissy spolu s Veselem sehnali skleničky a pečivo z maďarské pekárny. Ale veselo nebylo. Postávali jsme v pokoji a měli pocit, že teď, kdy už tu Betty nebyla, nechybí jeden, ale spousta lidí.

„Co bude s bytem?“ zeptal se Meyer II. „Kdo ho dostane?“

„Byt zdědí Lissy,“ řekl Ravic. „Se vším všudy.“

Meyer II. se obrátil k Lissy. „Jistě se ho budete chtít zbavit. Pro vás samotnou je přece jen moc velký. Hrozně sháníme byt pro tři osoby.“

„Činže je zaplacena až do konce měsíce,“ řekla Lissy s ubrečenýma očima a podala Meyerovi II. sklenku.

Meyer II. se napil. „Jistě se ho budete chtít vzdát, viďte? Ve prospěch Bettyiných přátel, ne nějakých lhostejných lidí.“

„Pane Meyer,“ řekl Tannenbaum podrážděně. „Musíte o tom mluvit zrovna teď?“

„Proč ne? Byty se těžko shánějí. Zvláště staré s nízkou činží. To si člověk musí pospíšit. Čekáme už dlouho!“

„Tak počkejte ještě pár dní déle.“

„Proč?“ řekl Meyer II. nechápavě. „Zítra už zase jedu na túru a do New Yorku se vrátím až příští týden.“

„Pak počkejte do příštího týdne. Existuje totiž něco jako pieta.“

„No právě,“ řekl Meyer II. „Než aby byt vyfouknul někdo neznámý, bylo by přece pietnější, kdyby ho dostali Bettyini známí.“

Tannenbaum soptil. Vzhledem k druhému dvojčeti se považoval za Lissyina ochránce. „Přirozeně že ho chcete dostat zadarmo, co?“

„Zadarmo? Kdo říká, že zadarmo? Přispěli bychom třeba na stěhování, nebo odkoupili nějaký nábytek. Přece nechcete dělat z tak tristní záležitosti kšeft?“

„Ale jo,“ prohlásil Tannenbaum, který zbrunátněl. „Lissy se celé měsíce starala o Betty gratis a Betty jí za to odkázala byt. Nedostane ho žádný proutník!“

„Vyprošuji si, abyste vzhledem k smrti…“

„Uklidněte se, pane Meyer,“ řekl Ravic.

„Jakže?“

„Uklidněte se. Udělejte slečně Kollerové písemnou nabídku a teď buďte zticha.“

„Písemnou nabídku? Copak jsme nacisti? Myslím, že moje slovo…“

„Sup mrchožrout,“ řekl Tannenbaum hořce. „V životě se nepřišel na Betty podívat a teď by chtěl chudinku Lissy připravit o byt dřív, než si uvědomí jeho cenu.“

„Zůstanete tady?“ zeptal jsem se. „Nebo máte ještě práci v Hollywoodu?“

„Musím zpátky. Dostal jsem menší roli v jedné kovbojce. Moc zajímavou. Víte, že se Carmen vdala?“

„Ne?“

„Před týdnem. Vzala si majitele zahradnictví v San Fernandel Valley. Nechodila nějaký čas s Kahnem?“

„Nevím. Myslím, že ne nijak vážně. Víte určitě, že se vdala?“

„Byl jsem jí na svatbě za svědka. Ten chlapík je velký, bezelstný a průměrný. Býval prý dobrým hráčem baseballu. Pěstují salát a kytky a mají slepičí farmu.“

„Slepice, chápu,“ řekl jsem.

„Ten chlapík je bratr bytné, co u ní Carmen bydlela.“

Divil jsem se, že Kahn nepřijel na smuteční obřad. Teď mi bylo jasné, proč. Chtěl se vyhnout idiotským otázkám. Rozhodl jsem se, že k němu zajdu. Bylo poledne a v té době míval volno.

Zastihl jsem ho s Holzerem a Frankem. Holzer byl herec a Frank spisovatel, v Německu kdysi velmi známý.

„Jaké to bylo u Betty?“ zeptal se Kahn. „Nenávidím pohřby v Americe, proto jsem tam nebyl. Řečnil nad rakví nezbytný Rosenbaum?“

„Nešlo mu v tom zabránit. Řečnil německy a dokonce saskou angličtinou. Anglicky naštěstí jen krátce. Je si asi vědom, že mu chybí výslovnost.“

„Tenhle člověk je Nemesis emigrantů,“ řekl Kahn Frankovi. „Býval advokátem, tady nesmí provozovat praxi a tak řeční, kde může. Nejradši na shromážděních. Žádný emigrant se tu nedostane do krematoria bez Rosenbaumova vroucího proslovu. Bez ptaní se všude vecpe. Je skálopevně přesvědčen, že ho lidi potřebují. Kdybych měl jednou umřít, pak bych udělal všecko, abych umřel někde na širém moři, abych mu unikl, jenže by se stejně objevil jako černý pasažér nebo by kázal z helikoptéry. Jemu nelze uniknout.“

Pohlédl jsem na Kahna. Dokonale se ovládal. „Může kázat u mého hrobu,“ řekl Holzer ponuře. „Ve Vídni, až bude svobodná. U hrobu zkrachovaného obstarožního mladého milovníka s pleší.“

„Na pleše jsou paruky,“ řekl jsem.

Holzer býval v dvaatřicátém roce tím, čemu se říkalo idol. Přirozený, svěží, talentovaný mladý milovník, v němž se slučovaly vzácné vlastnosti, talent a krásný zevnějšek. Teď byl o sedm a půl kilo těžší, zplešatěl, i jako bývalá’ extratřída byl odmítnut u anglických divadel a ze samých neúspěchů se stal mrzutým, nabručeným misantropem.

„Svému obecenstvu už nemůžu na oči,“ prohlásil.

„Ale vaše obecenstvo taky zestárlo o dvanáct let,“ řekl jsem.

Jen mávl rukou. „Mě však nevidělo stárnout. Nezestárlo se mnou. Pamatuje si mě jen jako Holzera z dvaatřicátého roku.“

„Vy jste zvláštní, Holzere,“ řekl Frank. „To přece není žádný problém. Přesedlejte na charakterní obor a bašta.“

„Já nejsem typ charakterního herce. Jsem vysloveně mladý milovník.“

„Dobrá,“ odvětil Frank netrpělivě. „Tak buďte hrdinský typ, nebo jak tomu v divadelní hantýrce říkáte. Pro mě za mě starší hrdinský typ. I Caesar měl pleš! Hrajte krále Leara!“

„Na takovou roli zas nejsem dost starý.“

„Člověče!“ řekl Frank. „To přece není problém. Mně bylo čtyřiašedesát, byl jsem, jak se říká, v plné tvůrčí síle, když v třiatřicátém pálili knihy, co jsem napsal. Teď mi bude sedmasedmdesát. Jsem stařec, který už nemůže pracovat. Celý můj majetek činí sedmaosmdesát dolarů. Koukněte se na mě!“

Frank byl tak německý, že zahraniční nakladatelé, kteří mu tu a tam vydali něco v překladu, to podruhé nezkoušeli, protože jim to zůstalo ležet na krámě. Frank se ani nenaučil anglicky, i na to byl příliš německý. Žil dost nuzně z příležitostných foršusů a podpor.

„Po válce budou vaše knihy zase vycházet,“ řekl jsem.

Pochybovačně na mě pohlédl. „V Německu? Po dvanácti letech nacistické výchovy?“

„Právě proto,“ řekl jsem, ale nevěřil jsem tomu.

Frank zavrtěl hlavou. „Jsem zapomenut,“ řekl. „Tam za oceánem budou potřebovat jiné spisovatele. Nás už ne.“

„Právě vás.“

„Mě? V třiatřicátém jsem měl ještě spoustu plánů,“ řekl Frank tiše. „Teď už nemám žádné. Teď jsem starý. Je to hrozné. Člověk tomu nevěří tak dlouho, dokud nezestárne. Teď to vím. A víte odkdy? Od té doby, co jsem poprvé poznal, že válka je pro nacisty prohraná a že se možná budeme moci vrátit domů.“

Nikdo neodpověděl. Díval jsem se z okna. Venku zářilo zimní nebe a pokoj se slabounce zachvíval drnčením nákladních vozů. Pak jsem slyšel, jak se Frank a Holzer loučí.

„To je ale den,“ řekl jsem Kalinovi. „Nádherný den!“

Přikývl. „Jistě už jste slyšel, že se Carmen vdala?“

„Tannenbaum mi to řekl. Ale v Americe není problém dát se rozvést.“

Kahn se zasmál. „Můj milý Roberte! Zbývá nám ještě nějaká útěcha?“

„Ne,“ řekl jsem. „Zrovna tak málo jako Holzerovi.“

„A právě tak málo jako Frankovi?“

„To je přece sakramentský rozdíl! Vám není pětasedmdesát.“

„Neslyšel jste, co říkal Frank?“

„Slyšel. Ale on je vyřízen. A neví, kudy kam. Zestárnul, aniž to zpozoroval. Kdežto my ne.“

Bylo mi nápadné Kahnovo ukázněné a přece rozervané chování. Přičítal jsem to Betty a Carmen. To brzy přejde. „Buďte rád, že jste nebyl na Bettyině pohřbu,“ řekl jsem. „Bylo to hrozné.“

„Měla štěstí,“ odpověděl Kahn zamyšleně. „Zemřela v pravý čas.“

„Myslíte?“

„Ano. Představte si, že by se měla vrátit. Umřela by zklamáním. Takhle umřela v očekávání. Vím, že nakonec byla zoufalá, ale přece jen v ní doutnala jiskřička naděje. Očekávání má velmi tuhý kořen.“

„Jako naděje.“

„Naděje je už odolná míň. To máte asi tak, jako když srdce ještě pracuje, ale mozek už odumřel.“

„Neděláte si život těžší, než je třeba?“

Zasmál se. „Někdy i u automatů přestane fungovat kontrolní zařízení. Neexplodují, ale zastaví se.“

Viděl jsem, že se s ním dá těžko něco dělat. Točil se dokola jako pes chňapající si po ocase. Každý, i ten nejzahalenější náznak útěchy vycítil svým zjitřeným a bdělým intelektem dřív, než byl vysloven, a odmítal jej. Nezbývalo, než ho nechat samotného. Cítil jsem, že i já už začínám být unavený. Nic neunaví tolik jako běhat v kruhu, a jen jedno je ještě únavnější: běhat v kruhu za někým.

„Tak na shledanou zítra,“ řekl jsem. „Musím do práce. Proč jste si pozval zrovna lidi, jako je Holzer a Frank? Přece nejste masochista?“

„Oba byli na Bettyině pohřbu. Neviděl jste je?“

„Ne. Byla tam spousta lidí.“

„Byli tam a pak přišli ke mně, abych je trošku rozveselil. Obávám se, že jsem je zklamal.“

Odešel jsem. Když jsem se opět octl v jasné kšeftsmanské atmosféře, byť poněkud barokní, jaká vládla u Silverse, pocítil jsem to skoro jako vysvobození.

„Nepojede ten tvůj známý z 57. ulice zase brzy na zimní dovolenou?“ zeptal jsem se Nataši. „Někam na Floridu, Miami nebo Palm Beach? Nemá něco s plícemi, nepokoušela se o něj mrtvička, nemá astma nebo nějakou nemoc, pro kterou je newyorské podnebí příliš drsné?“

„Nesnáší ta vlhká letní parna, když je jako v prádelně.“

„To nám je teď houby platné. Chudý člověk to má v Americe s láskou těžké! Bez vlastního apartmá se jí ani nemůže věnovat. Tahle země musí být plná neukojených onanistů. Ani lehké holky jsem v těchhle sterilních končinách neviděl. Policajti jako hory, kteří byli zproštěni vojenské služby právě pro ten svůj obrovitý vzrůst, chytají na ulicích tyhle chudokrevné náhražky erotiky, jako chytají antouškové mopslíky bez pánů, a posílají ta děvčata před sklerotické soudce, kteří jim pak napaří vysoké tresty. Kde se tu vůbec odbývá sex?“

„V autech.“

„A když ho nemáš?“ řekl jsem a vyvaroval jsem se pomyslet na prostorný rolls-royce se zabudovaným barem — ale třeba Fraser neumí řídit a šofér je mým andělem strážným? „Co dělají všichni tihle silní, mladí lidé, když tu neexistují bordely? V Evropě táhnou lehké holky všech cenových skupin ulicemi jako tažní ptáci. Tady jsem dosud žádnou neviděl. Dokonce jsem tu neviděl ani veřejný záchodek. Nemyslíš, že to nějak souvisí? V Paříži stojí na ulicích tyhle útulné domečky každých pár set metrů jako bašty z plechu a pilně se. jich používá. Noční bludičky se vydávají na lov už v jedenáct dopoledne, a země neví, co jsou to psychiatři a nervová zhroucení. Tady má skoro každý psychiatra, neexistují tu žádné veřejné záchodky a lehké holky si mohou dovolit jen pracháči, když znají tajné telefonní číslo. Co si však mají uprostřed policejních zákazů, hádavých bytných, zbožných presbyteriánů a celníků počít v zimě ti chudí, co si mají počít bez auta, bez tohohle posledního útočiště, kde se ještě dá láska provozovat?“

„Vypůjčí si ho.“

Seděl jsem v rozviklaném křesle, potaženém plyšem téže barvy, jako byl nábytek v hale. Záhadný majitel hotelu určitě před třiceti lety přepadl a vyloupil vagón s plyšem, v němž kromě plyše byla ještě zakázaná whisky, neboť jinak si mohl člověk jen těžko vysvětlit, proč je celý hotel odzdola až po půdu potažen touto prostopášnou barvou a přitom plný tmavých skvrn.

Nataša ležela na posteli. Na stole před námi byly zbytky naší večeře, kterou nám poslala útěcha všech lidí bez rodiny a bez kuchyně: americké lahůdkářství, tohle velké zařízení, kde se dala koupit teplá grilovaná kuřata, čokoládové dorty, studený nářez, všechny druhy konzerv, luxusní toaletní papíry, sladkokyselé okurky, červený kaviár, chleba, máslo a leukoplast, zkrátka všechno možné, kromě prezervativů. Prezervativy se dostaly v jiném americkém zařízení, totiž v jakési kombinaci lékárny a restaurace, v drugstoru, kde je téměř spiklenecky prodával bíle oděný majitel, jako by byl odpadlý katolický kněz, který se právě dopouští symbolické vraždy dítěte.

„Nechceš ke kávě kousek čokoládového dortu?“ zeptal jsem se Nataši.

„Obrovský kus. A ještě před kávou. V téhle zimě se člověk stává žroutem. Když jsou ulice pod sněhem, je čokoládový dort jako medicína.“

Vstal jsem, přinesl jsem elektrický vařič, uložený v kufru, a postavil na něj hliníkovou konvici s vodou. K tomu jsem si zapálil doutník White-Owl, aby vůně kávy nepronikla tak ostře do chodby. I když bylo zakázáno na pokoji vařit, nehrozilo žádné nebezpečí, protože se o to nikdo nestaral. Ale když tu byla Nataša, byl jsem opatrný. Co kdyby se po chodbách plížil neviditelný majitel hotelu? Sice to nikdy nedělal, ale právě proto jsem si říkal, že není nad opatrnost. Věci, které se nikdy nestávaly, se v mém životě stávaly až příliš často, to byl jeden z nepsaných zákonů emigrace.

Když jsem naléval kávu, zaklepal někdo na dveře, tiše, ale tvrdošíjně. „Schovej se pod můj plášť,“ řekl jsem. „Nohy i hlavu. Podívám se, co se děje.“

Odemkl jsem se a pootevřel dveře. Venku stála Portoričanka. Položila si prst na ústa. „Policie,“ zašeptala.

„Cože?“

„Dole. Tři muži. Pozor. Třeba přijít nahoru. Prohledávat hotel. Bacha.“

„Co se děje?“

„Jste sám? Nebýt tu žádná žena?“

„Ne,“ řekl jsem. „Policie je tu kvůli tomu?“

„Nevím. Myslím, že kvůli Melikovovi. Ale nikdo nic nevědět. Možná, že budou prohledávat. A vzít ženu s sebou, když ji najít.“

Do koupelny, blesklo mi hlavou. Ale jestli dělá policie razii a najde Natašu v koupelně, bude to ještě horší. Dolů do haly nemohla, když už ti fízlové byli tady. Krucinál, pomyslel jsem si, co teď?

Náhle stanula Nataša vedle mne. Jak se dokázala tak bleskurychle obléknout, byl hotový zázrak. Dokonce měla na hlavě čapku a byla chladná a klidná. „Kvůli Melikovovi?“ řekla. „Sebrali ho?“

Portoričanka zašermovala rukama. „Rychle! Vy do pokoje ke mně, Pedro sem. Rozumět?“

„Ano.“

Nataša se rozhlédla. „Zatím pa,“ řekla a šla za ženou.

Ze stínu chodby se vynořil Mexikán Pedro. Zapínal si šle a uvazoval kravatu.

„Buenas tardes, seňor. Takhle to být lepší.“

Pochopil jsem. Kdyby policie přišla, byl Pedro mým hostem a Nataša hostem Portoričanky. Bylo to mnohem jednodušší než ono dramatické řešení Anglosasů, dát se na útěk klozetovým okýnkem a po zledovatělých střechách. Latinské řešení.

„Posaďte se, Pedro,“ řekl jsem. „Doutník?“

„Díky. Raději cigaretu. Mockrát děkuji, seňor Roberte. Mám svoje.“

Byl nervózní. ,,Papíry,“ zamumlal. „Trabl. Snad oni nepřijít.“

„Nemáte papíry? Mohl jste si je zapomenout.“

„Těžko. Vy máte dobré?“

„Ano. V pořádku. Ale kdo vidí policii rád, ne?“ Sám jsem byl velmi nervózní. „Nedáte si vodku, Pedro?“

„Moc silná v táhle situace. Líp, když hlava zůstat jasná. Ale kávu moc rád, seňor.“

Nalil jsem Pedrovi kávu. Pedro pil chvatně. „Co je s Melikovem?“ zeptal jsem se. „Víte o tom něco?“

Pedro prudce zavrtěl hlavou. Pak ji naklonil ke straně, zavřel oko, zvedl ruku a přidržel si ji u nosu, jako by něco šňupal. Porozuměl jsem. „Myslíte?“

Pokrčil rameny a rozevřel ruce. Vzpomněl jsem si na Natašiny narážky. „Můžu něco udělat?“

„Nic,“ odpověděl Pedro, jehož oči mě sledovaly. „Držet jazyk za zuby,“ řekl Pedro, mávaje rukama. „Jinak to být pro Melikova horší.“

Uložil jsem vařič do kufru a rozhlédl jsem se, jestli po sobě Nataša nezanechala stopy. Tiše jsem otevřel okno a vysypal z popelníku nedopalky cigaret s její rtěnkou. Pak jsem se přiblížil ke dveřím, otevřel je a naslouchal.

V hotelu bylo hrobové ticho. Z haly dole jsem slyšel nejasný hovor. Pak se ozvaly kroky, směřující po schodech nahoru. Okamžitě jsem poznal, že je to policie. V tomhle jsem se vyznal, tyhle kroky jsem slyšel v Německu, v Belgii a ve Francii až příliš často. Rychle jsem zavřel. „Už jdou.“

Pedro upustil cigaretu. „Jdou nahoru,“ řekl jsem.

Pedro cigaretu zvedl. „Do Melikovova pokoje?“

„Uvidíme. Proč myslíte, že by policie mohla udělat domovní prohlídku?”

„Aby něco našla.“

„Bez příkazu k domovní prohlídce?“

Pedro znovu pokrčil rameny. „Příkaz? Když jde o chudý lidi?“

„Ovšem.“ To jsem si mohl myslet. Proč by to mělo být v New Yorku jiné než kdekoli jinde na světě? To bych měl já přece vědět nejlíp. Papíry jsem měl dobré, ale ne moc dobré. Pedro byl na tom asi podobně. Ani u Portoričanky jsem si nebyl jist. Jist jsem si byl jen u Nataši. Natašu by pustili. Pokud šlo o nás ostatní, mohlo by to chvíli trvat. Uřízl jsem si z čokoládového dortu pořádný kus a začal jsem se cpát. Strava na všech policejních stanicích na světě byla hrozná. Podíval jsem se z okna. Naproti se v několika oknech svítilo. „Kde je pokoj vaší přítelkyně?“ zeptal jsem se Pedra. „Je odtud vidět?“

Pedro přistoupil k oknu. Kudrnaté vlasy mu sladce voněly pomádou. Na šíji měl jizvu po vředu. Zamžoural vzhůru. „Nad náma. O patro výš. Odtud tam vidět není.“

Museli jsme čekat dost dlouho. Chvílemi jsme naslouchali, co se děje na chodbě. Ale nic se nehýbalo. Každý v hotelu zřejmě věděl, že se něco děje. Nikdo nesešel dolů. Konečné jsem uslyšel sestupovat těžké energické kroky. Dole doznívaly. Zavřel jsem dveře. „Myslím, že policie už odchází. Domovní prohlídka už nebude.“

Pedro ožil. „Proč nenechají lidi na pokoji. Co jim vadit troška toho šňupání, když to člověka dělat šťastným. Ve válce roztrhaj granáty milióny lidí na cucky. Tady slídit po bílým prášku, jako by to byl dynamit.“

Pozorně jsem se na něj zadíval, do jeho vlhkých očí s namodralým bělmem, a napadlo mě, že asi taky šňupá. „Znáte Melikova dlouho?“ zeptal jsem se.

„Moc dlouho ne. Nějaký čas.“

Mlčel jsem, co je mi po tom? Přemýšlel jsem, jestli by se dalo pro Melikova něco udělat. Ale nedalo, tím spíš ne, že jsme byli cizinci s pochybnými papíry.

Dveře se rozlétly. Nataša. „Už jsou pryč,“ řekla. „S Melikovem.“

Pedro vstal. Dovnitř vešla Portoričanka. „Pojď, Pedro.“

„Děkuju vám,“ řekl jsem jí. „Děkuju vám za vaši laskavost.“

Usmála se. „Chudí lidé si rádi vzájemně pomůžou.“

„Ne vždycky.“

Nataša ji políbila na tvář. „Mockrát vám děkuju za tu adresu, Raquel.“

„Za jakou adresu?“ zeptal jsem se, když jsme osaměli.

„Na punčochy. Ty nejdelší, co jsem kdy viděla. Jsou těžko k sehnání. Většinou jsou moc krátké. Raquel mi ukázala svoje. Jsou fantastické.“

Musel jsem se smát. „Pedro tak zábavný nebyl.“

„Samozřejmě. Měl strach. Šňupe. A stojí před problémem: bude si muset najít jiného dodavatele.“

„Dosud jím byl Melikov?“

„Malým. Nutil ho k tomu ten gangster, co mu patří tenhle hotel. Jinak by ho byl vyhodil. A nové místo by už nesehnal, je moc starý.“

„Dá se pro něj něco udělat?“

„Nic. To by mohl jen ten gangster. Možná že ho z toho vyseká. Má moc šikovného advokáta. A bude muset něco udělat, aby mu Melikov nepřitížil.“

„Odkud tohle všechno víš?“

„Od Raquel.“

Nataša se rozhlédla. „Kam se poděl dort?“

„Sem,“ ukázal jsem si na břicho. „Snědl jsem ho.“

Dala se do smíchu. „Hlad ze strachu, co?“

„Ne. Z opatrnosti. Kávu vypil Pedro. Nechceš novou?“

„Myslím, že bude líp, když půjdu. Podruhé by to nemuselo takhle dopadnout. Kdoví jestli policie nepřijde ještě jednou.“

„Dobrá. Odvezu tě domů.“

„Ne, zůstaň tady. Není vyloučeno, že dole nechali někoho šmírovat. Když půjdu sama, můžu říct, že jsem byla u Raquel. Dost dobrodružné, viď?“

„Pro mě až moc. Nenávidím dobrodružství.“

Zasmála se. „Já ne.“

Dovedl jsem ji ke schodišti. Náhle měla v očích slzy.

„Chudák Vladimír,“ zamumlala, „dobrá, osudem štvaná duše.“

Sestupovala ze schodů rychle a vzpřímeně. Vrátil jsem se do své díry a přehlížel nepořádek. Pak jsem začal uklízet stůl. Při téhle práci jsem býval vždycky trochu melancholický. Snad proto, že v životě nic netrvá věčně, ani čokoládový dort. V návalu náhlého vzteku jsem otevřel okno a zbytek dortu vyhodil na dvůr. Ať si aspoň dají kočky, když já ne. Bez Melikova se hotel zdál být prázdný. Sešel jsem dolů. Nikdo tam nebyl. Tady se každý vyhýbal místům, kde byla policie, jako by přinášela mor. Chvíli jsem čekal a dokonce jsem si začal číst v starém čísle časopisu Time, který tu zanechal nějaký host, ale mátla mě vševědoucnost tohoto magazínu, který věděl víc než sám Bůh a který všechno servíroval pěkně hotové v malých baleních a v dost preciózní úpravě. Plížil jsem se osiřelou halou a přemýšlel o tom, že si člověk začne někoho vážit, až když tu už není; zatraceně triviální, ale o to víc skličující pravda. Vzpomněl jsem si na Natašu a na to, že teď bude daleko obtížnější propašovat ji ke mně do pokoje. Byl jsem stále melancholičtější a přetékal jsem sebesoucitem jako sud při lijáku. Den byl šedivý, byl jsem plný minulých rozchodů a pomyslel na ty, co mě ještě čekají, a bylo mi pod psa, protože jsem nevěděl, jak dál. Bál jsem se noci a své postele a toho, že mě pohřbí sny, kterých jsem se nedovedl zbavit. Došel jsem si pro kabát a coural jsem se po zvonivě bílém městě, abych se unavil. Hledal jsem ulice a přešel jsem celou mrtvě tichou Pátou avenue až nahoru k Central Parku. Okna po obou stranách opuštěné ulice se leskla jako skleněné rakve, jako by před výkladními skříněmi zmrzl příval ledového deště. Náhle jsem slyšel své vlastní kroky, vzpomněl jsem si na policii v hotelu, pak na Melikova, zavřeného někde v cele, a pak jsem pocítil velkou únavu a vydal se zpátky. Šel jsem rychleji a rychleji, protože jsem se už poučil, že to někdy zmírní smutek, ale byl jsem příliš unavený, abych si uvědomil, jestli tomu tak je či ne.

XXXII.

Náhle šlo všechno strašně rychle. Týdny se rozplynuly jako sníh na ulicích. Nějaký čas jsem o Melikovovi neslyšel. Pak se jednoho rána opět objevil.

„Pustili tě?“ řekl jsem. „Už budeš mít pokoj?“

Zavrtěl hlavou. „Pustili mě na kauci. K soudnímu řízení teprve dojde.“

„Můžou ti něco dokázat?“

„Bude líp, když o tom nebudeme mluvit. A bude líp, když se nebudeš na nic ptát, Roberte. Když v New Yorku nic nevíš a na nic se neptáš, máš to nejjistější.“

„Jak myslíš, Vladimíre. Pohubnul jsi. Proč to trvalo tak dlouho, než tě pustili?“

„Tak tohle byla tvoje poslední otázka. Věř mi, Roberte, je to tak lepší. A vyhýbej se mi.“

„Ne,“ řekl jsem.

„Ale ano. A teď si dáme vodku. Už je to nějaký pátek, co jsem ji naposled pil.“

„Nevypadáš dobře. Jsi hubenější a smutnější. Doufejme, že se to brzy změní.“

„Ve vazbě se ze mě stal sedmdesátiletý dědek. A ten zatracený tlak mám moc vysoký.“

„Na to jsou léky.“

„Roberte,“ řekl Melikov tiše. „Proti starostem moc léků není. Nechci umřít v kriminále.“

Mlčel jsem. Venku tálo a teklo ze střech. „Nemůžeš…,“ řekl jsem tiše, „nemohl bys udělat to, co jsem dělával já, když jsem byl v nebezpečí? Amerika je veliká a neexistuje tu přihlašovací povinnost. Kromě toho je každý stát samostatný a má vlastní zákony. Nic ti nenavrhuju, jen přemýšlím nahlas.“

Melikov okamžik mlčel. Pak řekl: „Nechci, aby mě honili a hledali. Ne, Roberte, musím to zkusit se štěstím. S tím, že mi pomůžou lidé, kteří mi prozatím pomohli dostat se z kriminálu. Všecko ostatní pusťme z hlavy.“ Křečovitě se usmál. „Teď si vypijme vodku a doufejme v srdeční infarkt, dokud jsme ještě volni.“

V březnu se Vriesländerova dcera zasnoubila s jedním Američanem. V dubnu se brali. Vriesländer si usmyslel, že uspořádá dvě hostiny — jednu jako Američan, druhou jako bývalý emigrant. Byl sice skálopevně rozhodnut, že bude každým dnem poameričtěnější, a na svatbu své dcery s nefalšovaným, rodilým Američanem se díval jako na významný krok v tomto směru, ale zároveň chtěl nám bezdomovcům dát najevo, že o svém původu sice nemíní mluvit, ale taky ho nemíní zapírat. Z tohoto důvodu se konala jedna nefalšovaná svatební hostina za účasti ženichových příbuzných, původních to přistěhovalců z Mayflower, a několika vybraných emigrantů, kteří buď už občanství získali, nebo se stali profesory, a jedna hostina o něco později pro obyčejné bezdomovce a plebs. Neměl jsem nejmenší chuť se toho zúčastnit, ale Nataša, která byla celá lačná, když pomyslela na segedinský guláš Vriesländerovic kuchařky, na tom trvala, protože si myslela, že zase přinesu domů kastrol plný guláše.

Byl to, jak se Vriesländer vyjádřil, jakýsi večírek na rozloučenou a zároveň oslava nového začátku. „Putování pouští se chýlí ke konci.“ pravil.

„A kde je ta zaslíbená zem?“ zeptal se Kahn ironicky.

„Přece tady,“ odpověděl Vriesländer udiveně, „kde jinde?“

„Takže je to oslava vítězství, ne?“

„Židé žádná vítězství neoslavují, pane Kahne. Židé oslavují to, že přežili,“ pravil Vriesländer.

„Přijdou dnes večer taky novomanželé?“ zeptal jsem se paní Vriesländerové.

„Ne. Hned po svatbě odjeli na Floridu.“

„Do Miami?“

„Na Palm Beach. Miami není tak nóbl.“

Vzpomněl jsem si na zetě; byl bankéřem, jeho předci sem přijeli před staletími z Anglie na Mayfloweru, na oné pověstmi opředené malé lodi, Noemově arše americké aristokracie, která musela být nejméně desetkrát větší než Queen Mary, pakliže měla pojmout všechny ty trestance a piráty, jejichž pravnuci později tvrdili, že na ní připluli jejich předkové.

Rozhlédl jsem se. Už na začátku jsem měl pocit, že nálada je jiná než obvykle. Vriesländer pořádal večírky pro utečence každý druhý měsíc. Zpočátku to dělával proto, aby rozptýlenému houfu poskytl jakýsi záchytný bod. Ukázalo se, že asimilace s Američany probíhá docela normálně, tak jako u všech menšin — totiž že k ní dochází až ve druhé generaci. První generace se ještě drží pohromadě, ta druhá už se rozletí. Důvodem bývá nedostatečná znalost jazyka, staré zvyky a potíž přizpůsobit se už v pokročilém věku. Děti, které chodily do amerických škol, vplují do zvyklostí země celkem hladce. Rodiče ne. Odtud ten podivný pocit, přes všechnu vděčnost za pozvání k této návštěvě, že sedíme v příjemném vězení bez zdí a že nikdo z přítomných si neuvědomuje, že je to jen on sám, kdo kolem sebe staví závory a kdo je pociťuje. Země sama byla k cizincům tou nejvlídnější zemí na světě.

„Já tady zůstanu,“ řekl Tannenbaum, který se zase jednou vrátil z Hollywoodu, aby hrál v divadle nějakého esesáka. „Je to jediné místo, kde se s námi nejedná jako s vetřelci a cizopasnými živočichy. Všude jinde to bylo naopak. Já zůstanu tady.“

Vesel na něj upřel pohled. „A co když už neseženete práci? Máte silný akcent a teď, kdy se válka chýlí ke konci, skončí i vaše filmová role.“

„Naopak, teď to teprve začne.“

„Nejste Bůh a vševědoucí,“ řekl Vesel břitce.

„Právě tak málo jako vy, Vesele. Jenže já mám práci.“

„Ale pánové,“ zvolala paní Vriesländerová, „přece se nebudete hádat! Teď, když máme všechno za sebou!“

„Opravdu máme?“ zeptal se Kahn.

„Chcete-li se vrátit, tak ne,“ řekl Tannenbaum. „Co myslíte, jak to tam teď vypadá?“

„Vlast je vlast,“ prohlásil Vesel.

„A hovno je hovno.“

„Já se musím vrátit zpátky,“ řekl Frank smutně. „Co jiného mi zbývá?“

To byla otázka tohoto pošmourného večera, který všichni načali, jsouce plni úvah o budoucnosti. Náhle se stalo to, co Kahn předpovídal. Ti, kteří chtěli zůstat, měli najednou, právě proto že by se brzy mohli zase vrátit, nejistý pocit, že tím o něco přicházejí. Zůstat tady ztratilo na oslnivosti, protože to byla maličkost. A ti, kteří se chtěli vrátit a stále v duchu viděli skvít se Evropu coby starou vlast, najednou cítili, že to není ráj, ale zpustošená zem plná problémů. Bylo to jako u domečku ukazujícího počasí: když jedna figurka vyšla ven, druhá zašla zpátky. Milosrdné iluze, jimiž všichni žili, se rázem vypařily; obě skupiny, jak ti, co se chtěli vrátit domů, tak i ti, co chtěli zůstat, měli pocit, že dezertují. To byla poslední iluze, protože tentokrát dezertovali sami před sebou.

„Lissy se chce vrátit,“ řekl Kahn. „Lucy, druhé dvojče, chce zůstat. Skoro nikdy se od sebe neodloučily. Obě jsou přesvědčeny, že ta druhá je egoistka, a dohromady je to tragédie.“

Pohlédl jsem na něj. Nevěděl jsem, jak je na tom teď s Lissy.

„Nepokusíte se Lissy přemluvit?“ zeptal jsem se.

„Ne. Nastává velké chystání se na cestu,“ řekl sarkasticky. „A velké vystřízlivění.“

„I pro vás?“

„Pro mě?“ řekl se smíchem. „Já prasknu jako balón. Nepůjdu tam, ani sem. A vy?“

„Já? Nevím. Ještě je dost času všechno si to pořádně promyslet.“

„Ale to děláte celou tu dobu, co jste tady, Roberte.“

„Existují věci, které přemýšlením nijak nezlepšíte. Člověk by o nich ani neměl moc přemýšlet. Jen se tím stanou horšími a obtížnějšími. Je lepší rozhodnout se naráz.“

„Ano,“ řekl. „Je lepší rozhodnout se naráz, to je ono.“

Vriesländer mě odtáhl stranou. „Nezapomeňte na to, co jsem vám říkal o německých akciích. Po uzavření příměří je dostanete za babku. A budou stoupat, stoupat, stoupat. Zem můžete politicky nenávidět, ale k jejímu hospodářství musíte mít důvěru. Je to schizofrenní národ. Zdatní hospodáři, vědci a hromadní vrazi.“

„Ano,“ řekl jsem trpce. „A bohužel často obojí v jedné osobě současně.“

„Jak už jsem řekl: schizofrenní. Buďte taky schizofrenní: Nadělejte majetek a nenáviďte nacisty.“

„Nezní to příliš pragmaticky?“

„Nazývejte si to, jak chcete. Proč mají obchodní koncerny, které udřely zotročené dělníky k smrti, i nadále shrabovat obrovské peníze?“

„Budou je shrabovat,“ řekl jsem. „Peníze i veškeré pocty, řády, penze a spousty miliónů. Nenarodil jsem se tam nadarmo. Viděli jsme to po první světové válce. Vrátíte se zpátky, pane Vriesländere?“

„Ani nápad! Svoje obchody mohu vyřizovat telefonicky. Jestli potřebujete peníze, rád vás založím tisícovkou dolarů. S tím už se dá tam za mořem v míru leccos počít.“

„Díky. Patrně vaši nabídku přijmu.“

Na okamžik se mi zdálo, jako by na setinu vteřiny došlo v salóně ke zkratu, jako by světlo nezhaslo, ale jen zamrkalo a vzápětí svítilo zase naplno a klidně. Byl to okamžik, v němž se hrozivé temné přání, obsahující v sobě strach a nemožnost, stalo rázem reálným. To, co mi Vriesländer nabídl, pro mě neznamenalo možnost pustit se do kšeftování, ale možnost vrátit se. Nabídl mi peníze, které jsem k tomu potřeboval, dokonce mi nabídl mnohem víc, než bylo zapotřebí, abych se vrátil do země, která se ke mně ve snech stále víc přibližovala jako černá hradba mračen. Stál jsem pod lustrem a oslepeně zíral před sebe a neviděl jsem nic než neurčitý, splývající jas.

Trvalo mi chvíli, než jsem se vzpamatoval. Bylo to, jako bych se octl ve větrné smršti. Všechno teď kolem mne vířilo, světlo i stíny, a do toho jsem slyšel Kahnův hlas: „Kuchařka vám nachystala guláš. Dojděte si pro něj do kuchyně, pak foukneme. Jste pro?“

„Cože? Fouknout? Kdy?“

„Kdy budete mít chuť. Jestli chcete, tak hned.“

„Ach tak!“ Konečně jsem pochopil, co má Kahn na mysli. „Já ještě nemůžu,“ řekl jsem. „Musím si tu ještě vyřídit pár věcí. Ještě tu musím zůstat, Kahne.“ Chtěl jsem si srovnat myšlenky, a to šlo nejlíp v tomhle zmatku, co tu vládl. Taky jsem s Kahnem nechtěl mluvit, právě teď ne. Všechno bylo dosud neurčité, nové a přeludně veliké.

„Dobrá,“ řekl Kahn. „Já půjdu. Už to v téhle břečce vzrušení, sentimentality a nejistoty nemůžu vydržet. Stovky oslepených ptáků náhle tlučou křídly o mříže svých klecí a najednou zjišťují, že nejsou z ocele, ale z vařených špaget. Teď nevědí, mají-li zpívat nebo bědovat. Pár už jich zpívá,“ dodal kousavě. „Brzy přijdou na to, že nemají proč zpívat a že teď přicházejí i o to poslední: o romantickou touhu vrátit se domů a o romantickou nenávist. Zkázu a devastaci už nebudou moci nenávidět. Dobrou noc, Roberte.“

Byl velmi bledý. „Možná že se u vás ještě později stavím,“ řekl jsem polekaně.

„Nedělejte to. Půjdu spát. S dvěma prášky pro spaní. Nebojte se,“ řekl, když viděl, jak se tvářím. „Nic si neudělám. Ještě se hezky pobavte na téhle zpackané oslavě vítězství, která je pravým opakem. Dobrou noc, Roberte.“

„Dobrou noc, Kahne. Přijdu se na vás podívat zítra v poledne.“

„To přijďte.“

Měl jsem takový nepěkný pocit a chtěl jsem jít za ním, ale byl jsem zmatený sám sebou, celou tou absurdní, bezútěšnou oslavou i tím, co Kahn nakonec řekl. Zůstal jsem sedět a bez zájmu jsem poslouchal Lachmanna, který mi vykládal, že se určitě zase uzdraví, jak to nazýval; už měsíc prý udržuje sice trochu liknavý, nicméně normální poměr s jednou vdovou. „Všechno přejde jako ošklivý sen,“ říkal s očima, v nichž bylo pod duhovkou vidět bělmo.

„I to tvoje katolické povolání?“ řekl jsem. „Růžence a figurky svatých?“

„To ještě uvidím. Zatím nemám naspěch. Jsem nejlepší zástupce, jakého ti lidé mají. Když jsi jiné víry, máš docela jiný odstup a větší volnost. A to obchodu ohromně prospívá. Lidé ti taky mnohem víc věří, protože nejsi aktivně účastný.“

„Ty se tedy nevrátíš, co?“

„Snad za pár let. Na návštěvu. Ale to má čas, spoustu času.“

Závistivě jsem na něho pohlédl.

„Čím jsi byl dřív?“ zeptal jsem se ho. „Myslím, než se dostali k moci nacisti?“

„Studentem a synem zámožných rodičů. Ničemu jsem se nevyučil.“

Nemohl jsem se ho zeptat, co se stalo s jeho rodiči, ale hrozně rád bych byl věděl, co se děje v jeho hlavě. Kahn mi jednou řekl, že židé nejsou národem, který se mstí, a snad na tom něco bylo. Jsou prý neurasteničtí jako jejich nenávist, která se rychle mění v rezignaci a — aby neztratili glanc sami před sebou — ve snahu nepřítele pochopit. Tak jako každé extrémní a všeobecné tvrzení, bylo i tohle výstižné jen zčásti. Přesto mi to utkvělo v paměti. Nebyli národem, který se mstí, na to byli příliš kultivovaní a zjemnělí. A to všechno já nejsem, pomyslel jsem si. Já byl sám a připadal jsem si jako troglodyt. Bylo tu však něco, přes co jsem se nedovedl přenést, a bylo to tak silné, že všechny pokusy to obejít nebo odsunout ve mně vyvolávaly prudké, netrpělivé vzrušení, které se stávalo po chvíli nesnesitelným. Byla to i pro mě skoro nepochopitelná záležitost krve, o níž jsem věděl, že mě zavede do zkázy. Bojoval jsem s ní, snažil jsem se jí uniknout a leckdy se mi zdálo, že už se mi to skoro podařilo. Ale pak přišlo něco, vzpomínka, těžký sen nebo jako teď, možnost přiblížit se k tomuto tiše čekajícímu osudu — a všechny iluze úniku byly smeteny jako motýli, zasažení ledovým krupobitím. Znovu jsem věděl, že to tu je a že tomu musím čelit. Bylo to v mé krvi a žádalo to krev. Mohl jsem se tomu posmívat, ironizovat to a ve světle dne si z toho dělat legraci: nezmizelo to, a v noci mě opět pronásledovalo všechno, o čem jsem se za jasného dne domníval, že už je zapuzeno.

„Buďte přece trošku veselejší, pane Roberte,“ řekla paní Vriesländerová.

„Vždyť jsme spolu naposled pohromadě jako emigranti.“

„Naposled?“

„Brzy se všichni rozletí. Doba Ahasverů skončila.“ Zaraženě jsem se zadíval na hodnou, tlustou paní Vriesländerovou. Od koho tohle má? Najednou jsem se bez nejmenšího důvodu rozveselil. Zapomněl jsem na Kahna i na své vlastní myšlenky, hleděl jsem do růžové tváře čiré, dobrácké hlouposti a najednou jsem pochopil, jak celá tahle tryzna a oslava vítězství zároveň je s tou svou bezelstnou, nádhernou a dojímavou neurčitostí vlastně absurdní.

„Máte pravdu, paní Vriesländerová,“ řekl jsem. „Měli bychom se ještě trochu těšit jeden z druhého, dřív než se rozejdeme. Náš společný osud se podobá osudu vojáků po válce. Brzy přestanou být kamarády a stanou se z nich zase přátelé, zase to bude tak, jako to bylo kdysi. A proto bychom se měli na rozloučenou ještě jednou potěšit tím vším, čím jsme si navzájem byli i nebyli.“

„Ano, tak to myslím. Mluvíte mi z duše! Rózy vám už přichystala váš poslední guláš. Se slzami. Vrchovatou porci.“

„To je báječné. Bude mi moc chybět.“

Byl jsem stále rozjařenějši. Možná že v tom bylo i trochu zoufalství, ale v čem kdy není? Měl jsem pocit, že už se nemůže stát nic špatného, ani Kahnovi, právě proto, že všechno bylo tak jasné, tak plné špičkování a narážek, že se prostě zdálo být vyloučeno, aby se to mohlo ještě stát.

Vzal jsem si hrnec s gulášem a šel domů s pocitem, jaký mívá člověk, když ze sebe může shodit něco, co ho tížilo jak mlýnský kámen, a překvapivě v sobě cítí kolotat prýštící život, vzdálený všemu tomu, co snad ještě může přijít a přijde.

XXXIII.

Kahna jsem našel příští den v poledne. Zastřelil se. Neležel na posteli, ale posadil se na židli, z níž se svezl na zem. Den byl neobyčejně jasný, až to bodalo do očí. Závěsy nebyly zataženy. Do pokoje proudilo světlo a Kahn ležel zkroucený před židlí. V prvním okamžiku to vypadalo tak neskutečně, jako by to ani nebylo pravda. Pak jsem uslyšel rádio, které hrálo dál i po jeho smrti, a uviděl jsem roztříštěnou hlavu. Obličej vypadal z jedné strany zdravý, když jsem se díval od dveří. Teprve když jsem přistoupil blíž, uviděl jsem tu hrůzu. Kahn ležel na straně, kterou měl prostřelenou.

Nevěděl jsem, co počít. Slyšel jsem, že v takových případech se má zavolat policie, a dokud nepřijde, nemá se člověk ničeho dotýkat. Chvíli jsem tupě zíral na to, co bylo Kahnem, a měl jsem jen prázdný pocit, že to není pravda. To, co tu leželo na podlaze, mělo s Kahnem tak málo společného jako voskové figury v panoptiku s postavami, které představovaly. I já sám jsem si připadal jako vosková figurína, která ještě žije. Teprve pak jsem si znenadání uvědomil sám sebe a zároveň strašlivou bolest a lítost. Byl jsem přesvědčen, a bylo to nesnesitelné pomyšlení, že jsem vinen Kahnovou smrtí. Minulého večera mi to dal tak jasně na srozuměnou, že to působilo až melodramaticky, a to bylo u Kahna tak nezvyklé, že jsem to neměl brát na lehkou váhu.

A najednou jsem s příšernou jasností viděl, jak byl Kahn osamělý a jak naléhavě mě potřeboval, když jsem přehlížel všechny ty jeho náznaky, protože jsem je chtěl přehlížet.

Nebylo to poprvé, co jsem viděl mrtvého, a ani to nebylo poprvé, že to byl mrtvý přítel, viděl jsem jich mnoho a za strašlivých okolností, jenomže tohle bylo něco jiného. Kahn byl pro mě a spoustu ostatních jakýmsi pomníkem, zdálo se, že má víc železa a kovu než kdokoli jiný, byl to kondotiér a Don Quijote, Robin Hood a Babinský, legendární zachránce, mstitel a dítko Štěstěny, tanečník z ocele, elegantní a smrtonosný jako moudrý svatý Jiří, který napálil draky času a vyrval jim jejich oběti.

Najednou jsem opět uslyšel rádio a vypnul jsem je. Očima jsem hledal nějaký dopis nebo něco, co po sobě zanechal; ale bylo mi hned jasné, že nic nenajdu. Zemřel právě tak osaměle, jak žil. Taky jsem hned věděl, proč hledám nějakou zprávu. Proto, abych se zbavil břemene, abych pro sebe našel omluvu, nějaké slovo od něho, něco, co by mě zbavilo viny. Nic jsem neviděl. Ale zato jsem teď viděl prostřelenou hlavu v celé hrůzné skutečnosti a přece tak, jako bych se díval z veliké dálky, jako skrz silnou skleněnou tabuli. Trochu popleteně jsem se divil, proč se zastřelil, dokonce mě napadlo, že takováhle smrt se pro žida ani nehodí, a přitom jsem si myslel, že Kahn by tím svým sarkastickým způsobem řekl, že to není pravda, a litoval jsem, že jsem si to vůbec myslel. Znovu mě zaplavila trýznivá bolest a ten nejhorší pocit, jaký existuje: že něco navždycky zhaslo, jako by to ani nikdy nebylo, a že se to snad stalo mou nedbalostí.

Konečně jsem se vzchopil. Musel jsem něco podniknout. Nenapadlo mě nic jiného, než zavolat Ravice. Byl to jediný lékař, kterého jsem znal. Opatrně jsem zvedl sluchátko, jako by i ono bylo mrtvé a nesmělo se už používat. Ravic byl doma. Bylo poledne.

„Našel jsem Kahna mrtvého,“ řekl jsem. „Zastřelil se. Nevím, co mám dělat. Nemohl byste přijít?“

Ravic okamžik mlčel. „Je určitě mrtvý?“

„Určitě. Má roztříštěnou hlavu.“

Měl jsem hysterický pocit, že Ravic uvažuje, jestli by to nepočkalo až na polední přestávku nebo po obědě; v takových okamžicích toho člověka napadá spousta a rychle.

„Nedělejte vůbec nic,“ řekl Ravic. „Nechte všechno, jak je. A ničeho se nedotýkejte. Přijdu hned.“

Zavěsil jsem. Napadlo mě, že bych měl sluchátko utřít, aby na něm nezůstaly otisky prstů. Okamžitě jsem tu myšlenku zavrhl, vždyť někdo musel Kahna najít a vyrozumět lékaře. Pomyslel jsem si, jak filmy zkorumpovaly naše myšlení, a vzápětí jsem se nenáviděl za to, že jsem si to myslel. Sedl jsem si na židli u dveří a čekal. Pak se mi zdálo zbabělé, že sedím tak daleko od Kahna, a posadil jsem se ke stolu v pokoji. Všude jsem nacházel stopy poslední Kahnovy činnosti — odšoupnutou židli, knihu, která ležela zavřená na stole. Otevřel jsem ji a doufal jsem, že v ní najdu nějaké vysvětlení, ale nebyla to ani antologie německých básníků, ani román Franze Werfela, ale bezvýznamný americký román.

Ticho, které tichem nebylo, protože tlumený hluk zvenčí je dělal neskutečným, takže tu bylo i nebylo, skličovalo. Jako by zalezlo do temného kouta pod stolem vedle mrtvého a tam se choulilo, jako by čekalo, až živoucí hluk umlkne a dá mrtvému příležitost, aby se narovnal ze své skrčené, nepohodlné polohy a opravdu zemřel a nebyl pouze sražen k zemi chvatnou smrtí jako krvavá kořist. Dokonce i žluté světlo jako by znehybnělo, paralyzováno a zadrženo v letu čímsi neviditelným a silnějším než ono samo. Na okamžik se mi zdálo, že slyším, jak na podlahu dopadají kapky krve; ale nemusel jsem se ujišťovat o tom, že to není možné. Vždyť Kahn byl mrtvý a bylo to nepochopitelné právě tak, jako je nepochopitelná i smrt králíka, neboť to člověk nikdy nepochopí, protože je to až příliš blízké vlastní smrti a dotýká se jí to.

Ravic vešel tiše dovnitř, ale přesto jsem polekaně vyskočil, jako by to byl parní válec. Ihned zamířil ke Kahnovi a zadíval se na něj. Nesklonil se k němu, ani se ho nedotkl. „Musíme vyrozumět policii,“ řekl. „Chcete tu být, až přijde?“

„Snad bych měl.“

„Mohu říct, že jsem ho našel já. Když přijde policie, vždycky se moc vyptává. Nechcete se tomu radši vyhnout?“

„Teď už ne,“ řekl jsem.

„Papíry máte v pořádku?“

„To už nerozhoduje.“

„Ale ano, trochu přece,“ řekl Ravic. ,,A Kahnovi už nic nepomůže.“

„Zůstanu,“ odvětil jsem. „Je mi fuk, jestli si budou poldové myslet, že jsem ho zavraždil.“

Ravic na mě pohlédl. „Nemyslíte si to sám?“

Upřel jsem na něj pohled. „Jak jste na to přišel?“

„To není těžké uhodnout. Ale nelamte si tím hlavu, Rossi. Kdybychom se na všechny náhody dívali jako na osud, netroufli bychom si udělat ani krok.“ Zadíval se do ztuhlého obličeje, který nikdo z nás už nepoznával. „Vždycky se mi zdálo, že neví, co si počne, až bude mír.“

„Vy to snad víte?“

„Pro lékaře je to jednoduché. Zase zflikovávat lidi dohromady, aby mohli být v další válce zabiti.“ Zvedl telefon a zavolal policii. Musel několikrát opakovat číslo a adresu. „Ano, je mrtvý,“ pravil. „Ano, dobrá! Kdy? Dobře!“ Zavěsil. „Přijedou co nejdřív. Mají fůru práce, říkal seržant. Vraždy mají přednost. Tohle není jediný sebevrah v New Yorku.“

Seděli jsme a čekali. Znovu se zdálo, jako by čas mezi námi odumřel. Objevil jsem na Kahnově rádiu elektrické hodiny: Bylo to zvláštní, když jsem si pomyslel: Kahnovo rádio a Kahnovy hodiny. Byl to přímo anachronismus a připadalo mi, že to není tak docela správné. Majetek je spojen se životem. Tyhle věci už nepatřily Kahnovi, protože on už nepatřil k nim. Vrátil je velké anonymitě. Pozbyly svého pána a jen existovaly beze jména jako předměty ve vesmíru v beztížném stavu.

„Zůstanete v Americe?“ zeptal jsem se Ravice.

Přikývl. „Musel jsem dvakrát skládat zkoušky jako lékař, v Paříži a pak tady. Kdybych se vrátil, nepřekvapilo by mě, kdyby to na mně chtěli tam na druhé straně ještě jednou.“

„Ale to není možné.“

Ravic se na mě ironicky podíval. „Myslíte?“ Ukázal na Kahna, který na podlaze vypadal, jako by mu nebylo ani dvacet. „Ten si nedělal žádné iluze. Budou nás nenávidět jako dřív! Ještě pořád věříte na pohádku o ubohých, znásilněných Němcích? Podívejte se do novin! Brání každý dům, i když už mají válku stokrát prohranou. Brání své nacisty zuřivěji než matka svoje děti a ještě za ně umírají.“ Zlostně a smutně potřásl hlavou. „Tenhle tady věděl, co dělá. Nebyl zoufalý. Jenom viděl jasněji než my.“ Ravic se vzchopil. „Jsem smutný,“ řekl. „Truchlím pro Kahna. Ve čtyřicátém roce mě zachránil. Byl jsem v táboře, v internačním táboře Francouzů. Sehnali nás tam dohromady v důsledku všeobecného strachu. Blížili se Němci. Velitel nás nechtěl pustit. Věděl jsem, že mě hledají. Kdyby mě našli, tak by mě oběsili. Kahn zjistil, kde jsem. Objevil se v táboře v esesácké uniformě se dvěma průvodci, seřval francouzského velitele a žádal ho, aby mě vydal.“

„Vyšlo to?“

„Ne docela,“ odvětil Ravic suše. „Velitel se pojednou rozpomněl na svou zatracenou vojenskou čest. Tvrdil, že v táboře nejsem a že mě už dávno propustili. Nebyl proti tomu předat nás hromadně, ale když šlo o jednotlivce, snažil se ho zachránit. Kahn obrátil tábor vzhůru nohama, až mě našel. Byla to komedie plná nedorozumění. Skryl jsem se, protože jsem si myslel, že opravdu přišlo gestapo. Venku mi dal Kahn koňak a vysvětlil mi, oč jde. Byl přestrojen tak, že jsem ho nepoznal. Měl führerovský knírek a obarvené vlasy. Koňak, co mi dal, byl ten nejlepší, jaký jsem kdy pil. Ukořistil ho týden předtím.“ Ravic vzhlédl. „Byl to ten nejlehkomyslnější člověk v těžkých situacích, jakého jsem kdy poznal. Tady byl stále trudnomyslnější. Nešlo ho zachránit. Chápete, proč jsem vám tohle všechno říkal?“

„Chápu.“

„Mám víc důvodů než vy k tomu, abych se obviňoval. Neobviňuji se. Kam bych s tím došel?“ řekl Ravic. Pak se na schodech ozval dupot. „Policie,“ řekl Ravic. „Ani na ten její dupot člověk nikdy nezapomene.“

„Kam ho odvezou?“ zeptal jsem se rychle.

„Do pitevny. Možná, že taky ne. Příčina smrti je jasná.“ Dveře se rozlétly. Pokoj zaplavil drsný, primitivní život. Halasné zdraví se začalo profesionálně roztahovat se svými pitomými otázkami, příliš krátkými tužtičkami, nosítky a rámusením.

Vzali nás s sebou na policii. Museli jsme udat své adresy a nakonec nás pustili. Kahn tam zůstal.

„Majitel pohřebního ústavu už nás zdraví, jako bychom byli staří známí,“ řekla Lissy Kollerová trpce. Pohlédl jsem na ni. Byla klidnější, než jsem očekával. Bylo zvláštní, že Kahn nezanechával v ženách trvalejší dojem. Ravic vyrozuměl Tannenbauma, a Tannenbaum zase informoval Carmen. Odpověděla, že ji Kahnova smrt nijak nepřekvapila, a opět se věnovala svým slepicím. Lissyiny styky s Kahnem byly kratší a volnější, ale i ona byla mnohem míň rozrušená než na pohřbu Betty Steinové. Tvář měla růžovou a svěží, jako by všechny ty své deprese měla už dávno za sebou. Zřejmě si našla milence, pomyslel jsem si. Někoho, kdo je bezelstný a egoistický a komu rozumí. Kahnovi nerozuměla, a o ženy, které by mu byly rozuměly, se Kahn nikdy nezajímal.

Byl větrný den s hradbami bílých mračen. Pohrozil jsem Rosenbaumovi, že ho vyženu z kaple, kdyby chtěl řečnit nad Kahnovou rakví, a Rosenbaum slíbil, že bude mlčet. V posledním okamžiku se mi podařilo zabránit majiteli „Domu smutku“, aby nepouštěl desky s německými národními písněmi. Byl málem uražen a prohlásil, že jiní zákazníci proti tomu nic nenamítali, naopak, že píseň, ach, jak je to jen možné se všem pozůstalým moc líbila.

„Jak to víte?“

„Plakalo se víc než obvykle.“

Přijde na to, jak se to vezme, pomyslel jsem si. Ten chlapík si nechal desky z Bettyina pohřbu a udělal si z toho kšeft. Od Mollerovy smrti se specializoval na pohřby emigrantů. „Trochu hudby se ale zahrát musí,“ vysvětloval mi. „Jinak je to moc střízlivé.“

Poplatek za pohřeb s hudbou byl o pět dolarů vyšší. Škrtl jsem už vavříny u vchodu a chlapík se na mě teď díval, jako bych mu rval poslední sousto chleba od zlatého chrupu. Probral jsem jeho zásobu gramofonových desek a našel „Ave verum“ od Mozarta.

„Zahrajte tuhle desku,“ řekl jsem. „A ty kbelíky s vavříny tu pro mě za mě nechte stát.“

Kaple byla poloprázdná. Přišel jen nějaký noční hlídač, tři číšníci, dva maséři, jedna masérka, která měla jen devět prstů, a plačící stará paní, kterou jsem neznal. Tu starou paní, číšníka, který míval v Mnichově obchod s korzety, a maséra, který měl dřív v Rothenburgu na Taubeře obchod s uhlím, zachránil Kahn ve Francii před gestapem. Nemohli pochopit, že je mrtev. Kromě nich tu bylo ještě několik lidí, které jsem znal jen letmo.

Náhle jsem spatřil Rosenbauma. Proplížil se kupředu za chudobnou malou rakví jako černá žába. Protože vymetal funusy, měl na sobě žaket a proužkové kalhoty. Byl jediný, kdo byl oblečen přiměřeně k smutečnímu obřadu. Před rakví se.rozkročil, zašilhal ke mně a otevřel ústa.

Ravic mě zadržel. Neušlo mu, že jsem sebou trhl. Přikývl jsem. Rosenbaum zvítězil; věděl, že se ho sotva odvážím zmlátit před Kahnovou rakví. Chtěl jsem odejít, ale Ravic mě znovu zadržel. „Nemyslíte, že by se tornu Kahn zasmál?“ zašeptal.

„Ne. Dokonce mluvil o tom, že by se radši utopil, než aby mu na pohřbu řečnil Rosenbaum.“

„Právě proto,“ řekl Ravic. „Kahn věděl, kdy je něco nevyhnutelné.“ Tohleto bylo nevyhnutelné.

Nemusel jsem se nijak rozhodovat. Bylo to, jako by přicházelo jedno k druhému, jako když se klade list k listu a najednou je z nich kniha. Měsíce otálení, nadějí, rezignace, vzpoury a těžkých snů se naskládaly na sebe, a aniž bych byl k tomu cokoli přičinil, proměnily se v jistotu. Věděl jsem, že se vrátím zpátky. Nebylo v tom nic melodramatického; bylo to, jako když účetní všechno podtrhne a sečte. Nemohl jsem jinak. Nevracel jsem se, abych se mstil. I to už pominulo. Bylo to mnohem jednodušší. Vracel jsem se, abych dal do pořádku svůj případ. Dokud to neudělám, nenajdu nikde klid. Sebevražda, hnus nad vlastní zbabělostí a ohavná lítost budou beztak mými nejbližšími společníky po celý ten čas, co se ještě budu vláčet životem. Musím jít. Ještě jsem nevěděl, co budu dělat, ale byl jsem si celkem jist, že to nebude mít moc společného se soudy, procesy a legálními zadostiučiněními. Znal jsem soudy a znal jsem soudce v zemi, do níž jsem se hodlal vrátit. Byli povolnými napomahači režimu a neuměl jsem si představit, že by v sobě přes noc objevili svědomí, které by bylo něčím jiným než příhodnou příležitostí přidat se k té straně, která teď bude u moci. Mohl jsem se spoléhat jenom sám na sebe.

Když byla oznámena kapitulace Německa, zašel jsem k Vriesländerovi. Uvítal mě celý rozzářený. „Konečně to svinstvo skončilo. Teď můžeme začít zase budovat.“

„Budovat?“

„Jistě, samozřejmě. My Američané. Budeme investovat miliardy.“

„Připadá mi to zvláštní, že se něco zničí, aby se to pak zase vybudovalo. Nebo uvažuji nesprávně?“

„To ne, jen nerealisticky. Zničili jsme systém a teď postavíme zem znova na nohy. Nabízejí se fantastické možnosti. Jen si představte, jaké budou kšefty ve stavebnictví.“

Bylo osvěžující setkat se s mužem faktů.

„Vy se domníváte, že systém je zničen?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě! Po takové porážce?!“

„Válečná situace v osmnáctém roce byla taky katastrofální; Hindenburg, který byl za ni spoluodpovědný, se však stal říšským prezidentem.”

„Hitler je mrtev,“ prohlásil Vriesländer s mladickým zápalem. „Ty ostatní pak Spojenci pověsí nebo zavřou. Teď musíme i my držet krok s dobou.“ Mrknul na mě. „Proto jste ke mně taky přišel, ne?“

„Ano.“

„Nezapomněl jsem, co jsem vám nabídl.“

„Možná že bude nějaký čas trvat, než vám to budu moct vrátit,“ řekl jsem a cítil, jak ve mně klíčí slabá naděje. Kdyby teď Vriesländer odmítl, musel bych čekat, dokud bych nesehnal dost peněz na cestu zpátky. Byla by to šibeniční lhůta, která by mi ještě zbyla; lhůta v zemi, která teď, kdy jsem ji chtěl opustit, nabyla opět lesku neznámého ráje.

„Co slíbím, to splním,“ řekl Vriesländer. „Jak ty peníze chcete? Hotově nebo šek?“

„Hotově,“ řekl jsem.

„To jsem si mohl myslet. Ale tolik u sebe nemám. Přijďte si pro ně zítra. A s vracením nemusíte spěchat. Zamýšlíte ty peníze investovat, ne?“

„Ano,“ řekl jsem po kratičkém zaváhání.

„Dobrá. Řekněme, že mi zaplatíte šest procent úroků. Vyděláte tím sto. To je fair, ne?“

„Velmi fair.“

Fair — to bylo jedno z jeho oblíbených slov, i když Vriesländer opravdu fair byl. Vstal jsem, zpola s úlevou, zpola bez naděje. „Mockrát vám děkuju, pane Vriesländere.“

Na chvilku jsem se na něj zadíval se sžíravou závistí. Stál tam kvetoucí, obklopen rodinou a prosperujícím obchodem, pilíř ve světě, v němž nestraší mraky. Pak jsem si vzpomněl, že mi Lissy povídala, že je impotentní. Rozhodl jsem se, že tomu na okamžik uvěřím, abych přemohl svou závist. „Vy ale jistě zůstanete v Americe?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl. „Pro můj obchod byl vynalezen telefon. A telegraf. A co vy?“

„Odjedu, jakmile popluje nějaká loď.“

„Všechno se teď dá rychle do pořádku. Válka v Japonsku už taky dlouho nepotrvá. Už jenom čistíme. Doprava v Evropě tím nebude trpět. Papíry máte v pořádku?“

„Mám ještě povolení k pobytu na pár měsíců.“

„S tím budete moct zcela jistě cestovat. Domnívám se, že i v Evropě.“

Věděl jsem, že tak jednoduché to zas nebude. Ale Vriesländer byl muž velkého formátu. Detaily ho nezajímaly. „Ohlaste se ještě, než odjedete,“ řekl, jako by už byl nejhlubší mír.

„Určitě! A díky za všechno.“

XXXIV.

Nebylo to tak jednoduché, jak si Vriesländer myslel. Trvalo to ještě přes dva měsíce, než to dospělo tak daleko, a bylo to svízelné. Nicméně to pro mě byla ta nejlepší doba za posledních pár let. Všechno, co mě trápilo, tu sice ještě bylo a dokonce se znásobilo; ale bylo to snesitelné, protože teď jsem měl cíl a nestál jsem před ním bezmocný. Rozhodl jsem se a každým dnem mi bylo jasnější, že pro mě žádný jiný cíl neexistuje. Ani jsem se nesnažil o tom přemýšlet. Musel jsem zpátky, všechno ostatní se ukáže až tam za mořem. Svých snů jsem se nezbavil. Dokonce přicházely častěji než jindy a byly skoro ještě intenzivnější. Zdálo se mi, jak se v Bruselu plazím jakousi šachtou, která se stále zužovala, až jsem se s výkřikem probudil. Viděl jsem před sebou obličej muže, který mě ukryl a byl za to odvlečen. Jeho obličej se za ta léta v mých snech rozmlžil, jako by jej zahalily závoje, jako by se přede mnou skrýval ze strachu, že by pohled na něj byl pro mě nesnesitelný. Ted jsem jej pojednou viděl zřetelně před sebou, unavené oči, vrásčité čelo a příliš měkké ruce. Probudil jsem se, hluboce rozrušen, ale už zdaleka ne tak zmaten a blízek sebevraždě jako dřív. Probudil jsem se pln trpkosti a pomstychtivosti, ale už ne zdeptaný a jako by mě přejel náklaďák, ale ve střehu, se strašlivou netrpělivostí a s temným vědomím, že ještě žiju a že ještě mohu svůj život používat. Už to nebyl pocit beznadějného konce — byl to pocit beznadějného začátku. Beznadějného proto, že už nešlo nic znovuoživit. To, co bylo umučeno, zavražděno a spáleno, už nešlo vzkřísit, ani změnit. Změnit se však dala ta druhá stránka toho, co se stalo. Nemělo to nic co dělat s pomstou, třebaže se jí to podobalo a jako ona to vyrůstalo z týchž primitivních kořenů. Byl to pocit, který je vlastní jen člověku: Že za zločiny se má pykat, protože jinak by se zhroutily všechny morální hodnoty a zavládl by chaos.

Bylo zvláštní, že tyto poslední měsíce měly v sobě navzdory všemu cosi nezvažitelného. Obraz se změnil: přeludnost a neskutečnost, jimiž byl celý ten pobyt v Americe poznamenán, náhle ustoupily tiché kouzelné krajině. Jako by se zvedla mlha, vylouply se barvy, podvečerní idyla v nazlátlém světle, mlčenlivá fáta morágna nad neklidně pulsujícím městem. Bylo to vědomí rozchodu a loučení, které všechno zjasňovalo a idealizovalo. Pořád jsem se jenom loučil, pomyslel jsem si, a život plný loučení mi na okamžik připadal jako pravý protějšek snu o věčném životě. Každý večer byl večerem posledním.

Rozhodl jsem se, že Nataše řeknu až v poslední chvíli, že odjíždím. Cítil jsem, že to tuší, ale neříkala nic; chtěl jsem to raději vzít na sebe, než abych si celý ten čas do odjezdu musel připadat jako dezertér a zrádce a musel snášet muka dlouho protahovaného loučení s výčitkami, pocity uraženosti, kratičkým smiřováním a ostatními těžkostmi. Ani bych to nevydržel. Zbytek svých sil jsem zaměřil na jiný cíl a nemohl jsem je ztrácet a utrácet v neplodném smutku, hádkách a vysvětlování.

Byly to jasné týdny plné lásky, jako úl plný pláství medu. Jaro přešlo v léto a přicházely první zprávy z Evropy. Bylo to, jako by se otevřel hrob, který byl dlouho zazděn. Jestliže jsem se dřív zprávám často vyhýbal nebo jsem je zaregistrovával jen na povrchu svého vědomí, aby mě nedeprimovaly, teď jsem se na ně přímo vrhal. Souvisely s cílem, který mi vězel v těle jako šíp: odjet odtud a vrátit se domů, do Evropy. Ke všemu ostatnímu jsem byl slepý a hluchý.

„Kdy odjedeš?“ zeptala se mě Nataša znenadání a pohlédla na mě.

Okamžik jsem mlčel. „Začátkem července,“ řekl jsem pak. „Jak to víš, že chci odjet?“

„Od tebe ne. Proč jsi mi to neřekl?“

„Dověděl jsem se to teprve včera.“

„Lžeš.“

„Ano,“ odvětil jsem, „lžu. Nechtěl jsem ti to říct.“

„Tos klidně mohl. Proč jsi to neudělal?“

Mlčel jsem. „Je to tak těžké,“ zamumlal jsem.

Dala se do smíchu. „Proč? Nějaký čas jsme žili spolu a nic jsme si nepředstírali. Jeden využíval druhého. Teď se rozejdeme. Co na tom?“

„Já tě nevyužíval.“

„Ale já tebe. A ty mě taky. Nelži! Není to třeba.“

„Já vím.“

„Udělal bys dobře, kdybys jednou nelhal. Aspoň teď ne, když všechno končí,“

„Pokusím se.“

Rychle na mě pohlédla. „Tedy to přiznáváš?“

„Jak bych mohl? Ale jak to taky můžu popřít? Věř, čemu chceš.“

„To je jednoduché, viď?“

„Ne, vůbec to není jednoduché. Odjíždím, to je pravda. Ale nedovedu ti ani vysvětlit proč. Všechno, co můžu říct, je, že je to tak, jako když někdo musí do války.“

„Musí?“ zeptala se.

Ztrápeně jsem mlčel. Musel jsem to vydržet. „Nedovedu k tomu nic říct,“ odvětil jsem posléze. „Máš pravdu. Jestli s tím má pravda něco společného. Jsem všechno to, cos říkala. Lhář, podvodník a sobec. A taky to nejsem. Kdo dokáže tohle všechno rozlišit v situaci, kdy pravda je nejméně důležitá?“

„A co je důležitější?“

„Že tě miluji,“ řekl jsem s námahou. „Jenže teď není právě vhodná chvíle ti to říkat.“

„Ne,“ řekla náhle něžně. „Teď není vhodná chvíle, Roberte.“

„A přece je,“ odpověděl jsem. „Na něco takového je vždycky vhodná chvíle.“

Viděl jsem na ní, že trpí, a bolelo mě to tak, jako bych si byl rozřízl ruku o tupý nůž. Býval bych rád, kdyby to všechno bylo jinak, ale přitom jsem věděl, že je to ode mne nízké a pohodlnické sobectví.

„No nic,“ řekla Nataša. „Byli jsme si míň, než jsme si mysleli. Oba jsme byli lháři.“

„Ano,“ odvětil jsem odevzdaně.

„V době, kdy jsme spolu žili, jsem žila i s jinými muži. Nebyl jsi jediný.“

„Já vím, Natašo.“

„Ty to víš?“

„Ne,“ řekl jsem rychle. „Nevěděl jsem to. Nikdy bych tomu nevěřil.“

„Klidně tomu věř. Je to pravda.“

Viděl jsem, že je to zoufalé východisko pro její hrdost. Ani v této chvíli jsem jí to nevěřil. „Věřím ti to,“ řekl jsem. „Nikdy bych to nebyl očekával.“

Pozvedla bradu. Když jsem ji viděl takhle, miloval jsem ji ještě víc. Byl jsem zoufalý jako ona, jenomže ona byla ještě zoufalejší. Ten, kdo zůstává, je vždycky zoufalejší, i když se mu zanechává zbraň, aby člověka ranil.

Řekl jsem: „Miluji tě, Natašo. Chtěl bych, abys to pochopila. Ne kvůli mně. Ale kvůli tobě.“

„Ne kvůli sobě?“

Uvědomil jsem si, že jsem se opět dopustil chyby. „Jsem bezmocný,“ pravil jsem. „Copak to nevidíš?“

„Rozcházíme se jako lhostejní lidé, kteří náhodou šli kus cesty společně a kteří si nikdy neporozuměli. Jak bychom taky mohli?“

Čekal jsem, že mi zase vyčte charakter Němce, ale zároveň jsem viděl, že ví, že na to čekám. Netušila ovšem, že bych neprotestoval. Proto toho nechala. „Je dobře, že to takhle dopadlo,“ řekla. „Chtěla jsem tě opustit. Jenom jsem nevěděla, jak bych ti to měla dát najevo.“

Věděl jsem, co bych měl odpovědět. Ale nemohl jsem. „Chtěla jsi odejít?“ zeptal jsem se nakonec.

„Ano. Už dávno. Byli jsem spolu už příliš dlouho. Pletky jako ty naše by měly být krátké.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Děkuji ti, že jsi s tím počkala. Jinak bych byl ztracen.“

Obrátila se. „Proč už zase lžeš?“

„Nelžu.“

„Slova! Vždycky máš po ruce tolik slov. A vždycky taková, co se hodí.“

„Teď ne.“

„Teď ne?“

„Ne, Natašo. Ani jediné. Jsem smutný a bezmocný.“

„Už zase slova!“

Vstala a natáhla se pro šaty. „Nedívej se na mě,“ řekla, „nechci, aby ses na mě takhle díval.“

Natáhla si punčochy a vklouzla do střevíčků. Díval jsem se z okna. Bylo dokořán a bylo teplo. Někdo cvičil na housle La Palomu. Dělal pořád stejnou chybu a neúnavně opakoval prvních osm taktů. Bylo mi pod psa a nechápal jsem už vůbec nic. Jen jsem cítil, že i kdybych zůstal, všechno by teď skončilo. Slyšel jsem, jak si Nataša za mými zády obléká sukni.

Otočil jsem se, když jsem zaslechl dveře, a vstal. „Nevyprovázej mě,“ řekla Nataša. „Zůstaň tady. Chci odejít sama. A nevracej se. Už se víc nevracej.“

Zůstal jsem stát v pokoji. Díval jsem se na ni, na její bledý, bezvýrazný obličej, na oči, které se dívaly mimo mě, na její ústa a na její ruce. Nezamávala, byla pryč dřív, než za sebou zavřela dveře.

Neběžel jsem za ní. Nevěděl jsem, co si počít. Jen jsem stál a civěl.

Napadlo mě, že bych mohl Natašu ještě dohonit, kdybych si vzal taxík. Už jsem byl u dveří, ale pak jsem si představil, co by asi následovalo, a vrátil jsem se. Bylo mi jasné, že by to nebylo k ničemu. V pokoji jsem neměl stání. Nakonec jsem sešel dolů. Byl tam Melikov. „Nedoprovodil jsi Natašu domů?“ zeptal se udiveně.

„Ne. Chtěla jít sama.“

Podíval se na mě. „To se poddá. Zítra na to zapomene.“

Zmocnila se mě nesmyslná naděje. „Myslíš?“

„Ale ovšem. Půjdeš už spát? Nebo si dáme spolu ještě jednu vodku?“

Naděje mě neopouštěla. Zbývaly mi ještě dva týdny do odjezdu. Všechno se náhle změnilo v plynulou radost. Měl jsem pocit, že když teď popiju s Melikovem, Nataša ráno zavolá nebo přijde. Bylo vyloučeno, abychom se rozešli takhle. „Dobrá,“ řekl jsem, „tak tedy jednu. Co dělá tvůj proces?“

„Za týden to začne. Zbývá mi tedy ještě týden života.“

„Jak to?“

„Jestli mě zavřou nadlouho, tak to nepřežiju. Je mi sedmdesát a mám za sebou už dva infarkty.“

„Znal jsem jednoho, který se ve vězeni uzdravil,“ řekl jsem opatrně. „Žádný alkohol, lehká práce na čistém vzduchu, pravidelná životospráva. A spaní v noci a ne ve dne.“

Melikov zavrtěl hlavou. „Tohle všechno je pro mě jed. No, uvidíme. Člověk nemá zbytečně moc přemýšlet.“

„To nemá,“ řekl jsem. „Jen kdyby to dokázal.“

Moc jsme nepili. Oba jsme měli pocit, jako bychom si toho měli ještě hodně co říct, a usadili jsme se, jako by nás čekala dlouhá noc. Ale pak jsme si najednou neměli skoro co říct a seděli jsme takřka mlčky. Každý byl pohřížen do vlastních myšlenek a nebylo o čem si povídat. Neměl jsem se Melikova ptát na ten proces, napadlo mě, ale tím to nebylo. Nakonec jsem vstal. „Jsem nějaký neklidný, Vladimíre. Půjdu se ještě projít, abych se trochu unavil.“

Zívl. „A já budu spát — i když na to určitě budu mít později spoustu času.“

„Myslíš, že tě odsoudí?“

„Každý může být odsouzen.“

„Bez důkazů?“

„Důkazy se najdou na všechno. Dobrou noc, Roberte. Člověk se má mít před vzpomínkami na pozoru, to přece víš, ne?“

„Ano, to vím. To jsem se naučil i já. Jinak bych už nežil.“

„Vzpomínky jsou zatraceně těžké zavazadlo. Zvláště když člověka zavřou.“

„I to vím, Vladimíre. Ty přece taky?“

Pokrčil rameny. „Myslím, že ano. Ale když zestárneš, tak na ně dočista zapomeneš. Anebo se zničehonic vynoří. Mně se teď vracejí věci, na které jsem si už čtyřicet let ani nevzpomněl. Je to zvláštní.“

„Jsou to hezké vzpomínky?“

„Tak napůl. To je právě to nejzvláštnější. Ty dobré jsou špatné, protože už neexistují, a ty špatné jsou hezké, taky protože už neexistují. Myslíš, že se dá ve vězení s něčím takovým žít?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ubiješ tím čas. Pokud tam budeš přemýšlet tak jako teď.“

Chodil jsem městem, dokud jsem se neunavil. Šel jsem kolem Natašina domu, zastavil jsem se u několika pouličních telefonních budek, ale nezavolal jsem jí. Mám ještě čtrnáct dní čas, myslel jsem si. Přestát první noc je vždycky nejtěžší, protože člověku v takových situacích připadá, jako by to byla noc blízká smrti. Co vůbec chci? Šosácky dojemné loučení s polibky na lodním můstku nějaké špinavé lodi a se zapřísahavými sliby, že si budeme psát? Není to takhle lepší? Jak to řekl Melikov? Člověk s sebou nemá vláčet žádné vzpomínky. Jsou těžkým zavazadlem, není-li člověk natolik starý, aby byly tím jediným, co mu zbylo. A co jsem si vždycky myslel já? Že člověk si nemá žádné vzpomínky pěstovat, ale držet se od nich hezky daleko, aby ho neudusily jako liány v pralese. Nataša udělala jenom to, co bylo správné. Proč to neudělám i já? Proč tady obíhám kolem jako sentimentální studentík, navlečený v ubohých cárech ubrečené touhy a zbabělosti a neschopen jednoho ani druhého. Cítil jsem měkkou noc, cítil jsem obludné město, a místo abych bral život lehkomyslně a šel za jeho voláním, bloudil jsem jako v zrcadlovém bludišti, hledaje východ a potkávaje ustavičně jen sám sebe. Šel jsem kolem van Cleefova klenotnictví a nechtěl jsem se podívat dovnitř, ale přinutil jsem se k tomu, že jsem se zastavil. Viděl jsem v červnové noci šperk mrtvé císařovny a vzpomínal, jak ho nosívala Nataša — vypůjčený šperk s vypůjčenou ženou ve falešné existenci na úvěr. Tenkrát jsem vychutnával ironii falešné pohody. Teď jsem na ten třpyt hleděl a najednou jsem nevěděl, jestli se nedopouštím krutého omylu, když chci zaměnit zbytek prchavého štěstí za hromádku zaprášených a směšných předsudků, jež nepovedou k ničemu než ke donkichotskému souboji s větrnými mlýny, které už neexistovaly. Díval jsem se na třpytivé klenoty a nevěděl jsem, co dělat. Věděl jsem pouze, že musím uniknout této noci, a křečovitě jsem se upínal k tomu, že mi zbývají ještě dva týdny v New Yorku, a chytal jsem se zítřka a pozítří jako záchranného pásu. Musím jen přečkat tuto noc. Ale jak, když právě této noci se chci ještě jednou sejít s Natašou? Co když čeká, že ji zavolám? Stál jsem tam a šeptal jsem: Ne, ne, pořád dokola, skutečně jsem to šeptal, říkal jsem to tak, že jsem to jasně slyšel, bylo to něco, co jsem se kdysi naučil a dřív mi leckdy pomohlo, když jsem mluvil sám k sobě, domlouvavě jako k dítěti: Ne, ne, ne! a: Zítra, zítra, zítra, a teď jsem to dělal zase, monotónně, jako bych musel sám sebe zapřísahat a hypnotizovat. Ne, ne! Zítra, zítra, zítra, až jsem cítil, že to utišilo mé rozčilení a že mohu pokračovat v chůzi, zprvu pomalu a pak skoro udýchaně, až jsem došel do hotelu.

Natašu jsem už neuviděl. Možná že jsme oba čekali, že se přihlásí ten druhý. Chtěl jsem to mnohokrát udělat, ale pokaždé jsem si řekl, že by to nevedlo k ničemu. Nemůžu překročit svůj vlastní stín. Neustále jsem si říkal, že je lepší, když to nechám pohřbené, tak jak to je, než se ještě dál zraňovat, protože k ničemu jinému by to stejně nebylo. Najednou mě napadlo, že mě snad Nataša měla ráda víc, než byla kdy svolná přiznat. Byl jsem z toho rozčilený a neklidný, ale zaniklo to v celkovém neklidu a rozčilení, které se každým dnem stále víc stupňovalo. Hledal jsem Natašu, kdykoli jsem šel ulicemi, ale marně. Utěšoval jsem se pošetilými prostředky, z nichž myšlenka na to, že bych se znovu vrátil do Ameriky, byla ještě prostředkem nejmenším. Melikov dostal rok.

Poslední dny jsem byl sám. Silvers mi dal pět set dolarů jako prémii. „Snad se uvidíme v Paříži,“ řekl. „Chtěl bych se tam podívat na podzim, něco koupit. Napište mi.“ Chytil jsem se toho a slíbil, že mu napíšu. Utěšovalo mě, že pojede do Evropy jen tak, z obchodních důvodů. Evropa mi tím už nepřipadala tak vražednická.

Když jsem se vrátil do Evropy, setkal jsem se se světem, který jsem už nepoznával. Zašel jsem do muzea v Bruselu, ale nikdo mi nedovedl povědět, co se stalo mezitím, co jsem byl pryč. Ještě znali jméno muže, který mě zachránil: ale nikdo nevěděl, jak skončil.

Hledal jsem několik let. Hledal jsem i v Německu. Hledal jsem vrahy a svého otce. Často jsem s velkou bolestí vzpomínal na Kahnova slova: měl pravdu. Největším zklamáním byl návrat, byl to návrat do cizoty, návrat do lhostejnosti, skryté nenávisti a zbabělosti. Nikdo už si nevzpomínal, že by byl patřil ke straně barbarů. Nikdo nenesl odpovědnost za to, co napáchal. Už jsem nebyl sám, kdo měl falešné jméno. Teď existovaly stovky těch, kteří si včas vyměnili pasy a vytvořili emigraci vrahů. Okupační úřady měly dobrou vůli, ale byly celkem bezmocné. Pokud šlo o informace, byly odkázány na německé spolupracovníky, kteří se nepochybně báli pozdější pomsty, nebo měli pořád na paměti podle zákoníku cti nekálet do vlastního hnízda. S obličejem z koncentráčnického krematoria jsem se už neshledal: nikdo se nedovedl upamatovat na jména; nikdo na své činy; a spousta lidí ani na to, že vůbec koncentrační tábory existovaly. Narážel jsem na mlčení, na zdi strachu a odmítavosti. Snažili se tím vysvětlit, že národ je vyčerpaný a zemdlený. Sám měl tolik válečných obětí a mrtvých. Každý toho sám dost prodělal a vytrpěl; proto nikdo nemůže chtít, aby se staral ještě o druhé. Němci nejsou národem revolucí. Jsou národem vykonavatelů rozkazů. Rozkaz nahradil svědomí. Stal se nejoblíbenější výmluvou. Kdo jednal podle rozkazu, nebyl za nic odpovědný.

Už ani nevím, co všechno jsem v těch letech dělal. Ani to nepatří do těchto zápisků. Bylo zvláštní, že vzpomínka na Natašu vystupovala ponenáhlu stále víc do popředí. Nebyla v tom ani lítost, ani žal, teprve teď jsem věděl, čím by pro mě byla. Tenkrát jsem to nechápal, ale teď, kdy ze mě všechno ostatní spadlo nebo se zhustilo ve zklamání, vystřízlivění a bloudění, mi to bylo stále jasnější. Bylo to, jako když se ze surové zlaté rudy vytaví čistý kov. Nemělo to nic společného s mým zklamáním, začal jsem však vidět jasněji a získávat odstup. Čím déle plynul čas, tím užasleji jsem si uvědomoval, že Nataša byla nejhlubším zážitkem v mém životě, aniž jsem to tenkrát věděl. Nemísila se do toho žádná sentimentalita ani lítost, že jsem to poznal příliš pozdě. Spíš si myslím, že kdybych to byl pochopil už tenkrát, byla by mě Nataša asi opustila. Má nezávislost, pramenící z toho, že jsem ji bral na lehkou váhu, byla asi právě tím, co ji u mne udrželo tak dlouho. Někdy taky přemýšlím o tom, že kdybych byl věděl, co mě v Evropě čeká, byl bych asi v Americe zůstal. Ale to všechno byly myšlenky jako vítr, nevedly k slzám, ani k zoufalství, protože jsem pochopil, že jedno nebylo možné bez druhého a že to druhé už taky není uskutečnitelné. Nikdo se nemůže vracet, nic nezůstává bez proměny, ani člověk sám, ani ten druhý. A tak jediné, co zbylo, je čas od času večer plný zádumčivosti, té zádumčivosti, jakou cítí každý člověk nad tím, že všechno pomíjí a že on je jediným živým tvorem, který to ví a který rovněž ví, že je to útěcha, i když ji nechápe.