Erich Maria Remarque

Zaslíbená země

Tři týdny jsem viděl město před sebou, jako by leželo na jiné planetě. Dělilo nás jenom několik kilometrů, úzký pruh moře, který bych byl téměř mohl přeplavat.

Přesto však pro mě bylo tak nedosažitelné, jako by ho obklíčila armáda tanků.

Chránily ho nejmohutnější bašty dvacátého století: zdi z papíru, vízových předpisů a nelidských zákonů lhostejné byrokracie. Octl jsem se na ostrově Ellis Island - v létě roku i944 - a přede mnou se rozkládalo město New York.

Ellis Island představoval nejmírnější internační tábor, s nímž jsem měl zkušenost. Člověka tam ani netloukli, ani nemučili, ani neudřeli k smrti. Dokonce dostával i dobrou stravu, která ho nic nestála, a postel, v níž směl spát. Sice stály všude stráže, ale chovaly se téměř přátelsky. Na Ellis Island úřady zadržovaly přistěhovalce do Ameriky, jejichž doklady vypadaly podezřele nebo zcela neodpovídaly předpisům.

Pro Ameriku totiž nestačilo platné vstupní vízum amerického konzulátu v Evropě - před vstupem do země ho musel prověřit a potvrdit také imigrační úřad v New Yorku. Teprve potom dostal cizinec povolení ke vstupu, nebo - pokud ho úřad prohlásil za nežádoucího se musel příští lodí vrátit. Návrat ovšem zdaleka nebyl tak jednoduchý jako dříve. V Evropě pokračovala válka, také Amerika byla ve válce, německé ponorky řádily v Atlantiku a do evropských přístavů zamířily osobní parníky jen zřídkakdy. Odmítnutý emigrant - který mnoho let počítal život jen na dny a týdny - by snad měl takový prodloužený pobyt na Ellis Island považovat za malé štěstí; slyšel však příliš mnoho neblahých zpráv, než aby ho to dokázalo utěšit. Kolovaly pověsti o lodích fantomech, plných zoufalých Židů, které měsíce křižovaly oceánem a nikde jim

- ať už chtěly přistát kdekoli - nedovolili zakotvit. Někteří emigranti na vlastní oči

viděli před Kubou a jihoamerickými přístavy řady křičících a zoufalých obličejů, které žadonily o slitování a tlačily se u zábradlí zpustlých lodí před zavřenými přístavy - moderní, bezútěšní „bludní Holanďané” na útěku před ponorkami a zatvrzelostí lidského srdce, náklad zatracených duší a živých mrtvých, jejichž jediný zločin spočíval v tom, že byli lidmi a chtěli žít.

Nikoho nepřekvapovalo, že se mnoho lidí psychicky hroutilo. Na Ellis Island k tomu docházelo dokonce častěji než ve francouzských internačních táborech, kde jen o pár kilometrů dál čekala německá vojska spolu s gestapem. Souviselo to pravděpodobně s tím, že ve Francii si emigranti již zvykli na akutní nebezpečí smrti. Lidé si tam prostě takové nervové selhání nemohli dovolit a zde pak jejich vyčerpání přesáhlo únosnou mez - vzhledem k vidině blízké záchrany, náhle však opět zpochybněné. Nepáchali tu ovšem sebevraždy jako ve Francii; na to byla naděje -i když prosycená zoufalstvím - přece jen příliš velká. Nicméně pouhý výslech neškodným inspektorem mohl vést k nervovému kolapsu - nedůvěra a bdělost, vypěstované na útěku, se pojednou rozplynuly, ale vzápětí se vynořily obavy, že bylo chybou čemukoli uvěřit, a sžíravé pochybnosti, stupňující se až k panice. Jako obvykle se častěji hroutili muži než ženy. Město, tak blízké a tak nedosažitelné, se stalo torturou - mučilo, vábilo, vysmívalo se, slibovalo, ale svým příslibům nedostálo. Někdy se proměnilo v zamlžené monstrum, obletované cáry mračen a obklíčené řvoucími loďmi jako stádem ocelových ichtyosaurů - a potom, pozdě v noci, nastala další metamorfóza: město se převléklo do šatu odmítavé bílé měsíční krajiny se stovkami věží, stalo se nehlasným, strašidelným Babylonem - ale ještě předtím, večer, v bouři umělých světel se jako lesklý koberec zavěsilo mezi horizonty, cizorodé a ohromující po zážitku tmavých evropských válečných nocí. Tehdy uprchlíci v noclehárnách často vstávali, probuzeni vzlyky, chroptě-ním a křikem těch, které i ve snu stíhalo gestapo, četníci a vrazi SS, a shromažďovali se v malých, tmavých skupinkách u oken, kde si sami pro sebe něco mumlali nebo mlčeli a žhnoucíma očima hleděli na druhou stranu, ke strhujícímu světelnému panoramatu zaslíbené země Ameriky, v bratrství a vzájemnosti, jaké zná jen bída - štěstí nikdy

Vlastnil jsem německý pas, platný ještě čtyři měsíce. Zněl na jméno Ludvík Sommer a byl téměř pravý. Zdědil jsem ho po příteli, který přede dvěma roky zemřel v Bordeaux. Protože výška a barva vlasů i očí souhlasily, řídil jsem se radou někdejšího profesora matematiky a padělatele pasů Bauera v Marseille a nedal si pas změnit na své jméno. Mezi emigranty sice byli vynikající litografové, kteří nejednomu uprchlíkovi bez papírů dopomohli k použitelnému průkazu; přesto jsem však poslechl Bauera a vzdal se vlastního jména. Beztak jsem ho už sotva mohl používat. Stálo již na seznamech gestapa a dávno nadešel čas, aby zmizelo z tohoto světa. A tak jsem měl skoro pravý pas, jenom já a fotografie jsme byli falešní. Odborník Bauer mi vysvětlil výhody: ať je pas zhotoven sebelépe, pokud v něm bylo provedeno hodně změn, obstojí jen při zběžných kontrolách. V každé lepší policejní laboratoři vydá své tajemství a já bych musel jistě počítat s vězením, vykázáním nebo něčím ještě horším. Naproti tomu ověřit pravý pas s nepravým majitelem představuje mnohem větší námahu - je třeba dotázat se úřadu, který ho vystavil. Což ovšem od vypuknutí války nepřipadalo v úvahu. Všechna spojení s Německem byla přerušena a odborníci většinou radili změnit raději identitu. Razítko se dalo okopírovat snadněji než jméno.

Jediný rozdíl spočíval v náboženství. Sommer byl Žid, já ne. Bauer to považoval za nepodstatné.

„Pokud vás chytí Němci, pas zahoďte,” doporučil mi. „Protože nejste obřezaný, snad vám projde nějaká výmluva a nepůjdete do plynu - naopak na útěku vám může prospět, že vás budou pokládat za Žida. Neznalost zvyků můžete zdůvodnit tím, že vy a váš otec jste již volnomyšlenkáři.”

Bauera chytili o tři měsíce později. Robert Hirsch s papíry španělského konzula - se pokoušel dostat ho z. vězení. Avšak přišel příliš pozdě. Večer předtím Bauer odjel s transportem do Německa.

Na Ellis Island jsem potkal dva emigranty, které jsem znal zběžně z dřívějška. Občas jsme se potkali, když nás na některé etapě svedla dohromady Via Dolorosa. Tak se nazývala cesta uprchlíků před Hitlerovým režimem. Vedla z Holandska přes Belgii a severní Francii do Paříže; tam se rozdělovala - jedním směrem pokračovala přes Lyon k pobřeží Středozemního moře, druhým přes Bordeaux, Marseille a Pyreneje do

Španělska a Portugalska, do přístavu Lisabon. Pojmenovali ji tak emigranti, kteří po ní utíkali. Prchali nejen před Hitlerovým gestapem, ale museli se skrývat i před policií v zemích, kde hledali bezpečí. Neměli zpravidla ani platné pasy, ani víza. Když je četníci chytili, zavřeli je, odsoudili k pobytu ve vězení a vyhostili ze země. Většina zemí se ovšem chovala natolik lidsky, že je alespoň neposlala přes německou hranici; tam by přišli o život v koncentračních táborech. Nemít pas tedy znamenalo ustavičně utíkat. Bez dokladů nemohli nikde legálně pracovat. Většinou byli hladoví, ubozí a osamělí, a proto cestu svého putování pojmenovali Via Dolorosa. Místy jejich zastavení byly poštovní úřady ve městech a bílé zdi při silnicích. Na poštách hledali zprávy od příbuzných a přátel poslané poste restante; zdi a domy u silnic plnily roli novin. Hledající se ztracenci si tam křídou a uhlím psali vzkazy, byla tam varování, rady, výkřiky do prázdna - v období lhostejnosti, za kterým měla brzy následovat epocha nelidskosti: válka, v níž gestapo a policie často jednaly ruku v ruce.

Jednoho z obou emigrantů na Ellis Island jsem kdysi potkal na švýcarských hranicích, kde nás celníci za jednu noc přesunuli čtyřikrát do Francie. Odtamtud nás francouzští úředníci zase vraceli přes hranice zpátky. Byla velká zima a nakonec se

Rabinowitzovi a mně podařilo přemluvit Švýcary, aby nás strčili do vězení. Ve švýcarských vězeních se topilo, pro uprchlíky znamenala ráj a my bychom v nich byli rádi strávili celou zimu - ovšem Švýcaři se zachovali prakticky. Brzy nás odsunuli přes Ticino do Itálie a tam jsme se rozdělili. Oba emigranti měli příbuzné v Americe, kteří se zaručili, že jim poskytnou obživu. Z Ellis Island proto byli po několika dnech propuštěni. Když jsme se loučili, Rabinowitz mi slibil, že se v New Yorku poptá po známých, s nimiž jsme se potkali na Via Dolorosa. Nic jsem od toho neočekával. Považoval jsem to za obvyklý slib, který s prvním krokem do svobody upadne v zapomnění.

Necítil jsem se nešťastný. Několik let předtím jsem se v jednom muzeu v Bruselu naučil celé hodiny tiše sedět a nezpanikařit. Dokázal jsem se tehdy přenést do stavu umělé bezmyšlenkovitosti, která se hodně podobala auto-sugesci. Dostal jsem se do matného bytí mimo sebe, díky němuž se dlouhé, napjaté čekání stalo snesitelnějším, protože se zdálo - ve zvláštní schizofrenní iluzi -, jako by se to nakonec skutečně netýkalo mě samotného. Nedusila mě samota malinké komůrky beze světla, sloužící mi po několik měsíců jako úkryt. Ředitel muzea mi ji nabídl, když gestapo

pročesávalo Brusel^ ve snaze vyčistit ho od emigrantů. Ředitele jsem vídal pouze na okamžik večer a ráno. Přinesl mi něco k jídlu a večer, když se muzeum zavřelo, mě pouštěl ven. Přes den byla místnost uzamčena na závoru; klíč měl jen ředitel. Kdykoli někdo procházel chodbou kolem, musel jsem samozřejmě potlačit kašel, kýchání a jakýkoli hlasitý pohyb. To bylo jednoduché, ale strach a dráždivá nervozita se mohly zpočátku snadno změnit v paniku, kdyby někdy skutečně hrozilo nebezpečí. Proto jsem zašel dál, než bylo nutné, abych získal určitou duševní rezervu proti šoku, a po nějaký čas jsem ignoroval hodinky. Tak se pro mě často ztrácel rozdíl mezi dnem a nocí, zvláště v neděli, kdy ředitel do muzea nechodil. Od toho jsem však brzy upustil. Příliš mi hrozilo, že ztratím poslední zbytek rovnováhy, a příliš se přiblížily bažiny odevzdanosti. Beztak jsem k nim už neměl daleko. Co mě zachránilo, byla naděje na pomstu - ne víra v život.

Po týdnu mě oslovil hubený muž připomínající mumii. Měl aktovku ze zelené krokodýlí kůže a podobal se jednomu z právníků, kteří jako vrány prolétávali velkou místností, takzvaným denním sálem.

„Jste Ludvík Sommer?”

Nedůvěřivě jsem na něho pohlédl. Mluvil německy. ,,Proč?” zeptal jsem se.

„Vy nevíte, zda jste, či nejste Ludvík Sommer?” Muž se krákoravě zasmál. Měl velké, nápadně bílé zuby v pomačkaném šedivém obličeji.

Zatím jsem došel k názoru, že nemám důvod své jméno tajit. „To jistě vím,” odpověděl jsem, „ale proč to chcete vědět právě vy?”

Muž několikrát zakoulel očima jako sova. „Přicházím z pověření Roberta Hirsche,” vysvětlil mi nakonec.

Překvapeně jsem vzhlédl. „Poslal vás Hirsch? Robert Hirsch?”

Muž přikývI. ,,Kdo jiný?”

„Robert Hirsch je mrtev,” řekl jsem.

Muž se na mě překvapeně podíval. „Robert Hirsch je v New Yorku,” oznámil mi. ještě před dvěma hodinami jsem s ním mluvil.”

Zavrtěl jsem hlavou. „To není možné. Musí to být někdo jiný. Roberta Hirsche zastřelili v Marseille.”

„Nesmysl! Hirsch mě poslal, abych vám pomohl dostat se odsud.”

Nevěřil jsem mu. Podezíral jsem inspektory, že mi nastražili past. „Odkud se dozvěděl, že jsem tady?” zeptal jsem se.

„Nějaký Rabinowitz mu zavolal a řekl mu to.” Muž vytáhl z kapsy navštívenku. „Jsem Levin z kanceláře Levin a Watson. Jsme právníci. Stačí vám to konečně? Jste zatraceně nedůvěřivý. Proč? Musíte toho tolik skrývat?”

Zhluboka jsem se nadechl. Uvěřil jsem. „Po celé Marseille se tvrdilo, že Roberta Hirsche zastřelilo gestapo,” odpověděl jsem.

„Marseille!” zvolal Levin pohrdavě. „Tady jsme přece v Americe.”

„Opravdu?” Pohlédl jsem do sálu se zamřížovanými okny a emigranty. Levin se opět skřehotavě zasmál. „No, ještě ne docela. Jak vidím, humor jste neztratil. Pan Hirsch nám o vás dal několik informací. Byli jste spolu v internačním táboře ve Francii. Je to tak?”

Přikývl jsem. Stále ještě jsem se zcela nevzpamatoval z omámení. Robert Hirsch žije, žije! A je v New Yorku. „Je to tak?” opakoval Levin netrpělivě.

Opět jsem přikývl. Pravda byla někde mezi. Hirsch strávil v táboře jen hodinu. V převlečení za důstojníka SS. Od francouzského velitele požadoval vydání dvou německých politických emigrantů, jež hledalo gestapo. Při tom mě poznal. Nevěděl, že jsem v táboře. Aniž pohnul brvou, požádal i o moje vydání. Velitel, ustrašený major v záloze, který měl už dávno všeho dost, trval pouze na formálním písemném potvrzení. Hirsch mu ho dal; vždycky měl u sebe falešné i pravé bianko formuláře. Potom zasalutoval hitlerovským pozdravem, naložil nás do auta a od-burácel. Oba politiky rok nato opět chytili, uvízli v pasti gestapa v Bordeaux.

„Ano, je to pravda,” odpověděl jsem. „Mohu vidět materiál, který vám dal Hirsch?” Levin na okamžik zaváhal. „Ale jistě. Proč?” Neodpověděl jsem. Chtěl jsem zjistit, zda o mně Robert řekl totéž, co jsem já uvedl inspektorům. Pozorně jsem si papír přečetla vrátil ho.

,,Je to tak?” zeptal se Levin ještě jednou.

„Ano,” přitakal jsem a rozhlédl se. Všechno kolem se náhle změnilo. Už jsem nebyl sám. Robert Hirsch žije. Zavolal na mě hlas, o němž jsem se domníval, že navždy zmlkl. Všechno je jinak. Nic není ztraceno.

,,Kolik máte peněz?” otázal se právník.

„Sto padesát dolarů,” odpověděl jsem opatrně.

Levin pokýval holou lebkou. „Trochu málo - dokonce i na krátké návštěvní vízum, abyste mohl pokračovat dál do Mexika nebo do Kanady. Ale to se dá nějak zařídit. Nerozumíte?”

„Ne. Proč bych měl jezdit do Mexika nebo do Kanady?”

Levin vycenil koňské zuby. „No nic, pane Sommere. Ze všeho nejdříve vás musíme dostat do New Yorku. Tam lze tranzitní vízum získat nejsnadněji. A jakmile jednou budete v zemi, například onemocníte. Neschopen cestování. A můžete podávat další žádosti. Situace se třeba změní. Nejdůležitější je vsunout nohu do dveří. Ted mi rozumíte?”

„Ano.”

Kolem prošla s hlasitým pláčem jakási žena. Levin vytáhl z kapsy brýle s černými kostěnými obroučkami a díval se za ní. „Trčet tady určitě není legrace.”

Pokrčil jsem rameny. „Mohlo by to být horší.”

„Horší? Jak to?”

„Mnohem horší,” dodal jsem. „Třeba kdybyste tady ted měl rakovinu žaludku. Nebo kdyby byl Ellis Island v Německu, váš otec ležel zbitý na zemi a oni do něho kopali, aby z něho vynutili přiznání.”

Levin na mě pohlédl. „Máte hodně morbidní fantazii,” poznamenal.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jenom hodně morbidní zkušenosti.”

Právník vytáhl obrovský pestrý kapesník a zatroubil do něj jako na trumpetu. Pak ho pečlivě složila zastrčil do kapsy. „Kolik je vám let?”

„Třicet dva.”

„A jak dlouho jste na útěku?”

„Už skoro pět let.”

Neřekl jsem pravdu. Utíkal jsem déle. Ten, kdo měl pas na jméno Ludvík Sommer, však teprve od roku i939. „Žid?”

Přikývl jsem.

„Na Žida právě nevypadáte,” prohlásil Levin.

„Možná ne. Ale myslíte, že Hitler, Goebbels, Himmler a Hess vypadají hodně árijsky?”

Opět zazněl Levinův krákoravý smích. „Ne, asi ne… Ale vždyť je to jedno. Proč byste se měl vydávat za Žida, kdybyste jím nebyl? Zvlášť dnes? Nemám pravdu?”

„Možná.”

„Byl jste v německém koncentračním táboře?”

„Ano,” řekl jsem s nevolí. „Čtyři měsíce.”

„Máte na to papíry?” zeptal se Levin s jakousi zvláštní dychtivostí.

„Neexistovaly žádné papíry. Byl jsem propuštěna pak už jsem jen utíkal.”

„Skoda. Ted’ by se nám hodily.”

Pohlédl jsem na Levina. Chápal jsem ho. V duchu se však ve mně všechno bouřilo. Bylo to příliš strašné, než aby se z toho udělal jen tak obchod. Tak strašné, že jsem se to snažil utopit někde hluboko v sobě. Ne zapomenout. Jenom na čas vygumovat, dokud to nepoužije. A to nepřicházelo v úvahu tady, na Ellis Island, ale v Německu. Levin otevřel aktovku a vyndal několik papírů. „Pan Hirsch mi s sebou dal ještě nějaká svědectví a prohlášení lidí, které znáte. Všechno notářsky ověřeno. Mým partnerem Watsonem. Chcete to také vidět?”

Zavrtěl jsem hlavou. Znal jsem podobné výpovědi z Paříže. Robert Hirsch byl v této oblasti mistr. Nechtěl jsem je vidět. Z nějakého podivného důvodu se mi zdálo, že bych měl při všem štěstí dne nechat něco na náhodě. Emigranti by mi okamžitě porozuměli. Kdo musí stále bojovat s nadějí jedna ku stu, chce dát právě proto příležitost štěstí. Bylo by nesmyslné snažit se něco takového vysvětlovat Levinovi. Právník s uspokojením vrátil papíry do aktovky. „Ted’ musíme ještě najít někoho, kdo se na dobu vašeho pobytu v Americe zaručí, že státu nebudete na obtíž. Znáte tady někoho?”

„Ne.”

„Ale Robert Hirsch snad někoho zná?”

„To nevím.”

„Však on už se někdo najde,” řekl Levin s překvapivou jistotou. „Hirsch je v takových věcech velice zdatný. Kde budete v New Yorku bydlet? Pan Hirsch navrhuje hotel Rausch. Dříve tam také bydlel.”

Chvíli jsem mlčel. „Pane Levine,” zeptal jsem se pak, „chcete tím říct, že se odsud opravdu dostanu?”

„Proč ne? Proto jsem přece tady.”

„Vy tomu skutečně věříte?”

„Přirozeně. Vy ne?”

Na okamžik jsem zavřel oči. „Ano,” hlesl jsem. já také.” „Vidíte. Vždycky je třeba mít naději. Nebo to emigranti vidí jinak?”

Zavrtěl jsem hlavou.

„No tak. Nikdy neztrácet naději - starý, dobrý americký princip. Rozumíte?”

Přikývl jsem. Neměl jsem náladu vysvětlovat nic netušícímu synovi legálního práva, jak rozkladný účinek může mít naděje. Dokáže se zažrat do oslabeného srdce a vzít mu odolnost, stejně jako když prohrávající boxer vyčerpá poslední síly na promáchnutých úderech. Viděl jsem více lidí zemřít na zklamanou naději než na rezignaci, kdy se schouleni do klubíčka jako ježek soustředili na pouhé přežití a nepustili k sobě nic, co by jim mohlo odebrat energii.

Levin zavřel aktovku. „Tohle ted’ předám. inspektorům. Za několik dní se vrátím. Hlavu vzhůru. Však ono to vyjde.” Začichal kolem sebe. „Je to tu divně cítit. Jako ve špatně vydezinfikované nemocnici.”

„Páchne zde chudoba, úřady a zoufalství,” řekl jsem. Levin si sundal brýle a protřel si oči. „Zoufalství?” zeptal se ironicky. „Copak to může páchnout?”

Jste štastný člověk, když to nevíte,” odpověděl jsem.

„No, no - začínáte s pojmem štěstí trochu moc hluboko.”

Nechal jsem to bez komentáře. Nemělo cenu vysvětlovat mu, že s tímto pojmem se nikdy nedá začít dost hluboko a právě v tom že spočívá tajemství přežití. Levin mi podal velkou kostnatou ruku. Zajímalo mě, co to celé bude stát, ale mlčel jsem.

Snadno se mohlo stát, že se člověk ptal moc, a tím se všechno zhroutilo. Hirsch poslal Levina. To stačilo.

Vstal jsem a hleděl za právníkem. Jeho ujišťování, že všechno určitě vyjde, jsem dosud nevěřil. Měl jsem příliš mnoho zkušeností a mnohokrát jsem někomu sedl na lep. Ale přesto jsem cítil, jak ve mně stoupá vzrušení; rychle sílilo a nemohl jsem ho ovládnout. Nevyvolala ho jen myšlenka, že Robert Hirsch je v New Yorku a stále žije; bylo tu ještě něco jiného - to, čemu jsem se před několika minutami bránil a co jsem od sebe zapuzoval s arogancí neštěstí: zoufalá naděje. Najednou se neslyšně vynořila, právě v tomto okamžiku vyskočila, zbrklá, neoprávněná, divoká naděje - anonymní naděje, téměř bez cíle - jen s matnou vidinou mlhavé svobody - ale svobody pro co? Kam? K čemu? Nevěděl jsem. Byla to bezejmenná naděje, kterou vymrštil ten, kdo si ve mně říkal já, v tak primitivní dychtivosti po životě, že to nemělo už skoro nic

společného se mnou samotným. Kde zůstala moje rezignace? Kde nedůvěřivost? Kde má žalostně vykonstruovaná umělá převaha? Nevěděl jsem.

Otočil jsem se a spatřil před sebou ženu, jež předtím plakala. Držela za ruku rusovlasé dítě, které jedlo banán. „Nechtějí tam pustit mé dítě,” zašeptala.

,,Proč ne?”

„Říkají, že je zaváhala. je zaostalý,” vysvětlila potom chvatně. „Ale on to dohoní. Po tom všem, co jsme prodělali. Není žádný idiot. Jenom je pozadu. Dohoní to. Musejí mu dopřát čas. Není duševně nemocný. Ale ti uvnitř tomu nevěří.”

„Byl u toho lékař?”

„To nevím.

„Musíte chtít lékaře. Specialistu. Pomůže vám.”

„Jak můžu chtít specialistu?” zamumlala žena. „Jsem chudá.”

„Musíte si podat žádost. To tady jde.”

Chlapec pečlivě poskládal slupky snědeného banánu a zastrčil si je do kapsy kalhot. „Je tak pořádný,” zašeptala matka. „Jen se podívejte, jak je pořádný. Jak by mohl být blázen?”

Pohlédl jsem na chlapce. Zdálo se, že matku neslyší. Spodní ret měl svěšený a škrábal se v ryšavých vlasech. Slunce mu prosvěcovalo oči, jako by byly ze skla. „Proč ho nechtějí pustit?” mumlala matka. „Je ještě ubožejší než ostatní.”

Na to neexistovala odpověď. „Pustí hodně lidí,” řekl jsem nakonec. „Skoro všechny. Každé ráno několik. Musíte mít trpělivost.”

Opovrhoval jsem sám sebou při těch slovech. Cítil jsem, že bych se nejraději schoval před těma očima, které ke mně vzhlížely ve své bídě, jako bych měl radu. Neměl jsem ji. Rozpačitě jsem sáhl do kapsy, vyndal nějaké peníze a vtiskl je apatickému chlapci do ruky. „Tady máš, kup si za to něco.”

Byla to stará emigrantská pověra. Pokus podplatit osud pošetilým gestem. Okamžitě jsem se za něj zastyděl. Halířová lidskost za mou svobodu, pomyslel jsem si. Co ještě? Přicházelo s nadějí už i její dvojče, zkorumpovaný partner - strach? A jejich ještě podlejší dcera - zbabělost?

Spal jsem tu noc špatně. Dlouho jsem stál u okna, za nímž se mihotala a plápolala severní záře New Yorku, a myslel jsem na svůj rozedraný život. K ránu měl jeden starý muž záchvat slabosti. Stíny vzrušeně prokmitávaly kolem jeho postele. Kdosi hledal nitroglycerin. Starý muž ztratil krabičku. „Nesmí onemocnět,” šeptali příbuzní. „Jinak je všechno ztracené. Musí zítra zase vstát.” Krabičku nenašli, ale melancholický Turek s dlouhým knírem jim vypomohl. Starý muž se ráno opět dokázal vploužit do denního sálu.

Právník přišel znovu za tři dny. „Vypadáte mizerně,” zaskřehotal. „Co je s vámi?” „Naděje,” odpověděl jsem ironicky, „Skolí člověka dřív než neštěstí. To byste měl přece vědět, pane Levine.”

„Vy s těmi svými emigrantskými vtipy. Není tu žádný důvod ke špatné náladě. Mám pro vás novinky.’

„Jaké novinky?” zeptal jsem se opatrně. Stále ještě jsem se bál, že mohly vzniknout nějaké problémy kvůli mému pasu.

Levin se zacenil všemi obrovskými zuby. Směje se příliš často, pomyslel jsem si. Nezvykle často - na právníka. „Našli jsme vám garanta,” prohlásil. „Někoho, kdo se zaručí, že nebudete státu, na obtíž. Sponzora. Tak co tomu říkáte?”

„Hirsche?” zeptal jsem se nevěřícně.

Levin zavrtěl lysou lebkou. „Na to nemá Hirsch ani zdaleka dost peněz. Znáte bankéře Tannenbauma? Mlčel jsem. Nevěděl jsem, co mám přiznat.

„Snad,” řekl jsem.

„Snad? Co znamená snad? Ach, vy s těmi svými vytáčkami. Musíte ho přece znát. Zaručí se za vás.”

Těsně před okny náhle prolétlo nad jiskřivým mořem hejno křičících racků. Neznal jsem žádného bankéře Tannenbauma. Neznal jsem nikoho v New Yorku, kromě Roberta Hirsche. Musel to zaranžovat on. Tak jako všechny záležitosti ve Francii, když vystupoval v roli španělského vicekonzula.

„Pravděpodobně ho znám,” řekl jsem. „Na útěku se setkáte s tolika lidmi. Snadno zapomenete jména.” Levin se na mě skepticky podíval. „I Tannenbaum?”

Zasmál jsem se. „Tannenbaum také. Proč ne? Právě Tannenbaum. Kdo by chtěl dnes vzpomínat na německé Vánoce? Víte přece, že Tannenbaum je vánoční stromek, jedlička?”

Levin zafuněl svým hrbolatým nosem. „Ostatně je jedno, zda ho znáte, nebo ne. Hlavně že se za vás zaručí. A on to udělá.”

Otevřel aktovku. Vypadl z ní štos novin. Podal mi je. „Ranní zprávy. Už jste je četl?” „Ne.”

„Cože? Ještě ne? Copak tady nejsou noviny?”

„Jsou. Ale já jsem je dnes nečetl.”

„Divné. Myslel bych, že právě vy se na ně každý den nedočkavě vrháte. Nedělají to tady všichni ostatní?” „Pravděpodobně.”

„Vy ne?”

„Ne, já ne. Neumím taky dost dobře anglicky.” Levin zavrtěl hlavou. „Jste divný případ.”

„To je možné.” Neměl jsem chuť vysvětlovat tomuto milovníku přímočarých odpovědí, že nejsem žhavý na válečné zprávy, dokud vězím tady. Nechtěl jsem dovolit nesmyslným emocím, aby zbytečně otřásaly mými skromnými rezervami.

Kdybych mu řekl, že v noci si čtu místo novin antologii německých básní, kterou jsem s sebou vláčel po Via Dolorosa, pravděpodobně by mě přestal zastupovat, protože by předpokládal, že jsem duševně chorý. „Díky,” ” řekl jsem a vzal si noviny.

Levin se dál přehraboval v aktovce. „Tady je dvě stě dolarů, které mi pro vás dal pan Hirsch,” vysvětlil. „Záloha na můj honorář.” Vyndal čtyři bankovky, rozložil je jako vějíř z karet a zase si je schoval.

Díval jsem se za nimi. „Dal vám pan Hirsch ty peníze jen jako zálohu na váš honorář?” zeptal jsem se.

„Ne tak docela, ale vy mi je přesto dáte, že?”

Levin se opět zašklebil, tentokrát nejen všemi zuby a vráskami, ale dokonce i ušima. Pohybovaly se jako uši slona. „Nechcete přece, abych pro vás pracoval zadarmo, veďte?” podotkl jemně.

„To ne. Ale neříkal jste, že mých sto padesát dolarů je příliš málo na to, aby mě Američané pustili do země?”

„Ne když máte sponzora. S Tannenbaumem se všechno změnilo.”

Levin doslova zářil. Rozjasnil se tak, že jsem očekával útok i na mých vlastních sto padesát dolarů. Rozhodl jsem se bránit je zuby nehty, dokud nebudu mít zpátky pas se vstupním vízem. Ale zdálo se, že Levin tohle vytušil. „Půjdu ted’ s těmihle papíry za inspektory,” vysvětlil mi věcně. „Pokud vše proběhne hladce, staví se u vás za pár dní můj partner Watson. Vyřídí zbytek.”

„Watson?” zeptal jsem se.

„Watson,” odpověděl.

„Proč Watson?” ozval jsem se znovu nedůvěřivě.

K mému překvapení Levin zrozpačitěl. ,Watsonovi jsou již po mnoho generací Američané. Praameričané,” vysvětloval. „Přišli do země už na Mayflower. To se v Americe rovná šlechtickému původu. Neškodný předsudek, kterého je třeba využít. Zvláště ve vašem případě. Chápete?”

„Chápu,” řekl jsem překvapeně. Watson pravděpodobně nebyl Žid. Takže to tu existovalo také.

„Dodá naší záležitosti ten pravý punc,” pravil Levin důstojně. „To je důležité i pro další žádosti, později.” Vstal a podal mi kostnatou ruku. „Všechno nejlepší. Brzy budete v New Yorku.”

Neodpověděl jsem. Všechno mi na něm vadilo. Byl jsem pověrčivý - jako každý, kdo žije z náhody - a jistotu, s níž viděl budoucnost, jsem považoval za zlé znamení.

Stejný pocit jsem měl již první den, když se mě zeptal, kde budu v New Yorku bydlet. Tohle se mezi emigranty nedělalo, přinášelo to smůlu. Příliš často jsem zažil, že se potom stal opak. A Tannenbaum - divná věc; dráždilo mě to. Ještě stále jsem nevěřil. Peníze od Roberta Hirsche právník také hned zabavil. Hirsch to takhle určitě nemyslel. Dvě stě dolarů. Celé jmění! Trvalo mi dva roky, než jsem našetřil svých sto padesát. Příště bude možná Levin chtít i je. Pouze jedné věci jsem věřil: že mi tuhle hyenu s nadměrným počtem zubů poslal Robert Hirsch.

Hirsch byl jediný skutečný Makabejec, kterého jsem znal. Jednoho dne, krátce po příměří ve Francii, se vynořil v Provenci jako španělský vicekonzul. Odkudsi získal diplomatický pas na jméno Raoul Tégner a hrál ted’ jeho úlohu s obdivuhodnou drzosti. Nikdo nevěděl, do jaké míry pas je či není pravý. Kolovaly dohady, že ho získal přes francouzský odboj. Hirsch sám nic neprozradil, ale každý věděl, že za své závratné kariéry pracoval ilegálně i pro Francii. Měl k dispozici vůz se španělským číslem a označením corps diplomatique, nosil elegantní oblek a v době, kdy byl benzín nad zlato, ho měl vždy dostatek. To všechno se dalo získat jen za pomoci odbojářů. Převážel pro ně zbraně, letáky a malé oboustranné pamflety. Byla to doba, kdy Němci porušili smlouvy o částečné okupaci a vpadli do svobodné části Francie, aby pozatýkali emigranty. Hirsch se pokoušel zachránit, koho mohl. Vůz, pas a smělost mu přitom pomáhaly. Jako údajný diplomat ve službách diktátora spřáteleného s Německem využíval nemilosrdně své funkce, kdykoli byl kontrolován. Peskoval hlídky, odvolávat se na diplomatickou imunitu a okamžitě vyhrožoval Frankem a jeho vztahy k Hitlerovi. Německé hlídky ho většinou raději nechaly běžet, než aby riskovaly potíže. V jim vrozeném smyslu pro podřízenost respektovaly titul a průkaz. Byly vycvičeny k poslušnosti a současně se obávaly zodpovědnosti — zvláště pokud měly jen nižší hodnost. Dokonce i lidé z SS znejistěli, když na ně Hirsch zařval. Počítal přitom se strachem, který každá diktatura plodí i ve vlastních řadách, nebot z práva dělá subjektivní nástroj, a ten je pak nebezpečný i vlastním přívržencům

— pokud ztratí přehled o stále se měnících předpisech. Při práci pro ubožáky tak Hirsch těžil ze zbabělosti, která společně s brutalitou představuje logický důsledek každé despocie.

Na několik měsíců se stal mezi emigranty bezmála legendou. Některým z nich zachránil život bianko pasy, které kdesi dostal a vypinit. Lidé tak mohli uniknout přes Pyreneje, i když už je hledalo gestapo. Jiní se ukrývali v klášterech na venkově, dokud se nepodařilo dostat je ze země. Dva vyzvedl z vězení a pomohl jim utéci. Ve svém voze převážel téměř otevřeně balíky ilegální literatury. Tenkrát si přišel i pro mě a oba politiky z internačního tábora — v uniformě důstojníka SS. Každý očekával, že toto vojenské tažení jednoho muže proti násilí může skončit jedině násilnou smrtí. A najednou jako by se po něm zem slehla. Nikdo už o něm nevěděl. Rozkřiklo se, že ho zastřelilo gestapo. Jako obvykle se našli lidé, kteří tvrdili, že viděli, jak ho zatýkali.

Po svém vysvobození z internačního tábora jsem ho potkával častěji a strávili jsme spolu nejeden večer i noc — až do rána. Hirsch byl bez sebe vzteky, když Židé dovolovali Němcům, aby je pochytávali jako králíky, po tisících cpali do přepiněných dobytčáků a převáželi do táborů smrti. Nechápal, že se skoro nikdy nepokusili postavit na odpor a bránit se, ale odevzdaně umírali, aniž se alespoň někteří z nich — vědomi si toho, že stejně budou zavražděni — vzepřeli a vzali některé z vrahů s sebou na smrt. Oba jsme věděli, že to nelze vysvětlit povrchními pojmy, jako je strach, zoufalá poslední naděje či zbabělost, ale daleko spíše jejich opakem. Zdálo se totiž, že vyžaduje větší odvahu přijmout smrt mlčky než kolem sebe mlátit při imitaci teutonské pomsty. Přesto byl Hirsch vzteky bez sebe z této dva tisíce let staré rezignace — od dob Makabejských. Nenáviděl za to svůj národ a zároveň ho chápal bolestnou láskou. Jeho soukromá válka proti násilí neměla pouze lidské důvody; rebeloval také proti sobě samotnému.

Vzal jsem si noviny od Levina. Anglicky jsem rozuměl málo a čtení mi dělalo potíže. Jeden Syřan mi na lodi půjčil anglickou gramatiku ve francouzštině a nějakou dobu mě učil. Když ho propustili, knihu mi věnoval a já ji používal dál. Výslovnosti jsem se snažil učit s pomocí cestovního gramofonu, který na Ellis Island přivezla polská emigrantská rodina. Patřilo k němu asi deset desek kurzu angličtiny. Ráno snesli gramofon z noclehárny do denního sálu a pak seděli v rohu před ním a cvičili se v angličtině. S uctivou bázní usilovně opakovali slova po předčítači, jenž lhostejným, sytým hlasem pomalu vyprávělo životě imaginární anglické rodiny Brownových. Brownovi měli dům, zahradu, syny a dcery. Děti chodily do školy, řešily úkoly, zatímco pan Brown jezdil na kole do kanceláře ,a paní Brownová zalévala květiny, chystala jídlo, nosila zástěru a měla černé vlasy. Den za dnem žili zoufalí emigranti tímto poklidným životem, otvírali a zavírali ústa v rytmu mluvčího jako ve zpomaleném filmu a kolem nich posedávali v kruhu ostatní a snažili se vytěžit něco pro sebe. V přítmí to někdy vypadalo jako u rybníka se starými kapry, kteří se pomalu vynořují, otvírají a zavírají pusy a čekají na potravu.

Našli se samozřejmě i tací, kteří hovořili plynnou angličtinou. Jejich otcové měli dost předvídavosti, aby je poslali do reálek, kde se na rozdíl od latiny a řečtiny -jazyků, které se považovaly za důležité na gymnáziích -učili angličtině. Najednou se z nich stali vyhledávaní učitelé a tu a tam pomáhali ostatním, kteří seděli nad novinami, hláskovali slova a využívali hlášení o hromadných úmrtích, aby se naučili počítat: deset tisíc mrtvých, dvacet tisíc zraněných, padesát tisíc pohřešovaných a sto tisíc zajatců - bída světa se tak na okamžik zredukovala na vyučovací hodinu ve škole, v

níž se žáci snažili správně vyslovit th ve slově thousand. Sampioni ji stále znovu trpělivě předříkávali, tu obtížnou hlásku th, která v němčině neexistuje a podle jejíž chybné výslovnosti byl okamžitě rozpoznán cizinec - th jako thousand, fifty thousand, tisíc, padesát tisíc mrtvých v Berlíně, v Hamburku - až náhle někdo zbledl, zarazil se, naprázdno polkl, vypadl z role žáka a s hrůzou zašeptal: „Hamburk? Tam přece žije moje matka!”

Nebylo mi jasné, jaký akcent jsem získal na Ellis Island; ale začal jsem nenávidět proměnu války v látku pro první třídu. Raději jsem se vystavil idiotismu své gramatiky a učil se, že Karel nosí zelenou čepici, jeho sestře je dvanáct let, jí rád koláče a jeho babička stále ještě bruslí. Tyto hlubokomyslnosti z mozků pradávných školometů dokázaly zasunout alespoň uzounký klín banální idyly mezi krvelačné novinové lekce. Beztak bylo bezútěšné vidět uprchlíky, jak se stydí a musejí stydět za vlastní jazyk, jak si co nejrychleji - i mezi sebou - neohrabaně lámou jazyk na angličtině, a to nejen, aby se učili, ale aby se zbavili i toho posledního, co si sem přenesli, mateřštiny masových vrahů. Dva dny před propuštěním se mi ztratil svazek německých básní. Zapomněl jsem ho v denním sálu a později ho našel na toaletě,

roztrhaný na cucky a pošpiněný. Řekl jsem si, že se mi stalo po právu; tato kouzelná lyrika byla strašlivým výsměchem tváří v tvář tomu, co těmto lidem tady způsobilo totéž Německo.

Watson, Levinův partner, se skutečně za několik dní objevil. Pompézní muž s velkým, masitým obličejem a pečlivě zastřiženým bílým knírem. Jak jsem předpokládal, nebyl

Žida neměl nic z Levinovy zvědavosti - a také nic z jeho inteligence. Nemluvil ani německy, ani francouzsky, ale hovořil se širokými gesty a s uklidňujícím, přihlouplým úsměvem. Domlouvali jsme se, jak jsme uměli. Na nic se neptal, ale naznačil mi imperátorským pohybem ruky, abych počkal, a odešel na inspektorát.

Najednou se v ženském oddělení zvedlo napůl potlačované vzrušení. Přišli dozorci. Ženy utvořily kruh kolem jiné, jež ležela na podlaze a sténala.

„Co se děje?” zeptal jsem se starého muže, který tam nejprve pospíchal a potom se vrátil. „Další nervové zhroucení?”

Muž zavrtěl hlavou. „Zdá se, že nějaká žena bude mít dítě.”

„Cože? Dítě? Tady?”

„Vypadá to tak. Jsem zvědavý, co na to inspektoři.” Muž se zasmál neradostným smíchem.

„Předčasný porod,” vysvětlovala žena v červené sametové halence. „O měsíc dřív.

Žádný div, při všem tom vzrušení.”

„Už je po všem?” zeptal jsem se.

Žena se na mě podívala s ironickou převahou. „Přirozeně ne. Tohle jsou první bolesti. Může to trvat ještě hodiny.”

„Bude dítě Američan, pokud se narodí tady?” zeptal se starý muž.

„Co jiného?” opáčila žena v červené halence.

„Myslím tady na Ellis Island. Tohle je přece jen karanténa, ne skutečná Amerika. Amerika je na druhé straně.”

„Tohle už je také Amerika,” prohlásila žena prudce. „Stráže jsou přece Američané. I inspektoři.”

„To by bylo pro matku štěstí,” poznamenal starý muž. „Měla by tak amerického příbuzného: dítě. Snáz by ji vpustili do země. Emigranti, kteří mají příbuzné Američany, tam pouští.” Muž se opatrně rozhlédl a potom se rozpačitě zasmál.

„Pokud to nebude Američan, bude to první skutečný světoobčan,” řekl jsem.

„Druhý,” opravil mě starý muž. „Prvního jsem viděl v roce i937 na mostě mezi

Rakouskem a Československem. Německé emigranty zahnali policisté obou zemí na most. Nemohli uniknout ani doleva, ani doprava; na obou stranách mostu stála policie. Zůstali na hranici tři dny. Tehdy jedna žena porodila dítě.”

„Co se s ním stalo?” se zájmem se zeptala žena v červené halence.

„Zemřelo dřív, než mohla kvůli tomu vypuknout mezi oběma zeměmi válka,” odpověděl starý muž. „Stalo se to ještě v lidštějších dobách, před anšlusem Rakouska,” dodal omluvně. „Později by samozřejmě matku a děcko zabili jako koťata.”

Viděl jsem Watsona přicházet z kanceláře. Ve světle kostkovaném obleku vyčníval jako obr nad přikrčenými uprchlíky v řadách u východu. Rychle jsem mu šel naproti. Srdce mi najednou začalo prudce bít. Watson zamával mým pasem. „Měl jste štěstí, ” prohlásil. „Nějaká žena zřejmě bude rodit. Inspektoři z toho byli úplně vedle. Tady je vaše vízum.”

Vzal jsem si pas. Ruce se mi třásly. „Na jak dlouho?” zeptal jsem se.

Watson se zasmál. „Chtěli vám dát jen čtyři týdny na průjezd. Máte dva měsíce jako turista. Můžete poděkovat té rodičce. Myslím, že se chtěli rychle zbavit jí i mne. Už pro ni požádali o motorový člun. Odvezou ji do nemocnice. Můžeme hned jet s ní. No, tak jaké to je?” Watson mě mocně poplácal po zádech.

„Jsem volný?”

„Přirozeně. Příští dva měsíce. Potom musíme podniknout něco dalšího.”

„Dva měsíce!” vydechl jsem. „Celá věčnost.”

Watson zavrtěl lví hřívou. „Houby věčnost. Dva měsíce. Nejlepší bude, když začneme brzy uvažovat o dalších krocích.”

„Až budu na druhé straně,” řekl jsem. „Ted’ ne.”

„Dobře. Ale nečekejte moc dlouho. Jsou tady také ještě nějaké výlohy, jízdné, poplatky za vízum a pár drobností. Dohromady padesát dolarů. Vyřídíme to radši hned. Zbytek honoráře nám vyplatíte, až se zabydlíte.”

„Kolik to dělá?”

„Sto dolarů. Velice laciné. Jsme přece lidi.”

Neodpověděl jsem. Najednou jsem chtěl být co nejdříve pryč z tohoto sálu. Pryč z ostrova Ellis Island. Bál jsem se, aby se dveře do kanceláře inspektorův posledním okamžiku neotevřely a oni mě nezavolali zpátky. Rychle jsem vytáhl tenkou peněženku a vyndal padesát dolarů. Zbývalo mi jich ted’ ještě devadesát devět. Navíc jsem měl již ted’ sto dolarů dluh. Pravděpodobně se stanu věčným úrokovým vazalem těchhle právníků, blesklo mi hlavou. Ale bylo mi to jedno. Všechno spláchla vina rozechvělé, neudržitelné netrpělivosti.

„Můžeme jít?” zeptal jsem se.

Žena v červené sametové halence se zasmála: „Může trvat ještě hodiny, než se dítě narodí. Hodiny. Ale to ti tam uvnitř nevědí. Tihle inspektoři. Vědí všechno, ale tohle ne. Bůh mě chraň, abych já jim řekla, jak se věci mají. Každý ubožák, který odsud vypadne, znamená naději pro ostatní. Nemám pravdu?”

„Máte,” odpověděl jsem. Viděl jsem, jak dva lidé podpírají ženu, které se mělo narodit dítě. „Můžeme jít s nimi?” zeptal jsem se Watsona.

Přikývl. Žena v sametové halence mi potřásla rukou. Také starý muž mi přišel pogratulovat. Vyšli jsme ven. U východu jsem musel ukázat pas. Policista mi ho okamžitě vrátil. „Hodně štěstí, ” popřál mi i on a podal mi ruku. Bylo to poprvé v mém. životě, kdy mi policista podal ruku a popřál štěstí. Mělo to na mě podivný účinek - teprve ted’ jsem uvěřil, že jsem skutečně volný.

Nacpali nás do motorového člunu připomínajícího barkasu. Těhotná žena ležela mezi dvěma hlídači vzadu ve člunu. Já s Watsonem a několika dalšími propuštěnými jsme stáli vpředu. Sténání ženy přehlušily lodní sirény a hřmění motoru. Stíny způsobené hrou slunce a větru dopadaly na člun ze všech stran, takže se zdálo, jako by se vznášel mezi oblohou a vodou. Neotočil jsem se. V kapse jsem k sobě tiskl pas. Mrakodrapy Manhattanu vrůstaly jako obři do zářivé oblohy. Jízda trvala jen několik minut.

Když jsme zakotvili, vyhrkly jednomu propuštěnému slzy. Byl to muž s tenkýma nohama a staromódním zeleným velurovým kloboukem. Knír se mu chvěl. Muž klesl na kolena a zvedl paže v nepojmenovatelném gestu. Vypadal dojemně a zároveň směšně v silném dopoledním slunci. Jeho žena, omšelá, hnědavá, malá stařena, ho hněvivě zvedla. „Zašpiníš si oblek. Máš jen jeden.

„Jsme v Americe,” zamumlal.

„Ano, jsme v Americe,” zopakovala pronikavým hlasem.

„A kde je Josefě A Samuel? Kde jsou? A kde je Miriam, kde jsou ti všichni? Jsme v Americe,” řekla ještě jednou. „Ale kde jsou ostatní? Vstaň a dávej pozor na oblek.” Popořadě si nás prohlížela mrtvýma, nehybnýma očima brouka. „Jsme v Americe. A kde jsou ostatní? Kde jsou děti?”

„Co říká?” chtěl vědět Watson.

„Je ráda, že je v Americe.”

„To věřím. Tady je zaslíbená země. Vy jste také rád, ne?” „Moc. Vřelý dík za pomoc.” Rozhlédl jsem se. Vypadalo to, jako by na silnicích zuřila bitva automobilů. Ještě nikdy jsem jich neviděl tolik pohromadě. Co začala válka, jezdilo v Evropě už jen málo aut; nebyl tam skoro žádný benzin. „Kde jsou vojáci?” zeptal jsem se.

„Vojáci? Proč?”

„Amerika je přece ve válce.”

Watsonova ústa se roztáhla v širokém úsměvu. „Válka je v Evropě a v Pacifiku,” vysvětloval blahosklonně. „Zde ne. V Americe není válka. Tady je mír.”

Na okamžik jsem na to zapomněl. Vždyť nepřítel stál na druhé straně světa. Tady nebylo třeba bránit hranice. Zde se nestřílelo. Nebyly tu ruiny. Ani bomby a ničení pro ničení. „Mír,” zopakoval jsem.

„Je to jiné než v Evropě, co?” zeptal se hrdě Watson. Přikývl jsem. „Úplně jiné.” Watson ukázal na postranní ulici. „Tady je stanoviště taxíků. A na druhé straně autobusová zastávka. Nechcete jít přece pěšky.”

„Rád bych šel pěšky. Byl jsem dost dlouho zavřený.”

„Ach tak. No dobře. Jak chcete. Ostatně v New Yorku nemůžete zabloudit. Skoro všechny ulice tu jsou očíslovány. Velice praktické.”

Procházel jsem se městem. Znovu jsem byl pětiletý chlapec; přibližně tam sahaly mé znalosti angličtiny. Pohyboval jsem se v zářivém dešti hlasitých zvuků, slov, vozidel, smíchu, výkřiků a vzrušujícího pulzování života, který se mě ještě netýkal, ale jako bouře slepě narážel na mé smysly. Chápal jsem jen hluk, ale ne smysl, stejně jako jsem chápal světlo, nikoli však, jak vzniklo, ani k čemu je. Kráčel jsem městem, v

němž se každý zdál být neznámým Prometheem, který dělal známá gesta neznámým způsobem a používal slova, která mi nic neříkala. Všechno mohlo mít nespočet významů, jimž jsem nerozuměl, protože jsem neovládal řeč. Bylo to jiné než v evropských zemích, kde existuje jen jediný, mně známý výklad. Zde to vypadalo, jako bych se ocitl na obrovském kulatém jevišti, na němž chodci, číšníci, řidiči a prodavači hrají nesrozumitelnou hru - a já stál v jejím středu, zároveň však z ní byl vyloučen, protože jsem nevěděl, co znamená. Pochopil jsem, že tohle je jedinečný okamžik, který se nikdy nevrátí. Už zítra budu ke hře patřit, již dnes, až dojdu do hotelu, a pak nanovo začne boj a hledání úkrytů, shánění padělků, smlouvání a pyramida pololží, z nichž se skládal můj všední den. Ale ted’, v tomto momentě, mi město nastavovalo tvář, divokou, hlasitou, cizí, nezúčastněnou - protože mě zatím nepřijalo, a tudíž jasnou, objektivní, mohutnou a současně průhlednou jako filigrán, zářivou agresivní monstranci. Připadalo mi to, jako by i čas na minutu zadržel dech, v neznámé cézuře, v níž se mohlo stát cokoli, a každé rozhodnutí bylo náhle otevřené, realita bez tíže a beze směru, jako by záleželo jen na člověku samotném, zda se zřítí nebo ne.

Sel jsem velice pomalu hučícím městem. Viděl jsem ho a zároveň neviděl. Tak dlouho jsem se zcela ztotožňoval s pouhým primitivním přežitím, že jsem se ignorováním ostatního života současně chránil. Bylo to bezohledné nutkání přežít - jako těsně předtím, než vypukne panika na potápějící se lodi a jediným cílem je nezemřít. Ale ted’, v této podivuhodné hodině, jsem cítil, že se přede mnou znovu může jako vějíř rozevřít život, který má opět budoucnost - ať už je lhůta sebekratší; a že s budoucností se možná znovu vynoří i minulost s pachem krve a hrobů.

Vágně jsem cítil, že tahle minulost mě může snadno zabít, ale ted jsem to nechtěl vědět, ne v této hodině se zrcadlícími se výlohami a divokým pachem svobody, s cizím lidským hemžením a polední vřavou, s anonymním hlukem, dychtivostí a nádherným světlem - v této hodině, v níž jsem si vyšlapoval jako nelegitimní poutník mezi dvěma světy, z nichž ani jednomu jsem v tomto okamžiku nenáležel - jako bych se ocitl ve filmu se zvukem patřícím k jiným obrázkům, kdy je tu něco víc než magie světla, barvy, nepochopení a bezpečí dítěte v klamu nepochopení. Připadalo mi, jako by se ve mně po dlouhém uvěznění naléhavě dral na povrch opět sám život, který chce volat a ptát se, dívat se a chápat, překonat měkký marast vzpomínek a oddat se plaché, ještě neuchopitelné naději. Je tohle možné? pomyslel jsem si a můj pohled se zastavil na obrovském otevřeném obchodě plném lesklých chromovaných hracích automatů, které zvonily a blikaly pestrými světly - je to možné? Opravdu ještě všechno neuschlo a neodumřelo? Mohlo se přežití proměnit v pokračování života a v sám život? Dalo se začít ještě jednou, od začátku, a najít interpretaci pro vlastní žití - tak jako pro cizí řeč, která na mě čekala, zatím neznámá a skrývající spoustu možností? Bylo to možné, aniž by to znamenalo zradu a dvojitou vraždu mrtvých, kteří nechtěli být zapomenuti? Procházel jsem se dála sledoval ulice podle čísel místo obvyklých názvů. Byly stále užší a špinavější, až jsem na jednom domu stojícím trochu stranou našel jméno hotelu Rausch. Dveře zdobily falešné mramorové lišty, jedna z nich byla rozbitá. Vstoupil

jsem a zůstal stát. Oslněn silným světlem ulice jsem nevidělo moc víc než jakýsi pult, pár kusů červeného plyšového nábytku a houpací křeslo, z něhož se temně zvedla obrovská postava medvěda. „Jste Ludvík Sommer?” zeptal se mne medvěd francouzsky.

„Ano,” odpověděl jsem překvapeně. „Odkud to víte?”

„Robert Hirsch nám oznámil, že se v těchto dnech objevíte. Jmenuji se Vladimír Mojkov. Jsem tady ředitelem, vrchním a děvčetem pro všechno.”

„Dobře, že mluvíte francouzsky. Jinak bych byl němý jako ryba.”

Mojkov mi potřásl rukou. „Říká se, že ryby jsou největší umělci v konverzaci pod vodou,” prohlásil. „Němé tedy určitě nejsou. Nejnovější vědecký výzkum. Můžete se mnou mluvit i německy.

„Jste Němec?“

Mojkovův široký obličej se poskládal do mnoha vrásek. „Ne. Jsem pozůstatek mnoha

revolucí. Ted’ jsem Američan. Předtím jsem byl Cech, Rus, Polák, Rakušan, podle toho, kým byla právě obsazena vesnice, odkud pocházela moje matka. Dokonce i Němec, za okupace. Vypadáte, že máte žízeň. Dáte si vodku?”

Zaváhal jsem a pomyslel na své ztenčené finance. „Koliku vás stojí pokoj?” zeptal jsem se.

„Nejlevnější dva dolary za noc. Je to ovšem jen malá komůrka.” Mojkov odešel k

tabuli s klíči. „Žádný luxus. Ale koupelna je na stejné chodbě.”

„Vezmu si ho. Je to levnější na celý měsíc?”

„Padesát dolarů, čtyřicet pět při platbě předem.” „Dobře.”

Mojkov se usmíval jako prastarý pavián. „Vodka patří k uzavření smlouvy. Platí ji hotel. Vyrábím ji ostatně sám. Je dobrá.”

„Kdysi jsme ji dělali ve Švýcarsku v poměru padesát na padesát z cuvée z rybízových poupat na kousku cukru,” odpověděl jsem. „Lékárník dodal alkohol. Vodka tak stála mnohem méně než nejlevnější tvrdý alkohol. Byly to štastné časy, v zimě ve dvaačtyřicátém.”

„Ve vězení?”

„Ve vězení v Bellinzoně. Bohužel jen týden. Za ilegální přechod hranic.”

„Rybízová poupata,” řekl Mojkov zaujatě. „Dobrý nápad. Ale kde vzít v New Yorku rybízová poupata?”

„Stejně nemají skoro žádnou chuť,” odpověděl jsem.

„S tím nápadem přišel jeden Bělorus. Vaše vodka je moc dobrá.”

„To mě těší. Hrajete šachy?”

„Vězeňské šachy. Nikoli mistrovskou hru. Emigrantské šachy, aby člověk přišel na jiné myšlenky.”

Mojkov přikývl. „Existují také jazykové šachy,” řekl. „Ty se tu hodně hrají. Hráč se při šachách dostane na tak abstraktní rovinu soustředění, že si přitom může dobře opakovat anglickou gramatiku. Ted’ vám ukážu pokoj.”

Komůrka byla malá, ne příliš světlá a vedla do zadního dvora. Zaplatil jsem čtyřicet pět dolarů a položil kufr. Na stropě visel litinový lustr a na stole stála malá zelená lampička. Vyzkoušel jsem ji; mohla svítit celou noc. To mě uklidnilo. Bruselské muzeum ve mně zanechalo nenávist ke spaní v naprosté tmě. Potom jsem se zahleděl na své peníze. Nevěděl jsem, jak dlouho se dá v New Yorku žít z padesáti čtyř dolarů, ale netížilo mě to. Už mnohokrát jsem měl jen zlomek téhle sumy. Dokud člověk žije, nikdy není všechno zcela ztracené, řekl mi krátce před smrtí Sommer, jehož pas jsem používal. Zvláštní, jak může být něco současně pravda i nepravda.

„Tady je dopis od Roberta Hirsche,” řekl Mojkov, když jsem zase sešel k němu. „Nevěděl přesně, kdy dorazíte. Nejlepší bude, když, se za ním k večeru podíváte. Přes den pracuje; jako skoro každý tady.”

Práce, pomyslel jsem si. Legální! Jaké štěstí! Kdybych tak měl i tu. Znal jsem jen tajnou práci načerno, vždy se strachem z policie.

III

Vydal jsem se tam už kolem poledne. Nechtěl jsem tak dlouho čekat. Našel jsem obchůdek se dvěma malými výlohami. Byly v nich vystaveny radiopřijímače, elektrické žehličky, vysoušeče vlasů, mixéry a elektrické přístroje na vaření. Všude jiskřil kov a chrom - ale dveře byly zamčené. Chvíli jsem čekal; potom mě napadlo, že Robert Hirsch si pravděpodobně odskočil na oběd. Trochu zklamaně jsem odcházel. Náhle jsem sám pocítil palčivý hlad. Bezradně jsem se rozhlédl. Chtěl jsem se najíst, ale neutratit moc peněz. Na nejbližším rohu jsem spatřil obchod vypadající jako lékárna. Ve výloze byly irigátory, lahvičky s toaletní vodou a reklamy na aspirin, ale otevřenými dveřmi jsem viděl jakýsi bar, u něhož seděli lidé a jedli. Vstoupil jsem. „Co to bude?” netrpělivě se mne zeptal bíle oděný chlapec za pultem.

Nic mě v tom okamžiku nenapadlo. Poprvé jsem si v Americe něco objednával. Podíval jsem se na sousedův talíř. „Hamburger?” vyštěkl kluk.

„Hamburger,” odpověděl jsem užasle. Nikdy by mě nenapadlo, že moje první anglické slovo bude německé.

Hamburger byl šťavnatý a dobrý. Snědl jsem k němu dvě housky. Kluk znovu něco zadrmolil. Nerozuměl jsem jeho staccatu. Ale soused jedl zmrzlinu. Opět jsem otočil hlavu k jeho talíři. Zmrzlinu jsem nejedl už mnoho let. Chlapci to však nestačilo. Ukázal na dlouhou tabuli za sebou a vyštěkl hlasitěji.

Soused na mne pohlédl. Měl pleš a knír jako mrož. „Jaký druh?” zopakoval mi pomalu jako dítěti. „Obvyklý,” snažil jsem se z toho vyváznout.

Mrož se usmál. „Mají tu čtyřicet dva druhů,” ” vysvětlil mi. „Cože?”

Muž ukázal na tabuli. „Vyberte si.”

Rozluštil jsem slovo pistácie. V Paříži je prodávali kočovní obchodníci s koberci u kavárenských stolů. Pistáciovou zmrzlinu jsem však neznal. „Pistáciovou,” požádal jsem. „A kokosovou.”

Zaplatil jsem a pomalu odcházel. Poprvé v životě jsem jedl v lékárně. Cestou jsem míjel pulty s recepty a léky. Daly se tu koupit také gumové rukavice, knihy a zlaté rybky. Podivuhodná země, pomyslel jsem si, když jsem se ocitl na ulici. Ctyřicet dva různých druhů zmrzliny, válka a nikde ani jediný voják.

Vrátil jsem se k hotelu Rausch. Už zdálky jsem rozpoznal omšelé mramorové průčelí, které ve vší té cizotě připomínalo skoro domov. Vladimíra Mojkova jsem neviděl. Nikde nikdo. V hotelu bylo jako po vymření. Prošel jsem malou místností s plyšovým nábytkem a několika posmutnělými palmami v kbelících. Ani tady nikdo nebyl. Vzal jsem si klíč, šel na pokoj a lehl si oblečený na postel, abych si na chvilku zdříml. Probudil jsem se a nevěděl, kde jsem. Ve spánku mě vyděsil těžký, strašlivý sen.

Pokoj naplnil růžový, vznášející se soumrak. Vstal jsem a podíval se z okna. Dva černoši vynášeli dole popelnice. Z jedné z nich odpadlo víko a hrkotalo po cementové podlaze. Ted’ jsem si vzpomněl, co se mi zdálo. Věřil jsem, že mě to všechno nebude provázet za oceán. Seběhl jsem opět do recepce. Mojkov tam ted’ byl; seděl u stolu s drobounkou starou ženou a zamával na mě. Podíval jsem se na hodiny. Byl čas jít za Robertem Hirschem. Spal jsem déle, než jsem myslel.

Hrozen lidí se tlačil před obchodem Roberta Hirsche. Asi nehoda nebo policie, pomyslel jsem si. Tohle člověka vždycky napadne jako první. Rychle jsem se protlačil davem, když vtom už k mým uším dolehla až příliš hlasitá slova. Tři ampliony stály v okně, dveře obchodu kdosi nechal dokořán otevřené. Hlas vycházel z tlampačů. Obchod byl tmavý a prázdný.

Náhle jsem spatřil Hirsche. Stál venku mezi posluchači. Okamžitě jsem poznal jeho úzkou hlavu s nazrzlými vlasy. Nezměnil se. „Roberte,” řekl jsem potichu těsně za ním do hřmotného hlasu amplionů, dunícího trojmo z oken.

Neslyšel mne. „Roberte!” zavolal jsem. „Roberte!”

Otočil se. Jeho obličej se změnil. „Ludvíku! Ty? Kdy jsi přijel?”

„Dnes ráno. Už jsem se tu jednou stavoval, ale nikdo tu nebyl.”

Potřásli jsme si rukama. „To je dobře, že jsi tady,” řekl. „Moc dobře. Už jsem myslil, že jsi mrtvý.”

„Já si to o tobě myslil také, Roberte. Celá Marseille to říkala. Dokonce někteří tvrdili, že viděli, jak tě zastřelili.”

Hirsch se zasmál. „Emigrantské tlachy. Mimochodem, člověk se dožije vyššího věku, když ho často prohlašují za mrtvého. Skvělé, že jsi tady, Ludvíku.” Ukázal na trojnásobnou baterii tlampačů v okně. „Roosevelt,” řekl. „Mluví tvůj zachránce. Poslechněme si ho.”

Přikývl jsem. Mocný, zesílený hlas beztak přehlušil všechny emoce. Nebyli jsme na ně ani zvyklí. Na Via Dolorosa lidé ztráceli jeden druhého tak často z očí, aby se pak opět našli - nebo také ne, že se něco takového přecházelo věcně a mlčky, jako by šlo o

všední záležitost. Clověk zemřel, byl zatčen nebo se opět s druhým setkal. Žil, a to stačilo. V Evropě to stačilo, pomyslel jsem si. Tady ne. Všechno kolem mě nějak rozrušilo. Navíc jsem skoro ničemu z prezidentova projevu nerozuměl.

Ani Hirsch zřejmě prezidenta moc nesledoval. Pozoroval lidi před výkladními skříněmi. Většinou stáli nezúčastněně a poslouchali. Někteří občas něco poznamenali. Tlustá žena s načesanými světlými vlasy se pohrdavě zasmála, protáhla obličej, zaťukala si na čelo a potom odešla, pohupujíc se v bocích. „They should kill that bastard!” zaječel muž v kostkované sportovní bundě vedle mě.

„Co znamená ,kill’?” zeptal jsem se Hirsche.

„Zabít,” vysvětlil mi s úsměvem, „zavraždit. To bys měl vědět.”

Ve stejném okamžiku ampliony zmlkly. „Proto jsi pustil všechny aparáty?” zeptal jsem se. jako jakousi nucenou výchovu k toleranci?”

Přikývl. „Má stará slabost, Ludvíku. Pořád to nedokážu vzdát. Ale je to beznadějné. Všude.”

Lidé se rychle rozprchli. Jenom muž ve sportovní bundě zůstal stát. „Jak to tu vlastně mluvíte?” zakvičel. „Německy?”

„Francouzsky,” odpověděl Hirsch klidně. Mluvili jsme německy. „Jazykem vašich spojenců.”

„Pěkní spojenci. Pro ně vedeme válku. Všechno je to Rooseveltova vina.”

Muž se odporoučel. „Pořád totéž,” řekl Hirsch. ,Xenofobie je nejjistějším znakem primitivnosti.” Potom se na mě podíval. „Zhubl jsi, Ludvíku. A zestárl. - Myslel jsem, že už jsi tenhle svět opustil. Divné, že si to člověk hned myslí, když o druhém dlouho neslyšel. Tak staří přece ještě vůbec nejsme.”

Zasmál jsem se. „To je tím naším zatraceným životem, Roberte.”

Hirsch byl přibližně v mém věku. Třicet dva let. Ale vypadal mnohem mladší. Měl

štíhlejší, menší ‘postavu než já. ,,Žil jsem v přesvědčení, že i ty jsi mrtvý,” odpověděl jsem.

„Tu fámu jsem roznesl sám, aby se mi lépe’ utíkalo,” řekl. „Nazrál čas.”

Vešli jsme do obchodu, kde ted rádio vyřvávalo reklamní slogany na nějaký hřbitov. „Sušší, písčitější půda,” rozuměl jsem. „Nádherné vyhlídky.” Hirsch vypnul rádio a vyndal z malé ledničky skleničky, led a láhev. „Můj poslední absint,” vysvětloval. „Tohle je den, kdy se musí načít.

„Absint?” zeptal jsem se. „Pravý?”

„Ne, není pravý. Náhražka, jako všechno. Pernod. Ale ještě z Paříže. Na zdraví, Ludvíku! Na to, že ještě žijeme.”

„Na zdraví, Roberte.” Nenáviděl jsem pernod. Chutnal po lékořici a po anýzu. „Kde jsi byl naposledy ve Francii?” zeptal jsem se.

„Tři měsíce jsem se schovával v jednom klášteře v Provenci. Páterově byli kouzelní. Bývali by ze mě rádi udělali katolíka, ale netrvali na tom. Kromě mne se tam skrývali ještě dva sestřelení angličtí letci. Všichni tři jsme z opatrnosti nosili mnišské kutny. Využil jsem času a zopakoval jsem si angličtinu. Odtud můj lehký oxfordský přízvuk. Letci tam studovali. Vzal ti Levin všechny peníze?”

„Ne. Ale všechny, co jsi mi poslal ty”

„Dobře. Proto jsem ti je také poslal po něm.” Hirsch se zasmál. „Tady je část, kterou jsem ti po něm neposlal. Býval by ti sebral i tu.”

Vyndal dvě padesátidolarové bankovky a vsunul mi je do kapsy. „Zatím nic nepotřebuju,” řekl jsem. „Mám přece sám ještě dost. Víc než kdy v Evropě. Nech mě, ať se nejdřív zkusím prokousat sám.”

„Nesmysl, Ludvíku. Vím přesně, jak velké je tvoje jmění. Kromě toho dolar v Americe má o polovinu menší hodnotu než v Evropě. A naopak být chudý je tady dvojnásobně těžké než kdekoli jinde. Slyšel jsi ještě něco o Josefu Richterovi? Když

jsem odcházel do Španělska, byl v Marseille.”

Přikývl jsem. „Tam ho také dostali. Před americkým konzulátem. Už neměl čas uprchnout do budovy. Víš, jak to tam chodilo.”

„Ano,” odpověděl. „To vím.

Okolí zahraničních konzulátů představovalo ve Francii nejoblíbenější loviště gestapa i četnictva. Většina emigrantů se tam snažila získat víza. Pokud se zdržovali v exteritoriálních budovách, byli v bezpečí, ale když je opustili, často následovalo zatčení.

„A Werner?” ptal se Hirsch. „Co se stalo s ním?” „Gestapo ho mlátilo, až ho zmrzačilo, a nakonec ho odeslalo s transportem.”

Neptal jsem se Roberta Hirsche, jak se jemu samotnému podařilo uniknout z Francie. On mě také ne. To byl zvyk ještě z dřívějška - co člověk nevěděl, to nemohl prozradit. A nikdo netušil, zda by vydržel moderní mučení.

„Co je to za národ!” zvolal náhle Hirsch. „Co je to za prokletý národ, který pronásleduje své uprchlíky! A k němu patříme.”

Zíral před sebe. Chvíli jsme mlčeli. „Roberte,” zeptal jsem se potom. „Kdo je Tannenbaum?”

Vytrhl se ze svých myšlenek. „Židovský bankéř,” odpověděl. „Už léta usazený tady Bohatý. A hodně velkomyslný, když se trochu pošťouchne.”

„Dobře. Kdo ho připostrčil ke mně? Ty, Roberte? Opět nucená výchova k lidskosti?” „Ne, Ludvíku. Já ne. Nejjemnější emigrantská duše na světě: Jessie Steinová.”

„Jessie? Ona je tady také? Kdo ji sem přivedl?”

Hirsch se zasmál. „Sama sebe sem přivedla, Ludvíku. Dokonce docela sama. A velice pohodlným způsobem. Ba luxusně. Přišla do Ameriky jako Vollberg kdysi do

Španělska. Najdeš zde ještě více známých. A to i v hotelu, Rausch. Všechny nezabili nebo neuvěznili.”

Vollberg obléhal před dvěma roky ky několik týdnů francouzsko-španělskou hranici. Nedařilo se mu získat ani povolení k výjezdu z Francie, ani vstupní víza do Španělska. Zatímco jiní emigranti šplhali po pašeráckých stezkách přes Pyreneje, najal si Vollberg, který neuměl lézt, ve svém zoufalství prastarý Rolls-Royce s benzinem asi na třicet kilometrů a vjel do Španělska po hlavní silnici. Majitel vozu seděl za volantem jako jeho řidič. Půjčil Vollbergovi svůj nejlepší oblek i s válečnými řády, které Vollberg, rozvalený na zadním sedadle, hrdě stavěl na odiv. Předpoklad vyšel. Nikdo z celníků se nezeptal údajného majitele Rolls-Royce na víza. Zato se všichni tlačili kolem motoru a Vollberg jim vlídně podával vysvětlení.

„Přijela Jessie do New Yorku také Rolls-Roycem?” zeptal jsem se.

„Ne, Ludvíku, ale poslední Queen Mary před válkou. Její vízum platilo ještě dva dny, když přijela. Prodloužili jí ho pak na šest měsíců. A potom každých šest měsíců znovu.”

Najednou jsem nemohl popadnout dech a zíral jsem na Hirsche. „Tohle je skutečně možné, Roberte?” zeptal jsem se. „Oni ti tady mohou vízum prodloužit? Turistické vízum také?”

„Jedině turistické vízum. Ostatní se nemusejí dávat prodlužovat. To jsou vstupní víza na takzvané kvóty —předstupeň přidělení občanství za pět let. Platná na dalších deset nebo dvacet let. S tímto vízem můžeš dokonce pracovat; s turistickým ne. Jak dlouho platí tvoje?”

„Osm týdnů. Opravdu věříš, že by mi ho mohli prodloužit?”

„Proč ne? Levin a Watson jsou dost schopní.”

Opřel jsem se na židli. Najednou jsem cítil hluboké uvolnění. Bylo to poprvé za mnoho let. Hirsch se na mě podíval. Zasmál se. „Dnes večer tedy oslavíme tvůj vstup do měšťácké fáze emigrantství,” řekl. ,Pojďme se najíst. Cas putování po Via Dolorosa je za námi, Ludvíku.”

jen do zítřka,” řekl jsem. „Potom se musím vydat na lov práce a opět hned poruším zákony. Jaká jsou v New Yorku vězení?”

„Demokratická. Některá s rádiem. Pokud tam žádné nebude, dodám ti ho.”

„Existuje v Americe také internační tábor?”

„Ano. Ale pro změnu hlavně pro podezřelé nacisty.”

„Jaká změna!” Vstal jsem. „Kam půjdeme jíst? Do americké lékárny? Dnes v poledne jsem v jedné byl. Moc dobrá. Mají tam prezervativy a dvaačtyřicet druhů zmrzliny.” Hirsch se smál. „To byl drugstore. Ne, my dnes půjdeme jinam.”

Zamkl dveře obchodu. „Ten obchod ti patří?” zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Já jsem tu jen malý, bezvýznamný prodavač,” řekl náhle hořce. „Nudný prodavač od rána do večera. Kdo by si byl něco takového pomyslel?” Neodpověděl jsem. Byl bych rád, kdybych směl být prodavačem. Vyšli jsme na ulici. Ztracená, slabá červeň zapadajícího slunce se zavěsila mezi domy, jako by zamrzla a nepatřila sem. Na jasné obloze bzučela dvě letadla.

Nikdo se o ně nezajímal. Nikdo překotně nespěchal do vchodů domů, nikdo se nevrhal k zemi. Rozsvítila se dvojitá řada pouličních lamp. Neonové reklamy šplhaly vzhůru po domech a opět seskakovaly jako barevné opice. Všude v Evropě byla v tuto denní dobu tma jako v hrobě. „Tady to opravdu není válka,” řekl jsem.

„Ne,” odpověděl Hirsch. „Tady to není válka. Žádné trosky, žádné nebezpečí a bomby, to přece myslíš, ne?” Opět se zasmál. „Bez nebezpečí — zato ale s veškerým zoufalstvím nečinného čekání.”

Podíval jsem se na něj. Jeho obličej se opět uzavřela neprozrazoval nic. „Myslím, že bych to dokázal vydržet dost dlouho,” poznamenal jsem.

Zahnuli jsme do ulice, jíž problikávala červená, žlutá a zelená světla semaforů. „Půjdeme do rybí restaurace,” navrhl Hirsch. „Víš ještě, kdy jsme si spolu ve Francii naposledy pochutnávali na rybě?”

Zasmál jsem se. „To vím docela přesně. Bylo to v Marseille v bistru Basso u starého přístavu. Já jsem si dal bouillabaissu se šafránem a krabi salát. Ty jsi mě pozval. Byla to naše poslední společná večeře. Bohužel nám osud nedopřál dojíst, protože jsme si všimli, že je v hospodě policie, a museli jsme zmizet.”

Hirsch přikývl. „Tentokrát budeš moci dojíst, Ludvíku. Už to není věc života a smrti.” „Bohudíky.”

Zastavili jsme se před jasně osvětlenou restaurací. Dva velké výklady byly plné ryb a mořských živočichů. Leželi ve velkých ložích z nadrobno nasekaného ledu. Ryby splývaly v dlouhou stříbrnou řadu s vypíchanýma očima; krabi se růžově třpytili — byli již uvaření. Ale humři, ti vypadali jako rytíři z minulých světů v kovovém brnění. Ještě žili. Na první pohled to však nebylo vidět. Až po chvíli se objevila tykadla a oči, které vystupovaly jako knoflíky a pohybovaly se. Dívaly se na člověka. Hýbaly se a hleděly na něj. Velká klepeta se pohybovala jenom pomalu. Do jejich článků byly zaraženy dřevěné kolíky, aby se zvířata nemohla vzájemně amputovat.

„Co je to za život,” řekl jsem. „Ležet na ledu, připoután, neschopen se bránit. Jako emigranti bez pasu.”

„Jednoho ti objednám. Toho největšího.”

Odmítl jsem. „Dnes ne, Roberte. Nechtěl bych hned první den tady vraždit. Nechme tyhle nešťastné humry žít. Dokonce i jejich ubohá existence je pro ně pravděpodobně život, o který by bojovali. Objednám si raději kraby. Jsou již uvaření. A ty?” já si dám humra. Chci ho vysvobodit z jeho utrpení.” „Dva světonázory,” řekl jsem. „Tvůj je praktičtější. Můj pokrytečtější.

„To se brzy změní.”

Vešli jsme do restaurace. Udeřila nás vina tepla. Restaurace omamně voněla rybami. Téměř všechny stoly byly obsazeny. Číšníci běhali kolem s velkými mísami, z nichž vyčnívaly nohy obrovských krabů jako kosti na slavnosti kanibalů. U jednoho stolu seděli dva policisté. Lokty se opírali o desku a rukama drželi u úst krabi nohy jako foukací harmoniky. Bezděčně jsem se zastavil a podíval se k východu. Robert Hirsch mě strkal dopředu. „Už nemusíš utíkat, Ludvíku,” připomněl mi a zasmál se. „Ale legalita si také žádá odvahu. Někdy větší než útěk.”

Seděl jsem v místnosti s červenými plyšovými křesly, které se v hotelu Rausch říkalo Salon, a studoval anglickou gramatiku. Už bylo pozdě, ale nechtělo se mi ještě spát. Mojkov něco kutil vedle v malé recepci. Po chvilce jsem slyšel, jak někdo kulhá ke dveřím. Bylo to zvláštní kulhání, jakési synkopické klopýtání, a připomnělo mi někoho, koho jsem znal v Evropě. V šeru jsem muže viděl jen nejasně.

„Lachmanne,” řekl jsem nazdařbůh.

Muž se zastavil. ,Lachmanne,” zopakoval jsem a stiskl vypínač. Ze stropu žlutě, matně a bezútěšně odkapávalo světlo z trojramenného secesního lustru.

Muž na mě seshora zamžoural. „Neklame mě zrak? Jsi to opravdu ty, Ludvíku?” řekl potom. „Odkdy jsi tady?” „Tři dny. Hned jsem tě poznal podle chůze.”

„Podle mého zatraceného kulhavého trocheje?” „Podle tvého valčíkového kroku, Kurte.”

„Jak ses sem dostal? Snad s vízem od Roosevelta? Jsi na seznamu elitní evropské inteligence, která musí být zachráněna?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Nikdo z nás na něm není. Tak slavní my ubožáci nejsme.” já určitě ne,” potvrdil Lachmann.

Vešel Mojkov. „Vy se znáte?”

„Ano,” odpověděl jsem, „známe. Už dlouho. Z různých vězení.”

Mojkov opět zhasla vyndal láhev. „To je příležitost dát si vodku,” řekl. „Clověk musí brát slavnostní okamžiky tak, jak přijdou. Tahle vodka jde na účet hotelu. Jsme tady velice pohostinní.”

„Já nebudu,” odmítl Lachmann.

„Správně. ” Mojkov nalil pouze mně. „Jedna z výhod emigrace spočívá v tom, že se člověk musí tak často loučit a potom může oslavovat shledání,” konstatoval. „To vytváří iluzi dlouhého života.”

Ani Lachmann, ani já jsme neodpověděli. Mojkov patřil k jiné generaci - té, která v roce i9i7 uprchla z Ruska. Co v nás ještě hořelo, bylo pro něho dávno vyhaslou legendou.

„Na zdraví, Mojkove,” řekl jsem potom. „Proč jsme se nenarodili jako jogíni? Nebo ve Svýcarsku?”

Lachmann se suše zasmál. „Mně by ke spokojenosti docela stačilo, kdybych nepřišel

na svět jako Žid v Německu.”

„Jste předvojem světoobčanů,” prohlásil Mojkov bez dojetí. „Chovejte se alespoň jako pionýři. Postaví vám jednou pomník.”

Odešel do recepce, aby vydal klič. „Vtipálek,” poznamenal Lachmann za jeho zády „Děláš pro něj něco?” ,,Co?”

„Vodka, heroin, sázky a kdovíco ještě.”

„Dělá to?”

„Říká se to.”

„Jsi zde proto?” zeptal jsem se.

„Ne. Ale dřív jsem tu taky jeden čas bydlel. Jako skoro každý, kdo přijede.”

Lachmann se na mě spiklenecky podíval a posadil se vedle mě. „Chci dostat jednu ženu, která tady bydlí,” zašeptal. „Představ si, Portoričanka, pětačtyřicet, s chromou nohou. Dopravní nehoda. Má poměr s mexickým pasákem. Ten by mi nabídl postel za pět dolarů. Mám víc. Ale ona nechce. Ta žena je zbožná. Taková smůla! Je mu věrná. On ji za to bije, ale ona přesto nechce. Věří, že Bůh na nás shlíží z obláčku. I v noci.

Řekl jsem jí, že Bůh je krátkozraký. Už dlouho. Nic se s ní nepořídí. Ale bere peníze. A slibuje. A dává je pasákovi. A nic nedodrží a směje se. A slibuje znovu. Myslím, že se zblázním. Je to beznadějné.”

Lachmann měl ze svého kulhání komplex. Dříve prý býval v Berlíně velkým lovcem žen. Když se o tom dozvěděl jeden esesák, zavlekl ho do své služební místnosti, aby ho vykastroval. Vyrušila ho však policie — psal se ještě rok i933. Lachmann z toho vyvázl pouze s vyraženými zuby, jizvami na šourku a načtyřikrát zlomenou nohou,

která se špatně zahojila, protože nemocnice již odmítaly přijímat Židy. Od té doby

kulhal a měl slabost pro ženy s lehkou tělesnou vadou. Každá mu byla vhod, jen když měla pevný, tlustý zadek. Tvrdil, že v Rouenu poznal ženu se třemi prsy. To byla

láska jeho života. Policie ho tam dvakrát chytila a vykázala do Švýcarska. On se s neochvějnou rozhodností vrátil potřetí — tak jako martináč ke své samičce v drátěné kleci, vzdálené mnoho kilometrů. V Rouenu ho potom strčili na čtyři týdny do vězení a opět vyhostili. Jen to, že zatím vpadli do Francie Němci, mu zabránilo vrátit se

znovu. Aniž to tušil, Hitler zachránil život Žida Lachmanna.

„Nezměnil ses, Kurte,” řekl jsem.

„Člověk se nikdy nezmění,” odpověděl Lachmann zachmuřeně. „Člověk si tisíckrát přísahá, že ano — když leží na zemi. Ale sotva popadne dech, zapomene, co si sliboval.” Lachmann zafuněl. „Je to vlastně hrdinství, nebo idiotství?”

„Hrdinství,” řekl jsem. „V naší situaci je třeba zdobit se jen těmi nejlepšími adjektivy a atributy.”

Lachmann si setřel pot z čela. Měl hlavu jako tuleň. „Ty jsi taky zůstal stejný.” Povzdychl si a vytáhl balíček v hedvábném papíře. „Růženec, ” vysvětloval. ,Obchoduju s tím. Relikvie a amulety. Také obrázky svatých, sošky a svěcené svíce.” Nadzvedl růženec. „Pravé stříbro a slonovina, s požehnáním od papeže. Myslíš, že by ji to mohlo obměkčit?”

„Od kterého papeže?”

Udiveně se na mě podíval. „Od Pia. Pia Dvanáctého, koho jiného?”

„Benedikt Patnáctý by byl lepší. Zaprvé je mrtvý, to zvyšuje hodnotu, tak jako u známek. Zadruhé to nebyl fašista.”

„Ty se svými bláznivými vtipy! Už jsem zapomněl! Posledně, v Paříži —”

„Dost,” zarazil jsem ho, „žádné vzpomínky!

„Pro mě za mě.” Lachmann na okamžik zaváhal, potom zvítězila jeho touha svěřit se. Rozmotal další kousek hedvábného papíru. „Kus olivové snítky z Getsemanské zahrady v Jeruzalémě. Originál, s razítkem a písemným potvrzením. Když už ani pak neroztaje, tak co?” Prosebně se na mě podíval.

Fascinovaně jsem hleděl na ty předměty. „Vynáší to něco?” zajímalo mě. „Obchod s tímhle zbožím?”

Náhle začal být nedůvěřivý. „Dost na to, aby člověk neumřel hlady, proč? Chceš mi konkurovat?”

„Jenom obyčejná zvědavost, Kurte. Nic jiného.”

Podíval se na hodinky. „Mám se pro ni zastavit v jedenáct. Drž mi palce.” Vstal, upravil si kravatu a odkulhal po schodech nahoru. Potom se ještě jednou obrátil. „Co můžu dělat?” zanaříkal. Jsem prostě vášnivý člověk. Je to opravdu bída. Ještě na to umřu. Ale co jiného už člověku zbývá?”

Zavřel jsem gramatiku a opřel se. Ze svého místa jsem viděl kousek ulice. Dveře byly otevřené, horký vzduch se valil dovnitř a světlo obloukové lampy dopadalo zvenku až na pult recepce. Pak se ztrácelo v temnu schodiště. V zrcadle naproti se usadila mdlá

šeď, která se marně snažila proměnit ve stříbro. Nepřítomně jsem na ni zíral. Červená plyšová křesla působila v protisvětle skoro fialově a skvrny na nich vypadaly jeden okamžik jako zaschlá krev. Kde jen jsem to již viděl? Krev, zaschlá, v malém pokoji, za jehož oknem žhnul mohutný západ, v němž všechno ostatní v pokoji ztratilo barvu a zešedlo, nehmotná šeď, čerň proti této tmavé červenofialové záři. Zkroucená, zkrvavená těla na podlaze a tvář před oknem, která se náhle odvrátila a jejíž jednu stranu plně zasáhlo šikmé slunce, zatímco druhá zůstala ve stínu. Vysoký, nosový hlas, který znuděně řekl: „Pokračujte. Vezměte dalšího.”

Rychle jsem vstal a opět rozsvítil. Potom jsem se rozhlédl. Sporé světlo, lustru zase dopadalo jako žlutošedý déšť na židle a plyšovou pohovku - v barvě burgundského, stejně ohavné jako předtím. Nebyla tu krev. Podíval jsem se do zrcadla. Kalně a zkresleně odráželo pouze obraz recepce - jinak nic.

„Ne,” řekl jsem nahlas. „Ne. Ne tady.”

Sel jsem ke dveřím. Mojkov stál v recepci a vzhlédl. „Dáme si partii šachů?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Později. Ted’ bych chtěl ještě na chvíli ven. Podívat se na obchody a na světlo New Yorku. V Evropě byla v této denní době tma jako v ranci.” Mojkov se na mě pochybovačně podíval. Potom pokýval velkou lebkou. „Nepokoušejte se oslovit žádnou ženu,” řekl mi. „Mohla by začít volat policii. New York není Paříž. Evropané to obvykle nevědí.”

Zastavil jsem se. „Copak v New Yorku nejsou žádné prostitutky?”

Vrásky v Mojkovově obličeji se prohloubily. „Ne na ulicích. Tam mají v patách policii.”

„A v nevěstincích?”

„Tam je policie honí také.”

,,Jak se potom Američané rozmnožují?”

„V měšťáckém manželství pod ochranou všemocných ženských spolků.”

Byl jsem překvapen. V New Yorku zřejmě pronásledovali kurvy stejně jako v Evropě emigranty. „Dám si pozor,” řekl jsem. „Na to, abych oslovil ženu, beztak neumím dost dobře anglicky.”

Vyšel jsem na ulici, která mi ukázala svou světlou, sterilní tvář. V tuto denní dobu prostitutky na francouzských ulicích klapaly vysokými podpatky nebo stály v namodralém světle zatemnělých luceren. Bylo to otužilé pohlaví, které se nebálo ani gestapa. Stávaly se také chvilkovými společnicemi osamělých uprchlíků, když ti už to sami se sebou nemohli vydržet a měli trochu peněz na rychlou hodinku povrchní, vypůjčené něžnosti. Díval jsem se na výlohy obchodů s lahůdkami, překypující šunkou, salámy, ananasy a sýry. Všechno je pryč, vy pařížské družky noci, pomyslel

jsem si. Zdá se, že mě čeká onanie a mnišství.

Zastavil jsem se před obchodem, v němž visela lepenková cedule s nápisem horké pastrami. Další obchod s delikatesami. Dveře byly otevřené, i když už noc hodně pokročila. V New Yorku zřejmě neexistovala policejní hodina.

„Porci horkých pastrami,” požádal jsem prodavače.

„On rye?” Prodavač ukázal na žitný chléb.

Přikývl jsem. „S okurkou.” Ukázal jsem na plátek nakládané okurky.

Prodavač mi přistrčil talíř. Posadil jsem se na barovou stoličku a pustil se do jídla. Slovo pastrami mi nic neříkalo. Bylo to horké maso z plechovky a chutnalo výborně. Všechno v těchto dnech mi připadalo skvělé. Také jsem měl pořád hlad a mohl jsem stále jíst. Jídlo na Ellis Island mělo zvláštní chuť. Říkalo se, že obsahuje sodu, potlačující pohlavní pud.

Kromě mě seděla u baru ještě krásná dívka. Choulila se tam tak tiše, jako by měla obličej z mramoru. Vlasy měla nalakované jako egyptská sfinga. Byla silně nalíčená.

V Paříži by ji býval každý považoval za prostitutku. Jen ty se takhle líčily.

Myslel jsem na Hirsche. Odpoledne jsem ho navštívil. „Potřebuješ ženu,” řekl mi. ,,Brzy. Už jsi příliš dlouho sám. Nejraději emigrantku. Ta tě pochopí. A můžeš s ní mluvit. Německy a francouzsky. Dokonce i anglicky Samota je pyšná a odpudivá nemoc. Užili jsme si jí dost.”

” A Američanku?”

„Zatím ne. Snad za pár let. Nepřidělávej si další zbytečné komplexy.”

Objednal jsem si čokoládovou zmrzlinu. Dva homosexuálové vešli s pudly meruňkové barvy a kupovali cigarety a koláč Sarah Lee. Zvláštní, pomyslel jsem si. Všichni očekávají, že se chci vrhat na ženy. Přitom nemám vůbec chuť. Nezvyklé světlo ulic

mě vzrušuje mnohem víc.

Pomalu jsem se vracel k hotelu.

„Nic jste nenašel?” zeptal se Mojkov.

„Nic jsem nehledal.”

,,Tím. lépe. Potom si tedy můžeme dát v klidu partičku šachů. Nebo jste unavený?” Zavrtěl jsem hlavou. „Na svobodě se člověk tak snadno neunaví.”

„Nebo tím spíš,” odpověděl Mojkov. „Emigranti se obvykle sesypou, jakmile sem přijdou, a prospí často celé dny. Vyčerpáním, že jsou konečně v bezpečí, myslím. Vy ne?”

„Ne. Alespoň nic takového necítím.”

„Tak to přijde později. V každém, případě se to projeví. „Dobře.”

Mojkov vytáhl šachové figurky. „Lachmann je už pryč?” zeptal jsem se.

„Ještě ne. Pořád je nahoře u své zbožňované.”

„Myslíte, že dnes bude mít štěstí?”

„Proč by ho měl mít? I s Mexičanem ho vezmou na večeři a on za ně zaplatí. Byl takový vždycky?”

„Tvrdí, že ne. Ríká, že tenhle komplex má od té doby, co kulhá.”

Mojkov přikývl. „Snad,” řekl. „Ale vždyť je to jedno. Nevěřil byste, kolik věcí je člověku jedno, když je starý.” „Jak dlouho už jste tady?”

„Dvacet let.”

Dveřmi jsem viděl projít stín. S trochu skloněnou hlavou vešla mladá žena. Měla úzký, bledý obličej, světle šedé oči a kaštanové vlasy s rudým odstínem, které vypadaly nabarvené. „Marie!” zvolal Mojkov překvapeně a vstal. „Kdy jste se vrátila?”

„Včera.”

Také jsem vstal. Mojkov políbil dívku na tváře. Byla o něco menší než já. Měla na sobě přiléhavý kostým a mluvila rychle. Její hlas zněl drsně a trochu moc hlasitě, jako by zvonil. Nevšímala si mne. „Vodku?” zeptal se Mojkov. „Nebo whisky?”

„Vodku. Ale jenom centimetr. Musím ještě do práce. Fotografovat.”

„Tak pozdě?”

„Fotograf má volno jen pozdě večer. Šaty a klobouky. Kloboučky. Malinkaté.”

Všiml jsem si, že i ted’ má na hlavě klobouk. Vlastně spíš jakousi malou čepičku, černé nic, posazené šikmo do vlasů.

Mojkov odešel pro láhev. „Vy nejste Američan?” zeptala se dívka. S Mojkovem hovořila francouzsky.

„Ne, Němec.”

„Nenávidím Němce,” řekla.

„Já také,” odpověděl jsem.

Překvapeně se na mě podívala. „Nemyslela jsem to tak,” vysvětlovala rychle. „Ne osobně.”

,,Já také ne.”

„Musíte mě chápat: je válka.”

„Ano,” řekl jsem lhostejně. „Je válka, to vím také.” Nebylo to poprvé, kdy do mě někdo rýpal kvůli mé národnosti. Ve Francii jsem to zažil dost často. Války jsou velkou dobou jednoduchých generalizací.

Mojkov se vrátil s lahví a třemi skleničkami.

„Mně ne,” řekl jsem.

„Urazil jste se?” zeptalo se děvče.

„Ne. Jen nechci nic pít. Doufám, že vám to nevadí.” Mojkov se zaculil. „Na zdraví, Marie,” řekla zvedl sklenici.

„Dar bohů,” vysvětlila dívka a vyprázdnila sklenku s krátkým pohozením hlavy jako poník.

Mojkov zvedl láhev. Ještě jednu? Tyhle skleničky jsou velmi malé.”

„Děkuji, Vladimíre. Stačí. Musím jít. Au revoir.” Podala i mně ruku. „Au revoir, monsieur.”

Měla neočekávaně pevný stisk. „Na shledanou, madam.” Mojkov, který ji doprovodil ven, se vrátil. „Rozčílila tě?” „Ne. Koledoval jsem si o to. Mohl jsem říct, že mám rakouský pas.”

„Nic si z toho nedělej. Nemyslí to tak. Mluví rychleji než myslí. Naštve na začátku každého.”

„Opravdu?” zareagoval jsem podrážděně. „Na to není ani dost hezká.”

Mojkov zamžoural. „Měla dnes špatný den. Teprve když ji člověk zná déle, dokáže ocenit její opravdové kvality.

„Je Italka?”

„Myslím. Jmenuje se-Maria Fiola. Směsice národností -jako mnozí tady. Matka byla myslím španělská nebo ruská Židovka. Pracuje jako fotomodelka. Jeden čas tady bydlela.”

„Jako Lachmann,” podotkl jsem.

Jako Lachmann, Hirsch, Lowenstein a spousta jiných,” odpověděl Mojkov. „Tohle je laciná mezinárodní karavanová stanice. O stupínek výš než národní ghetta, kde bydlí po příjezdu přistěhovalci.”

„Ghetto? To tady existuje také?”

„Říká se tomu tak. Mnoho emigrantů chce raději bydlet u svých krajanů. Jejich děti se později rozprchnou.”

„Je tady i německé ghetto?”

„Přirozeně. Yorkville. Ctvrť kolem šestaosmdesáté ulice a kavárny Hindenburg.” „Hindenburg? Když je válka?”

Mojkov přikývl. „Němci žijící v zahraničí jsou často ještě horší než nacisti.”

„A emigranti?”

„Někteří tam bydlí také.”

Ze schodiště se ozvaly kroky. Poznal jsem Lachmannovo kulhání. Potom se ozval příjemný, hluboký ženský hlas. Musela to být Portoričanka. Scházela po schodech před Lachmannem, aniž se starala, zda jde s ní. Neměl jsem dojem, že by měla chromou nohu. Hovořila jen s Mexičanem vedle sebe.

„Chudák Lachmann,” poznamenal jsem, když skupinka zmizela.

„Chudák?” divil se Mojkov ,,Proč? Má přece to, co nemá, ale chtěl by mít.”

„To si člověk udrží navždy, že?” dodal jsem.

„Ubožákem se člověk stává teprve tehdy, když už nic nechce. Dáte si teď vodku, kterou jste předtím opovrhl?”

Přikývl jsem. Mojkov mi nalil. Svou vodku rozdával velice velkoryse, konstatoval jsem. Měl podivný způsob pití. Malá sklenička zcela zmizela v jeho obrovské ruce. Nepřevrhl ji do sebe naráz. Přejížděl s ní pomalu kolem úst, takže se nedala spatřit, a potom ji prázdnou opatrně postavil na stůl. Nebylo vidět, že pije. Pak opět otevřel oči. Na chvilku vždy vypadaly jako bez víček - oči velice starého papouška.

„Tak co naše partie šachů?” zeptal se.

„Dobře,” odpověděl jsem.

Mojkov rozestavil figurky. „Příjemné na šachách je, že jsou tak absolutně neutrální,” vysvětloval. „Nemají žádnou zpropadenou morálku, ukrytou někde kdovíkde.”

Příští týden se poměr mého dvojího věku k New Yorku rychle změnil. Jestliže mi při první procházce městem bylo - měřeno znalostmi angličtiny - pět či gest let, o týden později jsem se už dostal na úroveň osmiletého dítěte. Každé ráno jsem několik hodin seděl v hotelu v červeném plyšovém křesle s gramatikou v ruce á odpoledne jsem se snažil využít každé nabídnuté příležitosti ke kostrbaté konverzaci. Věděl jsem, že musím být schopen nějak se domluvit dříve, než mi dojdou peníze. Abych mohl začít vydělávat. Byl to běh proti omezenému času. Postupně jsem získával francouzský, německý, polský, židovský a nakonec - když jsem si byl zcela jistý, že u posluhovaček a pokojských narazím na nefalšovanou Američanku - brooklynský akcent.

„Měl by sis začít poměr s učitelkou,” radil mi Mojkov, ,s nímž jsme si už tykali.

„Z Brooklynu?”

„Z Bostonu. Tam se údajně mluví nejčistší angličtinou

v Americe. Tady v hotelu poletují akcenty jako tyfové bacily. Ty, jak se zdá, máš bohužel hodně dobré ucho pro extrémy, ale naprosto hluché pro normalitu. Trochu emocí by ti možná pomohlo.”

„Vladimíre,” řekl jsem, „i tak už se dost rychle měním. Každým dnem je mé anglické

já o rok starší. K mé lítosti se přitom zbavuje kouzla i jeho svět. Čím víc rozumím, tím víc se vytrácí tajemství. Nepochopitelní exoti v drugstoru se poznenáhlu stávají banálními prodavači párků. Ještě pár týdnů a obě moje já se vyváží. Potom pravděpodobně nastane vystřízlivění. New York přestane být Pekingem, Bagdádem, Aténami či Atlantidou, ale stane se New Yorkem - a já budu muset jít do Harlemu nebo čínské čtvrti, abych zažil jižní moře. Dopřej mi proto čas. I na akcenty. Nechtěl bych tak rychle přijít o své druhé dětství.”

Brzy jsem znal obchody se starožitnostmi na Druhé i Třetí avenue. Ludvík Sommer,

jehož pas žil dál v mé osobě, byl starožitníkem. Sel jsem k němu do učení. Svému oboru hodně rozuměl.

V této části New Yorku byly stovky obchodů. Nejraději jsem je měl pozdě odpoledne. Slunce stálo na druhé straně ulice a výlohami šikmo házelo do obchodů prizma světlého prachu - kouzelník, který prostupuje skleněnými zdmi jako poklidnou vodní hladinou. Stará zrcadla na stěnách se jakoby na tajuplný povel začala náhle probouzet a ve vteřině se naplnila stříbrem a prostorem. Co před okamžikem vypadalo jako poskvrněná plocha, se stalo oknem do nekonečna, protilehlé strany si přihazovaly pestré stíny. Jako by tu působila tajemná magie, zaprášené sbírky veteše a starých

krámů v určitou hodinu ožily. Čas se v nich bolestným způsobem zastavil - vystřižené kousky ticha na hlučné avenue, která se kolem nich hnala zběsilým tempem, ale jich se nedotkla. Vyhasly jako malé, staré pece, které už nehřály, ale vytvářely iluzi

dřívějšího tepla. Byly jakýmsi ne bolestným a ne smutným způsobem mrtvé, tak jako relikvie je zbytkem minulosti, která už není tragická, ale zůstala vzpomínkou, jež už nebolí a snad ani nikdy nebolela. Jako ryby s teleskopickýma očima se za skleněnými tabulemi líně pohybovali majitelé, vykukovali silnými brýlemi jako kapři zpod čínských hávů mandarínů či goblénů nebo posedávali mezi tibetskými lakovanými démony a četli detektivní romány či noviny.

To všechno se však změnilo, když šikmé světlo pozdního odpoledního slunce začarovalo pravou stranu avenue do medové nádhery, zatímco na protilehlé, stinné straně již pokryly okna pavoučí sítě večera. To byl okamžik, kdy měkké světlo dodalo obchodům klamné zdání života, zrcadlovou existenci s vypůjčeným světlem, v němž se probudily, tak jako malované hodiny nad obchodem hodináře na vteřinu denně ožijí, když nakreslený čas souhlasí se skutečným.

Dveře starožitnictví, před kterými jsem stál, se náhle otevřely. Tiše z nich vyšel hubený malý muž s orlím nosem a pepitovými kalhotami. Musel mne již nějakou dobu pozorovat. „Krásný večer, co?” oslovil mne.

Přikývl jsem. „Líbí se vám něco tady ve výloze?” Ukázal jsem na čínskou bronzovou vázu, stojící na nepravé benátské konzoli.

„Co to je?”

„Čínská bronzová váza. Laciná. Jen pojďte dál a podívejte se na ni.”

Vešel jsem za ním. Muž vyndal vázu z výlohy. „Jak je stará?”

„Moc ne.” Chvíli mě pozoroval. „Je to kopie podle staré předlohy. Dynastie Ming, odhaduji.”

„Co něco takového stojí?” Přes výlohu jsem sledoval ulici. Alexandr Silver ž Co., rozluštil jsem převrácená písmena na opačné straně skla.

„Můžete ji mít za padesát dolarů,” řekl Alexandr Silver. “S podstavcem z týkového

dřeva. Ručně řezaným.”

Nadzvedl jsem vázu. Na dotyk působila dobře. Kontury sice byly ostré, ale nepůsobily nově; neleštěný povrch neměl jadeitový lesk velkých muzejních exponátů. Zavřel jsem oči a pomalu a dlouho jsem vázu ohmatával. Nebyly v ní malachitové inkrustace.

V Bruselu jsem tohle dělával často; muzeum vlastnilo hodnotnou sbírku bronzů z

dynastie Čou, mezi nimi i podobnou bronzovou vázu jako tato. I o ní se zpočátku předpokládalo, že je to kopie z období Tchang nebo Ming. Bylo to pochopitelné.

Číňané začali kopírovat bronzy dynastií Čou a Sang již v období Chan, na přelomu letopočtu, a zahrabávali je, aby tak rychleji získaly pravou starou patinu. Sommer mi poskytl patřičné vzdělání. Zbytek jsem se naučil v Bruselu.

Silver mě pozoroval. „Jste si naprosto jistý, že je to kopie Ming?” zeptal jsem se. „Mohl bych říct ne,” odpověděl. „Ale tohle je poctivý obchod. Vidím, že tomu rozumíte.” Jednou nohou se opřel o nízkou holandskou židli. Viděl jsem, že k pepitovým kalhotám si vzal lakovky a fialové punčochy. Měl velice malá chodidla. „Koupil jsem to jako kopii z osmnáctého století,” řekl. „Tak nová myslím není, ale nebude také starší než šestnácté století. Po Kristu, samozřejmě.”

Vrátiljsem vázu na nepravou benátskou konzoli, na níž předtím stála. Byla hodně levná a rád bych ji koupil; ale nevěděl jsem, komu dalšímu ji prodat, a nemohl jsem svou trochu peněz do něčeho vložit ani na krátkou dobu. Kromě toho jsem musel mít naprostou jistotu, než bych to udělal.

„Mohu si ten kus vzít na den s sebou?” zeptal jsem se. „Můžete si ho vzít na celý život. Za padesát dolarů.” „Na zkoušku. Na jeden den.”

„Milý pane,” řekl Alexandr Silver. “Vždyť vás vůbec neznám. Naposledy jsem půjčil jedné nanejvýš důvěryhodné dámě dvě nádherné figurky z míšeňského porcelánu. Osmnácté století. Také na zkoušku.”

„No a? Zmizela navždy?”

„Vrátila se. Se dvěma rozbitými soškami. V přeplněném autobuse jí je vyrazil z ruky muž s bednou nářadí. Brečela, jako by byla ztratila dítě. Co jsme mohli dělat? Neměla peníze. Chtěla jenom navztekat přítelkyně z bridžového klubu. Museli jsme tu ztrátu odepsat.”

„Bronz se tak rychle nerozbije. Zvlášť když je to kopie.”

Silver se na mě ostře podíval. „Chci vám dokonce říct, kde jsem ji koupil. Jedno provinční muzeum ji vyřadilo. Jako kopii. Může snad být někdo poctivější?” Neodpověděl jsem. Silver zavrtěl hlavou. „Dobře,” řekl. „Jste tvrdohlavý, to se mi líbí. Udělám vám jiný návrh. Zaplaťte těch padesát dolarů. Vázu si můžete vzít s sebou a za týden mi ji zase přinést. Peníze vám vrátím, nebo si vázu necháte. Tak co vy na to?”

Rychle jsem uvažoval. Nevěděl jsem, zda můžu věřit svému úsudku. S čínskými bronzy to nebylo jednoduché. Nevěděl jsem také, zda Silver slib dodrží. Ale musel jsem něco risknout a tady se najednou nabízela možnost. Nemohl jsem v Americe začít s mytím talířů; na to bych potřeboval pracovní povolení, které jsem neměl. I kdyby mě nechytila policie, podaly by oznámení odbory.

„Domluveno,” řekl jsem a vytáhl svou tenkou peněženku.

Bruselské muzeum, kde jsem se ukrýval, mělo velice bohatou kolekci podobných bronzů. Večer, když už bylo zavřeno, mě ředitel na noc vypouštěl z mé komůrky. Nesměl jsem rozsvítit a musel jsem se vyhýbat oknům. Ale mohl jsem jít na záchod a ve tmě se procházet. Ráno, jakmile přišly uklízečky, jsem se sám musel zase zamknout. Bylo to podivně osamělé a ustrašené stínové studium umění. Na začátku jsem jen seděl za okenními závěsy a vyhlížel na ulici, tak jako jsem se z Ellis Island díval na New York. Toho jsem zanechal, jakmile se mezi civilisty a uniformami vojáků objevily uniformy SS. Abych co nejméně myslil na svou situaci, zabýval jsem se raději obrazy a uměleckými sbírkami kolem sebe. Při tom se mi velice hodilo praktikum, kterým jsem prošel před válkou, když jsem přenášel umělecké předměty pro Ludvíka Sommera. Navíc jsem v Německu vystudoval dva semestry dějin umění. Mým cílem bylo stát se novinářem. Po útěku jsem se musel této představy vzdát. Nemluvil jsem žádnou řečí dost dobře, abych v ní dokázal psát. Za němých a strašidelných nocí v prázdných chodbách muzea, kde se rozléhal sebemenší zvuk, jsem se nutil probudit v sobě co největší zájem o umění, abych zapomněl, jak na tom

jsem. Věděl jsem, že pokud budu dál pouze zírat na ulici, jsem ztracený. Musel jsem

zůstat v pohybu. Čínské bronzy mě začaly přitahovat jako první. Pokoušel jsem se studovat je za jasných měsíčných nocí. Leskly se jako jadeit a bledězelené a modré hedvábí. Patina se měnila tak jako světlo přicházející z venku. V těchto měsících jsem se naučil, že věci je třeba pozorovat dlouho, než začnou mluvit. Naučil jsem se to v zoufalství, abych přemohl strach, a dlouhou dobu nešlo o nic jiného než o umělý útěk před sebou samotným, až jsem jedné noci - osvětlené půlměsícem a blesky jarní bouřky - najednou zjistil, že jsem poprvé zcela zapomněl na svůj strach a na několik okamžiků navázal podivný kontakt s bronzovou plastikou. Nic už mě od ní nedělilo a na krátkou chvilku, kdy tento stav trval, kolem mne nebylo nic jiného než neklidná noc, tichý bronz, měsíční světlo, které ji oživovalo, a něco z její podstaty -bytost, která dýchala a byla rovněž tichá a žila a naslouchala a zapomněla, že je Já. Od té doby se mi dařilo stále častěji unikat sám sobě a vypínat své Já. O několik týdnů později mi ředitel přinesl baterku. V noci jsem ji pak směl používat ve svém úkrytu. Poznal, že mi může důvěřovat a že baterku budu používat jen ve své komůrce, ne ve výstavních prostorách muzea. Jako by mi vrátil dar zraku. A četby. Dovolil mi odnést si knihy z knihovny k sobě a v noci je studovat. Ráno si je vždy zase vyzvedl. Když si všiml mého zájmu o bronzové plastiky, dovolil mi také vzít si občas nějakou do mé místnůstky a ráno, když mi přinesl chleba s máslem, abych měl přes den co jíst, jsem mu ji zase vrátil. Kromě něho o mně věděla ještě jeho dcera Sibyla. Musel jí o mně říct, když jednou onemocněla nemohl přijít. Ona pak za něj vyzvedávala poštu a nosila mi namazané krajíce v pergamenovém papíru, schované na prsou. Někdy byly ještě teplé od její kůže a papír jemně voněl karafiáty. Velice jsem Sibylu miloval, ale téměř netělesnou láskou, o níž nevěděla. Miloval jsem v ní i věci, které už jsem neměl

- svobodu, bezstarostnost, naději a sladký nepokoj mládí, který já už ztratil. Neuměl jsem si také představit, jak bychom tehdy spolu mohli žít. Příliš se pro mě podobala symbolu - teplému, blízkému, nedosažitelnému symbolu toho všeho, co mě dávno opustilo. Moje mládí se zhroutilo v otcově smrtelném křiku. Křičel celý den a já věděl, kdo ho dal zavraždit.

„Ty těmhle věcem trochu rozumíš?” zeptal se Mojkov. „Padesát dolarů je spousta peněz.”

„Moc ne, ale přinejmenším trochu. Ostatně nic jiného mi nezbývá.

Musím nějak začít.

„Kde ses to naučil?”

„V Paříži a v jednom bruselském muzeu.”

„Byl jsi tam zaměstnán?” zeptal se Mojkov překvapeně. „Schovával jsem se tam.” „Před Němci?”

„Před Němci, kteří obsadili Brusel.

„Co jsi tam ještě dělal?”

„Učil se francouzsky,” řekl jsem. „Měl jsem s sebou gramatiku. Jako tady. V létě nebyla ještě úplná tma, když muzeum zavřeli. Později jsem měl baterku.”

Mojkov přikývl. „Muzeum nikdo nehlídal?” „Před kým? Před Němci? Ti by si vzali, co by chtěli.”

Mojkov se zasmál. „Zvláštní, jak člověk získává vzdělání. Já jsem s sebou náhodou měl na útěku do Finska kapesní šachy. Když jsem se schovával, nepřetržitě jsem hrál, abych se odreagoval. Tak se ze mě stal docela dobrý šachista. V Německu jsem z toho později žil. Vyučoval jsem šachy. Nikdy dřív by mě něco takového nenapadlo. Ty jsi byl vždycky obchodníkem s uměním?”

„Asi jako ty šachista.”

„To jsem si myslil.”

Nemohl jsem mu říct nic o Sommerovi a o svém falešném pasu. V pase ovšem bylo uvedeno v kolonce povolání „starožitník” a jeden inspektor na Ellis Island si také prověřoval mé znalosti. Ve zkoušce jsem obstál, protože jsem se zřejmě u Sommera a v Bruselu naučil dost. Rozhodující ovšem byly moje znalosti čínských bronzů. Inspektor o nich kupodivu něco věděl. Věřící křesťané by něco takového nazvali milosrdným zásahem Prozřetelnosti.

Zvenku jsem zaslechl charakteristický Lachmannův krok. Mojkov telefonoval. Lachmann dokulhal k plyšovým křeslům. Okamžitě spatřil bronz. „Koupil jsi to?” zeptal se.

„Tak napůl.”

,,Chyba,” poučoval mě. „Jsi začátečník. Měl bys začít obchodovat s malými předměty. S levnými věcmi, které potřebuje každý. Punčochy, mýdlo, kravaty -”

„Růžence, svaté obrázky,” doplnil jsem. „Jako se živíš ty coby Žid.”

Odbyl mě. „To je něco jiného. K tomu patří nadání. Ty ho nemáš, ty máš jen nouzi. Ale co ti budu vyprávět?” Podíval se na mě plovoucíma očima. „Nic to nepomohlo, Ludvíku. Vzala si věci a tvrdila, že večer se s těmi relikvie-mi za mě pomodlí. Co já z toho mám? Přitom má ta osoba zadek jako královna. Všechno nanic. Ted’ by chtěla vodu z Jordánu. Z Jordánu! Kde ji asi mám vzít? Je to blázen. Víš, kde se sežene voda z Jordánu?”

„Z vodovodu.”

„Cože?”

„Stará láhev, trochu prachu a zapečetěný korek. V Bordeaux bylo pár takových malých gaunerů, kteří takhle prodávali lourdskou vodu. Láhev za pět franků. Přesně

tak. Z vodovodu. Četl jsem to tenkrát v novinách. Ani je nepotrestali. Všichni se jen smáli.”

Lachmann se pohroužil do svých myšlenek. „Copak to není svatokrádež?”

„Nemyslím. Jen obyčejný podfuk.”

Lachmann se škrábal na hrbolaté lebce. „Je to zvláštní. Od té doby, co prodávám medailony a růžence, získal jsem zcela jiný vztah k Bohu. Stalo se ze mě něco jako schizofrenní židovský katolík. Není to tedy svatokrádež? Rouhání Bohu? Co myslíš?” Zavrtěl jsem hlavou. „Myslím, že Bůh má mnohem víc humoru, než si myslíme. A mnohem méně soucitu.”

Lachmann vstal. Byl již přesvědčen. ,Vždyť tu vodu ne-budu prodávat. Není to tedy žádný sprostý obchod. Já ji jen daruji. To je určitě dovoleno.” Náhle odhalil ve

zmučeném úšklebku flekaté zuby. ,Vždyť je to pro lásku. A Bůh je přece láska.

Dobře. Bude to můj poslední pokus. Jaká láhev by se hodila, co myslíš?”

„Ne od Mojkovovy vodky. Tu určitě zná.”

„Samozřejmě že ne. Nějaká jednoduchá, anonymní flaštička. Taková, jakou námořníci házejí do moře. Lahvová pošta. Zapečetěné. To je ono. Poprosím Mojkova o pečetní vosk. On ho taky určitě potřebuje na svou vodku. Možná že má i nějakou starou minci s cyrilicí, kterou bych mohl použít jako pečetidlo. Potom to bude vypadat jako láhev z kláštera na Jordánu. Myslíš, že ji to obměkčí?”

„Ne. Myslím, že by sis jí pár týdnů vůbec neměl všímat, to by pomohlo spíš.” Lachmann se otočil. Z jeho obličeje najednou vyzařovalo zoufalství. Bledé modré oči

vystupovaly jako oči mrtvé tresky. „Cekat? Jak bych mohl?!” zvolal. „Je to přece boj s časem. Je mi už hodně přes padesát. Ještě pár let a budu impotentní. Co potom?

Jenom sžíravé potřeba, lítost a žádné uspokojení. Peklo! Copak to nechápeš? Co jsem zatím měl ze života? Strach, bídu a útěk. A mám přece jen to jedno.” Vyndal kapesník. „Přitom i to už je ze tří čtvrtin pryč,” zašeptal.

„Nebreč,” řekl jsem rychle. „Tok ničemu není. To ses opravdu už mohl naučit.” „Nebrečím,” odpověděl zlostně. „Chci si jen kýchnout. Emoce u mě prochází nosem. Ne očima. Kdybych uměl brečet, měl bych větší úspěch. Ale kdo by chtěl Romea, který troubí nosem jako tuba, když je zdrcený? Chybí mi potom prostě vzduch.” Několikrát po sobě zatroubil. Potom odkulhal k Mojkovovi do recepce.

Vzal jsem vázu a odnesl si ji do pokoje. Postavil jsem ji na parapet a pozoroval ji v ubývajícím světle. Byla to přibližně stejná hodina jako v létě v Bruselu, když zavřeli muzeum a já směl opustit svůj úkryt.

Pomalu jsem otáčel vázu na všechny strany. Přečetl jsem skoro celou, nepříliš obsáhlou literaturu o této oblasti a viděl mnoho zobrazení. Věděl jsem, že kopie se rozeznají podle malých chyb v ornamentu, podle drobounkých dekorací na plastice ve

stylu Cou, které se ovšem začaly objevovat až v epoše Chan nebo dokonce v dynastii Ming či Tchang a znamenaly, že bronz pochází z mnohem pozdější doby. Nedokázal jsem najít žádnou takovou chybu. Vypadalo to, že kus pochází ze střední doby Cou, tedy asi z pátého až šestého století před Kristem.

Lehl jsem si na postel a postavil bronz na stůl vedle sebe. Ze dvora se přes chřestění kbelíků se smetím ozýval plechový křik kuchyňských pomocníků a měkký hrdelní bas černochy vynášejícího odpadky.

Přemohl mne spánek. Když jsem se probudil, byla noc. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, kde ležím. Potom mi padl do oka bronz a mně se zdálo, asi jen na vteřinu, že jsem opět ve své komůrce v muzeu. Posadil jsem se a rychle dýchal, aniž jsem se pohnul. Také jsem už vágně věděl, o čem byl můj sen. Ale nechtěl jsem si vzpomenout. Vstal jsem a odešel k dokořán otevřenému oknu. Za oknem se rozkládal dvůr a na něm se v temnotě krčily odpadkové koše. Jsem volný, pronesl jsem do tmy a pár-krát si to potichu a vemlouvavě zopakoval — jako tak často dříve na útěku. Cítil jsem, že se uklidňuje, a opět mi před očima vytanul bronz, jenž uloupil poslední odlesk načervenalého nočního světla města. Nejednou se mi zdálo, že ožil. Patina nepůsobilo jako mrtvá a nalepená ani uměle vytvořená kyselinami na zdrsnělém prachu; vyrostla sama, pomalu, během staletí, vyšla z vody, kde ležela, z minerálů země, které s ní splynuly, a pravděpodobně — podle pásu jasné modře u dna — ze sloučenin fosforu, které svědčily o blízkosti mrtvého těla před více než tisíci lety. Patina měla onen slabý lesk, který u neleštěných kusů z dynastie Čou v muzeu způsobovaly jejich poréznost. Ta světlo nepohltila jako u uměle opracovaných předmětů, ale začala se podobat hedvábí, ne hladkému, ale spíše hrubému surovému hedvábí. Na dotek nebyla chladná.

Opět jsem se posadil na postel a položil vázu před sebe. Zíral jsem do neznáma a věděl, že všechny tyto úvahy jsou jen pokusem o otupení vzpomínek. Nechtěl jsem myslet na poslední ráno v Bruselu, když Sibyla rozrazila dveře mé komůrky, vpadla dovnitř a zašeptala, že jejího otce odvedli k výslechu, že musím utéct, rychle - kdoví, zda ho nebudou mučit a on se potom nezhroutí a neprozradí mě. Vytlačila mě ze dveří, zavolala mě zpátky a strčila mi do kapsy hrst peněz. „Odejdi jako návštěvník. Pomalu, neutíkej,” zašeptala. „Bůh tě ochraňuj,” řekla, místo aby mě proklela, že jsem jejího otce a pravděpodobně i ji přivedl do neštěstí. „Jdi! Bůh tě ochraňuj.” A na mou chvatnou otázku, kdo ho zradil, jen zašeptala: „To je přece jedno. Jdi už, než začnou prohledávat muzeum,” a rychle mě políbila, vystrčila ven a zašeptala za mnou: „Dám ted’ do pořádku pokoj. Uprchni. Nepiš. Nikdy. Budou všechno kontrolovat. Bůh tě ochraňuj.”

Pomalu, aby to nebylo nápadné, jsem scházel ze schodů. Viděl jsem jen málo lidí. Nikdo se o mě nestaral. Přešel jsem ulici. Ohlédl jsem se. Zdálo se mi, že za jedním oknem vidím bílou skvrnu obličeje.

Vstal jsem a opět přistoupil k oknu. Okna na protilehlé straně hotelu potemněla. Jen jediné ještě svítilo. Závěsy nebyly zatažené. Muž v krátkých spodkách stál před zlatým zrcadlem a pudroval si obličej. Potom si stáhl spodky a okamžik tam stál nahý. Prsa měl tetovaná, ale neochlupená. Natáhl si černé hedvábné krajkové kalhotky a černou podprsenku a tu začal láskyplně leštit toaletním papírem. Díval jsem se bezmyšlenkovitě a vůbec si neuvědomoval, co se tam odehrává. Potom jsem se vrátil do pokoje a rozsvítil. Když jsem zatahoval závěs, všiml jsem si, že i muž naproti udělal totéž. Na rozdíl od jiných hotelových oken mělo to jeho závěs z červeného hedvábí. Ostatní závěsy byly bavlněné, kávově hnědé.

Sešel jsem dolů a hledal Mojkova. Nemohl jsem ho nalézt. Asi šel ven, napadlo mě. Sedl jsem si do plyšového salonu, abych na něho počkal. Po chvilce se mi zdálo, že slyším pláč. Nebyl hlasitý a zpočátku jsem si ho nevšímal, ale drásal mi nervy. Nakonec jsem šel dozadu a tam jsem spatřil Marii Fiolu, schoulenou na pohovce vedle stojanu s pokojovými květinami.

Chtěl jsem se otočit a odejít - to poslední, co jsem ted’ potřeboval, byla tahle agresivní

osoba. Ale už si mě všimla. Plakala široce otevřenýma očima, jimž zřejmě ani přes

slzy nic neuniklo. „Mohu vám nějak pomoct?” zeptal

jsem se. Zavrtěla hlavou a podívala se na mě jako kočka, než vyprskne.

„Světobol?” zeptal jsem se.

„Ano,” řekla. „Světobol.”

Hm, pomyslel jsem si. Tohle patřilo do jiného, romantického století. Ne do tohoto krvavého věku masových vražd, mučení a totální války. Možná se trápila kvůli lásce. „Hledáte asi Mojkova,” řekl jsem. Přikývla. „Kde je?”

„Nemám ponětí. Také jsem ho už hledal. Snad někde roznáší svou vodku.” „Samozřejmě. Když ho člověk potřebuje, není tu.” „Těžké opominutí,” řekl jsem. „Bohužel v tomhle světě velmi časté. Chcete si s ním dát vodku?”

„Chtěla jsem s ním mluvit. Rozumí všemu. A co ta vodka? Kde se tu najde vodka?” „Snad je láhev v recepci.”

Maria Fiola zavrtěla hlavou. „Skříň je zavřená. Už jsem to zkoušela.”

„Měl ji nechat otevřenou. Jako Rus měl rozpoznat hodinu zoufalství. Ale potom by se jeho zástupce, Ir Felix O’Brien, už dávno opil a zpřeházel všechny klíče.”

Dívka se napřímila. Překvapeně jsem se na ni podíval. Kolem hlavy měla uvázaný volný, neforemný hedvábný turban, z něhož vyčnívaly kovové natáčky jako hlavně revolveru.

„Copak je?” zeptala se podrážděně. „Vypadám jako monstrum?”

„To ne - ale nebezpečně militantně.”

Sáhla na turban a jedním pohybem ho rozvázala. Její vlasy byly posázeny natáčkami z drátů a kovu jako malými německými ručními granáty. „Myslíte tohle?” zeptala se. „Můj účes? Budou mě pak fotografovat, proto mám natočené vlasy.”

„Vypadáte, jako byste chtěla z těch všech trubek střílet,” poznamenal jsem.

Náhle se zasmála. „Přála bych si, abych to uměla.” „Mám ještě láhev vodky na pokoji,” řekl jsem. „Mohu pro ni dojít. Skleniček je tady dost.”

„Rozumná myšlenka. Proč vás to nenapadlo hned?”

Láhev byla ještě z poloviny plná. Mojkov mi ji přenechal za režijní cenu. Neměl jsem ve zvyku pít sám. Věděl jsem, že to by ještě prohloubilo můj pocit bezútěšnosti. Nesliboval jsem si nic mimořádného ani od dívky s pistolemi ve vlasech. Ale ještě méně jsem očekával od svého pokoje. Prošel jsem kolem vázy, vzal ji a postavil do skříně.

Než jsem se vrátil, stala se z Marie Fioly jiná osoba. Slzy uschly, obličej měla napudrovaný a jasný, z vlasů se ztratily kovové natáčky. Oproti mé původní představě nesplývaly v nesčetných loknách, ale byly hladké a jen na šíji tvořily vinu. Nebyly ani barvené, jak jsem si zpočátku myslel, a svou strukturou nepřipomínaly slámu. Byly hnědé, s mahagonovým leskem.

„Jak to, že pijete vodku?” zeptala se. „Ve vaší zemi se přece nepije.”

„Já vím. V Německu se pije pivo a pálenka. Ale já jsem na svou zem zapomněla. Nepiju ani pivo, ani kořalku. Nejsem ani žádný velký piják vodky. Ale proč ji pijete vy? V Itálii přece také nepatří k národním nápojům.”

„Mám ruskou matku. A vodka je jediný alkohol, který z člověka netáhne.”

„Taky důvod,” uznal jsem.

„Pro ženu je to důležité. A co jinak pijete vy?”

Hodně pitomá debata, pomyslel jsem si. „Co právě je,” odpověděl jsem. „Ve Francii jsem pil víno, když jsem nějaké měl.”

„Francie!” vydechla dívka. „Co z ní Němci udělali!”

„Já jsem při tom nebyl. V té době jsem seděl ve francouzském internačním táboře.” „Přirozeně. Jako nepřítel.”

„Jako uprchlík před Němci.” Zasmál jsem se. „Jak se zdá, zapomínáte, že Itálie a Německo jsou spojenci. Společně napadli Francii.”

„To udělal Mussolini. Nenávidím ho.”

„Já také,” řekl jsem.

„A nenávidím Hitlera.”

„Já také,” zopakoval jsem. „Čili jsme skoro něco jako negativní spojenci.”

Dívka se na mě pochybovačně podívala. „Taky způsob, jak se na to dívat,” řekla potom.

„Někdy ten jediný. Až donedávna by k nám patřil i Mojkov. Němci okupovali vesnici, v níž se narodil, a prohlásili obyvatele za Germány. Dlouho to tak nezůstalo. Rusové dobyli vesnici zpátky, a on se stal opět Rusem. Nepřítelem, podle vaší terminologie.” Maria Fiola se zasmála. „Divné, jak se na to díváte. Co jsme však opravdu?”

„Lidi,” řekl jsem. „Ale na to většina z nás dávno zapomněla. Lidi, kteří musí umřít. I na to jsme většinou dávno zapomněli. Na nic nevěříme méně než na vlastní smrt. Ještě vodku?”

” Ne, děkuji,” Vstala a podala mi ruku. „Musím už jít. Pracovat,” řekla.

Díval jsem se za ní, jak odchází. Když šla, nebylo ji slyšet. Necupitala, spíše proklouzávala mezi ohavnými kusy nábytku, jako by se jich ani nedotkla.

Pravděpodobně to patří k povolání manekýny, napadlo mě. Sátek ted’ měla pevně obtočený kolem hlavy a působila najednou útle a ohebně, ale v žádném případě křehce. Daleko spíš to byla jakási tvrdá, téměř nebezpečná elegance.

Odnesl jsem láhev zpátky a vyšel na ulici. Druhý vrátný Felix O’Brien stál venku a pivo z něj táhlo jako z putyky. „Jak jde život, Felixi?” zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. ,Clověk vstane, žere, maká a jde spát. Jak jinak by to mělo být? Pořád to samé. Někdy se skutečně dá sotva pochopit, proč v tom pořád pokračuje.”

„To je fakt,” souhlasil jsem, „ale pokračuje.”

„Jessie!” zvolal jsem. „Má milá! Moje dobrodějko! Jak rád tě zase vidím!”

Kulatý obličej, červené tváře, černé oči ani šedivé rozčepýřené vlasy se nezměnily. Jessie Steinová stála ve dveřích malého newyorského bytečku, tak jako kdysi stávala ve dveřích svého velkého berlínského bytu a později na útěku i v mnoha dalších

dveřích ve Francii, Belgii a Spanělsku — vždy usměvavá a ochotná pomoci, jako by

neměla sebemenší starosti. Žádné vlastní také opravdu neměla. Její já bylo uhněteno z pomáhání druhým.

„Bože můj, Ludvíku,” vydechla. „Kdy jsme se naposledy viděli?”

Takhle zněla typická emigrantská otázka. Už jsem nevěděl. „Samozřejmě před válkou, Jessie,” odpověděl jsem. „Ve šťastných dobách, kdy jsme měli v patách pouze francouzskou policii. Ale kde? Někde na Via Dolorosa? V Lille?”

Jessie zavrtěla hlavou. „Nebylo to v roce i939 v Paříži? Krátce před válkou?”

„Ano, jistě, Jessie. V hotelu. International, ted’ si vzpomínám. Tehdy jsi pro mě a pro Ravika pekla v jeho pokoji bramborovou placku. Dokonce sis k tomu přinesla brusinky. Byly to poslední brusinky v mém životě. Pak už jsem je nikdy nejedl.”

„Opravdová tragédie,” řekl Robert Hirsch. „V Americe také nejsou. Jen náhražka — loganberries, kříženec maliny s ostružinou. Ale to samozřejmě není totéž. Snad se kvůli nim nechceš vrátit do Evropy jako herec Egon Furst.”

„Co je s Furstem?”

„Nemohl v New Yorku sehnat salát polníček. Vystěhoval se, ale tohle ho přivádělo k zoufalství. Vrátil se do Německa. Tedy do Vídně.”

„To není pravda, Roberte,” odporovala mu Jessie. „Stýskalo se mu po domově. A nemohl tady pracovat. Neuměl jazyk. A nikdo ho neznal. V Německu ho znal každý.”

„Nebyl Žid,” řekl Hirsch. „Jenom Židům se stýská po Německu. Neuvěřitelný paradox, ale pravdivý.”

„Myslí tím mě,” vysvětlovala Jessie se smíchem. „Po-řád je ještě nabroušený. Ale já mám dnes narozeniny a nic si z toho nedělám. Pojďte dál. Dáme si jablečný závin a čerstvé kafíčko. Úplně jako doma. Ne tu ohřátou věc, které Američani říkají káva.”

Jessie, ochranitelka všech emigrantů. Již před rokem i922, v Berlíně, byla adoptivní matkou herců, umělců, spisovatelů a intelektuálův nouzi. Naivní entuziasmus, který nemohla zkalit žádná kritika, ji udržoval v neustálém nadšení. To se však neprojevovalo jen v salonu, kde ji obklopovali režiséři a producenti, ale Jessie pomáhala stmelovat i rozvrácená manželství, byla důvěrnicí zoufalých, půjčovala

menší sumy, pomáhala zamilovaným, obstarávala nakladatele a tvrdošíjností hodně dosáhla, protože nakladatelé, producenti a divadelní ředitelé ji sice pokládali za obtížnou osobu, ale její nezištnosti a dobrotivosti často nedokázali odolat. Tak žila jako matka umělců stonásobný život účastí na životech druhých, ale vlastní neměla žádný. Vedle ní se po určitou dobu objevoval jistý nenápadný pan Tobiáš Stein, který se v Berlíně staral, aby hosté měli vždy dost jídla a pití, a jinak se skromně držel v pozadí. Zemřel — také bez sebemenšího rozruchu — na zápal plic na útěku v jednom z měst na Via Dolorosa.

Jessie se na útěku chovala, jako by sama trestala někoho druhého. Ztráta domu a majetku se jí nedotkla. I nadále pečovala o uprchlé a vyhoštěné umělce, které cestou potkávala. Její schopnost šířit kolem sebe atmosféru měšťácké útulnosti byla obdivuhodná. Stejně jako její neotřesitelně dobrá nálada. Cím víc ji lidé potřebovali, tím více zářila. Ze špinavého hotelového pokoje dokázala s několika polštáři a lihovým vařičem vyčarovat něco jako trochu pochrournanou. vlast. Vařila, smažila a prala pro nepraktické a téměř bezmocné umělce na útěku bez cíle, a když se po smrti pana Tobiáše Steina ukázalo, že skromný zesnulý se zabezpečil pro budoucnost a zanechal v Paříži u newyorské Guaranty Trust Co. určitý obnos, spotřebovala ho Jessie celý pro své chráněnce - až na malý zbytek a peníze na lodní lístek do New Yorku na Queen Mary. Nestarala se příliš o politiku a nevěděla, že lod’ je již měsíce vyprodaná, a nebyla tedy překvapená, že přesto lístek dostala. Když stála u přepážky, přihodilo se něco neuvěřitelného. Někdo jeden lístek vrátil. Jeho majitel dostal infarkt. Protože Jessie byla právě na řadě, prodali jí lístek, za který by ostatní dali jmění.

Jessie tehdy ani nechtěla v Americe zůstat. Chtěla tam jen vyzvednout další peníze, které pro ni její starostlivý muž zanechal u Guaranty Trust v New Yorku, a pak se zase vrátit. Když byla dva dny na moři, vypukla válka, a tak Jessie zůstala v New Yorku. Hirsch mi to všechno vyprávěl.

Jessiin obývací pokoj nebyl velký, ale zařízený zcela v jejím stylu. Všude polštáře, spousta židli, lenoška a na zdech množství fotografií, téměř všechny s mnohomluvným věnováním. Některé z nich měly černý rámeček.

Jessiin seznam mrtvých,” řekla drobná žena, sedící pod nimi. „To je Hasenclever.” Ukázala na jednu fotografii s černým rámečkem.

Vzpomněl jsem si na Hasenclevera. Francouzi ho zavřeli do internačního tábora - stejně jako všechny emigranty, které pochytali v roce i939. Když německá vojska postoupila do vzdálenosti jen několika kilometrů od tábora, vzal si Hasenclever v noci život. Nechtěl, aby ho dostali a umučili k smrti v německém koncentráku. Německá vojska však proti všem předpokladům nedorazila. V posledním okamžiku přišel rozkaz změnit směr a tábor zůstal mimo kontrolu gestapa. Ale Hasenclever byl mrtev.

Viděl jsem, že i Hirsch vedle mě upřeně hledí na jeho obrázek „Nevěděl jsem, kde byl,” řekl. „Chtěl jsem ho zachránit. Ale všude tou dobou vládl takový zmatek, že bylo těžké někoho najít - těžší než ho dostat ven. Ten příšerný francouzský šlendrián

a ta zatracená byrokracie. To všechno nebylo míněno nijak zle, ale koho to postihlo, byl ztracen.”

Opodál seznamu mrtvých jsem si všiml fotografie Egona Fursta. Měla černou stuhu,

ale rámeček ne. „Co znamená tohle?” zeptal jsem se drobné ženy. „Že byl zavražděn v Německu?”

Zavrtěla hlavou. „To by m^l černý rámeček. Jessie pro něj truchlí. Proto má jen černou mašli, a proto také visí stranou. Opravdu mrtví jsou tam, kde Hasenclever. Je jich už hodně.”

Jessie měla zřejmě ve svých vzpomínkách pořádek. I smrt může mít měšťanský řád, pomyslel jsem si a zahleděl se na pestré polštáře na lenošce pod fotografiemi. Někteří herci byli v kostýmu role, kterou kdysi úspěšně ztvárnili v Německu nebo ve Vídni. Jessie si musela fotografie přivézt s sebou. Ve vyrudlém sametu, se šupinatým brněním, s mečem a korunami na hlavách se zde šťastně a hrdinsky usmívali z

černých rámečků.

Na druhé straně pokoje visely obrázky Jessiiných přátel, kteří ještě žili. Také většinou zpěváci a herci. Jessie měla zálibu ve slavných osobnostech. I pár lékařů a spisovatelů se k nim připletlo. Nevěděl jsem, co působí strašidelněji -zda sbírka mrtvých na jedné straně, či živí proti nim, kteří smrt ještě neznali, ale v kostýmech Wagnerových hrdinů s rohy na hlavě, v převleku Dona Juana nebo Viléma Tella, obklopeni vyčichlým odérem dávných triumfů, na ni ještě jistým způsobem čekali, ted’ mnohem skromnější a již dávno příliš staří na role na fotografiích.

„Princ Bedřich Homburský,” řekl shrbený mužíček za mnou. „To jsem byl kdysi já. A teď?”

Ohlédl jsem se. Potom jsem se opět podíval na fotografii.

„Jste to vy?”

„Byl jsem to já,” zatrpkle odpověděl obstarožně vypadající muž. „Před patnácti lety. V Mnichově. Na Komorních hrách. Noviny o mně psaly jako o ,Princi Bedřichu Homburském posledního desetiletí’. Předpovídaly mi skvělou budoucnost. Pch! Budoucnost!” Vysekl prudkou poklonu: „Gregor Haas: komorní herec ve výslužbě.”

Zamumlal jsem své jméno. Haas stále hleděl na fotografii, kde se sobě už nepodobal. „Princ Bedřich Homburský. Jsem ještě k poznání? Přirozeně že ne. Tehdy jsem neměl vrásky, ale zato všechny vlasy. Musel jsem pouze dávat pozor, abych nepřibral. Měl jsem slabost pro moučníky. Jablečný závin se šlehačkou. Dnes -” Mužíček si rozepnul sako. Bylo mu velké a skrývalo vyhublé, konkávní břicho. „Kdyby tak Jessie tyhle staré fotografie spálila! Ale ona na nich lpí, jako bychom byli její synové. “Jessiin Club’ se to zde jmenuje. Víte to?”

Přikývl jsem. Tak se říkalo Jessiiným chráněncům již ve Francii.

„Patříte také k němu?” zeptal se Haas.

„Někdy ano. A kdo ne?”

„Opatřila mi tady zaměstnání. Jsem německý překladatel u firmy, která má hojnou

korespondenci se Švýcarskem.” Haas se ustaraně rozhlédl. „Nevím, jak dlouho to ještě vydrží. Tyhle švýcarské firmy mají stále víc vlastních anglických korespondentů.

Brzy bude moje práce zbytečná.” Podíval se na mě odzdola nahoru. „Když se člověk zbaví jednoho strachu, vynoří se jiný. Máte to taky tak?”

„Tak přibližně. Ale člověk si zvykne.”

„Zvykne, nebo nezvykne,” odpověděl Haas příkře. „Potom se jednou v noci oběsí.”

Na chvíli se ho zmocnil neklid a potom se opět uklonil. „Na shledanou,” řekl. Teprve ted’ jsem si uvědomil, že jsme mluvili německy. Většina lidí kolem mne hovořila německy. Vzpomněl jsem si, že Jessie na to kladla důraz již ve Francii. Připadalo jí nejen směšné, ale téměř jako zrada, když se emigranti bavili jiným jazykem. Patřila jednoznačně ke škole uprchlíků dívajících se na nacisty jako na lidi z Marsu, kteří se zmocnili bezbranné otčiny -na rozdíl od jiné školy, jež tvrdila, že v každém Němci se skrývá kus nacisty. Existovala ještě třetí škola. Zacházela opět o něco dála prohlašovala, že v každém člověku se skrývá kus nacisty, i když se tato skutečnost často nazývá jiným jménem. Tato škola měla dvě větve - filozofickou a militantní. K té druhé patřil Robert Hirsch.

„Vyprávěl ti Gregor Haas svůj příběh?” zeptal se.

„Ano. Byl nešťastný, že Jessie pověsila na stěnu jeho fotografie. Raději by chtěl na všechno zapomenout.”

Hirsch se zasmál. „Gregor má vlastní malý pokoj vytapetovaný fotografiemi z krátké doby své slávy. Radši by umřel, než by zapomněl na svoje neštěstí. Je to pravý herec. Jenomže ted’ už nehraje ,Prince Bedřicha Homburského’, ale ubohého Joba bez jeviště.”

„A jak to bylo s Egonem Furstem?” zeptal jsem se. „Proč se doopravdy vrátil?”

„Nedokázal se naučit anglicky. A nemohl prostě pochopit, že ho tady nikdo nezná. To je případ mnoha herců. Furst byl v Německu velmi slavný. Nechápal, že musí stále znovu hláskovat své jméno - a to všude, počínaje imigrantským úřadem - a že tu o něm nikdo neví. Skoro ho to zlomilo. Co je pro jednoho neškodná náhoda, je pro druhého tragédie. Když potom jedna filmová společnost dokonce požadovala, aby dělal zkušební snímky jako nějaký začátečník, byl konec. Nepřál si nic jiného než se vrátit. Pravděpodobně ještě žije. Jinak by o něm Jessie věděla. Jestli v Německu zase hraje, to nevím.”

Jessie vplula do pokoje. „Káva je hotová,” oznamovala. „Štrúdl také. Pojďte ke stolu, děti.”

Objal jsem ji kolem ramen a políbil ji. „Zase jednou jsi mi zachránila život, Jessie. Zmobilizovala jsi pro mě Tannenbauma.”

„Řečičky,” odpověděla a vymanila se z mého objetí. „Tak rychle se neumírá. Ty určitě ne.”

„Uchránila jsi mě toho, abych musel plout jako námořník na jednom z moderních Bludných Holanďanů. Od přístavu k přístavu, aniž bych směl zakotvit.”

„To se opravdu děje?” zeptala se.

„Ano,” odpověděl jsem. „Lodi plné emigrantů, většinou Židů. A také dětí.”

Jessiin kulatý obličej potemněl. „Proč nás nenechají na pokoji?” zamumlala. „Je nás přece tak málo.”

” Právě proto,” vysvětloval Hirsch. „Není nebezpečné nás zmasakrovat. A není nebezpečné nám nepomáhat. Jsme nejtrpělivější oběti, které existují.”

Jessie se otočila. „Roberte,” řekla, „mám dnes narozeniny. A jsem stará žena. Dopřejme si na mou oslavu odpoledne sebeklamů. Ten závin je moje vlastní výroba. Kafe taky. Jsou tu i sestry Dahlovy, Erika a Beatrice. Pomáhaly mi a ted’ nás budou obsluhovat. Udělej mi tu laskavost, naplň si břicho a nech sýčkování. Kdyby ses tak, ty politický mezku, dokázal jednou zamilovat.”

Díval jsem se na drobnou ženu, která předtím seděla pod seznamem mrtvých a ted’ přicházela s konvicí kávy. Za ní se objevila druhá, navlas stejná. Ani jejich oblečení se nelišilo sebemenším detailem. „Dvojčata,” oznámila nám Jessie hrdě, jako by byla jejich majitelkou. „Pravá. A hezká. Jednou z nich budou velké filmové hvězdy.”

Dívky tančily kolem nás. Měly dlouhé nohy, tmavé oči a odbarvené vlasy. „Nedají se rozlišit,” řekl někdo vedle mě. „Přitom jedna z nich je údajně velká kurva a ta druhá ryzí puritánka.”

„Mají přece různá křestní jména,” řekl jsem.

„No právě, to je ono,” vysvětloval mi muž vedle mne. „Ty potvory si se svými jmény hrají. Jedna předstírá, že je ta druhá. Mají z toho zábavu. Ale je to ďábelská hra pro někoho, kdo se zamiloval.”

Se zájmem jsem vzhlédl. Tohle byla nová nuance. Být zamilovaný do dvojčat. „Jste zamilovaný do jedné, nebo do obou?”

„Jmenuji se Leo Bach,” představil se muž. „Upřímně řečeno do té kurvy,” vysvětlil mi. jenom,ž nevím, která z nich to je.”

„To se přece dá snadno zjistit.”

„To jsem si myslel taky. Právě dnes, když mají plné ruce kávy a koláče. Nenápadně jsem jednu štípl do zadku. Vylila mi za to kávu na můj modrý oblek. Potom jsem to zkusil’s druhou. Taky mě polila kafem. Ted’ nevím, spletl jsem se a štípl dvakrát tutéž, nebo ne? Tahle dvojčata jsou tak rychlá. Vletí do pokoje jako blesk a hned jsou zase pryč. Co myslíte? Zaráží mě dvakrát stejný výsledek: oblek politý kávou. Podle toho to přece spíš vypadá, že to byla pokaždé ta stejná, ne?”

„Nemohl byste to zkusit ještě jednou? Tak, abyste při tom ani jednu z nich nespustil z očí?”

Leo Bach zavrtěl hlavou. „Oblek je už vlhký. A já mám jen ten jeden.”

„Myslím, 4e na modrých oblecích po kávě nezůstanou skvrny”

„Není to kvůli flekům. Ale nosím v náprsní kapse saka peníze. Po třetí nešťastně namířené dávce kávy by byly mokré. Možná by se pak setřel potisk a přestaly by platit. To si nemohu dovolit.”

Jedno z dvojčat přineslo kávu a závin. Leo Bach bezděčně ucukl. Potom dychtivě sáhl po moučníku. Druhé dvojče mi podalo šálek kávy. Konvici objímalo paží. Bach přestal jíst a pozoroval děvče, dokud neodešlo. „Tyhle komediantky,” procedil mezi zuby. „Neviňátka. Ani podle hlasu se nedají rozeznat.”

„Smutný osud,” politoval jsem ho. „Ale možná že ani jedna z nich nemá ráda, když jí mužský sahá na zadek. V jistých kruzích je to považováno za primitivní pokus o sblížení.”

Leo Bach tuhle myšlenku zavrhl. „Ale prosím vás. My přece nejsme žádné jisté kruhy. Jsme jenom emigranti. Nešťastní lidé.”

Vrátil jsem se s Hirschem do obchodu. Za jeho zdmi kolem nás rejdila počínající velkoměstská noc - změť zvuků, světel a lidí. Zůstali jsme potmě. Do místnosti dopadalo zvenčí dost světla. Neviditelné okenní sklo před námi nás chránilo před hlukem. Seděli jsme v jeskyni a reflexy z ulice se dvojitě odrážely ve velkých, vyboulených, tichých očích televizorů. Žádný z nich nebyl zapnutý, ale jejich husté šiky nás obklopovaly a my jako bychom se ocitli v mlčícím světě budoucnosti robotů. Pot, utrpení, agresivita a úzkost doprovázející dění venku jako by zde již ustoupily perfektnímu řešení bez jakýchkoli citů.

„Zvláštní, jak se to všechno tady v Americe změnilo. Nemyslíš?”

Zavrtěl jsem hlavou. Hirsch vstal a přinesl láhev pernodu a dvě skleničky. Potom vyndal z mrazničky tácek s kostkami ledu. Světlo lednice na okamžik ostře ozářilo jeho úzký obličej se světle rusou kšticí. Stále ještě působil jako trochu ošuntělý básník a ani v nejmenším se nepodobal pomstychtivému Makabejci.

„Jak jiné to bylo na útěku,” řekl. „Ve Francii, v Holandsku, Belgii, Spanělsku a Portugalsku. Tam znamenal kousíček měšťáctví obrovské, téměř nedosažitelné dobrodružství. Pokoj s postelí, teplá kamna, večer s přáteli nebo Jessie jako anděl zvěstování, s balíčkem bramborových placek a konvicí pravé kávy. To byla zjevení, majáky útěchy na pozadí plápolajícího nebezpečí. A ted’? Co z toho zbylo? Neškodné, maloměšťácké posezení u kafíčka. Zatuchlé pohodlíčko. Nezdá se ti?”

„Ne,” odpověděl jsem. „Nebezpečí se stalo méně nebezpečným, to je všechno. Tím silněji vystoupí na povrch to ostatní. Já jsem pro bezpečí odpoledního dýchánku u

kávy. Člověk alespoň ví, že zítra může druhého opět vidět. V Evropě jsme to nevěděli

nikdy.” Zasmál jsem se. „Nebo by sis přál opět nebezpečí jen proto, že maloměšťáctví potom působí romantičtěji? Tak jako lékaři při epidemii cholery mohou projevit více heroismu než při obyčejné chřipce?”

„Samozřejmě že ne. Co mě rozhořčuje, je ta atmosféra. Tahle směs odevzdanosti, bezmocné nenávisti, protestu, který nevede k ničemu a utápí se sám v sobě, rezignace a popřípadě šibeničního humoru. Nemohoucí žertíky a bezútěšné emigrantské vtipy tam, kde by to mělo hřmět! “

Pozorně jsem Roberta Hirsche sledoval. „Co jiného by měli dělat?” zeptal jsem se nakonec. „Nechovají se tu možná tak, jak bys od nich očekával. Ale všichni jsou jen dobrodruhy proti své vůli. Tady mají trochu bezpečí, ale pořád ještě jsou lidmi druhé třídy. Cizinci nepřátelské strany, které jsou tu ochotni trpět, enemy aliens, jak se jim tady říká. Zůstanou jimi po celý život, i když se vrátí do Německa. I v Německu.”

„Myslíš, že se vrátí?” zapochyboval Hirsch.

„Ne všichni, ale někteří. Pokud tady předtím nezemřou. Clověk potřebuje silné srdce,

aby dokázal žít bez kořenů. A neštěstí je málokdy heroické. Žijí vypůjčenou existencí, bez vlasti, s maloměšťáckou odvahou všedního dne, s budoucností, která je sotva něčím víc než milosrdnou iluzí, Roberte.” Odsunul jsem skleničku. „Do háje, začínám tu kázat. To dělá ten pernod. Nebo tma? Nemáš nic jiného k pití?”

„Koňak,” odpověděl. „Courvoisier.”

„Dar z nebe.”

Vstal, aby přinesl láhev. Před osvětleným oknem jsem viděl jeho stín. Neuvěřitelné, pomyslel jsem si. Jemu se snad už zase tajně stýská po neutěšeném, ale vzrušujícím životě, který vedl tenkrát. Dlouho jsem ho neviděla věděl jsem, že tohle může jít hodně rychle. Paměť je největší padělatel, jaký existuje. Všechno, co člověk přežije, se ve vzpomínce bleskurychle stane dobrodružstvím - jinak by nebyly stále nové války. A Robert Hirsch žil jinak než ostatní emigranti. Jako Makabejec, mstitel a zachránce -ne jako oběť. Rozplynula se snad pro něj smrt v oblačnosti všedního dne a bezpečí? pomyslel jsem si - ne bez závisti. Neboť na mé proklaté obloze se smrt vynořovala ještě téměř každou noc, takže jsem často musel nechat svítit světlo, když mě ze spánku vyděsily sny.

Hirsch otevřel koňak. Vůně se okamžitě rozšířila po místnosti. Byl to dobrý, starý koňak, ještě z časů před minulou válkou. „Víš, kde jsme ho pili poprvé?” zeptal se Hirsch.

Přikývl jsem. „V Laonu. V jednom kurníku na útěku. Tehdy jsme se rozhodli sepsat Laonský brevíř. Byla to noc plná duchů - slepičího kdákání, koňaku a strachu. Ty jsi láhev zabavil jednomu obchodníku s vínem, kolaborantovi.”

„Ukradl,” opravil mě Hirsch. „Tehdy jsme pouze potřebovali ušlechtilejší výrazy. Tak jako nacisti.”

Laonský brevíř představoval sbírku praktických pravidel chování na útěku a zkušeností, které si mezi sebou předávali emigranti na Via Dolorosa. Pokaždé, když se uprchlíci setkali, obohacovali se vzájemně o nové triky a způsoby obrany. Hirsch a já jsme se nakonec rozhodli dát je dohromady jako jakýsi brevíř pro začátečníky, který jim měl pomoci uniknout policii. Obsahoval adresy, na nichž se dala získat pomoc, a jiné, kterým bylo třeba se vyhnout. Zaznamenána byla snadná a nebezpečná místa na hranici, shovívaví a problematičtí celníci, bezpečná místa pro zanechání dopisů, muzea a kostely, jež nekontrolovala policie, a pravidla, jak lze přelstít četníky. Později byla doplněna jména spolehlivých kontaktních osob, s jejichž pomocí se dalo uniknout gestapu, a zemitá, praktická filozofie pronásledovaných i hořký humor primitivního přežití.

Někdo zaklepal na okno. Dovnitř nahlížel holohlavý muž. Klepal znovu a hlasitěji. Nakonec Hirsch vstal a otevřel dveře. „Nejsme žádní zloději,” vysvětloval. „Bydlíme tady.”

„Tak? A co tady potmě tak dlouho po zavírací době ještě děláte?”

„Nejsme dokonce ani homosexuálové. Plánujeme budoucnost. Ta je temná, proto sedíme ve tmě.”

„Cože?” nechápal muž.

„Zavolejte policii, když mi nevěříte,” řekl Robert a zavřel plešaté lebce dveře před nosem.

Vrátil se ke stolu. „Amerika je země konformity,” vysvětloval. „Každý dělá to, co druhý, a ve stejnou dobu. Kdo se odlišuje, je podezřelý.” Odstrčil pernod a podal si

také štamprli. „Zapomeň, co jsem předtím říkal, Ludvíku. Člověk má někdy takové momenty.” Zasmál se. „Paragraf dvanáct Laonského brevíře: emoce zakalují úsudek. Starosti také. Všechno může být docela jinak.”

Přikývl jsem. „Napadlo tě někdy přihlásit se tady do armády?” zeptal jsem se.

Hirsch si lokl koňaku. „Ano,” řekl potom. „Nechtěli mě. ,Když je člověk jednou Němec, zůstane Němcem,’ vysvětlili mi. Snad mají pravdu. Oni to musejí vědět. Nabízeli mně, abych v Pacifiku bojoval proti Japoncům. To jsem nechtěl. Nejsem žoldák, jehož povoláním je střílet do lidí. Snad mají pravdu. Ty bys střílel na Němce, kdyby tě vzali do armády?”

„Na některé ano.”

„Na některé, které znáš,” odpověděl mi. „Ale na jiné taky? Na všechny?”

Přemýšlel jsem. „To je zapeklitá otázka,” řekl jsem.

Hirsch se hořce zasmál. „Neexistuje na ni odpověď, co? Jako na mnoho jiných otázek týkajících se nás světoobčanů. Nepatříme ani sem, ani tam. Ani do země, z níž jsme odešli, a stále ještě ani do té nové. Generálové mají pravdu, když nám nedůvěřují.’

Neodpovídal jsem. Nebylo na co odpovídat. Slo o situaci, do níž jsme se dostali my, ale o níž rozhodovali jiní. Pro většinu bylo již rozhodnuto. Jenom pro rebelantské srdce Roberta Hirsche ještě ne. „Cizinecká legie brala Němce,” řekl jsem po chvíli. „Slibovala jim dokonce státní příslušnost. Po válce.”

„Cizinecká legie,” odpověděl Robert pohrdavě. „Ta je pak posílala do Afriky stavět silnice.”

Opět jsme seděli u stolu mlčky. Hirsch si zapálil cigaretu. ,Divné,” poznamenal. „Potmě žádná cigareta nechutná. Není ji cítit. Nebylo by fantastické, kdyby člověk ve tmě necítil také bolest?”

„Bolest cítí dvojnásobně. Proč? Protože se ve tmě víc bojí?”

„Člověk se cítí osamělejší. Vydaný napospas strašidlům fantazie.”

Už jsem neposlouchal. Najednou jsem venku spatřil obličej - a v srdci jsem pocítil drásavou bolest. Přišlo to tak neočekávaně a zastihlo mě to úplně otevřeného, bez možnosti obrany. Myslel jsem, že vyskočím a poběžím za ním, ale zůstal jsem sedět a vzápětí jsem také pochopil, že jsem se mýlil. Musel jsem se mýlit. Tenhle obličej, k rameni skloněný a na kohosi za sebou se usmívající obličej, osvět-levý pouličními lampami, byl mrtvý. Už se neusmíval. Naposledy, když jsem ho viděl, byl strnulý a chladný a na jeho očích posedávaly mouchy.

„Co jsi říkal?” zeptal jsem se s námahou.

Není to pravda, říkal jsem si. Byl to klam, musím se hned probudit. Odloučenost temného pokoje s jeho skleněnýma očima na blikajících stativech byla na okamžik natolik nereálná, že i venku se zdálo všechno neskutečné, i já sám.

„Můžu rozsvítit?” zeptal jsem se.

„Samozřejmě.”

Když nás zasáhla chladná vina neonového světla, zamžourali jsme na sebe, jako bychom spolu měli nějaká neslušná tajemství. „Co jsi říkal?” zeptal jsem se.

Hirsch na mě překvapeně pohlédl. „Říkal jsem, že by sis kvůli Tannenbaumovi neměl dělat starosti. Je to rozumný člověk a ví, že potřebuješ čas, aby ses tu zabydlil. Nemusíš ho extra navštěvovat jen proto, abys mu poděkoval. Jeho paní občas pořádá hodokvasy pro hladové emigranty. V brzké době se opět jeden koná. Pozve tě také. Půjdeme tam spolu. To ti bude určitě vyhovovat líp, ne?”

„Mnohem líp.”

Vstal jsem. Jak to vypadá s prací?” zeptal se Hirsch. „Už sis něco našel?”

„Ještě ne. Ale mám něco vyhlídnutého. Nechci být Tannenbaumovi na obtíž.”

„S tím si nemusíš dělat hlavu. Můžeš vždycky bydlet a jíst u mě.”

Zavrtěl jsem hlavou. „Chtěl bych to zvládnout sám, Roberte. Všechno! Všechno,” zopakoval jsem. „Paragraf sedm Laonského brevíře. Pomoc přijde jen tehdy, když ji nepotřebuješ.”

Nevrátil jsem se do hotelu. Loudal jsem se bezcílně ulicemi, tak jako jsem to dělal skoro každý večer. Díval jsem se do kaskád světla a myslel na Ruth, která byla mrtvá. Potkali jsme se náhodou a zůstali jsme spolu. Byla to smutná doba pro nás pro oba. Neznali jsme nikoho jiného, pouze jeden druhého. Jednoho dne mě zatkli, strčili na čtrnáct dní do vězení a potom vyhostili před švýcarskou hranici. S velkým úsilím se mi podařilo vrátit. Když jsem konečně dorazil do Paříže, byla Ruth mrtvá. Našel jsem ji v jejím pokoji, kolem ní bzučely velké masařky kovové barvy. Ležela tak několik dní. Nikdy jsem se nezbavil pocitu, že jsem ji nechal na holičkách. Měla jen mě a já se nechal zavřít kvůli vlastní lehkomyslnosti. Ruth si vzala život. Tak jako mnoho emigrantů u sebe měla jed pro případ, že by ji našlo gestapo. Ale nepotřebovala ho. Dv^ tuby prášků na spaní jejímu unavenému, zoufalému srdci stačily.

Najednou jsem se zastavil a zahleděl se na stánek s novinami. Ze všech stran na mě z vyvěšených, deníků útočily obrovské, tučné titulky. Atentát na Hitlera. Hitler zabitý bombou!

Roj lidí oblehl kiosek. Protlačil jsem se mezi nimi a koupil si noviny. Byly ještě vlhké tiskařskou černí. Cítil jsem, jak se mi chvějí ruce. Vyhlédl jsem si jeden vchod domu a dal se do čtení. Najednou jsem byl strašlivě netrpělivý, protože jsem se nemohl dostat dopředu dost rychle. Nerozuměl jsem všemu. Zmuchlal jsem noviny, opět je uhladil a zavolal taxík. Chtěl jsem za Robertem Hirschem.

Nezastihl jsem ho. Dlouho jsem klepal na dveře jeho pokoje. Byly zamčené. Ani v obchodě jsem ho nenašel. Pravděpodobně odešel těsně předtím, než jsem dorazil. Napadla mě rybí restaurace, kde jsme spolu byli. Král moře, King of the Sea. Mrtvé ryby se leskly, přikovaní humři se ztuhle pohybovali na ledových postelích, číšníci balancovali s miskami rybí polévky nad hlavami, lokál praskal ve švech, ale Hirsch tam nebyl. Pomalu jsem šel dál. Nechtělo se mi zpátky do hotelu. Bál jsem se, že narazím na Lachmanna. Neměl jsem náladu ani na plyšové separé. Mohlo se stát, že se tam usadila Maria Fiola. Mojkov tam nebyl, to jsem věděl. .

Pokračoval jsem po Páté avenue. Její šířka a rozzářenost mě trochu uklidnily. Zdálo se mi, jako by z osvětlených domů vycházely malé elektrické rány, které rozvibrovaly vzduch. Cítil jsem chvění na rukou i v obličeji. Před hotelem Savoy Plaza jsem si koupil ještě jedny noviny, mimořádné číslo, které s hlasitým vykřikováním prodával trpaslík s tenounkým knírkem. Obsahoval přibližně totéž co druhé noviny. V Hitlerově hlavním stanu došlo k bombovému atentátu na vůdce. Spáchal ho nějaký důstojník. Nevědělo se jistě, zda Hitler zemřel, v každém případě se zdálo, že utrpěl

vážné zranění. Jednalo se o revoltu důstojníků. Cást armády se vzbouřila v Berlíně, další generálové se přidali. Mohl to být konec.

Opřel jsem se o jasně osvětlenou výlohu, abych si mohl přečíst i text vytištěný malým písmem. Zmocnil se mě pocit, jako by se kolem mě snášela magnetická bouře. Ze zoologické zahrady jsem slyšel řvát lvy. Díval jsem se do výlohy před sebou, aniž jsem cokoli viděl. Teprve po chvíli jsem si všiml, že stojím před obchodem s klenoty van Cleef a Arpels. Dva diadémy mrtvých královen tam ležely mezi smaragdy, brilianty a rubíny v lůžku z černého sametu. Nezúčastněné a chladné představovaly do sebe uzavřený svět krystalů, dokonalý, vzniklý dávno předtím, než povstal neklid života, a dosud stále stejně perfektní - svět bez vražd, v němž rostly mlčky, podle vlastních, nepochopitelných zákonů. Cítil jsem šustění novin v ruce, můj zrak znovu spočinul na tučných titulcích a potom se opět vrátil k Páté avenue, té okázalé ulici, z níž čpěl nadbytek, s blyštivými a zlatými výlohami přes několik poschodí, naparujícími se v hybridní frivolnosti a babylonské sebejistotě.

Nic se nezměnilo, zatímco já věřil, že vypukla emocionální průtrž mračen. Sustění novin v ruce bylo to jediné, co jsem z války cítil, z této stínové války bez ničení, z tohoto strašidelného echa katalaunských bitev odehrávajících se o kousek dál od tohoto nezranitelného kontinentu, z neviditelné války, která se pouze v tuto hodinu šustivě ozvala z nočních novinových stánků.

„Kdy vyjdou ranní noviny?” zeptal jsem se.

,,Asi za dvě hodiny. Times a Tribune.”

Zase jsem pokračoval v neklidném putování - po Páté avenue, kolem Central Parku, k hotelu Sherry Netherland, odtamtud k Metropolitnímu muzeu a opět až k hotelu Pierre. Byla to nepopsatelná noc, vysoká a tichá, teplá, plná pozdního července. Květinářství překypovala růžemi, karafiáty a orchidejemi, stánky v postranních ulicích vydechovaly nejrozličnější vůně, nad Central Parkem se klenula obloha plná hvězd, nesená korunami stromů, lip a magnolií - noc prozvučená mírem, koňskými drožkami s pozdními milenci, melancholickým řevem lvů a veselým, bzučením aut, která na silnici vedle parku vykreslovala světelné hieroglyfy.

Sešel jsem do parku k jezírku. Odráželo světlo neviditelného měsíce. Posadil jsem se na lavičku. Nedokázal jsem jasně myslet. Pokoušel jsem se o to, ale náhle tu byla minulost, všechno vířilo, kymácelo se, blížilo se, zíralo na mě z mrtvých očí, znovu se ponořovalo do stínu stromů, šumělo, plížilo se neslyšnými kroky a opět se přibližovalo, hovořilo vyhaslými hlasy z popela a smutku, upomínalo a šeptalo a přihnalo se labyrinty let náhle sem, až jsem skoro věřil, že mám halucinace a že ji vidím, v strašidelné spleti viny, odpovědnosti, nedbalosti, bezmoci, hořkosti a spalujícího volání po pomstě. Všechno se najednou opět otevřelo této teplé červencové noci plné vůní růstu a rozkvětu a zatuchlé vlhkosti mělkého, černého jezera, na kterém tu a tam vykřikla ze sna kachna, stínová přehlídka bolesti, viny a nesplněných slibů. Vstal jsem.

Nemohl jsem vydržet v klidu sedět a cítit křídla netopýrů tak blízko svého čela, až mě dusily chladným pachem hrobů. Zamířil jsem po cestách hlouběji do parku, obletován útržky vzpomínek jako cáry roztrhaného pláště, aniž jsem věděl, kam jdu. Na písčitém hřišti jsem se zastavil. Přitulený k nevelkému vysekanému prostranství se pestrými stíny a odrazy zatřpytil malý kolotoč. Byl přikrytý plachtou, ale jen částečně a nedbale. Dali se rozeznat koně se zlatým postrojem a třepotajícími se hřívami, gondolky, medvědi a sloni. Strnuli ve svých prudkých pohybech, zkameněli v rychlém cvalu, a stáli nehlasně, tiše, začarovaní jako v pohádce. Dlouho jsem hleděl na tento

znehybnělý život, působící zvláště bezútěšně právě proto, že měl vyzařovat veselost a bezstarostnost. Leccos mi připomínal.

Pak jsem uslyšel kroky. Za mnou se ze tmy vynořili dva policisté. Ocitli se vedle mě dřív, než jsem mohl začít přemýšlet, zda se mám dát na útěk nebo ne. Zastavil jsem se. „Co tu děláte?” zeptal se větší z nich klidně.

„Procházím se,” odpověděl jsem.

„Tady? V noci v parku? Proč?”

Neuměl jsem odpovědět. „Doklady?” vybídl mě druhý. Měl jsem u sebe Sommerův pas. Studovali ho za světla

baterky. „Tak tedy nejste Američan?” zeptal se druhý. „Ne.”

„Kde bydlíte?”

„V hotelu Rausch.”

„Ještě nejste v New Yorku dlouho?” otázal se ten větší. Ne.”

Menší policista dál studoval můj pas. Ucítil jsem chvění v žaludku; již deset let se objevovalo vždy tehdy, když jsem se srazil s policí. Pohlédl jsem na kolotoč a na nalakovaného bělouše, který se ve věčném protestu vzpínal před jednou gondolkou, potom jsem se podíval na hvězdnou oblohu a pomyslil si, jak zvláštní by bylo, kdyby mě tady ted’ zavřeli jako německého špiona. Menší z policistů stále ještě listoval v mém pasu. „Hotovo?” zeptal se ten větší.

„Myslím, že to není zloděj, Jime.”

Jim neodpověděl. Druhý začal být netrpělivý. „Musíme pokračovat, Jime.” Podíval se na mě. „Copak nevíte, že je nebezpečné takhle se tu v noci sám potulovat?”

Zavrtěl jsem hlavou. Měl jsem jiné představy o nebezpečí. Opět jsem se zadíval na kolotoč. „V noci tady řádí spousta nekalých živlů,” poučil mě větší policista.

„Kapsáři, zloději kabelek a tak. Každou chvilku se tu něco stane. Nebo byste chtěl, aby vás někdo zmrzačil?”

Zasmál se. Neodpověděl jsem. Jenom jsem zíral na svůj pas, který byl stále v rukou menšího policisty. Pas bylo všechno, co jsem měl, pokud jsem se chtěl vrátit do Evropy. „Pojďte s námi,” řekl Jim nakonec. Pas mi nevrátil. Následoval jsem je. Došli jsme k policejnímu vozu na kraji cesty. „Nastupte si,” řekl Jim. Vlezl jsem si na zadní sedadlo vozu. Nemyslel jsem na nic.

Po chvilce jsme vyjeli z parku. na Devětapadesátou. Vůz zastavil, Jim, se otočila vrátil mi pas, „Tak, hochu, tady si můžete vystoupit. V parku byste se mohl dostat ještě někomu do spárů.”

Oba policisté se zasmáli. „Máme rádi lidi,” vysvětlil ten větší. „Opravdu je máme rádi, chlapče. Dokud to jde.” najednou jsem ucítil, jak mi šíje vlhne potem, a mechanicky jsem přikývl. „Vyšly už ranní noviny?” zeptal jsem se.

jo. Ten bastard žije. Bastardi mají vždycky štěstí.”

Šel jsem ulicí, kolem hotelu Svatý Mořic s několika židlemi a stoly na terase - jediným venkovním posezením, které jsem v New Yorku viděl. Tady nebyly kavárny s novinami jako v Paříži a Vídni a v každém malém městě v Evropě. Pravděpodobně neměl nikdo na něco takového čas.

Přešel jsem k jednomu novinovému. stánku. Náhle jsem se cítil strašně unavený. Přeletěl jsem první stranu. Hitler nezemřel. Všechny ostatní zprávy si odporovaly. Bylo to povstání armády a zase nebylo. Zdálo se, že Berlín je už v rukou povstaleckých vojsk. Ale vůdcové byli zatčeni věrnými generály Hitlera. A Hitler žil. Nezajali ho. Již vydal rozkazy, aby byli rebelové pověšeni.

„Kdy vyjdou další noviny?” zeptal jsem se.

„Zítra. Polední listy. Tohle už jsou ranní noviny.”

Bezradně jsem pohlédl na prodavače. „Rádio,” řekl. „Tak si pusťte rádio. Všechny stanice vysílají po celou noc poslední zprávy.”

„To je pravda.”

Neměl jsem rádio. Ale Mojkov ho měl. Snad se už zase vrátil. Vzal jsem si taxík a odjel k hotelu. Najednou jsem byl příliš vyčerpaný, než abych mohl jít pěšky. Také jsem už chtěl být rychle zpátky. Chvěl jsem se vzrušením, a přece jsem byl zvláštním způsobem nezúčastněný. Jako bych všechno slyšela cítil přes vatové ucpávky.

Mojkov byl v hotelu. Nešel ven. „Stavoval se tu Robert Hirsch,” řekl.

„Kdy?”

„Přede dvěma hodinami.”

Práv? v té době jsem hledal Roberta v jeho bytě. „Nechal tu pro mě něco?” zeptal jsem se.

Mojkov ukázal na rádio, na němž se třpytily chromované knoflíky. „Přinesl pro tebe tenhle přístroj. Je to Zenith. Moc dobrý. Myslel, že ho dnes možná budeš potřebovat.”

Přikývl jsem. ,Ríkal také něco jiného?”

„Byl tady více než půlhodinu. Vypadal vzrušeně, a přesto pesimisticky. Ríkal, že Němcům se nikdy žádná revoluce nepodařila. Ani revolta. Váš bůh prý je rozkaz a poslušnost, ne svědomí. Označil atentát za vojenskou vzpouru - ne kvůli tomu, že

nacisti jsou masoví vrazi a z práva udělali krvavou frašku, ale protože prohráli válku. Celou dobu jsme spolu poslouchali zprávy. Když bylo jisté, že Hitler žije a prahne po pomstě, Hirsch odešel. Ten aparát tu nechal pro tebe.”

„Stalo se mezitím něco nového?”

„Hitler měl projev. Aby přesvědčil národ, že byl zachráněn Prozřetelností.” „Samozřejmě. Něco nového z fronty?”

Mojkov zavrtěl hlavou. „Nic, Ludvíku. Válka pokračuje.

Přikývl jsem. Mojkov se na mě podíval. „Vypadáš nějak žlutozeleně. Vypil jsem s Robertem Hirschem láhev vodky. Rád si s tebou dám ještě jednu. Tohle je noc na nervové zhroucení. Nebo na vodku.-

Odmítl jsem. „Ne, Vladimíre. Padám únavou. Ale vezmu si s sebou rádio. Je v mém pokoji přípojka?”

„Nepotřebuješ ji. Je to cestovní rádio.” Mojkov se na mě stále ještě díval. „Nenervuj se tím,” řekl. „Dej si aspoň hlt. A tady -” Otevřel svou obrovskou dlaň, na níž ležely tři tablety. „Na spaní. Zítra je taky den, aby se zjistilo, co je pravda a co ne. Rada prastarého emigranta, který měl desetkrát podobné naděje a jedenáctkrát je musel pohřbít.”

„Myslíš, že i tohle bude ten případ?”

„To se dozvíme zítra. Naděje často probouzí podivné myšlenky, když člověk nemůže usnout. Sám jsem to zažil - a vrah často mění barvu - podle toho, zda pracuje pro tvou věc, nebo proti ní. Já jsem tuhle hru dávno vzdal - raději prostě věřím opět na deset přikázání. Ta jsou beztak dostatečně nedokonalá.”

Dovnitř vešla žena - vlastně spíš už jen její stín. Byla velmi stará. Drobounké tělo pokrývala kůže připomínající šedivý, pomačkaný hedvábný papír. Mojkov vstal. ,Potřebujete něco, komteso?”

Stín rychle přikývl. „Lék na moje srdce, Vladimíre Ivanoviči. Už mi došel. Tyhle

červencové noci. Člověk nemůže spát. Připomínají letní noci v Petrohradě roku i9i5. Ubohý car!”

Mojkov jí předal malou láhev vodky. „Tady je vaše medicína, komteso. Dobrou noc. Hezky se vyspěte. „Pokusím se.”

Stín v mžiku zmizel. Komtesa na sobě měla velice staromódní šedé krajkové šaty s

nabíráním. „Žije v minulosti,” řekl Mojkov. „Čas se pro ni zastavil s ruskou revolucí i9i7. Od té doby je mrtvá. Jenom to neví.” Pozorně se na mě podíval. „Za posledních třicet let se toho stalo příliš mnoho, Ludvíku. Spravedlnost pro tuto krvavou minulost

neexistuje. Nikdy neexistovala. Člověk by jinak musel vyhubit půlku světa. Věř starému muži, který také kdysi smýšlel jako ty.”

Vzal jsem si rádio a odešel do pokoje. Okna byla otevřená. Na nočním stolku stála čínská bronzová váza. Jak nekonečně dlouhá doba mezitím uplynula, pomyslel jsem si. Postavil jsem rádio vedle vázy a poslouchal zprávy, které se ozývaly nepravidelně a udýchaně, mezi džezem, reklamami na whisky, toaletní papír, zmrzlinu, na nejrůznější zboží v letním výprodeji, benzin, ale i na luxusní místa na hřbitově se. suchou, písčitou půdou a krásnou vyhlídkou. Snažil jsem se chytit zámořské stanice, Anglii nebo Afriku, někdy se skoro zdálo, že už nějakou mám, zaslechl jsem několik slov, ale potom v rádiu začalo praskat - snad se strhla nějaká smršť nad oceánem, bouřka za horizonty, nebo to byla ozvěna nějaké bitvy. Vstal jsem a díval se z okna, za nímž na město mlčenlivě shlížela červencová noc se všemi svými hvězdami. Potom jsem se opět snažil vyladit rádio a pochytit něco z plechového mišmaše z reklamy a tragické historie, mezi nimiž přístroj nedělal žádný rozdíl - jedině snad ten, že reklamy se ozývaly stále hlasitěji a vtíravěji a zprávy stále slaběji. Atentát se nepodařil, armáda již začala zatýkat rebely, generálové stáli proti generálům a strana vrahů vymýšlela nové metody mučení, aby spiklenci mohli být pověšeni či sťati co nejpomaleji. V tuto noc se přemnozí dovolávali Boha. Ale ten stál, jak se zdálo, na straně Hitlera. Usnul jsem teprve k ránu, totálně vyčerpaný.

V poledne mi Mojkov oznámil, že v hotelu někdo v noci zemřel, nějaký emigrant, plachý člověk, který téměř nevycházel z pokoje. Jmenoval se Siegfried Sahl a zemřel na infarkt. Už ho odvezli. Nikdy jsem ho neviděl. „Můžeš mít jeho pokoj,” navrhl mi Mojkov. „Je trochu větší než tvůj. A lepší. Blíž koupelně. Za tutéž cenu.”

Odmítl jsem. Mojkov to nechápal. Já vlastně také ne. „Vypadáš prabídně,” prohlásil. „Prášky na spaní ti zřejmě nesvědčí.”

„Ale ano, obvykle ano.”

Podíval se na mě kriticky. „Když jsem byl v tvém věku, taky jsem myslel na osobní pomstu a osobní spravedlnost,” řekl. „Dnes mi to připadá, jako by se dítě po strašlivém zemětřesení ptalo na svůj míč, který při něm ztratilo. Chápeš, Ludvíku?”

„Ne,” odpověděl jsem. „Ale aby sis nemyslel, že jsem se dočista zbláznil, nastěhuji se do pokoje po Siegfriedu Sahlovi.”

Přemýšlel jsem, zda mám zavolat Hirschovi. Ale najednou jsem již nechtěl mluvit o atentátu. Nepodařil se a nic se nezměnilo. Nebylo už o čem hovořit.

Přišel jsem vrátit bronzovou vázu Silverovi. „Je pravá,” řekl jsem. „Dobře. Přesto za ni nemusíte nic připlácet,” odpověděl. „Koupené je koupené. Jsme čestní lidé.”

„Stejně ji vracím.”

„Proč?”

„Protože s vámi chci udělat obchod.

Silver sáhl do kapsy, vytáhl desetidolarovou bankovku, políbil ji a zasunul do kapsy na druhé straně saka. „Na co vás mohu pozvat?” zeptal se vesele.

„Proč?”

„Vsadil jsem se s bratrem, jestli tu vázu přinesete zpátky, nebo ne. Vyhrál jsem. Dáme si spolu kávu? Ne americkou, ale českou. Američané kávu donekonečna vaří. Naopak v české cukrárně se to nedělá. Tam přelijí čerstvou dávku horkou vodou a nevaří ji.”

Přecházeli jsme nesmírně rušnou ulici. Kropicí vůz rozstřikoval na silnici spršky vody do všech stran. Fialová dodávka s dětskými plenami nás skoro přejela. Silver mě zachránil podivuhodně graciézním skokem. Dnes zvolil ke svým lakovkám žluté punčochy. „Jaký obchod se mnou chcete uzavřít?” zeptal se, když jsme se usadili v kavárně, vonící koláči, kakaem a kávou.

„Chci vám vázu vrátit a o zisk se s vámi podělit — čtyřicet ku šedesáti. Šedesát pro mě.”

„Tomu říkáte rozdělit se?”

,,Říkám tomu dokonce velmi velkoryse se rozdělit.” „Proč mě do to chcete vůbec zapojit, když jste si jist, že je bronz pravý?”

,,To má dva důvody. Jeden z nich je, že já ho prodat nemohu. Neznám zde nikoho. Druhým důvodem je, že hledám zaměstnání. Zvláštní druh zaměstnání — kočovnou živnost pro někoho, kdo nesmí pracovat. Jedním slovem místo pro emigranta.”

Silver na mě pohlédl. jste Žid?” Přikývl jsem.

„Uprchlík?”

„Ano. Ale mám vízum.”

Silver přemýšlel. „Co byste chtěl dělat?”

„Co si budete přát. Uklízet, katalogizovat — nějakou práci načerno. Jenom na pár týdnů, než si najdu něco jiného.”

„Rozumím. Zvláštní návrh. Pod naším obchodem máme obrovský sklep. Plný harampádí, které sami dobře neznáme. Rozumíte tomu trochu?”

„Trochu ano. Myslím, že dost na to, abych mohl uklízet a třídit.”

„Kde jste se to naučil?”

Vytáhl jsem pas. Silver se podíval na kolonku povolání. ,;Starožitník,” řekl. „Hned jsem si to myslil. Kolega.” Vypil svou kávu. „Vraťme se do obchodu.”

Opět jsme museli přes ulici. Přestože po ní před krátkou chvílí projel kropicí vůz, už zase byla skoro suchá. Slunce pálilo a vzduchem se nesl pach vodní páry a výfukových plynů.

„Jsou bronzové plastiky vaší hlavní oblastí?” zeptal se Silver.

Přikývl jsem. „Bronzy, koberce a ještě pár dalších věcí.” „Kde jste se to naučil?”

„V Bruselu a v Paříži.”

Silver mi nabídl tenký černý brazilský doutník. Nenáviděl jsem doutníky, přesto jsem si ho vzal.

Vybalil jsem vázu z hedvábného papíru a pozoroval ji ve slunci. Na okamžik se ve mně opět probudila panika nocí, kdy se v muzejních chodbách rozléhal každičký zvuk

— potom jsem postavil vázu na stůl vedle okna.

Silver mě pozoroval. „Řeknu vám, co můžeme udělat,” vysvětlil mi. „Ukážu ji majiteli Loo a spol. Vím, že se v těchto dnech vrací ze San Francisku. Já sám tomu moc nerozumím. Souhlasíte?”

„Ano. A co moje práce? Úklid a katalogizace?”

„Co si myslíte o tomhle kusu?” zeptal se Silver a ukázal na stůl, na němž stál bronz. „Dobrý, nebo špatný?”

„Průměrný Ludvík Patnáctý, provinční, starý, ale s novým kováním,” odpověděl jsem a v duchu žehnal mrtvému Sommerovi, který v sobě choval lásku umělce ke všem starým věcem.

.,,To není špatné,” řekl Silver a podal mi oheň, abych si mohl zapálit doutník. „Víte víc než já. Upřímně řečeno, tenhle obchod jsme zdědili,” vysvětlil mi potom. „Můj bratr a já. Byli jsme právníci. Ale to povolání nám nesedělo. Jsme poctiví lidé a žádní lovci paragrafů. Obchod máme teprve několik let a zdaleka ještě všemu nerozumíme. Ale baví nás to. Je to asi jako žít v cikánském voze, který stojí na jednom místě. S cukrárnou naproti, z níž můžeme pozorovat, zda do obchodu vchází zákazník.

Chápete to?”

„Naprosto.”

„Obchod se nehýbe, zato ulice se nikdy nezastaví,” řekl Silver. jako film. Pořád se něco děje. To se nám líbí víc než obhajovat gaunery a rozvádět manželství. je to také slušnější. Nemyslíte?”

„Absolutně,” odpověděl jsem, překvapený, že tento advokát považuje obchod s

uměním za čestnější řemeslo než právo.

Silver přikývl. „Já jsem v naší rodině optimista. Z astrologického hlediska Blíženec. Můj bratr je pesimista. Rozený Rak. Obchod vedeme společně. Musím se proto zeptat ještě jeho. Souhlasíte?”

„Musím souhlasit, pane Silvere.”

„Dobře. Stavte se za dva za tři dny. Potom budeme také vědět víc o bronzové váze. Kolik požadujete za svou práci tady?”

„Tolik, abych s tím vyžil.”

„V Ritzu?” zeptal se Silver.

„V hotelu Rausch. Ten je o něco levnější.”

„Co takhle deset dolarů na den?”

„Dvanáct,” řekl jsem. „Jsem silný kuřák.”

„Bude to jenom na několik týdnů,” poznamenal Silver. „Ne na déle. S prodejem pomáhat nepotřebujeme. S bratrem je nás na něj beztak víc než dost. Proto je také většinou v obchodě jen jeden z nás. To je ostatně jeden z důvodů, proč obchod máme. Chceme vydělávat, ale ne se udřít k smrti, nemám pravdu?”

„Samozřejmě.”

„Zvláštní, jak si rozumíme. Přitom se sotva známe.”

Nevysvětloval jsem Silverovi, že si člověk vždycky s druhým dobře rozumí, pokud mu dává za pravdu. Vstoupila žena s kloboukem s péry. Všechno na ní šustilo. Musila na sobě mít několik hedvábných spodniček. Celý obchod se rozšuměl. Byla silně nalíčená a měla hodně plné tvary. Přestárlý mazlíček s pudinkovým obličejem. „Máte benátský nábytek?” zeptala se.

„Ten nejlepší, co existuje,” ujistil ji Silver a pokradmu mi naznačil, abych odešel. „Na shledanou, pane hrabě,” řekl mi dostatečně hlasitě. „Váš nábytek vám pošleme zítra ráno.”

„Ne dříve než v jedenáct,” odpověděl jsem. „Mezi jedenáctou a dvanáctou do Ritzu. Au revoir, mon cher.”

„Au revoir,” odpověděl mi Silver se silným akcentem. „V jedenáct třicet, přesně.”

„To stačí,” řekl Robert Hirsch. „Už toho snad bylo dost? Nemyslíš?”

Vypnul televizi. Moderátor se zářivě bílými zuby a sádelnatým obličejem právě sebevědomě hovořilo událostech v Německu. Stejné zprávy jsme slyšeli již dvakrát z jiných stanic. Namyšlený, vlezlý hlas ztichl a obličej se udiveně vytrácel, když se obrazovka směrem od okraje začala zatahovat stíny, až zmizel i poslední bod v jejím středu.

„Bohudíky,” oddechl si Hirsch. „Nejlepší na těchhle přístrojích je, že je člověk může vypnout.”

„Rádio je lepší,” řekl jsem. „Není vidět moderátora.” „Chceš ještě poslouchat rádio?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Je to pryč, Roberte. Nepodařilo se to. Nic nevzplanulo. Žádná revoluce.”

„Byl to puč. Zinscenovaný armádou a potlačený armádou.” Hirsch se na mě díval světlýma, zoufalýma očima. „Byla to revolta odborníků, Ludvíku. Ti věděli, že válka je prohraná. Chtěli zachránit Německo před zničením. Byla to vlastenecká revolta, ne lidská.”

„To nelze jen tak oddělovat. A nebyla to čistě vojenská revolta. Byli u toho i civilisté.”

Hirsch zavrtěl hlavou. „Lze to oddělovat. Kdyby Hitler dál vítězil, nestalo by se to. Nebyla to vzpoura proti režimu vrahů, ale proti režimu fušerů. Nedemonstrovalo se proti koncentrákům a vraždám v krematoriích. Rebelovalo se proto, že Německo bylo zničeno.”

Cítil jsem s ním. Mučil se jinak než já. Jeho život ve Francii se skládal více z hněvu, smyslu pro spravedlnost, dobrodružství a soucitu než z morálky a narušeného světonázoru. S pouhou morálkou by byl padl mnohem dříve do pasti. Takhle se však setkával s nacisty - jakkoli se to může zdát podivné - na příbuzné rovině, a měl nad nimi navrch. Nacisté, ačkoli bez svědomí, byli totiž vzdor všemu moralisté, těžce zatížení světovým názorem. Měli černou morálku - a upocený, temný světonázor. S ním spojený pocit odpovědnosti často vyvěral pouze ze slepé otrocké poslušnosti a víry ve všemocnost každého rozkazu. Hirsch byl oproti nim ve výhodě. Místo torny nosil lehké bojové zavazadlo, řídil se inteligencí a nestal se obětí emocí. Ne nadarmo pocházel z národa, jenž uctíval vědu a filozofii již tehdy, kdy jeho pronásledovatelé ještě seděli jako opice na stromech. Vynikal nad nimi rychlejšími reflexy - dokud zapomínal na tradici svého národa, dva a půl tisíce let pronásledování, utrpení a rezignace. Kdyby na ni myslil, přišel by o svou jistotu a byl by ztracený.

Podíval jsem se na něj. Jeho obličej ted’ působil klidně a vyrovnaně. Ale stejně klidně působil Josef Bar, když jsem byl v Paříži příliš unavený a už s ním nedokázal další noc diskutovat a pít. Druhého dne ráno ho našli pověšeného na okně v jeho kamrlíku. Tělo se kymácelo ve větru a druhá okenní tabule se s tichým vrzáním zavírala a opět otvírala, jako když pomalu pracuje červotoč. Člověk bez kořenů byl labilní, vystaven nebezpečným náhodám, které u jiných nehrály žádnou roli. A inteligence v sobě skrývala nebezpečí, pokud se obrátila sama proti sobě - tak jako mlýnské kameny, jež bez obilí rozemelou samy sebe. Věděl jsem to. Proto jsem se po noci plné vzrušení téměř násilně přinutil k namáhavé rezignaci zapomnění. Kdo se naučil čekat, byl lépe vyzbrojen proti ničivé síle zklamání. Ale Hirsch neuměl nikdy čekat.

K tomu u něho přistupoval jiný podivný aspekt: syndrom vojenského velitele. Nerozčilovalo ho jen to, že se atentát a spiknutí nepodařily, ale nemohl se smířit ani s tím, že podle jeho názoru bylo všechno připraveno příliš amatérsky. Vypadalo to

skoro jako rozhořčení profesionála, který objevil v práci svých kolegů závažnou chybu.

Do obchodu vešla paní s červenými tvářemi. Žádala opékač topinek s automatickým vypínáním. Pozoroval. jsem Hirsche, jak předvádí lesklý chromovaný přístroj. Byl trpělivý a dokonce dokázal dámě prodat i elektrickou žehličku. Přesto jsem si nedovedl dost dobře představit, že by mohl coby prodavač udělat kariéru.

Vyhlédl jsem na ulici. Nastala hodina účetních. V tuto denní dobu chodili na oběd do drugstorů. Měli chvilku na to, aby se osvobodili z klimatizovaných klecí svých kanceláří a cítili se o dvě platové třídy výše, než byli. Kráčeli v sebevědomých skupinách, hlasitě a směle debatovali, jejich saka vlála v teplém větru, byli plni poledního života a iluzí mužů, kteří by dávno museli zastávat místa šéfů, kdyby na světě existovala spravedlnost.

Hirsch se na mě přes rameno podíval. „To je přehlídka účetních. Asi za dvě hodiny začne promenáda manželek. Všude se rozlétnou - od jednoho výkladu k druhému, od

jednoho obchodu k druhému, a budou sekýrovat prodavače, aniž by měly v úmyslu něco koupit, vyprávět si poslední drby, kterým se tu říká gossip a servírují jim je noviny, a na jejich korzu bude vládnout prostá hierarchie peněz. Nejbohatší pochoduje ve středu, dvě o něco méně bohaté po jejím boku, z každé strany jedna. V zimě se to dá na první pohled poznat podle kožichů - norek ve středu, doprovázený černými perziány. Jak snaživé a stupidní. Jejich ješt? snaživější manželé si v boji o dolary uhnali předčasný infarkt. Amerika je zemí bohatých vdov. Ty všechny se zase brzy vdají. Za mladé, chudé, dychtivé muže. Tak se roztáčí kolo vzniku a zániku.” Hirsch se zasmál. „Jaký rozdíl v porovnání s dobrodružnou a nebezpečnou existencí blech, které skáčou z planety na planetu, z člověka na člověka a ze psa na psa, a s životem sarančat, létajících přes celé světadíly, vůbec už nemluvě o vernovských zážitcích komárů, zahnaných z Central Parku na Pátou avenue.”

Někdo zaklepal na okno. „Mrtví vstávají z hrobů,” řekl jsem. „To je Ravic. Nebo jeho bratr.”

„Je to on sám,” odvětil Hirsch. „Je tady už dlouho. Ty jsi to nevěděl?”

Zavrtěl jsem hlavou. Ravic byl v Německu známým. lékařem. Uprchl do Francie a tam musel pracovat načerno za jednoho méně schopného francouzského doktora. Znal jsem ho z doby, kdy mimo jiné vyšetřoval také prostitutky v největším pařížském bordelu. Byl velice dobrý chirurg. Když operoval, zůstal francouzský lékař na sále, než byl pacient uspán; potom přišel Ravic a provedl operaci. Nic špatného na tom neviděl. Byl rád, že má práci a může operovat. Byl chirurgem z vášně.

„Kde ted’ pracuješ, Raviku?” zeptal jsem se. „A jak? V New Yorku přece oficiálně neexistují nevěstince.” „Pracuju v jedné nemocnici.”

„Načerno?”

,,Našedo. Jako jakýsi lepší ošetřovatel. Musím složit ještě jednou zkoušky. V angličtině.”

„Jako ve Francii.”

„Tady je to trochu lepší. Ve Francii to bylo těžší. Tady uznávají alespoň maturitu.” „Proč ne celé vzdělání?”

Ravic se zasmál. „Můj milý Ludvíku,” řekl. „Ty ještě pořád nevíš, že v povoláních spojených s láskou k bližnímu panuje ta největší řevnivost na světě? Teologové a lékaři. Jejich organizace si chrání prostřednost ohněm a mečem. Nepřekvapilo by mě, kdybych i v Německu musel skládat zkoušky znovu, pokud bych se tam po válce vrátil.”

„Ty chceš zpátky?” zeptal se Hirsch.

Ravic pokrčil rameny. „O tom budu přemýšlet, až uzraje čas. Paragraf šest Laonského brevíře. Předtím nás čeká ještě rok zoufalství. Přejme si, abychom ho přestáli.”

„Proč rok zoufalství?” zeptal jsem se. „Copak ty nevěříš, že je válka prohraná?”

Ravic přikývl. „Ale ano. jenže právě proto. Atentát na Hitlera se nepodařil, válka je prohraná, a Němci bojují dál. Všude musejí ustupovat. Ale bojují o každou píď země jako o svatý grál. Tento rok bude rokem ztracených iluzí. Už se nedá předpokládat, že ubohé Němce znásilnili nacisti, kteří sestoupili z Marsu. Ubozí Němci jsou sami nacisti a brání jiné nacisty svým životem. Mnoho iluzí emigrantů se sesype jako roztříštěný porcelán. Kdo takhle bojuje za své údajné utlačovatele, miluje je.”

„A atentát?” zeptal jsem se.

„Selhal,” řekl Ravic. „Bez jakékoli odezvy. Poslední šance nenávratně promarněná. Nikdy to vlastně nebyla šance. Už věrní Hitlerovi generálové ji zmařili. Bankrot důstojníků po bankrotu německé justice. A víte, co bude to nejstrašnější? Na všechno se zapomene, až tohle pomine.”

Chvíli jsme mlčeli. „Raviku,” řekl potom Hirsch. „Přišel jsi, aby nás ještě víc tížilo srdce? Už tak je z olova.”

Ravikův výraz se změnil. „Přišel jsem si dát panáka, Roberte. Posledně jsi měl zbytek calvadosu.”

„Ten jsem už vypil sám. Ale je tu ještě nějaký koňak a absint. A láhev zubrovky, vodky od Mojkova.”

„Nalej mi vodku. Koňak bych si dal radši, ale po vodce z člověka netáhne. Dnes odpoledne musím operovat. Bude to poprvé.”

„Za jiného lékaře?”

„Ne. Ale s vrchním lékařem po boku. Pro kontrolu, zda dělám všechno správně. Jde o operaci, která byla pojmenována po mně, před dvanácti lety, když byl svět ještě v

pořádku.” Ravic se zasmál. „Kdo žije v nebezpečí, měl by zacházet s ironií opatrně. Nebyla to jedna ze zásad vašeho Laonského brevíře? Zapomněli jste už na něj, nebo se jím pořád řídíte?”

„Právě s tím zase začínáme,” řekl jsem. „Mysleli jsme, že tady jsme v bezpečí a brevíř už nepotřebujeme.”

„V bezpečí není člověk nikdy,” prohlásil Ravic. „Zvláště ne tehdy, kdy je skálopevně

přesvědčen, že mu nic nehrozí. ,Ta vodka je dobrá. Nalijte mi ještě jednu. - Žijete!’ To

jsou slova, jimž lze bezpečně věřit. Žijete. Tolik ostatních muselo zemřít, kteří by byli ještě rádi žili. Vždycky myslete na tohle a zatím ne příliš dopředu na jiné věci, dokud rok zoufalství nebude za námi.”

Podíval se na hodinky. „Musím jít. Až budete jednou opravdu v depresi, zajděte za mnou do nemocnice. Malá procházka oddělením rakoviny vás vyléčí.”

„Dobře,” řekl Hirsch. „A vezmi si s sebou zubrovku.” „Proč?”

„Jako honorář,” vysvětlil mu Hirsch. „Milujeme bleskové analýzy, i když vždycky nesedí. A léčba depresí ještě většími depresemi je bez debaty velice originální.”

Ravic se zasmál. „Ne pro neurotiky a romantiky.” Vzal si láhev a strčil, ji do téměř prázdné lékařské brašny. „Ještě poslední rada. Gratis,” řekl potom. ,Nebuďte tak zatraceně nadřazení jen kvůli tomu, jaký osud vás potkal. Co oba potřebujete, je ženská - a pokud možno žádná emigrantka. Sdílené utrpení je dvojí utrpení - a to vy opravdu nemáte zapotřebí.”

Schylovalo se k večeru. Dojedl jsem nejlevnější jídlo v drugstoru na rohu - dva vídeňské párky a dvě housky. Potom jsem dlouho hleděl na reklamu na zmrzlinu. Čtyřicet dva druhů. Amerika byla zemí zmrzliny. Dokonce i vojáci na ulici lenivě lízali zmrzlinu mezi čokoládovými oplatkami. Rozdíl mezi Amerikou a Německem mě znovu udeřil do oka. V Německu stáli vojáci dokonce i ve spánku v pozoru, a když pouštěli větry, imitovali kulomety.

Vracel jsem se po Dvaapadesáté k hotelu. Byla to ulice striptýzových klubů se zdmi polepenými plakáty nahých či téměř nahých tanečnic, které se tu večer pomalu svlékaly na jevišti před těžce dýchajícími diváky. Později v noci stáli přede dveřmi tlustí vrátní, vystrojení jako turečtí generálové, a naháněči zákazníků a vychvalovali zboží, které nabízel jejich lokál. Ulice se hemžila fantastickými uniformami. Nikde však nebyly vidět deštníky a obrovské tašky prozrazující prostitutky jako v Evropě. Tady na ulici žádná nepostávala a publikum striptýzových klubů tvořili zřejmě trudnomyslní onanisté. Kurvám se tady říkalo callgirls a schůzky se zprostředkovávaly telefonicky na tajných číslech. Ale i to bylo zakázané a policie po nich pásla, jako by to byli anarchističtí spiklenci. Morálku Ameriky ovládaly ženské spolky.

Opustil jsem třídu masturbantů a zabočil do ulic s domy z hnědých cihel. Byly to úzké, laciné budovy, k jejichž vchodům vedla schodiště. Na horních schodech seděli

mlčky lidé u železných zábradlí. Hliníkové koše na ulici vedle schodů přetékaly odpadky. Výrostci pobíhali mezi auty a snažili se hrát baseball. Matky seděly jako slepice v oknech a na schodech. Malé děti se k nim tulily jako špinaví bílí motýli u

úzkých domů, unavené a plně, přirozeně důvěřující soumraku.

Zastupující vrátný Felix O’Brien stál přede dveřmi hotelu Rausch. „Mojkov tu není?” zeptal jsem se.

„Dnes je sobota,” odpověděl. „Můj den. Mojkov je na pochůzkách.

„Aha, sobota.” Úplně jsem na to zapomněl. Cekala mě dlouhá, prázdná neděle.

„Slečna Fiola se také už ptala na pana Mojkova,” řekl Felix jen tak mimochodem.

„Je ještě tady? Nebo už také odešla?”

„Myslím, že ne. Aspoň vycházet jsem ji neviděl.”

Maria Fiola mi vykročila naproti ze sporého světla plyšového salonu. Měla na sobě svůj širokánský turban. Tentokrát černý.

„Zase vás čeká fotografování?” zeptal jsem se.

Přikývla. „Zapomněla jsem, že je dnes sobota. To Vladimír rozváží nektar bohů. Ale já jsem se zásobila. Minule jsem si pořídila vlastní láhev. Je schovaná v Mojkovově lednici. Ani Felix O’Brien ji zatím neobjevil. Dlouho to tak ovšem nevydrží.”

Šla napřed a vyndala z rohu mrazničky láhev. Postavil jsem dv? skleničky na stůl vedle zrcadla. „Sáhla jste po nesprávné láhvi,” řekl jsem. „Tohle je peroxid.

Jedovatý.” Ukázal jsem na nálepku.

Maria Fiola se zasmála. Je to správná láhev. Etiketu jsem nalepila, abych zastrašila Felixe O’Briena. Stejně jako vodka není peroxid nijak cítit. Felix má vynikající nos, ale nemůže nic poznat, dokud neochutná. Proto ten nápis. Vysoce jedovatý. Prosté, že?”

Všechny dobré nápady jsou prosté,” odpověděl jsem s obdivem. „Proto je tak těžké na ně přijít.”

„Měla jsem už před několika dny svou vlastní vodku. Abychom odradili Felixe, nalil mi ji Vladimír Ivanovič do zaprášené, staré láhve od octa a nalepil na ni štítek s nápisem v cyrilici. Ale druhého dne ráno láhev zmizela.”

„Lachmann?” ” odtušil jsem.

Překvapeně přikývla. Jak to víte?”

„Přirozené kombinační nadání,” řekl jsem. „Přiznal se?”

„Ano. Kajícně za ni přinesl tuhletu láhev. Je větší. Ta druhá byla sotva půllitrová, tahle má tři čtvrtě litru. Na zdraví.”

„Na zdraví.” Zase něco jako lourdská voda, pomyslel jsem si. Lachmann nemohl vodku ani cítit. Antialkoholik. Kdoví, jak s ní u Portoričanky pořídil. Ale možná ji vydával za slivovici z Olivetské hory.

„Sedím tady ráda,” vysvětlovala mi Maria Fiola. „Je to takový zvyk ještě z dřívějška. Bydlela jsem tu dlouho. V hotelích se cítím dobře. Pořád se něco děje. Lidi přicházejí

a odcházejí. Přivítání a rozloučení. To jsou přece ty nejvíce vzrušující věci v životě-” „Myslíte?”

„Vy si to nemyslíte?”

Přemýšlel jsem. V životě jsem poznal loučení a opětné shledání dost dobře. Až příliš dobře. Nejvíce loučení. Klidný život pro mě představoval mnohem větší vzrušení. „Snad máte pravdu,” přitakal jsem. „Ale není v tom případě velký hotel lepší?”

Zavrtěla turbanem, až se kovové natáčky rozezvučely. „Velké hotely jsou fádní. Tady je to jiné. Tady se neskrývají emoce. To jste přece viděl na mně. Setkal jste se už s Raoulem?”

„Ne.”

„A s komtesou?”

,,Jen zběžně.”

„Máte toho hodně před sebou. Ještě vodku? Tyhle skleničky jsou hodně malé.”

„To jsou vždycky.”

Nemohl jsem si pomoci. Vzpomínka na Lachmanna způsobila, že mi vodka lehce chutnala po kadidle. Napadl mě Laonský brevíř: Chraň se fantazie. Zveličuje, zmenšuje a zkresluje.

Maria Fiola vzala do ruky balík, který ležel vedle ní. „Mé paruky. Zrzavá, blonďatá, černá, šedivá a dokonce bílá. Zivot manekýnky utíká rychle. Nelíbí se mi to. Proto

je tohle vždycky moje poslední stanice, než začne převlékání. Vladimír tak pro mě představuje záchytný bod klidu. Dnes děláme barevné snímky. Proč nejdete se mnou? Máte nějaký jiný program?”

„Ne. Ale váš fotograf mě vyhodí.”

„Nicky? Co vás napadá? Beztak je u toho vždycky ještě alespoň deset lidí. Když se budete moc nudit, můžete kdykoli odejít. Není to společenský večírek.”

„Dobře.”

Chytal jsem se všeho, co mi pomohlo uniknout osamělosti mého pokoje. Byl to pokoj, v němž zemřel emigrant Sahl. Ve skříni jsem našel pár zašlých dopisů. Sahl je neodeslal. Jeden byl adresován Ruth Sahlové v pracovním táboře Terezín. „Milá Ruth, tak strašně dlouho jsem o tobě nic neslyšel, doufám, že se ti daří dobře a že jsi zdravá.”

Věděl jsem, že Terezín funguje jako sběrný tábor pro Židy, které pak odvážejí do krematorií v Osvětimi. Ruth Sahlová byla pravděpodobně již dávno zpopelněná.

Přesto jsem dopis odeslal. Byl plný zoufalství, lítosti, otázek a bezmocné lásky.

„Vezmeme si taxi?” zeptal jsem se venku. Moje peněženka se již značně ztenčila.

Maria Fiola zavrtěla hlavou. „V hotelu. Rausch jezdí taxíkem jen Raoul. To vím ještě z dob, kdy jsem tady bydlela. Všichni ostatní chodí pěšky. Já také. Dokonce ráda. Vy ne?”

„Jsem vytrvalostní běžec. Zvláště v New Yorku. Dvě tři hodiny mi vůbec nevadí.” Pomlčel jsem o tom, že takhle to je jen v New Yorku, protože tady už se nemusím bát policie. Dodávalo mi to pocit svobody, který jsem stále ještě silně vnímal.

„Není to daleko,” řekla Maria.

Chtěl jsem jí vzít balík s parukami, ale odmítla. „Nosím si ho sama. Tyhle věci jsou citlivé. Potřebují pevnou, ale jemnou ruku, jinak vyklouznou a spadnou na ulici. Ty ženy.” Zasmála se. „Pěkný nesmysl. Ale já mám perverzní sklon k banalitě. Velice osvěžuje, když je člověk celý den obklopen duchaplnými vtipálky.”

„Vy se k nim řadíte také?”

Přikývla. „Patří to k věci. Paradoxy, bonmoty a ironie -aby se zaplašil v módě všudypřítomný lehký nádech homosexuality.”

Ubírali jsme se proti proudu chodců. Maria Fiola šla rychle, dlouhými kroky. Necupitala a hlavu nesla vysoko jako figura zdobící příď lodi. Vypadala tak vyšší, než byla ve skutečnosti. „Dnes máme velký den,” řekla. „Fotíme barvu. Večerní šaty a kožichy”

„Kožichy? V tomhle vedru?”

„To nic neznamená. Žijeme vždy o jedno až dvě roční období napřed. V létě se připravuje podzimní a zimní móda. Modely se fotografují. Potom se musí šaty ještě vyrobit a distribuovat do obchodů. To trvá měsíce. Všechny máme trochu zmatek v čase. Prožíváme vždy dvě roční období zároveň. To skutečné a to, které fotografujeme. Někdy je také zaměníme. Je to všechno trochu cikánské a nikdy to není zcela pravdivé.”

Dostali jsme se do temné vedlejší uličky, osvětlené jen bílým světlem drugstorů a kiosků s hamburgery. Najednou mě napadlo, že je to poprvé, co jdu v Americe po ulici s ženou.

Asi deset lidí se shromáždilo v obrovské, téměř holé místnosti s mnoha židlemi, vyvýšenou plošinou a několika světlými posuvnými stěnami - vše nasvětlené reflektory. Fotograf Nicky objal Marii Fiolu, vzduchem prolétl shluk útržků rozhovoru, mezitím proběhlo sumární představování přítomných, podávala se whisky a já seděl ponořený do křesla, trochu vzdálený od všeho toho hemžení, zapomenutý.

Avšak rozvinul se přede mnou obraz, který byl pro mě nový. Pomocníci rozbalovali velké balíky, odnášeli je za závěs a po jednom opět přinášeli zpět.

Za nimi následovaly pláště a kožichy a rozproudila se živá debata na téma, co se má fotografovat jako první. Kromě Marie Fioly tam byly ještě dvě další manekýnky - blondýna, která na sobě neměla téměř nic kromě stříbrných bot, a bruneta s velmi tmavou kůží.

„Kožichy nejdříve,” prohlásila energická starší žena. Nicky protestoval. Byl to hubený muž s pískově žlutými vlasy a těžkým železným řetězem na zápěstí. „Nejprve večerní šaty. Jinak se pod kožichy pomačkají.”

„Pod ně si je přece děvčata oblékat nemusejí. Obléknou si něco jiného. Nebo nic. Kožichy prostě musí jít jako první. Ještě dnes večer.”

„Dobře,” odpověděl Nicky. „Zdá se, že kožišníci nám nedůvěřují. Tak tedy kožichy nejdřív. Norková kápě s kapucí. Turmalín.”

Začala další debata v angličtině a francouzštině o tom, jak se má kápě fotografovat. Naslouchal jsem zvukům, aniž jsem vnímal, co znamenají. Umělecké vzrušení tady v sobě mělo něco z představení na jevišti, jako by se zkoušela scéna ze Snu noci svatojánské nebo z Růžového kavalíra. Zdálo se mi, že se každou chvilku může za zvuku lesních rohů objevit Oberou.

Najednou se světla reflektorů slila na jedné stěně, k níž pomocníci přivlekli obrovskou vázu s umělou květinou - ostrožkou. Světlovlasá manekýnka ve stříbrných botách vyšla v béžové kožešinové kápi. Ředitelka uhladila kožešinu, dva reflektory stojící níže než ostatní se rozzářily a manekýnka strnula, jako by ji ohrožoval policista s revolverem. „Kamera!” zavolal Nicky.

Manekýnka se opět pohnula. Ředitelka také. ,,Ješt? jednou!” Nicky vyžadoval opakování. „Trochu doprava. Dívej se mimo kameru. Dobře.”

Opřel jsem se. Kontrast mezi mou vlastní situací a obrazem přede mnou mě přenesl do atmosféry neskutečna, která neměla nic společného s pomatením smyslů, bdělostí či sněním. Bylo to spíše hluboké uklidnění, jemné vytržení ducha, které jsem už skoro neznal. Napadlo mě, že jsem od svého útěku vlastně nebyl v divadle, natož v opeře. Vrchol představoval zběžně zhlédnutý film v kině, a i to jen proto, abych se mohl na několik hodin skrýt.

Sledoval jsem, jak vznikají různé snímky kožešinové pláštěnky a blonďaté manekýnky, která působila stále éteričtěji. Dokázal jsem si jen stěží představit, že má stejné lidské potřeby jako ostatní bytosti. Muselo to být velice silné bílé světlo, když dokázalo všechno změnit a odhmotnit. Někdo mi přinesl další skleničku whisky. Bylo dobře, že jsem šel s Marií, pomyslel jsem si. Poprvé jsem se cítil uvolněně a tlak,

který mě více či méně vědomě tížil, zmizel.

„Marie!” zavolal Nicky. Jed perziánový plášť

Maria Fiola najednou stála na pódiu, drobná a útlá, zahalená do černého, matně lesklého pláště, s jakýmsi baskickým baretem posazeným šikmo na hlavě.

„Dobré,” ” volal Nicky. „Zůstaň tak jako ted’. Už se prosím nehýbej.”

Zahnal ředitelku, která začala Marii upravovat. „Ne! -Ne, Hetty. Později. Uděláme ještě víc snímků. Nejdříve takhle, náhodné momentky, bez pózování.”

„Ale není přece vidět .”

„Později, Hetty! Kamera!”

Maria nezkameněla jako světlovlasá manekýnka. Zůstala prostě stát, jako by se byla už předtím nepohybovala. Postranní světla hledala její obličej a zachytila se v očích, které náhle silně zmodraly.

„Dobré,” prohlásil Nicky. „A ted s otevřeným pláštěm.

Hetty přispěchala k Marii. Ta rozvinula plášť, jako by se skládal ze dvou motýlích křídel. Předtím vypadal úzký. Ve skutečnosti byl hodně široký, s bílou hedvábnou podšívkou potištěnou velkými šedivými kosočtverci. „Nech ho tak,” řekl Nicky. „Jako

křídla martináče. Široce rozevřená.”

„Martináč není černý. Je temně fialový,” prohlásila Hetty.

„Ten zdejší je černý,” odpověděl Nicky suverénně. Zdálo se, že Hetty trochu rozumí motýlům. Tvrdila, že Nicky míní babočku osikovou, černopláštníka.

„Jak se vám to líbí?” zeptal se někdo blízko mne.

Bledý, baculatý muž se zvláštním leskem v třešňovitých očích se usadil vedle mě na sklapovací židli. Ta zasténala a zachvěla se. Je to velkolepé,” odpověděl jsem upřímně.

„Nemáme už samozřejmě k dispozici tolik věcí od Balenciagy a velkých francouzských krejčích,” postěžoval si muž. „Důsledek války. Ale Mainbocher prostřídaný sem tam Balenciagou také není k zahození, nemyslíte?”

„To jistě ne.” Neměl jsem tušení, o čem mluví.

„No, doufejme, že tahle zatracená válka brzy skončí, abychom sem zase dostali víc prvotřídního materiálu. Tohle lyonské hedvábí -”

Muž se zvedl. Volali ho. Nepřišlo mi zvlášt směšné, že i tohle byl důvod k zatracování války. Naopak. Když jsem tam tak seděl, připadal mi jako jeden z nejrozumnějších.

Na řadu přišly večerní šaty. Najednou u mě stála Maria Fiola. Měla na sobě bílé, nápadně úzké šaty, které jí odhalovaly ramena. „Nenudíte se moc?” zeptala se.

„Ani v nejmenším.” Podíval jsem se na ni. „Dokonce věřím, že mám příjemné halucinace,” řekl jsem. „Jako by se mi zdálo, že ten diadém, který máte, jsem ještě dnes odpoledne viděl ve výloze obchodu Cleef a Arpels. Byl tam vystavený jako diadém císařovny Evžene. Nebo to byla Marie Antoinetta?”

„Máte dobré oči. Opravdu je od Cleefa a Arpelse.” Maria se zasmála.

„Koupila jste ho?” zeptal jsem se. V tomto okamžiku mi nic nepřipadalo nemožné. Možná byla tahle dívka uprchlá dcera milionáře s masovými konzervami z Chicaga. Četl jsem něco podobného často v bulvárních sloupcích novin.

„Ne. Ani neukradla. Časopis, pro který děláme snímky, si ho vypůjčil. Ten muž tam naproti si ho dnes v noci zase odnese. Je zaměstnaný u van Cleefa a střeží ho. Co se vám líbilo nejvíc?”

„Ta černá, široká pláštěnka, kterou jste předváděla vy. Ta od Balenciagy.”

Otočila se a překvapeně na mě pohlédla. „Opravdu je od Balenciagy,” řekla pomalu. „Odkud to víte? Jste z branže? Jak jinak byste mohl vědět, že je tahle kápě od Balenciagy?”

,,Ještě před pěti minutami jsem to nevěděl. Byl bych to jméno považoval za značku auta.”

„Odkud to tedy víte?”

„Ten bledý muž tamhle naproti mi řekl to jméno. Zbytek jsem si vykombinoval.”

„Skutečně je od Balenciagy,” řekla. „Dopravená sem bombardérem. Létající pevností. Propašovaná.”

„Dobré použití bombardéru. Pokud se to děje všeobecně, nastal zlatý věk.”

Zasmála se. „Nemáte tedy v kapse miniaturní kameru a nejste špion, který chce ukrást pro konkurenci tajemství zimní módy? Vlastně je to škoda. Ale člověk si na vás zřejmě musí dávat pozor. Máte co pít?”

„Děkuji, mám.

„Marie!” zavolala na ni fotograf. ,,Marie. Fotíme.”

„Pojedeme potom ještě na hodinu do El Morocca,” řekla dívka. „Pojedete s námi, že? Musíte mě přece dovést domů.”

Dříve než jsem mohl odpovědět, stála na pódiu. Samozřejmě to nepřipadalo v úvahu. Neměl jsem na to dost peněz. Ale to mohlo počkat. Zatím jsem se nechal unášet touto atmosférou, kde pokládali za špiona toho, kdo chtěl ukrást střih sametové peleríny, a ne někoho, koho mučili a druhý den ráno zastřelili. Dokonce i čas se tu posunul. Zatímco venku člověk klesal pod nápory vedra, tady vládla nejhlubší zima. Norkové kožichy a lyžařské bundy se leskly ve svitu reflektorů. Nicky fotografoval některé obrázky znovu. Tmavá manekýna přišla v červené paruce. Maria Fiola v blonďaté a potom v bílé. Za pár minut zestárla o několik desítek roků. Probouzelo to ve mně podivný pocit, jako bychom se znali už mnoho let. Manekýnky se přestaly namáhat s převlékáním za závěsem. Byly unavené a rozrušené ze silného, nechráněného světla.

Muže to příliš nezajímalo. Někteří byli nepochybně homosexuálové. Jiné už pohled na

polonahé ženy zřejmě

nijak nevyváděl z míry. Když byly krabice zabalené, oznámil jsem Marii Fiole, že s nimi nemohu jít. Slyšel jsem, že El Morocco je nejlepší noční klub v New Yorku.

„Proč ne?” zeptala se.

„Nemám s sebou dost peněz.”

„Ale vy hlupáčku. Jsme přece všichni pozvaní. Platí časopis. A vy mě doprovázíte. Copak myslíte, že bych vás tam nechala platit?”

Nevěděl jsem, zda to mám brát jako kompliment. Hleděl jsem na cizí, nalíčenou ženu s blonďatou parukou a diadémem ze smaragdů a diamantů, jako bych ji předtím nikdy neviděl, a najednou mě zalila vina tepla. Zmocnil se mě zvláštní pocit, že jsme spiklenci. „Nemusíte nejdříve vrátit šperky?” zeptal jsem se.

„Ten člověk od van Cleefa jde s námi. Když máme na sobě šperky, děláme jim podle jejich názoru reklamu.”

Už jsem neprotestoval. Také jsem se nijak nedivil, když jsme seděli v El Moroccu, piném jasu, tanečníků a hudby. Lavice byly pruhované jako zebra a umělá noční obloha, na níž vycházely a zacházely hvězdy, osvětlovala tento neskutečný svět. Ve vedlejší místnosti hrál Vídeňák německé a vídeňské písně a zpíval německy, i když Amerika v obou těchto zemích válčila. To by v Evropě nebylo možné. Zpěváka by zavřeli do káznice nebo do koncentračního tábora, případně by ho prostě zlynčovali. Tady se vojáci a důstojníci nadšeně přidávali, jakmile jen trochu zvládli text. Ten, kdo musel zažít, jak se ze slova tolerance, nošeného v Evropě ještě v i9. století na hrdě vztyčeném praporu, stala ve dvacátém století bohapustá nadávka, jako by se ocitl ve zvláštní oáze v poušti na nejnečekanějším místě. Nevěděl jsem, zda to byla bezstarostnost vyplývající z pocitu bezpečí nebo velkorysá nadřazenost druhého kontinentu. Ani jsem to nechtěl vědět. Seděl jsem tu mezi tanečníky a zpěváky, mezi neznámými lidmi, kteří se náhle stali přáteli, ve světle svíček, vedle neznámé ženy s nepravou, blonďatou parukou, na níž jiskřily drahokamy ve vypůjčeném diadému, malý parazit před darovaným šampaňským, který se rozvaloval v darované blahosklonnosti, jako by si vypůjčili tento večera zítra ho musel vrátit van Cleefovi a Arpelsovi. V kapse mi šustil jeden z dopisů emigranta Sahla, který jsem neodeslal: „Nejmilovanější Ruth, lítost mi rve srdce, protože jsem se příliš pozdě pokusil vás zachránit. Ale kdo mohl tušit, že oni se nezastaví ani před ženami a dětmi? Ani jsem neměl peníze, nemohl jsem nic dělat. Tolik doufám, že žijete, i když mi nemůžete psát. Modlím se —” Dál byl dopis nečitelný, protože písmena rozmazaly slzy. Ještě jsem ho neodeslal. Chtěl jsem si rozmyslet, zda ženě spíš neuškodí, pokud snad ještě žije. Ted’ jsem věděl, že to neudělám.

Alexandr Silver na mne již mával ze svého obchodu. Jeho hlava trčela mezi oblekem mandarína z devatenáctého století a kobercem typu ghiordes pověšeným vedle. Odsunul obojí stranou a zamával prudčeji. Pod ním zírala na ulici kamenná hlava khmerského Buddhy. Vstoupil jsem.

je něco nového?” zeptal jsem se a ohlédl se po bronzové váze.

Přikývl. „Ukázal jsem ten kus Franku Carovi z Loo a spol. Je falešný.”

„Skutečně?” zareagoval jsem překvapeně. Nechápal jsem, proč mi kvůli tomu už zdaleka tak vehementně mával.

„Samozřejmě ho přesto vezmu zpátky. Nechci, abyste kvůli nám utrpěl škodu.”

Silver sáhl pro peněženku. Zdálo se mi, že pro ni sáhl příliš rychle. I něco jiného v jeho obličeji neladilo s tím, co mi řekl. „Ne,” odmítl jsem, vzdor nebezpečí, že riskuji polovinu svého jmění. „Chci si ji nechat.”

„Dobře,” odpověděl Silver. Náhle se zasmál. „Potom tedy již znáte první zákon obchodníka uměním: Nesmí se nechat oblafnout.”

„To jsem se naučil již dřív. Ne jako obchodník, ale jako lidský tvor. Ten bronz je tedy pravý?”

„Z čeho tak usuzujete?”

„Ze tří nepodstatných důvodů. Ale nechme toho šermu. Bronz je tedy pravý?”

„Caro se domnívá, že ano. Nechápe, jak si někdo mohl myslet něco jiného. Podle jeho názoru jsou někdy mladí pracovníci muzeí - v přílišné horlivosti prokázat své znalosti

- nadmíru kritičtí. Zvláště když nastoupí do nového zaměstnání. Jsou přesvědčeni, že je jejich povinností ukázat více znalostí, než měl jejich předchůdce.”

„Jakou má ta váza hodnotu?”

„Není to zvláště významný kus. Dynastie Cou, střední období. Na aukci u Parka Berneta by měla vynést asi čtyři

sta až pět set dolarů. Ne víc. Cena čínských bronzů hodně klesla.”

„Proč?”

„Protože je všechno laciné. Je přece válka. A není mnoho sběratelů čínských bronzů.” „Také proto, že je válka?”

Silver se zasmál. V ústech měl spoustu zlata. „Kolik požadujete za svůj podíl?”

„Tolik, kolik jsem zaplatil. A z toho, co bude navíc, polovinu. Ne čtyřicet ku šedesáti, ale padesát na padesát.” „Nejdříve musíme vázu prodat. To, za kolik se podle Cara vydraží, se může klidně smrsknout na polovinu. Nebo ještě na míň.”

Měl pravdu. Mezi hodnotou bronzu a cenou, které mohl

docílit, byl velký rozdíl. Uvažoval jsem, zda bych ji mohl nabídnout Carovi sám. „Pojďme si dát kávu,” řekl Alexandr Silver. „Je na ni ten pravý čas.”

„Jak to?” zapochyboval jsem. Bylo deset hodin ráno. ,,Na kávu je vždycky ten pravý

čas.”

Přešli jsme ulici. Silver si vzal ke svým lakovkám opět fialové punčochy. Vypadal jako židovský biskup v pepitových kalhotách. „Chci vám říct, co bych rád udělal,” vysvětloval. „Zavolám do muzea, kde jsem vázu koupil, a oznámím jim, že jsem

bronz prodal. Ze zákazník šel k Loovi a Carovi a ti prohlásili kus za pravý. Potom jim řeknu, že bych se mohl pokusit dostat ji zpátky.” „Za starou cenu?” „Za cenu, o níž se dohodneme při druhém šálku kávy. Jaká je dnes káva?”

„Zatím se zdá, že dobrá. Ale proč chcete nabídnout vázu stejnému muzeu? Toho muže, který ji prohlásil za falzifikát, jenom přivedete do rozpaků nebo ho dokonce navztekáte.”

„Správně. Může ji zase odmítnout. Ale já tak budu mít

splněnou svou povinnost. Světový obchod uměním vypadá jako vesnický koloniál. Obchodníci v naší branži rádi drbou o druhých. Ten muž z muzea by se všechno dověděl snad hned od příštího zákazníka. Potom by pro mě jako klienta bylo muzeum navždy passé. Chápete?”

Opatrně jsem přikývl.

„Když však nabídnu bronz jemu jako prvnímu, může

mi být jen vděčný. Dokonce musí. Pokud odmítne, dobře, potom máme svobodu postupovat dál. Existují nepsané zákony. Tento je jedním z nich.”

„Kolik od nich budete chtít?” zeptal jsem se.

„Cenu, kterou jste údajně zaplatil. Ne padesát, ale dvě stě padesát.”

„A kolik z toho zůstane vám?”

„Pětasedmdesát, ” řekl Silver s velkorysým gestem. „Ne sto, ale pětasedmdesát. Jsme lidé. Tak co říkáte?” je to velice elegantní, ale pro mě pořád ještě hodně nejistý obchod. Když Loo říká, že na aukci u Parka Berneta by mohl ten kus -”

Silver mě přerušil. „Můj milý pane Sommere, na burze

a v obchodě s uměním se nemá spekulovat až k nejzazší hranici, nebo člověk prohraje všechno. Nebuďte hráč. Pokud kyne dobrý zisk, člověk po něm má sáhnout. To byla devíza Rothschildů. Pamatujte si to pro život.”

„Dobře,” souhlasil jsem. „Ale potřebuji motivaci pro

svůj první obchod. Riskoval jsem polovinu majetku.” „Dohadujeme se o něčem, co se ještě nerealizovalo. Mu

zeum může odmítnout. Potom bychom museli složitě hledat kupce. V této době!”

„Co byste nabídl vy sám, kdybyste věděl, že je bronz pravý?” zeptal jsem se.

„Sto dolarů,” vypálil Silver jako z pistole. „Ani o cent víc.

V žádném případě.”

„Pane Silvere! A tohle říkáte v deset třicet dopoledne!”

Silver zamával na českou servírku. „Ochutnejte jednou český medový koláč s mandlemi,” pobídl mě. „Vynikající ke kávě.”

„V deset třicet ráno?”

„Proč ne? Clověk musí být v životě nezávislý. Jinak se z něj stane stroj.”

„Dobře. Jak to vypadá s mou prací u vás?”

Silver dal na můj talíř kousek nízkého koláče se silnou vrstvou mandlí. „Mluvil jsem s bratrem. Zítra můžete začít. Ať už to z bronzem dopadne jakkoli.”

Zhluboka jsem se nadechl. „Za patnáct dolarů denně?”

Silver se na mě vyčítavě podíval. „Za dvanáct a půl, jak jsme se dohodli. Skoro bych věřil, že jste gój. Žid by nikdy nezkoušel takové hloupé triky.”

v

„Věřící Žid snad ne. Ale já jsem nešťastný volnomyšlenkář a bojuji o svůj život, pane Silvere.”

„Tím hůř. Máte opravdu tak málo peněz?”

„Ještě méně. Dokonce dluhy. U právníka, který mě sem dostal.”

„Právníci mohou počkat. Dokonce jsou na to zvyklí. Sám jsem byl právníkem.”

“Jenže já ho ještě budu potřebovat. Dokonce brzy, aby prodloužil moje povolení k pobytu. Jistě očekává splátku co nejdříve.”

„Pojďme do obchodu,” řekl Silver. „Zlomíte mi srdce.”

Opět jsme se vrhli mezi automobily jako Židé do Rudého moře a štastn? jsme přešli na druhou stranu. Zdálo se, že Silver má srdce rebela. Suverénně opovrhoval semafory. Byl to jakýsi bruslařský závod, na jehož konci hrozila nemocnice. „Pokud člověk sedí rád v kavárně a může odtamtud pozorovat obchod, musí být rychlý, jakmile přijde zákazník,” vysvětloval mi. „Proto moje neúcta ke smrti při přecházení silnic.”

Vytáhl otřepanou peněženku. „Potřebujete’ tedy zálohu,” řekl. „Co takhle sto dolarů?” „Za práci, nebo za vázu?”

„Za obojí.”

„Dobře,” řekl jsem. „Ale jen za. vázu. Za práci má být oddělená odměna. Nejlépe když mi za ni zaplatíte na konci každého týdne.”

Silver zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Ještě jiná přání? Dolary ve stříbře nebo ve zlatě?” „Ne. Nejsem chamtivý žralok. Ale tohle jsou první peníze, které jsem v Americe vydělal. Dávají mi naději, že ze mě nebude žebrák nebo že neumřu hlady. Rozumíte? Proto jsem snad trochu dětinský.”

„Zdravý způsob, jak být dětinský.”

Silver vytáhl deset desetidolarových bankovek. „Záloha za společný obchod.” Přiložil k nim pět dalších. „Cena, kterou jste za vázu zaplatil. V pořádku?”

„Aby ne. Naprosto. Kdy mám zítra začít?”

„Ne v osm. V devět. To je také jedna z výhod v našem obchodě. Ráno v osm nikdo nekupuje starožitnosti.”

Strčil jsem peníze do kapsy a rozloučil se. Ulice se utápěla v hluku a v oslnivé sluneční záři. Moje svoboda netrvala ještě tak dlouho, abych přestal vnímat spojení mezi penězi a existencí. Obojí pro mě stále ještě bylo totéž. Cítil jsem bankovky jako život sám. Znamenaly tři týdny života.

Bylo poledne. Seděli jsme u Roberta Hirsche v obchodě. Ravic, Robert Hirsch a já. Venku právě opět začala hodina účetních.

„Člověk,” přednášel Ravic, „má velmi rozdílnou hodnotu. Emoce necháme stranou.

Ty jsou nezměřitelné a individuálně tak rozdílné, že někdo, kdo pro jednoho znamená více než svět, nemá pro druhého větší cenu než špetka tabáku. Ani z chemického hlediska na člověku nic moc není - asi za sedm dolarů vápna, bílkovin, vlákniny, tuku, hodně vody a pár jiných drobností. Zajímavé to začne být teprve v okamžiku, kdy ho chce někdo zničit. Za Caesara, v galské válce, stálo zabití jednoho vojáka průměrně asi sedmdesát centů. Za Napoleona, když se již používaly střelné zbraně, dělostřelectvo atd., už asi dva tisíce dolarů, pokud se započítalo úplně všechno, přičemž vzdělání pro zabíjení je v tom zahrnuto jen z malé části. V první světové válce s obrovskými sumami za děla, pevnosti, válečné lodi a munici se odhadovala částka za zabitého vojáka asi na deset tisíc dolarů. A v této válce odborníci počítají, že zabití prostého účetního vtěsnaného do uniformy bude stát skoro padesát tisíc dolarů.” „Potom tedy války postupně vymizí, protože zabíjení bude příliš nákladné,” řekl Hirsch. „Skutečně velice morální důvod.”

Ravic zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Vojáci vkládají velké naděje do připravovaných atomových zbraní. Ty zabrání inflaci v masovém zabíjení. Očekává se dokonce, že se opět dostaneme na úroveň Napoleona.

„Dva tisíce dolarů na mrtvolu?”

„Ano. Možná dokonce i méně.”

Před námi se na televizní obrazovce míhaly polední zprávy. Hlasatelé se zadostiučiněním oznamovali počet lidí zabitých ve válce. Informace podávali každý den v poledne a večer. Jako jakýsi předkrm před hlavním chodem.

„Generálové očekávají dokonce velice rychlý pokles ceny,” řekl Ravic. „Vynalezli totální válku. Takže už nepotřebují ničit pouze drahé vojáky na frontách. Nyní prakticky využívají i zázemí. Bombardéry jim přitom velice pomáhají. Likvidovány jsou ted’ i ženy, děti, staří lidé a nemocní. Svět si na to již zvykL” Ukázal na hlasatele na obrazovce. „Jen se na něj podívejte. Plný vroucího zanícení jako kazatel.”

„Vyšší spravedlnost,” prohlásil Hirsch. „Vojáci pro ni vždy měli zvláštní smysl. Proč by měli být vystavováni nebezpečím války pouze oni? Proč nerozdělit riziko obecně? Je to koneckonců jen logická obezřetnost. Děti vyrostou a porodí nové vojáky. Proč je tedy hned nezabít, než začnou být nebezpeční. Lidskost vojáků a politiků je nezměrná. Chytrý lékař také nečeká, až ztratí nad epidemií kontrolu. Nemám pravdu, Raviku?” „Máš,” řekl Ravic, najednou velmi unavený.

Robert Hirsch na něj pohlédl. „Mám toho hlasatele vypnout?”

Ravic přikývl. „Vypni ho, Roberte. Tuhle veselou palbu z kulometu lze snést jen chvíli. Víte, proč bude vždycky znovu válka?”

„Protože paměť ji romanticky zkreslí,” řekl jsem. „Je to síto, které propustí hrůzy, zapomene na ně a z toho, co zbude, udělá dobrodružství. Každý je ve vzpomínkách hrdina. O válce by vlastně mohli vypovídat jen mrtví. Ti ji prodělali celou. Musí ale mlčet.”

Ravic zavrtěl hlavou. „Člověk necítí bolest druhého,” řekl. ;,To je to. Jeho smrt také ne. Po krátké době už jen ví, že on sám jí unikl. Je to naše zpropadená kůže, která nás rozděluje a dělá z nás egoistické ostrůvky. Zažili jste to v lágrech. Bolest nad mrtvými člověku nezabránila spolknout kus chleba, který ukořistil.” Pozvedl skleničku. „Mohli bychom jinak pít tenhle koňak, zatímco vypasený hlasatel tamhle žvaní o ztrátách na lidských životech, jako by to byly vepřové karbanátky?”

„Ne,” odpověděl Hirsch. „To bychom nemohli. Ale mohli bychom žít?”

Za oknem fackovala žena v kobaltově modré halence asi čtyřletého kluka. Dítě se vytrhlo a koplo matku do holeně. Potom odběhlo vždycky tak daleko, aby ho matka nemohla chytit, a dělalo na ni grimasy. Oba zmizeli mezi promenádujícími se účetními.

„Vojáci objevili ve své lidskosti nový pojem,” řekl Hirsch. „Už nemluví rádi o milionech mrtvých. Místo toho budou brzy zdobit své zprávy megačísly mrtvých. Deset mega zní lépe než deset milionů. Jak jsme vzdáleni od dob, kdy vojáci ve staré Číně platili za nejnižší lidskou třídu nižší než kati, protože kati zabíjeli jen zločince, ale generálové nevinné. Dnes jsou považováni za ty nejušlechtilejší - a čím více lidí zabijí, tím více roste jejich sláva.”

Rozhlédl jsem se. Ravic se opřel v křesle, oči zavřené. Znal jsem tuhle jeho vlastnost - vlastnost lékařů. Dokázali ve vteřině usnout a zase se probudit.

„Spí,” řekl Hirsch. „Hromadné oběti, megapočty mrtvých a grimasy náhody, které nazýváme historií, padají jako tichý déšť do jeho podřimování. To je požehnání kůže, která nás odděluje a kterou sám tak proklínal. Ó, štěstí nezúčastněnosti.”

Ravic otevřel oči. „Nespím. Opakuji si otázky z hysterektomie v angličtině, vy nenapravitelní romantičtí teoretikové. Zapomněli jste paragrafy Laonského brevíře? Truchlení nad neodvratným oslabuje v nebezpečí.”

Vstal a podíval se na ulici. Účetní zmizeli. Místo nich začala přehlídka papoušků — manželek. Poletovaly v květovaných šatech po nákupech. „To už je tak pozdě? Musím rychle do nemocnice.”

,,Nás je snadné napomínat,” řekl Hirsch. „Ty máš alespoň slušné zaměstnání.”

Ravic se zasmál. „Ale beznadějné, Roberte.

„Málo jsi dnes mluvil,” řekl mi Robert Hirsch. „Nudí tě už tohle bezúčelné polední sympozium?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Dnes se ze mě stal kapitalista a zaměstnanec. Bronz je prodaný a já zítra začínám uklízet u Silvera ve sklepě. To člověkem otřese.”

Hirsch se zasmál: „Ta naše povolání!”

“Já proti svému nic nemám,” namítl jsem. „Lze ho vždycky brát symbolicky. Uklízet a obchodovat se starými věcmi.” Vytáhl jsem z kapsy peníze od Silvera. „Vezmi si alespoň polovinu, Roberte. I tak ti ještě zůstanu hodně dlužen.”

Odmítl. “Zaplať z toho raději něco Levinovi a Watsonovi. Brzy je budeš zase potřebovat. Nerozházej to. Úřady jsou úřady, válka neválka. Co dělají tvoje jazykové znalosti?”

Zasmál jsem se. „Od dnešního rána rozumím všemu překvapivě lépe. To způsobilo moje vykročení do měšťáckého stavu. Z očarování se stalo vydělávání, ze zatajeného dechu malý všední den. Budoucnost začíná. Práce, mzda, jistota.” .

Robert Hirsch se na mě kriticky podíval. „Věříš, že se k tomu ještě hodíme?”

„Proč ne?”

„Možná nám roky na útěku vzaly tyhle schopnosti, Ludvíku.”

„To nevím. Dnes je to můj první den občanského života — a navíc pouze s prací načerno. Policii jsem tedy ještě neunikl.”

„Někteří vojáci se po válce nedokázali zorientovat už v žádném zaměstnání,” řekl Hirsch.

„Počkejme si,” odpověděl jsem. „Paragraf devatenáct laonského kázání: Starosti o zítřek oslabují dnešní schopnost úsudku.”

„Co se tu děje?” zeptal jsem se Mojkova, když jsem se večer vrátil do plyšového salonu v hotelu.

„Katastrofa! Raoul, náš nejdražší klient. Muž z luxusního apartmá se salonem, jídelnou, zabudovanou mramorovou koupelnou a televizí naproti posteli. Chce si vzít život.”

„Odkdy?”

„Od dnešního odpoledne. Ztratil Kikiho. Svého přítele, s nímž je už čtyři roky.” Někdo hlasitě a srdceryvně vzlykal mezi listy pokojových květina palmou v květináči. „V tomto hotelu se hodně pláče,” konstatoval jsem. „A vždycky pod palmami.”

„V každém hotelu se hodně pláče,” vysvětlil mi Mojkov.

„V Ritzu také?”

„V Ritzu se brečí, když klesnou akcie na burze. U nás, když si člověk najednou uvědomí, že je beznadějně sám, ačkoli tomu nechtěl věřit.”

„To může být stejně dobře důvod k veselosti. Clověk může oslavovat svou svobodu.” „Nebo nedostatek citu.”

„Kiki zemřel?” zeptal jsem se.

„Něco horšího. Zasnoubil se. Se ženskou. To je pro Raoula tragédie. Kdyby se dal dohromady s jiným teploušem, bylo by to zůstalo v rodině. Ale žena! Ten věčně nepřátelský tábor! Zrada! Hřích proti svatému duchu.”

„Ubozí ďábli. Ti se musejí bránit na dvě strany. Proti konkurenci mužů i žen.

Mojkov se potutelně pousmál. „Raoul předtím pronesl leccos na adresu žen. Nejjednodušší příměr, jímž je charakterizoval, znělo tuleni bez kůže. I o plných ženských prsou, v Americe tolik zbožňované ozdobě dam, se vyjádřil hrubě. Bryndající kravská vemena znetvořených savců bylo to nejmírnější označení. Pokaždé, když si představí, že je Kiki na jednom z nich pověšený, Raoul zařve.

Dobře, že jsi přišel. Ty jsi na katastrofy zvyklý. Musíme ho dopravit do jeho pokoje. Tady dole už zůstat nemůže. Pomoz mi. Ten chlap váží přes sto kilo.”

Odešli jsem do zákoutí s palmami. „Však on se vrátí,” ujišťoval Raoula Mojkov. „Vzchopte se. Uvidíte, zítra bude všechno v pořádku. Kiki zase přijde.”

„Poskvrněný,” sténal Raoul, který ležel na polštářích jako postřelený hroch.

Pokoušeli jsme se ho zvednout. Opřel se o mramorový stůl a nepřestával lkát.

Mojkov mu opět domlouval. „Malý omyl. Omluvitelný, Raoule. Ale zase se vrátí. Zažil jsem to už častěji. Kiki se vrátí. Kajícně, s lítostí.”

„Pošpiněný, to čuně. A dopis, který napsal? Ten neřád se nevrátí. Moje zlaté hodinky si také odnesl.”

Raoul se opět dal do pláče. Když jsme ho zvedali, šlápl mi na nohu. Sto kilo. „Dávejte pozor, vy stará bábo,” vyjel jsem na něj bez přemýšlení.

„Cože?”

„No ano,” řekl jsem. „Chováte se opravdu jako ufňukaná slepice.”

„Já že jsem stará bába?” opakoval Raoul, najednou do určité míry normálním hlasem. „Pan Sommer to tak nemyslí,” konejšil ho Mojkov. „Mluví špatně anglicky. Francouzsky je to něco docela jiného. Velký kompliment.”

Raoul si rukou otřel oči. Očekávali jsme další hysterický výlev. Já a stará bába?” řekl místo toho potichu, smrtelně uražen. „A to řeknete mně!”

„Mínil to francouzsky,” lhal Mojkov. „Tam je to pocta. Une femme fatale! Fatální žena.

„Takhle je člověk opuštěn,” prohlásil Raoul a bez pomoci se zvedl. „Všemi opuštěn.” Bez námahy jsme ho dovedli ke schodům. „Pár hodin spánku!” domlouval mu Mojkov. „Dva seconaly nebo tři. Potom pořádný šálek kávy. Pak bude všechno vypadat docela jinak.”

Raoul neodpověděl. I my jsme ho opustili. Celý svět. Mojkov ho vyvedl nahoru. ,,Zítra bude všechno jednodušší. Kiki přece není mrtvý. Je to jenom mladické pomýlení.”

„Pro mě je mrtvý. Moje manžetové knoflíčky si taky vzal s sebou.”

„Ty jste mu přece sám daroval. K narozeninám. Kromě toho je přinese zase zpátky” „Proč se s tím tlustým pablbem tak mažeš?” zeptal jsem se Mojkova, když zase přišel dolů.

je to náš nejlepší nájemník. Viděl jsi jeho apartmá? Kdybychom ho ztratili, museli bychom zvednout nájemné. Tvoje taky.”

„Bože drahý.”

„Možná to je pablb a možná také není,” řekl Mojkov. „Každý trpí svým způsobem a v bolesti neexistují rozdíly podle toho, do jaké míry je či není oprávněná. Především na ní není nic směšného. To bys taky už měl vědět.”

Já vím,” odpověděl jsem zahanbeně. „Ale rozdíly tu přece jsou.”

„Ty jsou jen relativní. Měli jsme zde služku, která se utopila v Hudsonu jen proto, že její syn ukradl pár dolarů. Nemohla tu ostudu přežít. Bylo to směšné?”

„Ano a ne. Nehádejme se kvůli tomu.”

Mojkov poslouchal, zda něco seshora uslyší. „Snad si nic neudělá,” zamumlal. „Tihle extremisti bytí mají častěji zkraty než normální lidé.”

„Byla ta služka, která se utopila v Hudsonu, také extremistka?”

„Chudý člověk. Neviděla východisko - tady, kde je samá svoboda. Dáme si partičku šachů?”

„Ano. Dejme si ale taky jednu vodku. Nebo dvě. Nebo tolik, na kolik budeme mít chuť. Prodej mi láhev. Chtěl bych dnes zaplatit.”

„Proč?”

„Našel jsem si práci. Na jeden až dva měsíce.”

„Výborně!” Mojkov se zaposlouchal směrem ke dveřím. „Lachmann,” řekl jsem. „Ten krok je nezaměnitelný.” Mojkov si povzdechl. „Nevím, zda za to může úplněk, ale dnes to vypadá na večer extremistů.”

Po Raoulovi působil Lachmann téměř klidně. ,Posad se,” vyzval jsem ho. „Nemluv, dej si vodku a mysli na to, že Bůh je obsažen v detailu.

,,Co?”

Zopakoval jsem větu.

„Takový nesmysl,” prohlásil Lachmann.

„Dobře. Protože nemusíme zemřít, měli bychom být srdnatí - to je další moudrý výrok. Všechny emoce tady již vypotřeboval Raoul.”

„Nepiju vodku. Nepiju vůbec nic, to bys mohl vědět. Jednou jsi mě chtěl v Poitiers opít lahví cherry brandy, kterou jsi ukradl. Naštěstí můj žaludek revoltoval, jinak by mě pravděpodobně dostala policie.” Lachmann se obrátil k Mojkovovi. „Vrátila se?” „Ne, ještě ne. Jen Sommer a Raoul. Oba na nejvyšší míru nervózní. Dnes je myslím úplněk.”

„Cože?”

„Úplněk. Zvyšuje krevní tlak. Dává křídla iluzím. Podněcuje vrahy k činům.” „Vladimíre,” opáčil Lachmann zmučeně. „Po setmění by sis měl odpustit vtipy na účet druhých. Každý má dost co dělat sám se sebou. Jinak tu nikdo nebyl?”

„Jen Maria Fiola. Zůstala hodinu a dvanáct minut. Vypila jednu a půl vodky. Rozloučila se a odjela na letiště. Za několik dní se vrátí. Předvádí na cestě šaty a budou ji při tom fotografovat. Je to dostatečná informace pro špiona pocitů, pane Lachmanne?”

Lachmann jen zkroušeně přikývl. „Jsem jako mor,” zamumlal. „Vím to. Ale větší mor jsem sám pro sebe.”

Mojkov nastražil uši, zda neuslyší něco seshora. „Chci se pro všechny případy podívat, co dělá Raoul.”

Vstal a šel po schodech do poschodí. Na svůj věk a váhu měl překvapivě lehký krok.

„Co mám dělat,” zoufal si Lachmann. „Dnes v noci jsem měl sen. Svůj starý sen. Ze mě vykastrovali. Esesáci na svém oddělení. Nůžkami, ne nožem. Probudil jsem se s brekem. Může za to taky úplněk? Za to s nůžkami, myslím.”

„Zapomeň na to,” řekl jsem. „Esesákům se to nepodařilo, to si přece pamatuješ.”

„To že si pamatuju? Samozřejmě ne. Způsobili mi šok na celý život. Kromě toho se

jim to částečně přece jen podařilo. Zůstala mi zranění. Ohavné natržení. Zeny se mi smějí. Neexistuje strašlivější život, než když jsi nahý a žena se ti vysměje. Na to se

nedá nikdy zapomenout. Proto přece jdu po ženách, které mají samy vadu. Nechápeš to?”

Přikývl jsem. Znal jsem jeho příběh. Vyprávěl mi ho už víc než desetkrát. Neptal jsem se ho ani, jak to dopadlo s lourdskou vodou. Byl příliš nervózní. „Co tady děláš?” zeptal jsem se místo toho.

„Oba se tu chtějí stavit. Něčeho se napít. Pravděpodobně Mi do kina, aby se mě zbavili. Jídlo jsem jim zaplatil.” „Já bych na ni nečekal. Ať počká ona na tebe.” „Myslíš? No, asi máš pravdu. Jenomže je to těžké. Kdybych jen nebyl tak proklatě sám.”

„Zaměstnání ti nepomáhá? Obchod s růženci, obrázky svatých a styk s řadou vysvěcených osobností? Nemůžeš do toho nějak zapojit pánaboha?”

„Zbláznil ses? Jak by to mělo pomoct?”

„Mohlo by to usnadnit rezignaci. Pánbůh byl vynalezen, aby se zabránilo revolucím kvůli lidské nespravedlnosti.”

„Tomuhle věříš?”

„Ne. Ale v naší labilní situaci si můžeme dovolit jen málo pevných principů. Clověk musí sáhnout po všem, co se nabízí.”

„Vy jste všichni tak zatraceně povýšení,” řekl Lachmann. „Pro vás je všechno tak neuvěřitelně snadné. A co tvoje zaměstnání?”

„Zítra začínám uklízet a katalogizovat u jednoho starožitníka.”

„Za pevný plat?”

Přikývl jsem.

„Chyba,” zareagoval Lachmann okamžitě rozjařeně, protože měl příležitost radit. „Musíš se dát na obchod. Centimetr obchodu je lepší než metr práce.”

„Budu si to pamatovat.”

„Jenom lidé se strachem ze života chtějí pevný plat,” prohlásil Lachmann jízlivě. Žasl jsem, jak rychle dovedl přejít od nářku k agresivitě. Také extremista, pomyslel jsem si.

„Máš pravdu. Mám kůži prolezlou strachem ze života jako pes blechami,” řekl jsem smířlivě. „Ale z toho žiju. Co je proti tomu trocha tvého sexuálního strachu? Bud rád, že je to tak, jak to je.”

Mojkov se vrátil dolů. „Spí,” oznámil nám. „Ty tři seconaly zapůsobily.”

„Seconal?” zeptal se Lachmann. „Máte ještě nějaký?” Mojkov přikývla vytáhl krabičku. „Dva vám stačí, ne?” „Proč? Raoulovi jste dal tři, proč ne mně?”

„Raoul ztratil Kikiho. Dokonce dvojnásobně. Na dvě strany. Vy máte ještě naději.” Lachmann chtěl protestovat. Jeho utrpení nemělo být zlehčováno.

„Běž,” řekl jsem. „Prášky prý mají za úplňku dvojnásobný účinek.”

Lachmann odkulhal. „Měl jsem být lékárníkem,” konstatoval Mojkov.

Otevřeli jsme novou partii šachů. „Opravdu tu dnes večer byla Maria Fiola?” zeptal jsem se.

Mojkov přikývl. „Chtěla oslavit své osvobození od Němců. Místo v Itálii, kde se narodila, obsadili Američané.

Zatím tam byli Němci. Už tedy není tvou spojenkyní proti své vůli, ale novopečeným nepřítelem. Jako taková tě pozdravuje. Podle mého názoru ji mrzelo, že ti to nemohla říct sama.”

„Bůh jí žehnej,” odpověděl jsem. „Vyhlášení války bych byl přijal jedině tehdy, kdyby měla na hlavě diadém Marie Antoinetty.”

Mojkov se zasmál. „A ještě jedna rána pro tebe, Ludvíku. Vesnice, kde jsem se narodil, také byla nedávno osvobozena od Němců. Rusy. I ze mne se tedy stal z nuceného spojence tvůj nucený nepřítel. Dokážeš to unést?”

„Těžko. Kolikrát se vlastně celkem změnila tvoje státní příslušnost?”

„Asi desetkrát. Nedobrovolně. Česká, polská, rakouská, ruská, pořád sem a tam. Nijak jsem si toho samozřejmě nevšiml. Ani ted’ to ještě neskončí. Ostatně - šach mat. Hraješ dnes dost mizerně.”

„Nikdy jsem nehrál dobře, Vladimíre. Máš proti mně náskok patnácti let emigrace a jedenácti vlastí. Včetně Ameriky.”

„Tamhle přichází komtesa.” Mojkov vstal. „Úplněk je všechny vyhání ven.”

Ke staromódním, až ke krku uzavřeným krajkovým šatům si komtesa přehodila přes ramena péřové boa. Vypadala jako hodně stará, vybledlá rajka z pomačkaného hedvábného papíru. Měla malý, velice bílý obličej, popsaný nesčetnými jemnými čarami.

,,Cordial, komteso?” zeptal se Mojkov se vznešenou zdvořilostí.

„Děkuji, Vladimíre Ivanoviči. Byl by možný seconal?” „Seconal?”

„Nemohu spát. Vždyť to víte,” postěžovala si malá osůbka. „Migréna a smutek. A ten měsíc! Jako nad Carským Selem. Chudák car.”

„Tohle je pan Sommer,” představil mě Mojkov.

Komtesa mě přelétla rychlým ptačím pohledem. Nepoznávala mě. „Také uprchlík?” zeptala se lhostejně. „Také,” odvětil Mojkov.

Povzdechla si. „Nejprve jsme uprchlíky před životem a potom před smrtí.” V jejích očích náhle stály slzy. „Dejte mi jeden cordial, Vladimíre Ivanoviči. Jeden hodně malý. A dva seconaly.” Zavrtěla ptačí hlavou. „Kdo to může pochopit? Když jsem byla mladá dívka v Petrohradě, lékaři to se mnou vzdávali. Tuberkulóza. Už mi nebylo pomoci. Počítali to na dny. A ted’? Všichni jsou mrtví, všichni -lékař, car, silní důstojníci. Jen já žiji a žiji a žiji.”

Vstala. Mojkov s ní vyšel a vrátil se. „Dostala seconal?” zeptal jsem se. „Ano. A láhev vodky. Už je opilá. Ty sis toho nevšiml, že? To je ta stará škola,” řekl Mojkov uznale. „Ta něžná osůbka vypije denně láhev. Je jí přes devadesát. Nemá nic víc než stínové vzpomínky na stínový život, který oplakává. Jen v její staré hlavě ještě straší. Nejdříve bydlela v Ritzu. Potom v Ambassadoru. Pak v ruském penzionu. Ted’ u nás. Každý rok prodá jeden drahokam. Nejprve to byly diamanty. Potom rubíny. Pak safíry. Stále menší, čím víc to s ní šlo z kopce. Teď už jich má jen pár.”

Zbyl ti ještě nějaký seconal?” zeptal jsem se.

Mojkov na mě pohlédl. „Ty taky?”

„Pro jistotu,” odpověděl jsem. „Protože je dnes úplněk. Vlastně jenom do rezervy.

Člověk nikdy neví. Snům se nedá poroučet. A zítra musím brzy vstávat. Do práce.” Mojkov zavrtěl hlavou. „Vlastně je udivující, jak člověk zachází se svou nadřazeností, nemyslíš? Viděl jsi někdy plakat zvíře?”

Již dva týdny jsem pracoval u Silvera. Obchod měl obrovský sklep, který sahal daleko pod silnici. Vybíhaly

z něj dvě další chodby a vše bylo až po okraj ucpané veškerým možným harampádím. Byly tam dokonce i dětské kočárky, zavěšené na stropě. Silverovi tohle všechno zdědili a několikrát se s nulovým efektem pokusili věci katalogizovat a utřídit. Ale brzy to vzdali. Nepověsili své právnické povolání na hřebík proto, aby se z nich stali účetní v katakombách. Pokud je ve sklepích něco hodnotného, časem to ještě stoupne v ceně, říkali si a šli na kávu. Brali své bohémské povolání vážně.

Ráno jsem zmizel v katakombách a obvykle jsem se vynořil zase až v poledne, jako krtek. Sklep byl velice spoře osvětlen několika holými žárovkami. Připomínal mi trochu můj čas v Bruselu a zpočátku jsem se obával, aby mi ho nepřipomínal přespříliš. Ale okamžitě jsem se rozhodl, že si budu zvykat, pomalu a vědomě, abych tak postupně zmírnil svůj komplex. Ve svém životě jsem musel takové experimenty provádět již víckrát, když jsem se z nesnesitelného snažil akceptováním něčeho podobného, ale méně nesnesitelného udělat cosi, s čím jsem mohl jakžtakž žít. Silverovi mě často navštěvovali. Sestoupili vždy po žebříku, pinícím funkci schodů. V elektrickém světle se objevily nejprve pepitové kalhoty, lakovky, biskupské punčochy a kalhoty s kosočtverci Alexandra Silvera a potom lakovky, hedvábné punčochy a černé kalhoty bratra Arnolda. Oba byli zvědaví a družní. Nechtěli mě kontrolovat. Chtěli konverzovat.

Zvykl jsem si na katakomby a hluk aut a náklaďáků nad sebou. Pomalu jsem také dole začal získávat trochu prostoru. Část věcí měla tak nepatrnou hodnotu, že se nevyplatilo si je nechávat. Byly mezi nimi rozbité kuchyňské židle a pár roztrhaných průmyslově vyrobených pohovek. Silverovi je prostě postavili v noci na ulici, aby si s nimi městské úklidové čety nazítří brzy ráno poradily.

Po několika dnech jsem pod hromadou téměř bezcenných opotřebovaných strojově zhotovených koberců objevil dva modlitební koberce se symetrickým uzlem ghiordes, jeden s modrým, druhý se zeleným mihrábem, naznačeným výklenkem pro modlitbu. Nebyly to moderní kopie, ale originály, asi sto padesát let staré a dobře zachovalé. Jako ohař jsem je hrdě vynesl nahoru.

V obchodě sedala. pompézní žena, ověšená zlatými řetězy. „Tady je náš expert, milostivá paní,” řekl Silver, když jsem se vynořil, aniž při tom hnul brvou. ,Monsieur Sommer, z pařížského Louvru. Mluví převážně francouzsky. Co si myslíte o tomto stolu, pane Sommere?”

„Fantastický Ludvík Patnáctý. Velice čistá linie. Dobře zachovalý. Vzácný kousek,” odpověděl jsem se silným francouzským akcentem. Potom jsem pro efekt zopakoval všechno ještě jednou francouzsky.

„Příliš drahý,” namítla dáma, s řetězy.

Silver se na chvilku zatvářil překvapeně. „Ale já jsem vám přece ještě žádnou cenu nenabídl.”

„To je jedno. Příliš drahý.”

„Dobře,” prohlásil Silver, když se zase rychle vzpamatoval. „Potom mi tedy navrhněte cenu sama, milostivá paní.” Ted’ byla zase překvapená ona. Chvilku zaváhala. „Co stojí ten koberec?” zeptala se a ukázala na zelený ghiordes. „U toho není stanovena žádná cena,” odpověděl Silver. „Je to dědictví po matce. Neprodejný.”

Žena se zasmála.

„Jen ten zelený je rodinný kus,” vysvětlil jsem. „Ten modrý patří mně. Přinesl jsem ho panu Silverovi na ukázku. Když si ho koupí, získá tak doplněk k tomu druhému. Tím vzroste cena o dvacet procent.“

„Copak se u vás nedá vůbec nic koupit?” zeptala se žena posměšně.

„Stůl a všechno, co tu vidíte,” řekl Silver.

„Ten zelený koberec také?”

Problém spočíval v tom, že Silver nevěděl, o jaké koberce

jde, a já jsem jejich cenu v dolarech neznal. Neměli jsme žádnou možnost nějak se

domluvit. Žena s řetězy sedala mezi námi a pozorovala nás.

„Tak dobře,” řekl Silver nazdařbůh. „Pro vás je tedy i koberec.”

Žena se zasmála. „To jsem si myslela. Kolik?”

„Osm set dolarů.”

„Příliš drahý,” řekla žena.

„Zdá se, že tahle dvě slova milujete. Co byste tedy za něj dala?”

„Vůbec nic,” prohlásila dáma a vstala. „Chtěla jsem prostě jen vědět, co uděláte. Všechno je to podvod.”

Její řetězy zařinčely, když odcházela k východu. Přitom převrhla holandskou lucernu a vůbec se to nepokusila napravit. Silver ji zvedl. „Jste vdaná, milostivá paní?” zeptal se medově.

„Co je vám po tom?”

„Nic. Jenom bychom se rádi, můj kolega a já, dnes večer pomodlili za vašeho politováníhodného manžela. Anglicky a francouzsky.”

„Ta už se nevrátí,” řekl jsem. „Nebo v doprovodu policie.” Silver nad tím mávl rukou. „Nejsem nadarmo právník. A beztak by ta kobyla nikdy nic nekoupila. Tenhle mor se pěkně rozmohl. Jsou jich desetitisíce. Nudí se a prodavačům dělají ze života peklo.

Většinou posedávají v obchodech s obuví a oděvy a hodiny zkouší, aniž si něco koupí.” Podíval se na. koberce. „Tak co je s dědictvím po mé matce?”

„Ghiordes, počátek devatenáctého století, možná dokonce konec osmnáctého, Malá Asie. Hezké kousky. Jsou považovány zpola za starožitnost.

Stoprocentní starožitnost je sedmnácté a šestnácté století. Z té doby je ovšem jen velmi málo modlitebních koberců. A ty jsou většinou perské.” „Jakou mají tyhle podle vás cenu?”

„Před válkou v Paříži u obchodníků s koberci tak pět set dolarů.”

„Oba dohromady?”

„Jeden kus.”

„To jsou mi věci. Nemyslíte, že bychom se na to měli napít kávy?”

Vydali jsme se na protější stranu. Silver svým sebevražedným způsobem, kdy cestou donutil zastavit jednu fordku tak, že brzdy zaskřípěly a muž za volantem ho zahrnul nadávkami. Blbej tupec byla ta nejmírnější z nich. Silver řidiči se zářivým výrazem zamával. „Tak,” prohlásil. „Moje sebevědomí se obnovilo. Narušila ho ta dryáčnice.” Nechápavě jsem se na něj podíval. „Jsem bohužel velice impulzívní člověk,” vysvětloval. „Cholerik nejhoršího druhu. Řidič měl plné právo mi vynadat. Dryáčnice ne. Tak se to vyrovná. Opět je nastolen vnitřní klid. Co takhle loupáček ke kávě?” ,,Rád.“

Silverovu logiku jsem tak zcela nechápal, ale loupák mi přišel vhod. Válečná léta ve Francii a hladové roky emigrace ve mně zanechaly nenasytnou díru. Mohl jsem jíst v kteroukoli denní dobu a bylo mi jedno co. I při svých toulkách městem jsem se stále znovu zastavoval před obchody s potravinami, zapomínaje na svět, a obdivoval jsem vystavené pochoutky - obrovské šunky, delikatesy a dorty.

Silver vytáhl peněženku. „Ta záležitost s bronzem je vy-řízená,” řekl triumfálně. „Telegrafovalo muzeum. Vezme bronz zpátky. Za vyšší cenu, než jsme předpokládali. Vyměnili tam kurátora. Ne kvůli nám. Udělal ještě pár jiných chyb. Tady je váš podíl.”

Silver položil vedle mého talířku s loupáčkem dvě stodolarové bankovky.

„Spokojen?”

Přikývl jsem. „A co záloha?” zeptal jsem se. „Musím ji vrátit z těchto peněz, nebo ji ted’ přepočítáte na můj plat?”

Silver se zasmál. je splacená. Vydělal jste tři sta dolarů.” „Jen dvě stě padesát,” opravil jsem ho. „Padesát jsem zaplatil sám.”

„Správně. A když prodáme koberce, dostanete rovněž prémii. Jsme lidé a žádné automaty na vydělávání. Automaty na vydělávání jsme byIi dřív. Souhlasíte?” „Souhlasím. Dokonce rád. Jste člověk dvou tváří, pane Silvere.”

„Ještě rohlíček?”

„Děkuji, rád. Jsou vynikající, ale moc malé.”

„Je tu nádherně, co?” rozhlížel se kolem sebe Silver. „To jsem si vždycky přál - dobrá kavárna blízko obchodu.” Stále pošilhával přes svištící auta naproti k obchodu, zda nepřicházejí zákazníci. Díky tomu vypadal jako horlivý vrabec, hledající mezi hrozivými koňskými kopyty potravu. Ale najednou si zhluboka povzdechl. „Všechno by bylo dobré, kdyby bratr nedostal ten bláznivý nápad,” řekl.

„Jaký nápad?”

„Má přítelkyni. Je to šikse! Jen si představte, chce si ji vzít. Tragédie! Bude to pro nás pro všechny zkáza.” ,,šikse? Co je to?”

Silver se na mě udiveně podíval. „Nevíte? A to jste Žid? Ach tak, vy jste přece agnostik. Tak tedy šikse je křesťanka. Křesťanka s peroxidovým vrabčím hnízdem kolem uší, očima jako slaneček a hubou s osmačtyřiceti zuby, toužícími se lačně zakousnout do našich těžce uspořených dolarů. Odbarvená blonďatá hyena na dvou šmaťhavých nohou.”

Chvilku mi trvalo, než jsem si dovedl ten obraz jasně představit. „Ubohá matka,” pokračoval Silver. „V hrobě by se obrátila, kdyby ji před osmi lety nezpopelnili. V krematoriu.”

Nestihl jsem si tenhle chaotický výlev srovnat v hlavě. To slovo mě zasáhlo jako úder zvonu, vyzvánějícího na poplach. Odsunul jsem talíř. Najednou tu byl nasládle fádní pach, který nutil ke zvracení a který jsem znal. „V krematoriu?” zeptal jsem se.

„Ano. To je tady nejjednodušší. A nejčistší. Byla zbožná Židovka, narozená ještě v Polsku. Zemřela tady. Víte.”

„Vím,” přikývl jsem chvatně. „A váš bratr? Proč by se neměl ženit?”

„A proč se mu připletla do cesty právě šikse?” rozčiloval se Silver. „V New Yorku je víc pořádných židovských dívek než v Palestině. New York je z jedné třetiny židovský. A tady že žádnou nenajde? Kde jinde, když ne tady? Ale ne, on si musí prosadit svou. To je stejné, jako by si v Jeruzalémě chtěl vzít nějakou Brunhildu.” Mlčky jsem si poslechl jeho výlev, ale udržel jsem se a neupozornil ho na paradox převráceného antisemitismu. O těchhle věcech se nevtipkovalo a na místě nebyly ani

ironické příměry.

Silver se vzchopil. „Nechtěl jsem vám to všechno vlastně vyprávět,” řekl. „Nevím, zda vůbec chápete, jaká je to tragédie.”

„Ne přímo. Tragédii si skoro vždycky spojuji se smrtí. Ne se svatbami. Jsem velmi jednoduchý člověk.”

Přikývl. Nezasmál se. „Jsme zbožní Židé,” vysvětloval znovu. „Neženíme se mimo společenství. To je naše náboženství.” Podíval se na mě. „Vy jste určitě už nebyl

vychován jako věřící Žid, W”

Zavrtěl jsem hlavou. Stále jsem zapomínal, že mě považuje za Žida.

„Ateista,” řekl. ,,Volnomyšlenkář. Jste jím opravdu?” Přemýšlel jsem. „Jsem ateista, který věří v Boha,” řekl jsem. „V noci.”

Ludvík Sommer, jehož jméno jsem používal, pracoval v Paříži načerno jako restaurátor obrazů pro jednoho francouzského obchodníka. Vedle toho však také obchodoval starožitnostmi. Po nějakou dobu jsem mu roznášel zboží, protože měl nemocné srdce a nemohl se moc hýbat. Jeho velkou specialitu představovaly staré koberce. Rozuměl jim víc než většina ředitelů muzeí. Vzal mě k Arménům a Turkům

s neproniknutelnou tváří, kteří prodávali koberce,_ a vysvětlil mi triky na výrobu padělků a jejich rozpoznání. Bylo to podobné jako v případě čínských bronzů.

Člověk musel přesně znát a umět porovnat druhy úhlů a barvy a také vzory dekorace. Padělatelé, kteří byli většinou nevzdělanými tkalci, se nejčastěji dopouštěli té chyby, že kopírovali staré koberce, ale zpravidla opravovali jejich nepravidelnosti. Ale právě nepravidelnosti byly známkou pravosti. Neexistovaly staré koberce, které by byly po obou stranách zcela stejné. Tím se podle víry tkalců předcházelo neštěstí a zároveň to kobercům dodávalo živost. Padělky naproti tomu působily vždy trochu upachtěně 2i nikdy ležérně. Sommer měl malou sbírku drobných fragmentů, na nichž mi vysvětloval rozdíly. V neděli jsme chodili do muzeí a studovali mistrovská díla. Byla to skoro idylická doba. Nejlepší, jakou jsem na útěku poznal. Ale trvala jen krátce. Jedno léto. Tam jsem také získal všechny vědomosti o Silverových kobercích ghiordes.

Byl to Sommerův poslední rok. Věděl to a neměl žádné iluze. Věděl také, že pro jednoho gaunera zrestauroval obrazy, které později změní majitele, ale neplýtval na tento fakt ani ironií. Neměl už na to čas. Tolik toho prodělal i ztratil a přitom si natolik zachoval zdravý rozum, že dokázal zaplašit i hořkost těchto posledních měsíců. Byl první, kdo mě učil reptat na osud jen s mírou, aby člověka předčasně nezničil.

Nenaučil jsem se to nikdy. Stejně jako to druhé - skoncovat s myšlenkou na pomstu. Byl to zvláštní, vznášející se Sommer. Seděli jsme většinou na Ile St-Louis, kde měl Sommer dílnu. Nesmírně rád sedával mlčky u Seiny, kdy scénu tvořila velká oblačná obloha, jiskření řeky na slunci, mosty a vlečné parníky. V posledních týdnech se už ocitl za hranicemi slov. Slova ztratila důležitost proti tomu, co opouštěl, a on už stejně nechtěl nic vysvětlovat, něčeho litovat či být sentimentální. Byla tu obloha, dech, oči a život, který mu unikal, proti kterému mohl vsadit jen jedno: svou vznášející se, téměř bezmyšlenkovitou veselost, dík, který už díkem nebyl, a usebrání člověka, jenž se díval vstříc blížící se smrti doširoka otevřenýma očima, jenž hleděl za konečný práh bez křeče, v jednotě bolesti a ztišení, v odevzdání - než se pařát zániku natáhl po jeho hrdle.

Sommer byl mistrem redukujících přirovnání. S oblibou připomínal melancholický emigrantský vtip: že všechno by mohlo být ještě horší. Nejen že člověk mohl přijít o majetek, ale mohli ho také zavřít v Německu. Nejen že ho mohli mučit, ale také udřít k smrti; nejen že ho mohli udřít k smrti, ale lékaři SS ho mohli použít také na své pokusy a pomalou vivisekci - a tak to šlo dál až ke smrti, která ovšem také ještě nabízela dvě možnosti - spálení, nebo tlení v hromadném hrobě. „Také jsem mohl dostat rakovinu střev,” řekl Sommer. „A k tornu, rakovinu hrtanu. Nebo jsem mohl oslepnout.” Usmál se. „Existuje tolik možností. Srdce - taková čistá nemoc! Modrá. Podívej se na tu modř. Ta obloha. Modř starého koberce.

Nerozuměl jsem mu tenkrát. Příliš pevně jsem se uzavřel do svých myšlenek na nespravedlnost a pomstu. Ale dojímal mě. Dokud to ještě dokázal, seděli jsme v kostelech a muzeích. Ty sloužily odedávna jako azyl uprchlíkům. Policie tam nikdy nechodila. Louvre, Musée des Arts décoratifs, Musée de Paume a Notre-Dame se staly mezinárodní vlastí. Představovaly bezpečí, útěchu a vzdělání zároveň. Kostely také. Ovšem ne právě v souvislosti s boží spravedlností. V tomto ohledu jsme měli silné pochybnosti. Ale v souvislosti s uměním.

Ta nádherná letní odpoledne v projasněném muzeu s obrazy impresionistů! Pokojná oáza v bouři nelidskosti. Seděli jsme před tichými obrazy, vedle mě umírající Sommer, a mlčeli jsme. A obrazy byly okny do nekonečnosti. Představovaly to nejlepší, co lidé vytvořili, v době toho nejhoršího, čeho byli schopni. „Nebo mě mohli upálit zaživa v likvidačním táboře v zemi Goetha a Holderlina,” řekl Sommer po chvíli pomalu a šťastně.

„Vezmi si můj pas,” vyzval mě.,,Žij s ním dál.”

„Můžeš ho prodat,” namítl jsem. Věděl jsem, že některý emigrant, jenž neměl vůbec žádné papíry, by za ně nabídl až dvanáct set švýcarských franků, obrovskou sumu, za kterou by bylo možné dostat Sommera do nemocnice. Ale Sommer nechtěl. Chtěl zemřít ve své dílně na Ile St-Louis, mezi svými fragmenty obrazů a zápachem terpentýnu. Bývalý profesor Guggenheim, který ted obchodoval s punčochami, byl jeho lékař. Sotva mohl najít lepšího. „Vezmi si ten pas,” opakoval Sommer. „Jev něm ještě kus života. A vezmi si k tomu tohle: je to kousek smrti.” Vtiskl mi do ruky malou kovovou krabičku na tenkém řetízku. Byla v ní ve vatě uložená kapsle cyankáli. Sommer ji stejně

jako mnoho jiných emigrantů stále nosil u sebe, pro případ, že by ho dostalo gestapo. Domníval se, že by nesnesl mučení, a chtěl mít možnost odejít na onen svět rychle. Zemřel ve spánku. Zanechal mi svoje šaty, několik litografií a sbírku fragmentů koberců. Prodal jsem šaty, litografie i fragmenty, abych dal dohromady peníze na pohřeb. Nechal jsem si kapsli s cyankáli a pas. Sommera pohřbili pod mým jménem. Také jsem si nechal malý fragment jednoho koberce ghiordes - zbyteček lemu s kouskem světlemodrého vyobrazení mihrábu, tak modrého jako srpnová obloha nad Paříží a jako koberec, který jsem našel u Silvera. Kapsli jsem nosil ještě dlouho u sebe. Hodil jsem ji do vody teprve po příchodu na Ellis Island. Chtěl jsem si ušetřit zbytečné otázky. Se Sommerovým pasem jsem se první týdny cítil trochu zvláštně - jako mrtvý na dovolené. Potom jsem si na něj zvykl.

Robert Hirsch si podruhé odmítl vzít peníze, které mi půjčil. „Ale já se v nich topím,” protestoval jsem. „Kromě toho mám pevné, ilegální zaměstnání alespoň na šest týdnů.”

„Zaplať nejdříve právníkům,” odpověděl. „Pánům Levinovi a Watsonovi. To je důležité. Ještě je budeš potřebovat. Až nakonec zaplať přátelům. Ti mohou počkat. Paragraf 4 b Laonského brevíře.”

Zasmál jsem se. „Mýlíš se. V Laonském brevíři to bylo přesně naopak. Nejprve přátelé, potom ti ostatní.”

„Tady platí modifikovaný, newyorský Laonský brevíř. Povolení k pobytu je to nejdůležitější. Nebo bys chtěl skončit někde v americkém internačním táboře? V Kalifornii a na Floridě jich je dost a dost. V Kalifornii pro Japonce, na Floridě pro Němce. Chtěl bys být zavřený společně s německými nacisty?”

Zavrtěl jsem hlavou. „To existuje?”

„Ano. Když se člověk stane podezřelým. A k tomu není třeba mnoho. Pochybný pas stačí, Ludvíku. Zapomněl jsi na starou moudrost: Upadnout do spárů zákona je snadné, ale dostat se z nich ven téměř nemožné?”

„Ne,” odpověděl jsem stísněně.

„A přeješ si, aby tě v táboře mlátili? Nacisté, kterých je tam nejvíc?,’

„Copak tábory nejsou hlídané?”

Hirsch se soucitně usmál. „Ale Ludvíku. Víš přece sám, že v lágru s několika stovkami vězňův noci žádná ochrana neexistuje. Potom přijde ,Duch svatý’ s bičem, který nezanechává žádné stopy. A někdy i něco horšího. Kdo už se zajímá o jednu údajnou sebevraždu, když v Evropě denně umírají tisíce Američanů?”

„A velitel?”

Hirsch jen mávl rukou. „Velitelé těchto táborů jsou většinou vysloužilí koně, vhodní tak na porážku, ti chtějí mít svůj klid. Nacisté se svým patolízalským ujišťováním o nezměrné úctě, postojem v pozoru a vojenskými způsoby jim vlastně vyhovují mnohem víc než pochybné elementy, neustále si na něco stěžující. Vždyť to znáš.” „Ano,” odpověděl jsem.

„Stát je stát,” konstatoval Hirsch. „Tady nás nehoní. Trpí nás tu. To je pokrok. Ale nikdy nezačni být lehkomyslný. A nezapomínej, že i tady jsme lidmi druhé třídy.” Vytáhl svůj růžový průkaz: „Cizinec z nepřátelské země. Lidé druhé třídy.”

„A až bude po válce?”

Hirsch se zasmál. „I kdyby ses stal Američanem, zůstal bys pořád v druhé kategorii. Nikdy by ses nemohl stát prezidentem. A kdybys někam odjel, vždycky by ses musel vrátit kvůli prošlému pasu. Rodilí Američané ne. Kdo má tolik peněz?”

Vyndal z kouta láhev koňaku. „Pracovní doba skončila,”řekl.

„Konec roboty. Prodal jsem dnes čtyři rádia, dva vysavače a jeden opékač topinek. Bída. Nejsem pro tenhle obchod stvořený.”

„A pro co tedy?”

„Věř či nevěř, chtěl jsem být právníkem. V Německu.

V té zemi, kde nejvyšší zákon zní: Právo je, co slouží státu.

V zemi veselých vrahů paragrafů. S tím je konec. A jinak? V co my ještě věříme, Ludvíku?”

Pokrčil jsem rameny. „Neumím myslet moc dopředu, Roberte.”

Podíval se na mě. „Jsi štastný člověk.”

„Co je to?”

Ironicky se usmál. „Právě to, že to člověk neví.”

„Dobře, dobře, Roberte,” odbyl jsem ho netrpělivě. „Člověk je jediný živý tvor, který ví, že musí umřít. A jak s tím naložil?”

„Vynalezl náboženství’

„Správně. A tím intoleranci. Každé náboženství je to jediné správné.”

„A tím války. Ty nejkrvavější se vždycky vedly ve jménu božím. Ani Hitler se bez něj neobešel.”

Odpovídali jsme jeden druhému ráz naráz jako věřící a kněz při litanii. Hirsch se najednou zasmál. „Pamatuješ ještě, jak jsme se v kurníku v Laonu cvičili v téhle litanii, abychom úplně nepropadli zoufalství? A přitom srkali syrová vajíčka a zapíjeli je koňakem? Myslím, že už se na nic pořádného nehodíme. Zůstaneme tikány. Trochu smutní, trochu cyničtí a trochu zoufalí cikáni. Nemyslíš?”

„Ne,” odporoval jsem. „Tak daleko také neumím a ani nechci myslet.”

Venku horce dýchala žhavá noc. V obchodě tiše bzučel ventilátor, takže vznikal dojem, jako bychom byli na parníku., Chvíli jsme seděli mlčky. V chladném, umělém vzduchu chutnal koňak hůř než jindy. Ztratil částečně i svou kořennou vůni. „Máš někdy sny?” zeptal se nakonec Hirsch. „O dřívějšku?”

Přikývl jsem. „Víc než na druhé straně?” zeptal se.

Opět jsem přikývl. „Chraň se vzpomínek,” nabádal mě.

„Tady jsou nebezpečné. Tam na druhé straně nás ohrožovaly méně.”

„Já vím,” řekl jsem. „Ale kdo dokáže poručit spánku?” Hirsch vstal. „Protože je to tu

pro nás bezpečnější, vzpomínky jsou nebezpečnější. Tam jsme se zcela soustředili na obranu proti nim, nemohly proniknout tak hluboko. Tady se stáváme bezstarostnými.” „A Bár v Paříži? A Ruth? A Gutmann v Nice? Neexistují žádná pravidla,” řekl jsem.,,Ale je třeba mít se na pozoru.” „To míním.” Hirsch rozsvítil. „V sobotu se u tvého mecenáše Tannenbauma koná malá slavnost. Ptal se mě, zda bych tě mohl vzít s sebou. V osm.”

„Dobře,” souhlasil jsem. „Má v bytě ventilátor jako ty tady?”

Hirsch se zasmál. „Má všechno. V New Yorku je větší horko než v Paříži, co?” „Tropické. A dusno jako v prádelně za plného provozu.” „Zato v zimě je tu mráz jako na Aljašce. Z toho žijeme my, nešťastni handlíři s elektrickými přístroji.

„Představoval jsem si tropy jinak.”

Hirsch na mě pohlédl. ,Nemyslíš,” zeptal se, „že tohle tady nám možná někdy později může připadat jako jedna z nejlepších hodin našeho žalostného života?”

Když jsem se vrátil do hotelu, přivítal mě neobvyklý obrázek. Plyšový salon byl slavnostně osvětlen. V pokoji s palmou a pokojovými květinami stál velký stůl, kolem něhož seděla zajímavě namíchaná společnost v čele s Raoulem. Jako potící se želva obrovská jí v béžovém obleku předsedal. Stůl byl k mému překvapení bíle prostřen a stolovníky obsluhoval číšník, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Mojkov seděl vedle Raoula. Na druhé straně Lachmann, po jeho boku Portoričanka. Byl tu Mexičan s růžovou kravatou, neklidnýma očima a kamenným obličejem. Vedle něho dv? děvčata neurčitého věku, mezi třicítkou a čtyřicítkou, půvabná, španělská a tmavá, mladý muž s nakulmovanými loknami a hlubokým basem, přestože by u něho člověk očekával soprán, komtesa v šedé krajce a na druhé stran?, vedle Mojkova, Maria Fiola. „Pane Sommere,” zavolal Raoul. „Poctil byste nás svou. přítomností?”

” Co se děje?” zeptal jsem se. „Někdo má narozeniny? Nebo získal občanství? Nebo vyhrál hlavní cenu v loterii?” „Nic z toho. Slavnost čisté lidskosti. Posaďte se k nám, pane Sommere,” odpověděl Raoul s těžkým jazykem. „Jeden z mých zachránců,”

vysvětlil světlovlasému mladému muži s basem. „Podejte si ruce. Tohle je John Bolton.”

V ruce jsem ucítil cosi jako leklého pstruha. Vzhledem k mladíkově hlubokému hlasu jsem byl připraven na silný stisk ruky. „Co si dáte k pití?” zeptal se Raoul. „Je tu vše, co si můžete přát. Skotská, bourbon, whisky, Coca-Cola, dokonce i šampaňské. Co jste to nedávno říkal, když moje srdce plakalo smutkem? Vše plyne. A nic není věčné,

i ten nejkrásnější Zid začne být jednou ošuntělý. I láska vyšumí. Jak pravdivé! Takže co to bude?” Raoul imperátorsky zamával na číšníka. „Alfonsi?”

Posadil jsem se k Marii Fiole. „Co pijete?”

„Vodku,” odpověděla vesele.

„Dobře, i pro mě vodku,” požádal jsem Alfonse s krysím obličejem a zamženým, unaveným pohledem.

„Dvojitou,” prohlásil Raoul s plovoucíma očima. „Dnes všechno dvojitě.”

Podíval jsem se na Mojkova. „Zasáhlo ho opět mysterium lidského srdce?” zeptal jsem se. „Nebeská moc lásky?” Mojkov s potutelným úsměvem přikývl. „Zasáhlo. Ale můžeš to nazvat i iluzí, která v každém probouzí víru, že ten druhý je jeho vězněm.” „To šlo zpropadeně rychle.”

„Le coup de foudre, láska na první pohled,” řekla Maria Fiola. „Jednostranná, jako vždycky. Ale ten druhý to nikdy neví.”

„Odkdy jste zpátky?” zeptal jsem se a pohlédl na ni. Mezi Španěly působila najednou také španělský. „Od včerejška.”

„Stavila jste se tu opět cestou k fotografovi?”

„Dnes ne. Proč? Chtěl jste jít se mnou?”

„Ano.”

„Konečně jasná řeč ve vší téhle symbolické dojemnosti tady. Na zdraví.”

“Salut!”

„Salut, salute, salve!” volal Raoul a se všemi si připíjel. „Na zdraví, Johne.”

Pokusil se vstát, ale klesl zpátky, přičemž jeho křivá židle, připomínající trůn, pod ním zaskřípěla. V plyšem vyzdobené místnosti byl vedle jiných hrůz také novogotický nábytek.

„Dnes večer,” pošeptal mi Lachmann, „Mexičana opiju. Myslí, že pije se mnou tequilu, ale já jsem číšníka Alfonse podplatil. Mně dává jen vodu.”

„A ta žena?”

,,Ta nic neví. To potom už vyplyne samo.

„Raději bych pil s tou ženou,” poznamenal jsem. „Ona je přece ta, která nechce. Mexičan proti tomu nic nemá, jak říkáš.”

Na okamžik znejistěl. „To nevadí,” prohlásil rychle. „Však ono to dopadne. Všechno se nemá předem přesně kalkulovat, pak se věci nedaří. Trochu prostoru je třeba nechat taky náhodě.”

Pozoroval jsem ho s jakousi závistí. Nahnul se k mému uchu. Jeho dech byl horký a vlhký. „Když se hodně chce, každý změní názor,” zašeptal. „To je zákon spojených

nádob. Pomalý výboj pocitů. Kosmické vyrovnání. Clověk mu musí ovšem trochu napomoci. Příroda je neosobní a náladová.”

Na chvilku jsem oněměl. Tato exploze omylu mě příliš překvapila. Potom jsem se před ní slavnostně sklonil. Tato naděje, čerpaná z beznaděje, tento bezstarostný zázrak bílé a černé magie zasluhoval úctu. „Připíjím na tvůj hvězdný sen lásky,” řekl jsem. „Na cílenou lásku na první pohled. Ne slepou.”

„Nech si ty vtipy,” odpověděl Lachmann zmučeně. „Beru to smrtelně vážně. Jde o život. Alespoň zatím.” „Bravo,” řekl jsem. „Zvláště za připuštění té výhrady.” Lachmann požádal číšníka Alfonse o další sklenici vody. „Už zase jedna láska na první pohled,” upozornila mě Maria Fiola. „Zdá se, že jsme jimi tady obklopeni jako letními bouřkami. Také jste už něco takového zažil?”

„Bohužel ne. A vy?”

„Před časem.” Zasmála se a uchopila svou vodku. „Smutné je, že to nevydrží,” vysvětlovala.

„Přijde na to. Život je tak rozhodně pestřejší.

“Ještě smutnější je, že se to opakuje,” řekla dívka. „Tyhle vztahy nepřicházejí jen jednou. A pokaždé jsou o něco směšnější a bolestnější. To není paradox. Zázraky by se neměly opakovat.”

„Proč ne?”

„Oslabuje je to.”

„Slabý zázrak je ovšem pořád ještě lepší než žádný. Kdo říká, že máme v tom, co je slabší, vidět něco znehodnocujícího?”

Maria se na mě ze strany podívala. „Umělec života, co?” zeptala se ironicky.

Zavrtěl jsem hlavou. „Hrozné označení,” řekl jsem. „Prostá vděčnost by znělo lépe.” Náhle se zahleděla na svou skleničku. „Někdo mi nalil do skleničky vodu.”

„To mohl být jedině Alfons, číšník.” Podíval jsem se na Lachmanna. „Nepřipadá ti na tvém nápoji něco zvláštního?”

„Ano. Už nechutná jako voda. Nevím, co to je, ale voda to není. Nikdy nepiju alkohol. Má ostrou chuť. Co je to?”

Jsi ztracen, ty mazaný podvodníku,” poučil jsem ho. „Je to vodka. Alfons se zmýlil a vyměnil skleničky. Hned to ucítíš.”

Jak to působí?” zeptal se Lachmann, bledý hrůzou. „Nalil jsem to do sebe, aniž jsem cokoli tušil. Připil jsem Mexičanovi. Bože můj. Vždyť jsem jen chtěl, aby vypil svou tequilu.”

„Sám jsi na sebe ušil boudu. Ale třeba budeš mít štěstí.” „Vždycky to postihne nevinného,” šeptal Lachmann zničeně. „Co myslíš tím štěstím?”

„Třeba se Portoričance spíš zalíbíš, když budeš mít trochu v hlavě. Méně zaměřený na cíl. Trochu zmatený a šarmantní.”

Raoulovi se podařilo vratce vstát. „Dámy a pánové,” oslovil nás. „Když si představím, že jsem si ještě zcela nedávno chtěl vzít život kvůli tomu ohyzdovi Kikimu, nejraději bych si nafackoval. Jací jsme idioti právě tehdy, když se považujeme za ty nejšlechetnější!”

Udělal rozmáchlé gesto a rozlil přitom velkou sklenici zeleného peprmintového likéru,

který stál před jednou Španělkou. Lepkavá tekutina stékala po stole na její šaty. V tom okamžiku jsem si připadal jako v pralese, kde bylo vyrušeno pár set papouščích matek

sedících na vejcích. Obě Španělky začaly na Raoula ječet kovovými hlasy. Paže ověšené nepravými šperky vířily vzduchem.

„Koupím nové,” pospíšil si Raoul. „Krásnější. Hned zítra. Pomoc! Komteso!”

Opět se strhl křik. Blýskající se oči a zuby se míhaly těsně před potícím se Buddhou Raoulem.

„Nikdy se do ničeho nevměšuji,” prohlásila komtesa klidně. „Mám příliš mnoho špatných zkušeností. Když v roce i9i7 v Petrohradě -”

Jekot náhle ustal, když Raoul vytáhl peněženku. Pomalu a důstojně ji otvíral. „Slečno Fiolo,” řekl. „Vy jste z branže. Chci být velkorysý, ale nechci se dát vykořisťovat. Co stojí ty šaty?”

„Dají se vyčistit,” prohlásila Maria Fiola.

Znovu se zvedl rámus. „Pozor!” zvolal jsem a zachytil talíř se šlehačkou mířící na

Marii. Španělky nechaly Raoula a snažily se zuby nehty dostat k ní. Strhl jsem ji pod stůl. „Házejí skleničkami červeného vína,” upozornil jsem ji a ukázal na velkou skvrnu na splývajícím ubruse. „Ty při čištění nepouští, pokud vím. Nebo snad ano?” Pokoušela se vyprostit. „Nechcete přece bojovat proti těm hyenám? Jen zůstaňte tady dole.”

„Udusím je pokojovými kytkami. Pusťte mě!” Pevně jsem ji držel. „Vy své bližní sestry nijak zvlášť nemilujete, že?” popíchl jsem ji.

Opět se pokusila osvobodit. Měla mnohem větší silu, než jsem čekal. Také nebyla tak tenká, jak jsem myslel. „Já nemiluji vůbec nic,” procedila „To je moje neštěstí. Pusťte

mě.”

Talíř s buřty se připlácl vedle nás na podlahu. Potom se hluk trochu utišil. Stále jsem Marii pevně držel. “Ještě minutu,” řekl jsem. „Může to propuknout znovu. Chovejte se minutu jako císařovna Evženie, jejíž diamanty s takovou grácií nosíte.”

Maria Fiola se rozesmála. „Císařovna Evženie by je obě zastřelila,” poučila mě.

Vytáhl jsem ji zpod ubrusu, na němž zela obrovská skvrna. „Opatrně,” upozorňoval jsem ji. „Kalifornské burgundské.”

Raoul jako vojevůdce mající nad všemi převahu ukončil bitvu. Hodil několik bankovek do nejzazšího kouta plyšového pokoje, kde je Španělky horlivě sezobávaly jako rozdurdění krocani.

„A ted se, mé dámy,” ozval se opět Raoul, „musíme rozloučit. Přijměte mou nejupřímnější omluvu za tuto nepříjemnou okolnost, ale musí to být.”

Zamával na číšníka Alfonse. Mojkov se zvedl. Kdo však očekával novou hádku, byl zklamán. Španělky s kletbami vyštěkávanými v prudkém staccatu a s vlajícími sukněmi odcházely.

„Odkud ty dvě vlastně přišly?” obrátil jsem se na Raoula.

Nikdo nevěděl. Každý je považoval za známé těch druhých. ,Vždyť je to jedno,” řekl Raoul velkoryse. „Konečně - odkud všechno v životě přichází? Ale chápete ted’, proč

jsou mi ženy cizí? Z nějakého důvodu se s nimi člověk vždycky zesměšní.” Obrátil se k Marii. „Zasáhly vás, slečno Fiolo?”

„Jenom na duši. Talíř se šlehačkou zachytil pan Sommer.” „A vás, komteso?”

Stará dáma jen mávla rukou. “Vždyť se ani nestřílelo.” „Dobře. Potom tedy, Alfonsi, harmonickou závěrečnou rundu pro všechny.”

Portoričanka začala najednou zpívat. Měla hluboký, silný hlas a její oči při zpěvu nepřetržitě mířily na Mexičana.

Byla to píseň o silné, přirozené slasti, téměř žalostná a tak vzdálená jakémukoli přemýšlení a každé civilizaci, že v ní bylo současně i něco z vážnosti smrti, z doby dávno předtím, něž se lidstvo naučilo lidskému dobru, humoru a smíchu - byla přímá a bezostyšná a nevinná. Mexičan nepohnul ani brvou. Také žena jako by strnula v nehybnosti, až na ústa a oči. Oba na sebe upřeně hleděli a melodie sílila a sílila a proudila. Bylo to spojení bez tělesného dotyku a každý cítil, že se uskutečnilo.

Všichni mlčeli. V očích Marie Fioly jsem spatřil slzy. Píseň se pomalu nesla prostorem a já pozoroval, jak všichni hledí před sebe - Raoul, John, Mojkov, dokonce i Lachmann a komtesa, všichni uneseni na okamžik sami sobě touto ženou, jež neviděla nic než Mexičana a v něm, v jeho omšelém obličeji gigola, život - a nebylo to ani podivné, ani směšné.

Zastavil jsem se pro Roberta Hirsche, abychom pak společně šli na večírek k mému mecenáši Tannenbaumovi. Měli jsme ještě dost času. „Dnes to nebude obvyklé

každoměsíční krmení chudých emigrantů,” vysvětloval Hirsch. „Ceká nás něco víc. Slavnost. Rozloučení, smrt, zrození a nový život. Tannenbaumovi jsou od zítřka americkými občany. Dnes oslavujeme.”

„Jsou tu už dlouho?”

,, Pét let. Pravých - jak se tomu říká. Přicestovali podle všech pravidel, na kvótu.”

„Jak to udělali? Kvóta je přece na mnoho let překročená.” „Nevím. Třeba tady už dříve někdy byli, možná mají

v Americe vlivné příbuzné nebo měli prostě štěstí.” „Štěstí?” zapochyboval jsem.

„Štěstí nebo náhoda. Proč se ptáš? Nežijeme z něj všichni už hodně let?”

Přikývl jsem. „Chtěl bych, aby se na to pořád nezapomínalo. Život by byl jednodušší.” Hirsch se zasmál. „Právě ty by sis neměl stěžovat. Ty jsi přece byl díky svým chabým znalostem angličtiny obdařen iluzí druhého mládí. Těš se z ní a nenaříkej si.”

„Dobře.”

„Dnes večer také pohřbíme jméno Tannenbaum,” oznámil mi Robert. „Zítra už nebude existovat. Když získáš v Americe občanství, můžeš si dát změnit jméno. Tannenbaum to přirozeně udělá.”

„Nemám mu to za zlé. Jak se chce jmenovat?”

Hirsch se zasmál. „Dlouho o tom přemýšlel. Trpěl kvůli Tannenbaumovi tolik, že nedokázal najít jméno, kterým by si ta příkoří vykompenzoval. Chtěl se co možná nejvíc přiblížit k velkým jménům historie. Jinak je to rezervovaný člověk. Ale tady se najednou projevil celoživotní komplex. Rodina mu navrhovala jméno Baum, Tann a Nebau. - zkratky jeho původního jména. Tannenbaum se bouřil. Choval se, jako by ho přemlouvali k sodomii. Ty to určitě nechápeš.

„Ale chápu. Odpusť si však prosím ty antisemitské poznámky, které tě ted’ svrbí na jazyku.”

„Jsi-li Sommer, žije se ti snáz,” upozornil mě Hirsch. „Ty jsi měl štěstí s tím svým židovským dvojníkem. Po světě chodí i houfy křesťanů se jménem Sommer. S Hirschem. je to už o něco těžší. Avšak nosit jméno Tannenbaum vyžaduje heroické úsilí, ještě než člověk vůbec začne existovat. A to až do smrti.”

„Jaké jméno si nakonec vybral?”

„Nejdříve chtěl změnit jen křestní jméno. Ještě ke všemu se totiž jmenoval Adolf. Adolf Tannenbaum. Adolf jako Hitler. Ale potom se ho zmocnily vzpomínky na všechny ty záludné poznámky, které v Německu musel spolknout, taky příjmení chtěl typicky anglické. I tahle fáze pominula. Najednou si přál být co možná nejanonymnější. Podíval se do adresáře, které jméno se v Americe objevuje nejčastěji. A tak se rozhodl pro Smithe. Jsou jich desetitisíce. Fred Smith. To pro něho znamená asi tolik, jako by se jmenoval Nikdo. Má obrovskou radost, že se konečně může ponořit do moře Smithových. Zítra nastane ten den.”

Tannenbaum se narodil v Německu a tam také žil. Nevěřil však ani Němcům, ani Evropanům. Prodělal německou inflaci v letech i9i8 až i923 a vyšel z ní zcela zruinovaný.

Byl stejně jako mnoho Zidů ve vilémovském Německu nadšený patriot - v dobách,

kdy se antisemitismus ještě považoval za vulgární postoj a Zidé směli být povýšeni do šlechtického stavu. V roce i9i4 dal k dispozici svůj majetek na válečné půjčky. Když inflace v roce i923 skončila a marka se stabilizovala z původního bilionu na čtyři marky, musel vyhlásit bankrot. Nikdy na to nezapomněla později ukládal všechno, co mohl, v Americe. Bedlivě pozoroval i francouzské a rakouské viny inflace a oběma se s úspěchem vyhnul. Když byla v roce i93i, dva roky před nástupem nacistů, německá marka náhle zablokována, měl Tannenbaum již větší část majetku v bezpečí v zahraničí. Přesto si ponechal obchod v Německu. Blokáda marky nebyla nikdy

zrušena. To znamenalo zkázu tisíců Zidů, kteří nemohli převést peníze do ciziny, a museli proto zůstat v Německu. Úděsná ironie přitom spočívala tom, že labilní banka, která blokádu vyvolala, byla židovská - a že blokádu vyhlásila demokratická vláda. Zidé v Německu tedy nemohli uprchnout, a tak později skončili jako oběti koncentračních táborů. Ve vysokých národně socialistických kruzích se tento paradox považoval za jeden z nejlepších vtipů světových dějin.

V roce i933 Tannenbaum záhy pochopil, co se děje. Byl falešně obžalován ze všech možných podvodů. Matka nezletilé učenky ho obvinila ze znásilnění dcery. Tu v životě neviděl. V důvěře ve zbytky německé justice se nechal obžalovat. snažící se vydíráním získat padesát tisíc marek, odmítl. Ale učil se rychle. Druhému pokusu o vydírání podlehl. Jednoho večera ho navštívil jakýsi tajemník kriminální policie, za nímž stál vysoký stranický vůdce, a vysvětlil mu, co ho čeká, když se nebude chovat rozumně. Obnos byl tentokrát podstatně vyšší. Za něj měli Tannenbaum a jeho rodina dostat příležitost uprchnout - přes holandské hranice. Tannenbaum tomu nechtěl věřit, ale neměl na vybranou. Nakonec podepsal všechno, co od něho žádali. Potom se stalo to, s čím už nepočítal. Jeho rodinu opravdu dopravili přes hranici. Nejprve jeho ženu a dceru. O dva dny později, když od nich dostal lístek z Amsterdamu, dodal Tannenbaum vyděračům i poslední zbytek německých akcií. Za tři dny byl v Holandsku také. Narazil na čestné podvodníky. V Holandsku začalo druhé jednání tragikomedie. Platnost Tannenbaumova pasu vypršela ještě předtím, než dostal americké vízum. Na německém velvyslanectví se pokoušel získat prodloužení.

V Holandsku měl málo peněz a v Americe se k nim mohl dostat jen osobně, protože šlo o pevně vázaný vklad. V Amsterdamu se tedy z Tannenbauma náhle stal milionář bez prostředků. Musel si vypůjčit peníze. To se mu podařilo celkem snadno. Dokonce mu prodloužili i pas a nakonec získal také americká víza. Když v New Yorku vybíral ze sejfu hromadu svých akcií, políbil tu, která byla navrchu, a rozhodl se stát se Američanem, změnit si jméno a zapomenout na Německo. Nezapomněl docela. Pomáhal emigrantům, kteří se vylodili na břehu.

Byl to drobný muž, tichý a skromný, zcela jiný, než jsem si ho představoval. Mé díky za poskytnutí záruky odmítl. „Vůbec nic mě to přece nestálo,” vysvětloval mi s úsměvem.

Zavedl nás do salonu, který přecházel v obrovskou jídelnu. Ve dveřích jsem se zastavil. „Pane na nebi!” vydechl jsem.

Tři velké stoly ve tvaru podkovy nabízely nepřeberné množství lahůdek. Ubrus, hustě posetý miskami a podnosy, nebylo téměř vidět. Na levém postranním stole lákaly koláče všeho druhu, včetně dvou gigantických cukrářských dortů - jeden tmavý, čokoládový, s nápisem Tannenbaum, druhý růžový, marcipánový, s marcipánovými růžemi uprostřed. Na něm se hrdě skvělo jméno Smith. ‘„Nápad naší kuchařky Rózy,” vysvětloval Tannenbaum. „Nedala si to vymluvit. Tannenbauma načneme dnes. Smithe zítra, až se vrátíme z úřadu jako američtí občané. Kuchařka si to vymyslela jako jakýsi symbolický akt.”

„Jak jste přišel právě na jméno Smith?” zeptal se Hirsch. „Meyer je přece rovněž časté jméno. A trochu více židovské.”

Tannenbaum zrozpačitěl. „Nemá to nic společného s naším židovstvím. Nechceme ho popírat, ale nechceme ho také neustále tlačit na vozíku před sebou spolu s tím

směšným vánočním stromkem.”

„Na Jávě si lidé mění jméno několikrát v životě,” vzpomněl jsem si. „Podle toho, jak se cítí. Velice rozumné.”

Zíral jsem jako uhranutý na kuře na portském víně, ležící přede mnou.

Tannenbaum měl pořád trochu obavy, zda nezranil Robertovy náboženské city. Znal částečně jeho působení v roli Judy Makabejského ve Francii a velmi si ho vážil. „Co budete pít?” zeptal se.

Hirsch se zasmál. „Při takové příležitosti - nejlepší šampaňské. Dom Perignon.”

Tannenbaum zavrtěl hlavou. „To nemáme. Dnes ne. Dnes nemáme vůbec žádná francouzská vína. Nechtěli jsme, aby nám cokoli připomínalo minulost. Mohli bychom sehnat trochu holandského Geneveru a také moselské víno. Ale odmítli jsme. Prodělali jsme toho příliš. Amerika nás přijala. Proto tu máme jen americká vína a tvrdý alkohol. Tomu přece rozumíte, ne?”

Hirsch tomu zjevně nerozuměl. „Co se vám vlastně stalo ve Francii?” zeptal se. „Poslali mě z hranic zpátky.”

„Takže nyní to má být pomsta jednoho muže proti blokádě? Nápojová válka. To je tedy nápad.”

„Pomsta ne,” bránil se Tannenbaum. “Jen prostá vděčnost zemi, která nás přijala. Máme kalifornské šampaňské, newyorské a chilské bílé víno a bourbon. Chceme zapomenout, pane Hirschi. Alespoň dnes. Jak bychom jinak mohli dál žít? Přejeme si na všechno zapomenout. I na naše proklaté jméno. Hodláme začít zcela od začátku.”

Díval jsem se na toho trochu dojemného, malého muže s bílou korunou vlasů. Zapomenout, pomyslel jsem si, jak velké a naivní slovo. Ale každý jím jistě chápal něco jiného.

„Nádherná výstava pokrmů, pane Tannenbaume,” řekl jsem. „Pro celou rotu vojáků. Tohle všechno se tu dnes spořádá?”

Tannenbaum se s ulehčením pousmál. „Naši hosté si s sebou vždycky přinesou zdravou chuť. Prosím, nabídněte si přece. Je to samoobsluha. Každý si vezme všechno, co se mu líbí.”

Okamžitě jsem sáhl po kuřecím stehně v aspiku a portském. „Co, prosím tě, máš proti Tannenbaumovi?” zeptal jsem se Hirsche, když jsme pomalu obcházeli obrovský bufet.”

„Nic,” odpověděl. „Mám jen něco proti sobě.”

„A kdo nemá?”

Podíval se na mě. „Zapomenout,” řekl prudce. „Jako by to bylo tak jednoduché. Prostě zapomenout, aby se nenarušila pohoda. Zapomenout může jen ten, kdo nemá co.”

„Možná to je s Tannenbaumem právě tak,” odpověděl jsem smířlivě a vzal si ještě kuřecí prsíčka. „Třeba jsou to jen ztracené peníze, na které musí zapomenout. Ne mrtví.”

Hirsch na mě pohlédl. „Každý Zid má mrtvé, na něž lze či nelze zapomenout. Každý.”

Rozhlédl jsem se. „Roberte,” nedalo mi to opět, „kdo to všechno tady sní? Takové plýtvání.”

„Však ono se to sní,” odvětil Hirsch klidněji. „Dokonce ve dvou vinách. Dnes tu hoduje první vina. Emigranti, kteří to již někam dotáhli. Akademici, lékaři či právníci, na něž kariéra teprve čeká, nebo herci, spisovatelé a vědci, kteří ještě nemluví dost dobře anglicky či se to prostě nechtějí učit. Zkrátka ti ze spasených, kteří patří do jisté míry k elitě, z nichž však většina občas nemá co jíst.”

„A zítra?” zeptal jsem se.

„Zítra se zbylé jídlo pošle charitativním organizacím pomáhajícím ještě chudším uprchlíkům. Primitivní, ale účinná pomoc.”

„Co tomu lze vytknout, Roberte?”

„Nic,” odpověděl.

„Vidíš, to si právě myslím. Vaří se všechno přímo tady v domě?”

„Všechno,” přitakal Hirsch, „A opravdu je to skvělé. Tannenbaum měl v Německu madarskou kuchařku. Ta mohla díky své národnosti zůstat v židovské rodině. Když Tannenbaum opustil Německo, zůstala mu věrná. O dva měsíce později ho nenápadně následovala do Holandska se šperky paní Tannenbaumové v břiše. Byly to samé solitéry - krásné, nedotčené kameny, které jí paní Tannenbaumová stihla ještě včas předat. Před hranicemi je Róza spolkla, zapila dvěma šálky kávy s trochou smetany a zajedla několika kousky lehkého koláče. Ukázalo se, že to ani nemusela dělat. Tuhle silnou blondýnu s modrýma očima a platným maďarským pasem nikdo nekontroloval. Ted zde vaří. Bez pomocníků. Nikdo neví, jak to vlastně dělá. Klenot. Poslední nositelka velkých vídeňských a budapešťských tradic.”

Vzal jsem si lžíci zlatavých kuřecích jater, pečených na cibulce. Hirsch začichal.

„Těm nelze odolat,” prohlásil a také si nabral na talíř. „Naposledy mě porce kuřecích jater zachránila před sebevraždou.”

„S žampiony, nebo bez nich?” zeptal jsem se.

„Bez nich. Ale se spoustou cibule. Z Laonského brevíře víš, že život se skládá z různých vrstev, přerývaných vždy cézurami. Většinou se nekryjí a další vrstvy obvykle podpírají ty, které jsou právě přerušeny. Jen pokud se všechny kryjí, hrozí

největší nebezpečí. To je čas bezdůvodných sebevražd. Tehdy mě spasila vůně kuřecích jater na cibulce. Rozhodl jsem se, že než udělám konec, ještě si je dám. Musel jsem chvíli vydržet, než se dopečou. Chtěl jsem si vypít sklenici piva. Nebylo

dost vychlazené. Cekal jsem, až vychladne. Zapojil jsem se do rozhovoru. Měl jsem

velký hlad, a tak jsem si počkal na přídavek. Jedno s druhým způsobilo, že jsem opět začal fungovat. To není anekdota.”

„Věřím ti.” Vzal jsem do ruky servírovací lžíci, abych si nabral další porci. „Preventivní opatření,” vysvětlil jsem Hirschovi. „Proti sebevraždě.”

„Chci ti vyprávět jinou historku, která mě vždycky napadne, když slyším tu smutnou anglickou hatmatilku mnoha emigrantů. Připomíná mi to jednu starou emigrantku, chudou, nemocnou, bez pomoci. Chtěla si vzít života byla by to také udělala. Když však otočila kohoutkem plynu, vzpomněla si, jak obrovské potíže jí dělalo naučit se anglicky a že ted už několik dní začíná trochu lépe rozumět. Najednou jí připadalo škoda vzdát to. Ta špetka angličtiny bylo všechno, co měla, a ona se k ní upnula.

Neměla zapadnout v nicotě. A tak se vzchopila. Od té doby si na ni vzpomenu pokaždé, když slyším snaživou, upocenou angličtinu emigrantů s jejich silným německým přízvukem. Rozčiluje mě to a dojímá až do morku kostí. Komické chrání před tragickým - ne tragické před komickým. Jen se podívej na tu řadu poražených. Stojí tady, dojatí a vděční, již nalomení, ale plni žalostné odvahy,

u mís se slanečkovým či italským salátem a rostbífem. Věří, že to nejhorší mají za sebou. Pokoušejí se zde protlouct a prohladovět. Přitom to nejhorší teprve přijde.

„Co?” zeptal jsem se.

„Ted’ mají ještě naději. Ale co návrat? Sní o něm. O nějakém způsobu náhrady za všechno, co prodělali. I když si to nepřiznávají. Dodávají si tak sílu. Ale je to iluze. Doopravdy s ničím takovým nepočítají. Jen doufají. Nikdo však o nich nebude chtít slyšet, až se vrátí. Ani takzvaní dobří Němci. Jedni je budou dál nenávidět přímo, druzí nepřímo, protože nemají čisté svědomí. V jejich bývalé vlasti je čekají ještě žalostnější pocity cizoty než zde, kde je snášejí díky víře, že se jednoho dne vrátí jako oslavované oběti.,,

Hirsch se podíval na řady hostů u stolů s občerstvením. „Cítím k nim lítost,” pronesl tišeji. „Jsou tak poslušní. Probouzejí ve mně lítost a zároveň vztek, protože jsou tak poslušní. Pojď, půjdeme. Vždycky to tady takhle prožívám.”

Ale nešli jsme. Objevil jsem vídeňské řízky, které jsem

v této podobě dlouho neviděl. „Roberte,” řekl jsem. „Znáš první zákon našeho slabikáře z Laonu: Nikdy si nedat narušit chuť emocemi. S trochou tréninku se nemusejí vzájemně rušit. Tahle zásada je zdánlivě cynická, ve skutečnosti však velmi moudrá. Dovol, abych ochutnal řízky.”

„Ochutnej je. Ale rychle,” smál se Hirsch. „Vidím přicházet paní Tannenbaumovou.”

Fregata v červeném připlouvala s plnými plachtami k nám. Byla velká a kulatá, překypující a dobromyslná. Zářivě na nás hleděla. „Pane Hirschi,” řekla, sotva popadajíc dech, „pane Sommere. Pojďte. Načíná se dort. Ten čokoládový. Pomozte nám ho pokořit.”

Podíval jsem se na skvostný vídeňský řízek ve své ruce. Hirsch mě sledoval. „Paragraf deset Laonského brevíře,” zarecitoval. „Může se jíst cokoli v jakýkoli čas. Také vídeňský řízek v kombinaci s čokoládovým dortem.”

Čokoládový dort se rychle snědl. Tannenbaum jako by najednou vypadal šťastnější.

„Z čeho ted’ žijete, pane Sommere?” zeptal se plaše. Popsal jsem mu svou práci u bratrů Silverových. „Je to trvalé místo?” chtěl vědět.

„Ne. Snad ještě tak na dva týdny, potom tam končím.” „Rozumíte trochu obrazům?”

„Ne dost, abych je mohl prodávat. Ale maličko ano. Proč?”

„Znám někoho, kdo hledá pomoc. Něco takového, jako děláte ted’. Bez hlášení úřadům. Tak, jak by se vám to hodilo. Nespěchá to. Zavolejte mi, až se dozvíte, kdy budete volný.”

Překvapeně jsem se na něj díval. Už řadu dní jsem přemýšlel, co budu dělat, až moje práce u Silvera skončí. Musel jsem pracovat načerno. A taková práce se hledala těžko a byla velmi špatně placená. Jsem volný,” řekl jsem rychle. „Můžu od Silvera kdykoliv odejít.”

Tannenbaum mě zarazil. „Až tak to nespěchá. Dost času, když zavoláte za týden. Musím to ještě jednou prohovořit se svým známým.”

„Nechtěl bych tuhle šanci v žádném případě propásnout, pane Tannenbaume.”

já také ne,” odpověděl s úsměvem. ,Vždyť jsem se za vás zaručil.” Vstal. „Tančíte, pane Sommere?”

„Jen kdyby to opravdu muselo být. Jinak ne. Doufám, že se do takové situace nikdy nedostanu.”

„Pozvali jsme pár mladých lidí. V dnešní době je těžké organizovat veselé večírky. Člověk se hned cítí provinile. Ale chtěl bych, aby se moje rodina jednou skutečně bavila. Zvlášť dcera Ruth. Nelze vždycky čekat, až bude každý považovat určitou situaci za vhodnou, nemyslíte?”

„Samozřejmě ne. A tohle je navíc do určité míry dobročinná slavnost. Podobné se uprostřed války konají všude. V New Yorku každých několik týdnů.”

Starostlivý výraz v Tannenbaumově obličeji se rozplynul. „Myslíte? Ano, snad, určitě. Nechte si chutnat. Moji ženu těší, když hostům chutná. I Rózu, naši kuchařku. V jedenáct přijde ještě druhá večeře. Bude hotový guláš. Vaří se již od odpoledne. Dva druhy. Doporučuji vám segedínský.”

„Pozval tě na guláš?” zeptal se Hirsch.

Přikývl jsem. „Vaří se ve velkých kotlích,” řekl. „A konzumuje v malém kruhu.

Přátelé domu kromě toho dostanou plné mísy s sebou. Nejlepší guláš v Americe.” Náhle zmlkl. „Vidíš tu osobu tamhle, která právě požírá jablečný štrúdl se šlehačkou, jako by jí šlo o život?”

Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval. „To není žádná osoba, ale mimořádně krásná mladá žena. Nádherná tvář!” Ještě jednou jsem se za ní podíval. „Jak ta sem zabloudila? Do tohoto smutečního shromáždění? Má nějakou skrytou vadu? Kotníky jako slon nebo zadek jako buben?”

„Nic takového. Počkej, až vstane. Je dokonalá. Kotníky jako gazela, kolena jako Diana. Prsa z mramoru. Hodí se na ni každé otřepané klišé. Dokonce ani na chodidlech nemá jediné kuří oko.”

Udiveně jsem se na něj podíval. Takové superlativy na adresu žen zněly z jeho úst hodně nezvykle. Jen se podívej. Jsem si tím vším naprosto jistý. A aby bylo klišé dokonalé, jmenuje se Carmen.”

„A?” zeptal jsem se zvědavě. „Proč mě napínáš? V čem vězí problém?”

„Je hloupá. Toto nádherné stvoření je pitomoučké. Nejen prostě hloupé, ale nekonečně pitomé. Co právě provedla se závinem, pro ni již znamená mimořádný duševní výkon, po kterém by si vlastně měla odpočinout.”

„Škoda,” řekl jsem.

„Naopak,” odvětil Hirsch. „Fascinující!”

„Proč?”

„Protože je to tak nečekané.”

„Socha je ještě hloupější.”

„Socha nemluví. Tahleta mluví.”

„Ale jak, Roberte? A odkud ji znáš?”

„Z Francie. Jednou jsem ji tam vytáhl z bryndy. Byl nejvyšší čas, aby zmizela. Chtěl jsem ji vzít s sebou. Měl jsem venku vůz s diplomatickým číslem. Ale ona že se musí nejprve vykoupat a obléknout. A také si spakovat všechny šaty a vzít je s sebou. To všechno, když gestapo stálo již skoro za dveřmi. Býval bych se nedivil, kdyby se rozhodla jít ještě ke kadeřníkovi. Naštěstí tam žádný nebyl. Ale snídaně se ještě dožadovala. Domnívala se, že nenasnídat se by jí přineslo neštěstí. Nejraději bych jí omlátil ty croissanty o její nádherné uši. Dostala svou snídani. Zbytek loupáků a marmelády si chtěla zabalit s sebou na cestu. Třásl jsem se nervozitou. Potom konečně nastoupila, beze spěchu, čtvrt hodiny předtím, než se objevilo gestapo.”

„Tohle ale není obyčejná hloupost,” řekl jsem uznale. „To je ochranné křídlo lhostejnosti, jíž byla požehnána. Dar od Boha.”

Hirsch přikývl. „Ještě několikrát jsem pak o ní slyšel. Vším vždycky proplula jako krásná, líná lod’ mezi Scyllou a Charybdou. Ocitla se v nejneuvěřitelnějších situacích. Nic se jí nestalo. Její nepopsatelná netečnost odzbrojovala dokonce i vrahy. Nebyla dokonce ani znásilněna. Přiletěla sem - jak jinak - posledním letadlem z Lisabonu.”

„Co tady ted dělá?”

„Se svým štěstím božího hovádka získala dokonce i zaměstnání. Jako manekýnka. Ne že by ho hledala - to by pro ni bylo příliš složité. Bylo jí naservírováno přímo pod nos.”

„Proč není u filmu?”

Hirsch pokrčil rameny. „Nemá zájem. Příliš náročné. Zádné ambice. Zádné komplexy. Obdivuhodná žena.”

Vzal jsem si kousek tvarohového závinu. Chápal jsem, že Hirsche Carmen fascinuje. Čeho on dosáhl chytrostí, smělostí a zoufalým pohrdáním smrtí, dosáhla ona úplně přirozeně. To ho muselo neodolatelně přitahovat. Chvíli jsem ho pozoroval. „Chápu,” řekl jsem nakonec. „Ale jak dlouho lze tolik hlouposti snášet?”

„Dlouho, Ludvíku. Ona je tím největším existujícím dobrodružstvím. Inteligence je nudná. Člověk brzy pozná, kterými směry se ubírá, a umí předvídat její reakci. Ale zářivá hloupost se nedá pochopit nikdy. Je vždycky nová, nelogická, a proto tajuplná. A co si lze víc přát?”

Neodpověděl jsem. Nevěděl jsem, zda si ze mě pouze utahuje, nebo to myslí vážně. Najednou jsme se ocitli mezi dvojčaty a několika známými Jessie Steinové. Ze všech vyzařovala trochu přepjatá veselost, která rvala srdce. Byli mezi nimi herci bez práce, kteří přes den prodávali punčochy a každé ráno zkoumali svůj obličej, zda se vrásky příliš neprohloubily pro role mladých milovníků, jež hráli v Německu, když ho před více než deseti lety opouštěli. Mluvili o nich a o svém publiku, jako by ještě včera stáli na jevišti, a v zářivém světle Tannenbaumových lustrů se vzájemně několik hodin přesvědčovali o tom, s jakým nadšením je po jejich návratu přivítá Německo. V to doufali a tím žili. Byl tam i Koller, zvláště pomstychtivý bonviván bez zaměstnání. Sepsal a neustále doplňoval listinu se jmény nacistů, které po válce čeká smrt. Při sebemenší narážce na význam svého seznamu se začal chovat jako cholerik. Stál vedle Ravika, se zasmušilým pohledem upřeným na zbytky pokrmů na stole.

„Rozšířil jste svou krvavou listinu?” zeptal se Hirsch ironicky.

Koller energicky a pochmurně přikývl. „Dalších šest, kteří musejí být zastřeleni. Okamžitě, jakmile se vrátíme.” „Kdo je zastřelí?” dorážel na něj Hirsch. „Vy?”

„To se ukáže. Soudy se o to postarají.”

„Soudy!” prohodil Hirsch pohrdavě. „Míníte tím německé soudy, které deset let vynášely falešné rozsudky? Vezměte si s sebou svou krvavou listinu na jeviště, pane Kollere. Do komedie.”

Koller zbledl vztekem.

„Podle vás bychom měli asi nechat vrahy jít, že?”

„Ne, ale nenajdete je. Až tahle válka skončí, nebudou už žádní nacisté. Jen hodní

Němci, kteří pomáhali Zidům. A kdybyste přece nějakého našel, potom ho nepověsíte,

pane Kollere. Ne vy, se svou pošetilým seznamem. Místo toho ho najednou začnete chápat. A dokonce mu odpustíte.”

„Snad jako vy?”

„Ne, ne jako já. Ale jako mnoho z nás. To je ta zatracená židovská bída. Všechno, co dovedeme, je chápat a promíjet. Ale ne se mstít. Proto představujeme věčné oběti.” Hirsch se rozhlédl, jako by se probudil. „Co to tady vykládám? Co to tady k čertu vykládám? Promiňte mi,” požádal Kollera. „Nemyslel jsem to doopravdy.

Emigrantský cholerický výbuch. Každého z nás občas postihne.”

Koller se povýšeně rozhlédl. Odtáhl jsem Hirsche pryč. „Pojď,” řekl jsem. „Tannenbaum nás už čeká v kuchyni se segedínským gulášem.”

Přikývl. ,Nevydržel bych, Roberte, aby ti ten nablblý komediant začal velkoryse odpouštět,” řekl jsem.

„Nevím, co to do mě vjelo,” zamumlal. „Všechny ty tlachy o zapomínání a nových začátcích a nezapomínání mě asi dovádějí k šílenství. O všem se tolik mluví, až se vytrácí smysl, Ludvíku.”

Objevily se sestry Dahlovy. Jedno z dvojčat neslo mandlový dort, druhé podnos s kávovými šálky a konvicí. Bezděčně jsem se ohlédl po Leovi Bachovi. Nebyl daleko a lačně pozoroval poletující dvojčata.

„Zjistil jste, která je světice a která mesalína?” zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Zato jsem se dozvěděl něco jiného. Obě odjely po příjezdu do Ameriky rovnou z přístavu na kliniku plastické chirurgie a za své poslední peníze si daly operovat nosy, aby mohly začít nový život. Co tomu říkáte?”

„Skvělé,” odpověděl jsem. „Nové životy se tu zřejmě vznášejí okolo jako jarní bouřky. Tannenbaum-Smith, sestřičky Dahlovy. Jsme pro. Ať žije dobrodružství druhé skutečnosti!”

Leo Bach se na mě nechápavě podíval. „Není to vůbec vidět,” stěžoval si.

„Pokuste se zjistit adresu té kliniky,” navrhl jsem mu. „Já?” zeptal se Bach. „Proč já? Já jsem přece úplně v pořádku.”

„To je řeč, pane Bachu. Přál bych si, abych to mohl tvrdit o sobě.”

Děvčata se ted’ se smíchem zastavila před námi - s dorty, kávovými konvici a hezkými zadečky. „Odvahu!” řekl jsem Bachovi.

Vrhl na mě vzteklý pohled, vzal si kousek dortu a žádnou z dívek neštípl. „Však na vás taky jednou dojde, vy frigidní náfuko,” zasyčel na mě.

Pohledem jsem vyhledal Hirsche. Právě si ho přivlastnila paní Tannenbaumová. Tannenbaum se k nim přidal. „Pánové netančí, Jutto,” řekl své impozantní fregatě. „Nikdy se to neučili. Neměli na to čas. Tak jako děti nepoznají za války čokoládu.” Plaše se usmíval. „Kvůli tancování jsme pozvali americké vojáky. Ti to umějí.”

Paní Tannenbaumová odšustila. „Dělám to pro svou dceru,” vysvětloval Tannenbaum. „Mák tomu tak málo příležitostí.” Sledoval jsem jeho pohled. Dcera tančila s autorem krvavé listiny, Kollerem. Zdálo se, že Koller je i při tanci neúprosný. Táhl za sebou útlou dívku sálem skoro násilím. Zdálo se mi, že Tannenbaumova dcera má jednu nohu o něco kratší. Tannenbaum si vzdychl.

,Zaplaťpánbu. Zítra touto dobou budeme Američané,” řekl Hirschovi. „Potom se konečně zbavím i toho břemena tří jmen.”

„Proč tří?” zeptal se Hirsch.

Tannenbaum přikývl. „Mám dvě křestní jména. Adolf a Vilém. Vilém podle mého patriotského dědečka - žil ještě za císařství. Ale Adolf?! Jak mohl někdo něco takového jen tušit?”

„Znal jsem v Německu lékaře, který se jmenoval Adolf Deutschland,” řekl jsem. „A byl Žid.”

;,Božíčku,” zvolal Tannenbaum plný zájmu. „To je ještě horší situace než ta moje. Co se s ním stalo?”

„Donutili ho změnit jméno. Obě jména.”

„Jinak nic?”

„Jinak nic. Vzali mu ordinaci. Podařilo se mu zachránit se útěkem do Švýcarska. To ovšem bylo ještě v roce i933.” „Jak se ted jmenuje?”

„Niemand čili Nikdo,” odpověděl jsem. „Prostě doktor Niemand.”

Tannenbaum se zarazil. Viděl jsem, že přemýšlí, zda neudělal chybu. Jméno Niemand mu připadalo lákavé. Ještě anonymnější než Smith. Potom si však už všiml signálů od kuchyňských dveří. Kuchařka Róza tam mávala velkou dřevěnou lžící. Vzchopil se. „Guláš je hotový, pánové,” prohlásil bývalý Adolf Vilém. „Nejlepší bude, když si ho sníme v kuchyni. Tam chutná nejvíc.”

Šel napřed. Chtěl jsem jít za ním. Hirsch mě zadržel. „Tamhle tančí Carmen,” upozornil mě.

„A tamhle jde muž, na němž závisí moje budoucnost,” odpověděl jsem.

„Budoucnost může pár minut počkat.” Hirsch mě pevně držel. „Krása nikdy. Paragraf 87 vylepšeného Laonského a Newyorského brevíře.”

Pohlédl jsem na Carmen. V jakémsi hlubokém kosmickém zadumání, pohlcujícím všechny bolesti tohoto světa, spočívala uvolněně - coby symbol všech zapomenutých snů - v opičích pažích dlouhého, rudovlasého amerického seržanta s dvojitou bradou. „Pravděpodobně přemýšlí o receptu na bramborové placky,” poznamenal Hirsch. „Nebo ani to ne. Zbožňuji to něžné telátko.”

„Proč naříkáš?” napomenul jsem ho. „Jednej. Proč už jsi to dávno neudělal?”

„Nevěděl jsem, kde je. Tato kouzelná bytost má navíc ještě schopnost na léta beze stopy zmizet.”

Zasmál jsem se. „To je schopnost, kterou nemají ani králové. Zeny ještě řidčeji. Nezapomínej na svou bídnou minulost a okamžitě jednej.”

Pochybovačně se na mě podíval.

„Já si zatím půjdu sníst ten guláš,” řekl jsem. “Segedínský. A pojistit si svou prázdnou budoucnost Adolfem Vilémem Smithem.”

Byla půlnoc, když jsem se vrátil do hotelu Rausch. K mému překvapení seděla Maria Fiola ještě s Mojkovem v plyšovém salonu a hráli šachy.

„Máte pozdní noční schůzku s fotografem?” zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Tenhle věčně se dotazující člověk,” odpověděl Mojkov místo ní.

„Tedy neurotik. Sotva se objeví, už se vyptává. Narušitel štěstí. Štěstí je ticho bez otázek.”

jenom telecí štěstí,” odpověděl jsem. „Dnes večer jsem to zažil v plné dokonalosti. Největší krása v naprostém vnitřním klidu — bez jediné otázky.”

Maria Fiola vzhlédla. „Opravdu?”

Přikývl jsem. „Princezna s jednorožcem.

„To chce vodku,” prohlásil Mojkov. „Vychutnáváme si tady jako jednoduší lidé sladkost melancholie. Ctitelé jednorožců se jí obvykle cítí vyplašeni. Před tmavou stranou měsíce.” Postavil na stůl skleničku a nalil mi.

„Pravý ruský, nekonečný světobol,” řekla Maria Fiola. „Ne německý.”

„Německý vymřel, když přišel Hitler,” odpověděl jsem.

V kanceláři zabzučel zvonek. Mojkov se se sténáním zvedl. „Komtesa,” řekl, když pohlédl na tabuli s čísly pokojů. „Pravděpodobně špatné sny o Carském Selu. Raději s sebou rovnou vezmu malou láhev.”

„Proč máte světobol?” zajímalo mě.

„Já ho dnes nemám. Vladimír ho má, protože se stal opět Rusem. Komunisté zavraždili jeho rodiče. Před pár dny porazili Němce a dobyli zpět jeho vlast.”

já vím. Ale není už dávno Američan?”

„Může se jím člověk někdy stát?”

„Proč ne? Spíš než někým jiným.”

„Snad. Co se chcete ještě zeptat, vy tazateli? Co tady v tuhle dobu ještě dělám? V téhle tak bezútěšné cimře? Nechcete se na to zeptat?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Proč byste tu neměla být? Jednou jste mi to vysvětlila. Hotel Rausch se nachází na cestě mezi vaším bytem a pracovištěm, Nickyho ateliérem. Je to

poslední stanice, kde se můžete napít, než naskočíte do sedla před bitvou a když chcete vydechnout po bitvě. A vodka Vladimíra Mojkova je prvotřídní. Kromě toho jste tady dříve občas bydlela. Proč byste tu tedy neměla být?”

Přikývla a pozorně na mě pohlédla. „Na něco jste zapomněl,” řekla. „Když je člověku všechno dost jedno, je mu také dost jedno, kde je. Není to pravda?”

„Ani v nejmenším. Existují tu velké rozdíly. Jsem raději bohatý, zdravý, mladý a zoufalý než chudý, starý, nemocný a bez naděje.”

Maria Fiola se náhle zasmála. Už jsem si toho u ní všiml častěji — náhlého přechodu z jedné nálady do jejího protipólu. Vždycky mě to fascinovalo. Já sám jsem to neuměl. Ve vteřině vypadala jako bezstarostná, krásná dívka. „Chci vám to prozradit,” řekla. „Když mi je zle, chodím sem, protože tady mi bylo už mnohem hůř. To je způsob útěchy. A navíc je tohle kousíček pohyblivé pseudovlasti. Jinou neznám.”

Mojkov nechal stát láhev na stole. Nalil jsem Marii Fiole i sobě. Vodka chutnala po segedínském guláši kuchařky Rózy jako sám život. Dívka ji vypila s pohozením hlavy, jakého jsem si u ní všiml hned na začátku. Připomínala tak poníka. „Štěstí a neštěstí,” řekla. „To jsou velké, patetické pojmy z minulého století. Ani nevím, čím by

se daly nahradit. Snad osamělostí a iluzí neosamělosti? Nevím. Čím jiným?”

Neodpovídal jsem. Na štěstí a neštěstí jsme měli různý názor. Ona zřejmě estetický, já reálný. Byla to také věc zkušeností, které člověk v životě nasbíral. Mnohem méně věc imaginace. Imaginace lhala, měnila a zkreslovala. Kromě toho jsem Marii Fiole tak dalece nevěřil. Příliš se v ní střídaly různé bytosti.

Mojkov se vrátil. „Komtesa znovu prožívá dobytí Zimního paláce,” vysvětloval. „Nechal jsem jí tam půl láhve vodky.”

„Musím jít,” řekla Maria Fiola. Podívala se na šachovnici. „Beztak jsem byla v beznadějné situaci.”

„To jsme všichni,” odvětil Mojkov. „Není důvod se vzdávat. Naopak. Člověku to dává netušenou svobodu.”

Maria Fiola se jemně zasmála. Chovala se tak k Mojkovovi vždycky. Jako by to byl vzdálený příbuzný. „Ne v mém věku, Vladimíre Ivanoviči,” řekla. „Jsem snad zoufalá, ale věřím ještě na bohy a debly.” Obrátila se ke mně: „Doprovodíte mě domů? Ne taxíkem. Pěšky. Vy jste přece taky takový noční poutník?”

,Rád.,,

„Adieu, Vladimíre Ivanoviči.” Opatrně Mojkova políbila na strniště vousů. „Adieu, hotele Rauschi.”

„Bydlím ted’ na Padesáté sedmé,” řekla venku. „Mezi První a Druhou avenue. Je to vypůjčený byt - jako všecko u mě. Od přátel, kteří jsou na cestách. Zdá se vám to daleko?”

„Ne. Chodím v noci často po ulicích.”

Zastavila se před obchodem s botami. Byl jasně osvětlený. Vevnitř jsem však nikoho neviděl. Měli zavřeno, ale světlo intenzívně dopadalo na zátiší pyramid bot z kůže a hedvábí. Maria je všechny studovala, s vážnou koncentrací lovce na čekané, s trochu sehnutou hlavou a pootevřenými rty, jako by se právě chystala něco říct. Ale neřekla nic. Jenom dýchala více zhluboka, skoro jako by chtěla vzdychat, pak se obrátila, nepřítomně se usmála a znovu vykročila. Mlčky jsem ji následoval.

Procházeli jsme kolem dlouhé řady zbytečně ozářených výloh. Maria se zastavovala jen před obchody s obuví. Zato však důsledně před každým z nich, pozorně a dlouho. Bylo to zvláštní mlčenlivé putování z jedné strany na druhou, mezi nablýskanými výlohami, s mladou ženou, která jako by na mou přítomnost zcela zapomněla a poslouchala tichý zákon, o němž jsem nic nevěděl.

Nakonec se zastavila. „Přehlédla jste jeden obchod s botami,” řekl jsem. „Ten naproti vlevo na druhé straně. Je méně jasně osvětlen než ty druhé.”

Maria Fiola se zasmála. „Je to jako obsese. Hodně jste se nudil?”

Zavrtěl jsem hlavou.

„Bylo to nádherné. A velmi romantické.”

„Skutečně? Co by mohlo být na krámech s botami romantického?”

„Obchody s potravinami mezi nimi. Ty ve mně probouzejí vždy znovu nadšení. Na této ulici je jich mnoho. Víc než obchodů s obuví. Našla jste něco, co byste si přála?”

Zasmála se. „Tak jednoduché to není. Myslím, že vůbec žádné nechci.”

„Boty jsou něco, v čem se dá utéci. Nejde do určité míry o tohle?”

Překvapeně na mě pohlédla. „Ano, snad… Ale před čím?” „Před tisíci věcmi. Také před sebou samotným.”

„Ne. Tak jednoduché to není. A kdo je člověk sám?

Takhle bychom se také pouze točili v kruhu.”

Přišli jsme na Padesátou sedmou. Na Druhé avenue venčili homosexuálové pudly. Asi půltuctu královských pudlů dřepělo v jedné řadě v uličce a vykonávalo svou potřebu. Vypadali jako alej černých sfing. Majitelé stáli vzrušeně a hrdě vedle nich.

„Tady prozatím bydlím,” řekla Maria Fiola. Váhavě se zastavila ve dveřích. Jak příjemné, že ted’ nekladete všechny ty otázky jako ostatní. Nejste zvědavý?”

„Ne,” odpověděl jsem a přitáhl ji k sobě. „Beru to, co přijde.”

Nebránila se. „Zůstaneme při tom?” zeptala se. „Brát, co přijde? Co přinese náhoda? Nic víc?”

„Nic víc,” řekl jsem a políbil ji. „Víc znamená lži a bolest. Kdo si tohle může přát?” Oči měla doširoka otevřené. Světlo luceren si v nich hrálo. „Dobře,” odpověděla. „Když to člověk dokáže. Dobře,” opakovala. „Souhlasím.”

Seděl jsem v čekárně advokáta Levina. Bylo časné ráno, ale v místnosti se už skoro nedala najít volná židle. Mezi kaktusy a zelenými květinami bez květů, jaké lze vidět ve výlohách řezníků, kteří jimi zdobí zabitá selata s citronem v tlamě, čekalo na nepohodlných židlích asi patnáct osob. Malou pohovku zabrala velice tlustá dáma s tylovým kloboučkem a zlatým řetězem. Sebevědomě se tam rozvalila jako želva - s maltézským pinčem po boku. Nikdo se neodvážil posadit se vedle ní. Okamžitě se dalo rozpoznat, že není emigrantka. Téměř všichni ostatní kolem byli. Svědčila o tom jejich snaha co nejvíc se zmenšit.

Rozhodl jsem se řídit radou Roberta Hirsche: přinést Levinovi sto dolarů a podívat se, co by pro mě mohl dál udělat.

Najednou jsem v rohu vzadu objevil doktora Brandta. Mával mi, abych se posadil k němu. Krčil se vedle malého akvária, v němž plavaly zářivé neonové rybky. „Co tady děláte?” zeptal jsem se. „Nemáte snad solidní vízum? Myslel jsem, že už pracujete někde v nemocnici.”

“Ještě ne jako gynekolog, “odpověděl. „Jako zastupující asistent lékaře. Výjimečně připuštěn k práci. Musím samozřejmě ještě složit zkoušky”

„Tedy načerno,” řekl jsem. Jako v Paříži, že?” „Přibližně. Ne zcela načerno. Asi jako Ravic.”

Věděl jsem, že Brandt byl v Berlíně jedním z nejlepších gynekologů. Francouzský zákon však německé lékařské zkoušky neuznával. Kromě toho Brandt nedostal pracovní povolení. Pracoval tedy ilegálně pro jednoho francouzského lékaře, s nímž se přátelil, a prováděl za něj operace.

Stejně jako doktor Ravic. V Americe museli oba začínat od začátku.

Brandt vypadal unaveně. Pravděpodobně pracoval zadarmo a neměl dost jídla. Viděl můj pohled. „Dostávám stravu v nemocnici,” řekl s úsměvem. „A kapesné. Tedy bez starosti.”

Najednou se rozezpíval kanárek. Ohlédl jsem se. Předtím jsem si ho nevšiml. „Zdá se, že Levin má rád zvířata,” řekl jsem. „Tyhle ryby přece také patří k vybavení čekárny.”

Zlutý ptáček vykřikoval svou písničku do šerého prostoru, v němž čekaly bída a strach. Působil téměř obscénně ve své bezstarostnosti a vůbec se sem nehodil. Maltézský pinč na pohovce zneklidněl. Potom začal vztekle štěkat.

Hezká, jemná sekretářka, vypadající jako porcelánová panenka, otevřela dveře Levinovy pracovny. „Psi tady nesmějí štěkat,” vysvětlovala trpělivě. „Ani ten váš, paní Lormerová.”

„A co ten zpropadený pták?” opáčila žena na pohovce ostře. „Můj pinč byl klidný.

Začal si ten pták. Řekněte ptákovi, ať se uklidní.”

„Ptáčkovi to nelze vysvětlit,” namítla zas sekretářka, „ten prostě zpívá. Kdežto svého psa napomenout můžete. Poslouchá rozkazy. Nebo není cvičený?”

„Co tady vůbec má co dělat kanár? Odneste ho pryč,” rozčilovala se paní Lormerová.

„A co váš pes?” zeptala se jí porcelánová figurka už nahněvaně. „Nejsme u veterináře.”

Atmosféra v čekárně se rázem změnila. Na židlích se najednou nechoulily plaché stíny, ale stali se z nich lidé. Náhle ožili a měli oči, které už nevypadaly vyhasle. Sice se chránili toho, aby se postavili na něčí stranu, ale mlčky projevovali účast.

Pinč se ted rozštěkal i na sekretářku. Ta na něj zasyčela jako husa. Potom se ve dveřích objevila Levinova hlava. „Co je to tu za rámus?”

Jeho křídově bílé, velké zuby projasnily ponurý pokoj. Okamžitě přehlédl situaci a šalomounsky ji vyřešil. „Pojďte dál, paní Lormerová,” vyzval dámu a přidržel jí spojovací dveře. Tlustá žena s levandulově modrým tylovým kloboučkem vzala pinče a odvalila se kolem čekajících emigrantů do Levinovy pracovny. Sekretářka šla za ní. Náhle se místností rozšířila konvalinková vůně. Vycházela z prázdného gauče, na kterém předtím seděla paní Lormerová. Kanárek vyděšeně zmlkl.

„Příště si s sebou taky přivedu psa,” řekl Brandt. „Zdá se, že se pak lze dostat rychleji na řadu. Máme v nemocnici ovčáka.”

Zasmál jsem se. „Potom nebude ptáček zpívat. Dostane strach.”

Brandt přikývl. „Nebo pes pokouše sekretářku a Levin nás vyhodí. Máte pravdu: Emigrantské štěstí se má přenechat náhodě. Pokud si ho člověk předem vykalkuluje, uteče mu.”

Položil jsem na stůl sto dolarů. Levinova velká, kostnatá ruka po nich přejela, aniž se sevřela v pěst, a stůl byl prázdný. „Pracujete?”

Zavrtěl jsem hlavou. „To je přece zakázané,” řekl jsem opatrně.

„Z čeho tedy žijete?”

„Nacházím peníze na ulicích, sázím v loterii a nechávám se vydržovat stařenami,” odpověděl jsem klidně, udiven tou stupidní otázkou. Musel vědět, že mu nemohu říci pravdu.

Zasmál se svým podivným smíchem, který bez přechodu ustal. „Máte pravdu. Nic mi po tom není. Oficiálně ne. Soukromě a lidsky však ano.”

„Díky soukromým a lidským informacím jsem několikrát skončil ve vězení,” odpověděl jsem. ,,Mám v tomto směru trauma a prvotřídní komplexy. Musím se jich v Americe nejprve zbavit.”

Jak chcete. Můžete i tak pokročit dál. Doktor Brandt tu byl před vámi. Zaručil se za vás.”

Překvapilo mě to. „Ubohý Brandt. Vždyť ten sám nemá peníze.”

„Morálně se za vás zaručil. Že jste byli oba pronásledováni a že vás zná.”

„Pomůže to?” zeptal jsem se.

„Malá ryba taky ryba. Jedno k druhému a už to něco znamená. Vaše přítelkyně Jessie Steinová se o vás stará. I Brandta sem poslala.”

„Přišel za vámi kvůli tomu?”

„Nejen kvůli tomu. Ale pravděpodobně se neodvažuje vrátit k Jessii Steinové, aniž by mi dal pro vás doporučení.

Zasmál jsem se. „Tohle se Brandtovi nepodobá.”

Levin zaskřehotal. „Ale Jessii Steinové ano. Ta ženská je tajfun. Dělali jsme pro ni už spoustu případů. Copak nemá jiné starosti? Osobní problémy?”

„Jejím osobním problémem je starost o druhé. Taková byla vždycky. Mírná a neústupná. Už ve Francii.”

Za mnou začala hlasitě a melodicky kukat kukačka. Překvapeně jsem se ohlédl. Z dřevěných schwarzwaldských hodin vykoukl pestrý dřevěný ptáček. Dvířka se za ním střídavě otvírala a zavírala. „Jedenáct hodin,” povzdechl si Levina počítal spolu s kukačkou.

„Máte tady skutečné zoo,” poznamenal jsem po jedenáctém zakukání. „Kanárky, pinče, ryby a ted ještě tenhle německý symbol domácí pohody.”

„Nelíbí se vám?”

„Překvapuje mě,” odpověděl jsem. „Jednou mě vyslýchali, právě když kukačka takovýchhle hodin odkukávala čas. Při každém zakukání jsem dostal ránu do obličeje. Bohužel bylo právě dvanáct.”

„Kde to bylo?” zeptal se Levin.

„Ve Francii. Na jedné německé vojenské stanici mě vyslýchal řídící učitel v uniformě šikovatele. Vždycky když se ozvala kukačka, musel jsem volat spolu s ní: kuku, kuku.”

Levinův obličej se změnil. „To jsem nevěděl,” zamumlal. Vstal a chtěl hodiny zastavit.

„Proč byste to dělal?” zarazil jsem ho. Jedno nemá přece s druhým nic společného. Kam bychom přišli, kdybychom byli přecitlivělí? Tahle historka beztak patří spíš k mým příjemnějším vzpomínkám. Brzy nato mě pustili.

Řídící učitel mi dokonce na rozloučenou věnoval antologii německé lyriky. Měl jsem ji u sebe ještě na Ellis Island. Tam jsem ji ztratil.”

Neřekl jsem Levinovi, že Hirsch mě druhý den osvobodil ve své roli španělského vicekonzula. Osopil se na šikovatele, protože ten zatkl Frankova chráněnce. Vše prý byl omyl. Řídící učitel se třásl o své prýmky a na omluvu mi daroval svazek básní. Hirsch mě pak hned odvezl v autě’.

Levin na mě upřel pohled. “Stalo se to proto, že jste Zid?

Zavrtěl jsem hlavou. “Stalo se to, protože jsem byl bezmocný. Neexistuje nic horšího, než když jste zcela bezmocný a padnete do rukou vzdělaným německým barbarům. Zbabělost, krutost a žádná zodpovědnost. To jsou tři věci, které se vzájemně umocňují. Ten řídící učitel byl celkem neškodný. Nebyl to esesák.-

Pomlčel jsem o tom, že šikovatel již večer po scénce s kukačkovými hodinami znejistěl. Chtěl svému potěšenému pomocníkovi na stráži vysvětlit, co je to obřezaný

Zid. Musel jsem se svléknout. Ke svému úžasu vyděšeně konstatoval, že obřezaný nejsem. Když příštího dne přišel Hirsch, byl dost rád, že se mě zbavil.

Levin se podíval na hodiny. Hlasitě tikaly. Dědictví,” zamumlal.

,,Budou odbíjet zase až za tři čtvrtě hodiny,” uklidnil jsem ho.

Vstal, obešel psací stůl a přistoupil ke mně. Jak se v Americe cítíte?” zeptal se.

Ve-děi jsem, co každý Američan očekává: že se zde člověk cítí fantasticky. Byla to dojemná naivita. fantasticky, odpověděl jsem.

Jeho obličej se rozjasnil. jo mě těší. Nedělejte si moc starostí se svým vízem. Kdo už se jednou dostane do země, toho sotva vyhodí. Musí to pro vás být určitě ohromný

zážitek, když už nejste pronásledován. Zádné gestapo a žádná policie.”

Ne, pomyslel jsem si. Ale sny. Sny a strašidla minulosti, která se náhle probouzejí.

V poledne jsem se vrátil do hotelu. ,Někdo se tu po vás ptal,” oznámil mi Mojkov.

„Zenská bytost s červenými tvářemi a modrýma očima.”

„Zena, nebo dáma?”

„Zena. je ještě tady. Sedí vzadu pod palmami.”

Šel jsem do salonu s pokojovými květinami a rachitickou palmou. ,Rózo! ” zvolal

jsem překvapeně.

Kuchařka od Tannenbaumů se zvedla za věčně zelenými kytkami. „Něco vám nesu,” vysvětlovala. ,Guláš’. Zapomněl jste si ho u nás včera večer.”

Otevřela velkou kostkovanou tašku, v níž to potichu zacinkalo.

..No, nevadí,” řekla. ,Guláš vydrží. Když se den dva rozleží, dokonce chutná ještě líp.”

Vyndala velkou porcelánovou mísu s poklopem a položila ji na stůl. ,Je to ten segedínský?” zeptal jsem se.

,,Ten druhý. Déle vydrží. Tady jsou ještě nakládané okurky, příbor a talíř.” Rozbalila ubrousek se lžící a vidličkami. ,Máte lihový vařič?

Přikývl jsem. „Malý.”

jo nevadí. Delším vařením guláš jedině získá,. Tahle mísa je ohnivzdorná. Můžete vařit přímo v ní. Za týden si pro nádobí zase přijdu.”

,,Tohle je doopravdy jako v ráji/’ žasl jsem. „Děkuji mnohokrát, Rózo. Vyřiďte prosím mé díky také panu Tannenbaumovi.”

,,Smithovi,” opravila mě Róza. ,Od dnešního rána se tak jmenujeme oficiálně. Tady jsem přinesla ještě kousek dortu na oslavu nového občanství.”

„Vždyť je to obrovský kus. Je to ten marcipánový?” Róza přikývla. „Včera jsme měli čokoládový. Byl byste radši ten? Ještě tam kousek zbyl. Schovaný.”

,,Ne, ne. Zůstaneme u budoucnosti. U marcipánu.” ,,Máte tu také dopis. Od pana Smithe. A dobrou chuť.” Vylovil jsem z kapsy dolar. Róza ho však odmítla. „Vyloučeno. Od emigrantů si nesmím nic vzít. Jinak přijdu o místo. Přísný rozkaz pana Smithe.”

,,Jen od emigrantů ne?”

Přikývla. ,Od bankéřů ano, ale ti mi málokdy něco nabídnou.”

A emigranti?”

Ti chtějí člověku vždycky dát poslední cent. Chudoba učí vděčnosti, pane Sommere.”

Překvapeně jsem se za ní díval. Potom jsem vzal mísu, abych ji odnesl na pokoj. ,Guláš. Od maďarské kuchařky,” řekl jsem Mojkovovi, když jsem kolem něj procházel. ,Už jsi obědval?”

„Bohužel. Hamburger v drugstoru. na rohu. S rajským protlakem. A potom kousek jablečného koláče. Naprosto americky.”

„Stejně jako já,” odpověděl jsem. „Porci rozvařených spaget. Také s rajským protlakem. A pak jablečný koláč.”

Mojkov nadzvedl poklop a přičichl. jo je porce pro celou rotu. Ta vůně! Kam se na ni hrabou růže. Cibule, zcela jemně rozvařená.”

„Zvu tě, Vladimíre.”

„Nenos mísu do pokoje. Nech ji tady v lednici, kde mám vodku. V pokoji je moc teplo.”

„Dobře.”

Vzal jsem si s sebou dopis a vyšel po schodech do pokoje. Okna byla otevřená. Ze dvora a z protějších oken jsem slyšel rádio. Závěsy Raoulova apartmá byly zatažené. Gramofon tam tlumeně hrál valčík z Růžového kavalíra. Otevřel jsem dopis od Tannenbaurna-Smithe. Byl krátký. Měl jsem volat obchodníka s uměním Reginalda Blacka. Tannenbaum s ním hovořil. Pozítří prý očekává můj telefonát. Hodně štěstí!

Pomalu jsem dopis zase složil. Připadalo mi to, jako by se otevřelo špinavé postranní křídlo hotelu a proměnilo se v alej. Najednou jsem před sebou viděl cosi jako budoucnost. Cestu, - už ne zavřenou bránu. Něco všedního, a proto neuchopitelného. gel jsem dolů, abych tam zatelefonoval okamžitě. Nedokázal jsem čekat. Obchodník s uměním Reginald Black se mi ohlásil. Měl hluboký, trochu nerozhodný hlas. Když jsem s ním mluvil, slyšel jsem v telefonu hudbu. Myslel jsem si, že mám halucinace -

potom jsem rozpoznal, že i Black má puštěný gramofon. Byl to tentýž valčík z Růžového kavalíra, který se ozýval z Raoulova pokoje. Chápal jsem to jako dobré znamení. Black mě vybídl, abych se mu přišel za ti-‘i dny představit. V pét hodin. Položil jsem sluchátko, ale hudba přesto strašidelně šeptala dál. Otočil jsem se a vyhlédl ven. Okna Raoulova bytu se zatím otevřela. Jeho gramofon ted vyhrával hlasitěji než všechny džezové trubky světa přes cely dvůr, takže ho bylo slyšet až do tmavé budky s telefonem vedle recepce. Všudypřítomný Růžový kavalír.

,,Co se děje?” zeptal se Mojkov. „Tváříš se, jako bys spatřil ducha.”

přisvědčil jsem. ,Ducha největšího dobrodružství, které existuje: všedního měšťáckého, života a budoucnosti.”

,,Měl by ses stydět. Takhle mluvit. Tak tedy místo?”

,,Snad,” odpověděl jsem. „Nelegální, samozřejmě. Ale nemluvme ještě o tom. Jinak to zakřikneme.”

,,Dobře. Co takhle mlčenlivá, nadějemi naplněná sklenička vodky?”

„Vždycky, Vladimíre.”

Vyndal láhev. Podíval jsem se na sebe odshora dolů. Můj osm let starý oblek byl již značně obnošený. Zdědil jsem ho po Sommerovi a Sommer ho předtím také nosil dlouho. Dosud jsem se tím nijak nezabýval. Mezitím jsem měl nějakou chvíli ještě jeden, ale ten mi cestou ukradli.

Mojkov si všiml mého kritického pohledu. Zasmál se. „Vypadáš’ jako ustaraná matka. První známky m6fáctví. Co tak najednou máš proti svému obleku?”

,,Je příšerně ošuntělý.”

Mojkov nad tím mávl rukou. „Počkej, až budeš mít to místo jisté. Potom uvidíš.”

,,Co může stát nový oblek?”

,,U Browninga Kinga asi sedmdesát dolarů. O něco více a méně. máš je?”

,,Jako maloměšťák ne, jako hráč’ ano. je to zbytek za čínský bronz.”

„Utrať ho,” ‘řekl Mojkov. ,,Tak se tvé nové měšťáctví alespoň trochu zbaví své trapné příchutě.”

Obrátili jsme do sebe skleničky. Vodka byla studená a kořenitá. “Cítíš v ní něco nezvyklého?” zeptal se Mojkov. „Přirozeně ne. Je to zubrovka. Vodka s příměsí trav.”

,,Odkud máš ty trávy? Z Ruska?”

,,To je tajemství.” Opět láhev zazátkoval. “A nyní vstříc blýskavé budoucnosti malého účetního či prodavače. Jako Hirsch.”

,,Jako Hirsch? Proč?”

,,Taky přišel jako sir Galahad Makabejsky - a ted prodává rádia školákům. Jste vy to ale dobrodruzi.”

Jakmile jsem se ocitl na ulici, zcela jsem zapomněl, co mi Mojkov řekl. Před malým květinářstvím na rohu jsem se zastavil. Patřilo jednomu Italovi, který obchodoval také s ovocem. Jeho květiny nebyly vždycky zcela čerstvé, zato laciné.

Majitel stál ve dveřích. Před třiceti roky přicestoval z Cannóbia. Jednou mě do

Cannóbia vykázali ze Švýcarska. To nás spojovalo. Díky tornu jsem dostával ovoce s patnáctiprocentní slevou. Jak se daří, Emilio?” zeptal jsem se.

Pokrčil rameny. ,V Cannóbiu ted musí být krásně. Je čas koupání v Lago Maggiore. Jen kdyby tam nebyli ti zpropadení Němci.”

„Už tam dlouho nezůstanou.

Emilio se zatvářil ustaraně a poškrábal si knírek. „Všechno zničí, až budou muset

vypadnout. Řím a Florencii i to krásné Cannóbio.”

Nedokázal jsem ho utěšit. Očekával jsem totéž. ,Krásné květiny,” řekl jsem proto.

„Orchideje,” odpověděl živě.,,Zcela čerstvé. Nebo hodně čerstvé. Laciné. Ale kdo si v téhle čtvrti koupí orchideje?” ,,Já,” řekl jsem. ,Pokud jsou hodně laciné.”

Emilio se opět poškrábal na svém kníru. Nosil patku jako Hitler a vypadal jako sňatkový podvodník. Jeden hrozen za dolar. Jsou dva. Rabat je u.4 v ceně.”

Podezíral jsem Emilia, ze je ve spojení s některým pohřebním ústavem a že v něm často nakupuje. Pozůstalí nechávali květiny na rakvích příbuzných a ty putovaly dál do krematoria. Před zpopelněním zaměstnanec odložil stranou květiny, které se ještě daly prodat, a udělal s nimi obchod. Věnce byly samozřejmě spáleny s rakví. Emilio měl v obchodě dost často růže a lilie. Až příliš často, napadlo mě. Ale nechtěl jsem na to myslet.

„Můžete je poslat na adresu?”

,,Kam?”

,,Na Sedmapadesátou.”

,,Pro mě’ za mě,” odpověděl Emilio.,,Do konce i zabalené do hedvábného papíru.”

Napsal jsem adresu Marie Fioly a zalepil obálku. Emilio na mě zamrkal. „Konečně!” prohlásil. „Však už taky bylo na čase.”

„Nesmysl,” opáčil jsem. ,Tyhle květiny jsou pro mou nemocnou tetu.”

Šel jsem do obchodu s oděvy. Byl sice na Páté avenue, ale Mojkov mi vysvětlil, že je levnější než kterýkoli jiný. Když

jsem procházel mezi řadami obleků po obou stranách, udeřil mě do nosu příšerný pach zajištěného měšťáctví. Mojkov si mohl vykládat, co chtěl. Pro někoho, kdo tohle neznal, to představovalo vzdor všemu úžasné dobrodružství. Byl to opak života na útěku, který připouštěl jen lehké bojové zavazadlo - tohle bylo setrvání na místě, klid, uvolnění, bydlení, studium, knihy, progresivní a někam směřující existence, kultura, budoucnost.

„Navrhoval bych lehký tropicky oblek,” řekl prodavač.

,,V New Yorku bude dva měsíce velmi horko. A dusno.”

Ukázal mi světlešedý oblek bez vesty. Ohmatal jsem látku. „Nemačká se,” vysvětloval muž. ,Snadno ho složíte a v kufru zůstane neporušený.”

Chvíli jsem proti své vůli se zájmem pozoroval látku. Něco takového by se hodilo na útěku, napadlo mě. Potom jsem tu myšlenku setřásl. Nechtěl jsem už myslet jako

emigrant na pochodu. „Šedý ne,” řekl jsem. ,Modrý. Tmavě modrý.”

„Na léto?” zeptal se prodavač’ pochybovačně.

,,Na léto,” odpověděl jsem. „Tropicky. Ale tmavomodrý.”

Byl bych si raději vzal ten šedý. Ale náhle se vynořily zbytky mé výchovy před sto lety. Modrý působil seriózněji. Mohl jsem ho použít pro více příležitostí - pro Reginalda Blacka i pro Marii Fiolu. Byl to oblek na ráno, na den i na večer.

Prodavač mě zavedl do kabiny s dlouhým zrcadlem, abych si oblek vyzkoušel. Když jsem ze sebe stahoval staré šaty, které jsem zdědil po Sommerovi spolu s jeho jménem, díval jsem se na sebe chvíli zamyšleně v zrcadle. Poslední modrý oblek jsem měl, když mi bylo dvanáct. Koupil mi ho otec. Za tři roky ho zavraždili.

Vyšel jsem z kabiny. Prodavač se zatvářil nadšeně a tančil kolem mě. Viděl jsem při tom, ž má vzadu na krku téměř vyléčeny vřídek zalepeny náplastí. ,Sedí,” prohlásil. ,,Jako ulitý. Nemohl by vám padnout lépe, ani kdyby byl šity na míru.”

Ještě jednou jsem se podíval do zrcadla. Z něho na mě zaraženě a trochu stísněné’ hleděl vážný muž, kterého jsem neznal. „Mohu oblek zabalit?” zeptal se prodavač.

Zavrtěl jsem hlavou. ,Nechám si ho hned na sobě,” řekl jsem. ,Zabalte ten starý. Vezmu si ho s sebou.”

Myslel jsem na mnoho věcí zároveň. Zvláštní rituál zkoušení šatů a jejich výměny v sobě měl něco symbolického. Jako bych spolu s oblekem mrtvého Sommera odložil i kus minulosti. Nezapomněl jsem na ni. Ale uz’ jsem nežil jen v ní. Nejisté před mnou

vysvitlo něco jako budoucnost. Starý oblek byl těžký. Nový jsem na sobě skoro necítil.

Loudal jsem se ulicemi, až jsem došel k obchodu bratrů Silverovych. Alexandr stál ve výloze, v ruce držel pomalovaného anděla z osmnáctého století a vymýšlel dekoraci. Když mě uviděl, pustil anděla na zem. Bezděčně jsem ztuhl. Ale křehký dřevěný anděl spadl na kus červeného janovského sametu a nic se mu nestalo. Silver ho zvedl, políbil a mával mi, abych gel dál. ,Tak takhle trávíte čas,” řekl. ,Myslel jsem, že jste u právníka.”

Jam jsem byl také,” odpověděl jsem. ,A pak u krejčího. U byl nejvyšší čas.”

Vypadáte jako hochštapler. Nebo kapesní zloděj. Dokonce i jako sňatkový podvodník.”

,,Uhodl jste. Debutoval jsem ve všech třech zaměstnáních. Bohužel.”

Silver se zasmál a vylezl z výlohy. ,Nevidíte nic?” Rozhlédl jsem se a zavrtěl jsem hlavou. ,Nic nového, pane Silvere.”

jo máte pravdu. Ale něco chybí. Co?”

Dramaticky přede mne předstoupil. Opět jsem se rozhlédl. Obchod byl tak přecpaný, že se dalo těžko zjistit, zda něco chybí.

„Modlitební koberec,” prohlásil Silver hrdě. Jeden z těch, které jste objevil. Už se vám rozjasnilo?”

Přikývl jsem. ,Který? Ten s modrým, nebo se zeleným mihrábem?

„Zelený.”

Jedy ten vzácnější. To nevadí. Modrý je v lepším stavu.” Silver se na mě s očekáváním zahleděl. ,Za kolik?” zeptal jsem se.

„Čtyři sta padesát dolarů. V hotovosti.”

„Klobouk dolů. Dobrá cena.”

Silver vytáhl mlčky peněženku. Vypadal větší a silnější a připomínal mrňavého

načepýřeného páva.

Pomalu vyložil na modlitební pult s nepravým zlacením pét desetidolarovek. ,Vaše provize,” vysvětlil mi. „Vydělaná, zatímco jste byl u krejčího. Co stál váš oblek?”

„Šedesát dolarů.”

,,S vestou?”

,,S vestou a dvojími kalhotami.”

„Podívejme. Tedy tímto okamžikem zcela zadarmo. Gratuluji.”

Vsunul jsem peníze do kapsy. ,Co říkáte dvojitému česko-vídeňskému mokka a drobenkovérnu koláči?” zeptal jsem se.

Silver přikývl a otevřel dveře. Do obchodu se vevalil večerní hluk ulice. Silver ustoupil, jako by spatřil zmiji.

„U všech svatých! Tamhle jde Arnold. A ve smokingu. Všechno je ztraceno.”

Arnold, Alexandrův bratr, na sobě neměl smoking. Kráčel špinavým, medové’ žlutým světlem začínajícího večera, zahalen oblaky výfukových plynů, v nenápadném odpoledním obleku - v černošedém marengovém kabátku, pruhovaných kalhotách, starosvětských světlešedých kamaších a s tvrdáčkem na hlavě.

„Arnolde,” volal na něj Silver senior. ,Pojd’ dovnitř. Ne-chod tam. Moje poslední slovo. Pojď sem. Mysli na matku. Na svou ubohou, zbožnou matku.”

Arnold klidně přešel ulici. ,Na matku jsem myslel,” prohlásil. ,A ty mě zmást nemůžeš, ty židovský fašisto.”

„Arnolde. Nemluv tak. Nechtěl jsem pro tebe vždycky to nejlepší? Dával jsem na tebe pozor, jak jen starší bratr dokáže, pečoval jsem o tebe, když jsi byl nemocný - a ty jsi byl často nemocný -”

,,Jsme dvojčata,” řekl Arnold. „Můj bratr je o celé tři hodiny starší než já.”

,,Tr’i hodiny mohou být celý život. já jsem díky tornu tříhodinovému rozdílu podle astrologie Blíženec, ty měkký, zasněný Rak, odvrácený od světa. Na tebe člověk musí dávat pozor. A ted se ke mně chováš jako k úhlavnímu nepříteli.”

„Protože se chci oženit?”

„Protože tvou manželkou se má stát šik:se. Křesťanka. Podívejte se, pane Sommere, jak tady stojí. Je politováníhodný. Vypadá, jako když si gój vyjde na dostihy. Arnolde, Arnolde, vzpamatuj se. Počkej ještě. Chce jí udělat nabídku k sňatku jako nějaký komerční rada. Nalili ti nápoj lásky, vzpomeň si na Tristana a Isoldu a neštěstí, které z toho povstalo. Svému pokrevnímu bratru už říkáš fašista, protože tě chce uchránit od nesprávného sňatku. Vezmi si pořádnou židovskou ženskou, Arnolde.”

„Nechci pořádnou židovskou ženskou. Chci si vzít ženu, kterou miluji.”

„Láska páska! Co je to za slovo? Podívej se, jak už ted vypadáš. Chce jí udělat nabídku k sňatku. Podívejte se na

něj, pane Sommere. Pruhované kalhoty a nový smoking. Hochštapler.”

„Nemohu k tornu nic říci,” odpověděl jsem. Neměl jsem chuť upozorňovat Alexandra, že Arnoldův žaket opravdu není smoking. ,Sám mám právě na sobě nový oblek. Takový také nosí kapsáři a hochštapleři, neříkal jste to?”

jo přece byla jen legrace.”

,,Zdá se, že dnešek je dnem obleků,” poznamenal jsem. ,,Odkud máte ty nádherné kamaše, pane Arnolde?”

,,Líbí se vám? Přivezl jsem si je jednou z Vídně. Před válkou. Neposlouchejte mého bratra. jsem Američan: Nezatížený předsudky.”

„Předsudky!” Alexandr Silver vzal ze stolu porcelánového ovčáka, aby jím hodil po bratrovi, ale v posledním okamžiku, když už letěl vzduchem, ho ještě stihl zachytit.

„Nebesa!” zvolal Arnold bezděčně jo byl ten pravý míšeňský?”

,,Ne. Rosenthal. Moderní.” Silver senior mu ukazoval figurku. „Neporušený.”

Rozhovor se rázem uklidnil. Arnold vzal židovského fašistu zpět. Vyměnil ho za sionistu a hned nato dokonce za rodinného fanatika. Alexandr pak v zápalu diskuse udělal taktickou chybu. Zeptal se mě, zda bych si i já vzal jedině židovku. „Možná,” odpověděl jsem. ,Otec mi to radil, už když mi bylo šestnáct, jinak prý ze mě určitě nic nebude.”

„Blbost!” prohlásil Arnold.

,,Hlas krve!” zvolal Alexandr.

Zasmál jsem se. Rozhovor vzplanul nanovo. Avšak Silver senior získával silou jednoduchosti proti lyrikovi a snílkovi Arnoldovi pomalu vrch. Nic jiného jsem neočekával. Arnold nebyl příliš pevně rozhodnut, jinak by se ve svém obleku už nezastavoval v obchodě, ale byl by odpochodoval přímo do domu bohyně z chundelatou žlutou hřívou - podle seniora bezesporu odbarvenou. Celkem snadno se dal přesvědčit, aby s nabídkou k sňatku ještě počkal. ,Nic tím neztratíš,” zapřísahal ho Alexandr Silver.

„Prostě si to jen ještě jednou rozmyslíš.”

,,A když přijde jiný?”

„Kdo?”

,,Ona má mnoho nápadníků.”

„Nepřijde nikdo jiný, Arnolde. Copak jsi nebyl třicet let právníkem a nepracoval navíc tady v našem obchodě’? Netvrdili jsme tisíckrát, že má o dotyčný předmět zájem ještě jiný zákazník a chce ho koupit, ačkoliv to byl jen laciný trik? Nám je to přece jasné, Arnolde.”

„Člověk stárne,” řekl Arnold. ,A není č’ím dál krásnější. Přijdou nemoci.”

,,Tak na tom bude ona. Mnohem rychleji než ty. Zeny stárnou dvakrát rychleji než muži. Jen poj<:r a stáhni ze sebe tu opičárnu.”

„To neudělám,” prohlásil Arnold s neočekávanou rozhodností. „Ted’ mám na sobě tyhle šaty a jdu se bavit.”

Silver senior se obával dalších komplikací. „Dobře, vyrazíme si,” řekl ochotně. ,Kam půjdeme? Do kina? Hrají film od Pauletty Goddardové.”

Do kina?” Arnold pohlédl uraženě na svůj marengovy žaket. V kině’ se nemohl nijak uplatnit. Tam byla příliš velká tma.

„Tak dobře, Arnolde. Pojďme do restaurace. Do dobré restaurace. Prvotřídní. Dáme si předkrm. Sekaná kuřecí játra a jako dezert broskev melbu. Kam chceš’?”

,,Do Voisinu,” oznámil Arnold pevně.

Alexandr se na chvíli zarazil. „Luxusní restaurace. Chtěl jsi tam jít s -” Nedořekl.

„Do Voisinu.” opakoval Arnold.

,,Dobře,” souhlasil Alexandr. S velkým gestem se obrátil ke mně. ,Pane Sommere, pojďte s námi. Stejně už jste svátečně oblečený. Co máte v tom balíku?”

„Starý oblek.”

,,Nechte ho tady. Potom se pro něj stavíme.”

Silvera seniora jsem nekonečně obdivoval. Mistrovsky odrazil ránu, kterou mu chtěl Arnold uštědřit drahým Voisinem, kde si lyrik - což Alexandr tušil - jistě nehodlal objednat sekaná kuřecí játra, ale nejjemnější paštiku z husích jater. Místo aby ucuknul, odpověděl velkorysostí. Rozhodl jsem se, že si navzdory všemu rovněž dám husí játra. Jaksi vzdáleně jsem měl pocit, že jsem to Arnoldovi a spletitému rasovému problému obou dvojčat dlužen.

Vrátil jsem se do hotelu v deset hodin. ,Vladimíre,” řekl jsem. ,Dnes z guláše nic nebude. Byl jsem smírčím soudcem v převráceném boji Hitlerových ras. S večeří ve Voisinu.”

,,Blahopřeju. Tam by se měly odehrávat všechny rasové bitvy. Co jsi pil?”

,,Cos d’Estournel i934. Bordeaux.”

,,Má úcta! To znám jen z vyprávění.“

,,Já ho znám z roku i939. Jeden francouzský celník mi dal půl láhve, ne~ mě přes hranici vyexpedoval do Švýcarska. Dal mi ji, protože měl depresi. Byl první večer podivné války, v září.”

Mojkov nepřítomně přikývl. ,Dnes to vypadá na den dárků. Ráno guláš - a dnes večer kolem sedmé ti došel balík. Přivezl ho ‘šofér v Rolls-Royce.”

„Cože?”

„Uniformovaný šofér v Rolls-Royce. Mlčenlivý jako hrob. Začal jsi ve svém modrém obleku obchodovat se zbraněmi?”

„Nemám tušení, oč’ jde. je na balíku moje jméno?” Mojkov ho vyndal zpod pultu.

Byla to úzká krabice. Rozbalil jsem ji. „Láhev,” ” řekl jsem.

Hledal jsem nějaký lístek. Nic jsem nenašel. „Panečku,” ozval se za mnou Mojkov nábožně’. ,Víš ty, co to je? Pravá ruská vodka. Ne ta věc, kterou vyrábíme tady. Jak ta se dostala do Ameriky?”

,,Není Amerika spojena s Ruskem?”

„Možná tak děly. Ale vodkou? Jsi špión?”

,,Láhev není zcela plná,” řekl jsem. Zátka už byla jednou vytažená.” Pomyslel jsem na Marii Fiolu a Emiliovy orchideje. ,V láhvi chybějí dvě nebo tři skleničky.”

„Takže soukromý dárek.” Mojkov přimhouřil oči papouška do nesčetných vrásek. „Odtržený od huby, jak je vidět. S tím větší úctou si ho vychutnáme.”

Reginald Black neměl ani obchod, ani galerii. Bydlel v soukromém domě. Očekával jsem něco jako žraloka na dvou nohou. Místo toho mě uvítal útlý, spíš tichý člověk s pleší a přepečlivě pěstěným plnovousem. Nabídl mi whisky se sodou a položil mi pár opatrných, nevtíravých otázek. Potom z vedlejší místnosti přinesl dva obrazy a položil je na stojan. Byly to kresby od Degase. ,Který se vám víc líbí?” zeptal se.

Ukázal jsem na ten vpravo. „Proč?” chtěl vědět Black. Zaváhal jsem. ,Je třeba mít důvod?”

„Zajímá mě to. Víte, od koho ty obrazy jsou?”

,,Jsou to dvě Degasovy kresby. To přece vidí každý.”

„Každý ne,” řekl Black se zvláštním plachým úsměvem, který mi připomněl Tannenbauma-Smithe. „Někteří moji zákazníci to například nevidí.”

,,Zvláštní. Proč tedy kupují obrazy?”

,,Aby u nich doma visel Degas,” odvětil Black melancholicky. ,Obrazy jsou emigranti

jako vy. Často skončí na podivných místech. Zda se tam cítí dobře, to je jiná otázka.”

Sejmul obě kresby ze stojanu a přinesl z vedlejší místnosti dva akvarely. ,Víte, co to je?”

jo jsou Cézannovy akvarely”

Black přikývl. „Můžete mi říci, který považujete za lepší?” „Každý Cézannúv obraz je dobrý,” odpověděl jsem. „Dražší bude asi ten vlevo.”

„Proč? Protože je větší?”

,,Proto ne. je z jeho pozdního období. Už téměř kubisticky. Krásná krajina z Provence s horou Saint-Victoret v pozadí. V bruselském muzeu mají podobnou.”

Black na mě upřel pronikavý pohled. ,Odkud to tak přesně víte?”

,,Byl jsem tam několik měsíců na brigádě.” Neviděl jsem důvod, proč mu říkat pravdu.

,,Jako obchodník s uměním?”

,,Ne. Jako student. Ale musel jsem toho nechat.”

Zdálo se, že jsem Blacka uklidnil. ,Obchodníka potřebovat nemohu,” řekl. „Člověk by si neměl sám vychovávat konkurenci.

„Nemám k tomu sebemenší talent,” ujistil jsem ho rychle. Nabídl mi tenký doutník. Chápal jsem to jako dobré znamení. Silver mi také nabídl doutník, když se rozhodl mě zaměstnat. Silver měl brazilský, tohle bylo pravé havana. Ještě nikdy jsem ho nekouřil, jen jsem o něm slyšel.

„Obrazy jsou jako živé bytosti,” řekl Black. Jako ženy. Člověk je nemá všude ukazovat, aby neztratily kouzlo. A hodnotu. Chápete to?”

Přikývl jsem. Vůbec jsem to nechápal. Byla to fráze, která navíc neseděla.

„Alespoň pro galeristu to platí,” vysvětloval dál Black. „Obrazům, které se příliš ukazují, se v naší hantýrce říká ,spálené’. Naproti tornu panny’ jsou ty, které nikdy nezměnily vlastníka a které sotva někdo zná. Znalci je hodnotí výše. Ne proto, že by byly lepší než jiné, ale protože se v jejich případě přidává radost znalce z objevování.”

,,A za to se platí víc?”

Black přikývl. ,Ríká se o nich, že mají zvláštní přitažlivost pro snoby - snob-appeal.

Je to dobrý druh chtivosti. Existují mnohem podivínštější. Zvlášť dnes. Války je s sebou nesou. Majetky procházejí změnami. Ztrácejí se a zase rychle vznikají. Staří sběratelé musejí prodávat - noví mají peníze, nejsou však znalci. Znalectví potřebuje čas, trpělivost a lásku.”

Poslouchal jsem ho a přemýšlel, zda mě’ zaměstná. Pochyboval jsem o tom. Málo se mi nesmyslné, aby mi tohle všechno vysvětloval, místo aby dál zkoušel mé znalosti nebo mi navrhl plat. Dal na stojan další obraz. ,Ríká vám tenhle něco?

„Monet. Louka vlčích máků s ženou.”

,,Líbí se vám?”

je nádherný. Jaký klid! Francouzské slunce!” řekl jsem a na mysli mi vytanul internační tábor.

Black si povzdechl. ,Rozhodl jsem se ho prodat. Muži, který vyrábí bomby. Miluje obrazy vyzařující mír.”

,,Škoda. Proč nemiluje obrazy ukazující válku a nevyrábí zkrášlovací přípravky?” Black mě počastoval rychlým, pobaveným pohledem. Potom ukázal na pokoj, jehož všechny stěny byly obloženy šedým sametem a kde stála kromě stojanu jen pohovka, nízký stůl a pár židlí. „Často tady ráno sedávám, sám s několika obrazy,” ‘řekl mi. „Někdy jen s jedním. S obrazem nejste nikdy sám. Můžete s ním hovořit. Nebo ještě lépe - naslouchat mu.”

Přikývl jsem. Stále víc a víc jsem pochyboval, že to místo dostanu. Black se mnou mluvil jako se zákazníkem, kterého chtěl rafinovaně’ přimět ke koupi. Ale proč vlastně? Vždyť věděl, že já zákazník nejsem. Možná mě pokládal za Tannenbaumova nákupčího - anebo opravdu myslel svá slova vážně, protože to byl poněkud ztracený, bohatý muž, jenž se ve svém zaměstnání cítil trochu nesvůj. Mně přece nemusel nic předstírat.

„Nádherný Monet,” ‘řekl jsem. ,že všechno tohle může existovat současně - tahle válka a koncentrační tábory. Skoro se tornu nechce věřit.”

je to obraz od Francouze,” namítl Black. ,Ne od, Němce. Možná to něco vysvětluje.” ,Zavrtěl jsem hlavou. ,Existují i německé obrazy tohoto druhu. Spousta. Právě to je neuvěřitelné.”

Reginald Black vyndal jantarovou špičku a nacpal do ni doutník. „Můžeme to spolu zkusit,” řekl mírně. ,Nebudete tady potřebovat příliš velké znalosti. Spolehlivost a mlčenlivost jsou důležitější. Co byste říkal osmi dolarům denně?”

Nezvyklým doutníkem, klidem pokoje, obrazy a tichým hlasem mě téměř zhypnotizoval. Rázem jsem ožil. ,Za jakou pracovní dobu?” zeptal jsem se. ,Dopoledne, nebo odpoledne?”

,,Asi od devíti ráno přibližně do pěti či šesti odpoledne. S hodinovou polední přestávkou. Tak přesně se to u nás určit nedá.”

,,Pane Blacku, ” řekl jsem náhle zcela vystřízlivělý. jo je asi tolik, kolik si vydělá lepší poslíček.”

Ted jsem očekával Blackovo vysvětlení, že moje místo, obnáší právě tohle. Ale on byl jemnější. Přesně mi vypočítal, kolik vydělávají lepší poslíčkové. Bylo to méně. „Nemohu jít pod dvanáct dolarů,” odpověděl jsem. ,,Mám dluhy, které musím splatit.” ,,Tak brzy?”

,,Ano. U právníka, který pro mě vyřizuje povolení k pobytu.”

Black nesouhlasně zavrtěl holou hlavou a současně si uhladil lesklý, černý plnovous. Koordinovat tyto dva různé pohyby představovalo dobrý gymnastický výkon.

Podařilo se mu to. Budil tak dojem, jako by musel kvůli tomuto mému nedostatku

ještě jednou zvážit, zda mě vůbec může zaměstnat. Konečně ukazala šelma svou barvu.

Ale nebyl jsem nadarmo v učení u Ludvíka Sommera. Vybranou frazeologií Blacka dokonce skoro předčil. A nekupoval jsem si pronic zanic nový modrý oblek. Black mě s plachým úsměvem upozornil, že pracuji načerno, a nemusím proto platit daně. Kromě toho nemluvím plynně anglicky. Jenže vzápětí jsem ho dostal. Zato mluvím francouzsky, vysvětlil jsem mu, a to je v obchodě s francouzskými impresionisty výhoda. Black už dál neargumentoval. Zůstal však u deseti dolarů a slíbil mi, že když si povedu dobře, můžeme o tom dál mluvit. „Navíc budete mít hodně volného času,” řekl. já tady často nejsem. Potom obchod odpočívá.”

Dohodli jsme se, že začnu za pét dní. ,Ráno v devět,” řekl Black. ,Obchod s uměním nezačíná v osm jako jiné obchody,” poznamenal stejně jako nedávno Silver. Black si povzdychl. „Neměl by to být vůbec žádný obchod, ale šarmantní dohoda mezi znalci, ze si vymění své poklady. Nemyslíte?”

Vůbec jsem si to nemyslel. Podle mě to byla spíše dohoda

otom, že se jeden druhého bude snažit obalamutit. Ale nechal jsem si to pro sebe.

,,To by byl ideální případ,” prohlásil jsem.

Black přikývl a vstal. „Proč vlastně nemá vás přítel Tannenbaum žádné obrazy?” zajímal se jen tak mimochodem, když jsme se loučili.

Pokrčil jsem rameny. Vzpomněl jsem si, že jsem u Tannenbauma-Smithe viděl jen nádherná zátiší - ta ovšem stála na stolech a dala se jíst. „Ted’, když se stal Američanem, by si měl nějaké pořídit,” mínil Black. „Zvyšuje to společenskou prestiž. Kromě toho jsou to skvěle uložené peníze. Mnohem lépe než v akciích. No, každému se nedá pomoci ke štěstí. Na shledanou, pane Sommere.”

Alexandr Silver mě napjatě očekával. Vyprávěl jsem mu o rozhovoru s Blackem. ,Tak co, jak to probíhalo u toho piráta?” zeptal se.

,,Není to pirát,” odporoval jsem. „Spíš vzdělaný Asyřan.” „Cože?”

,,Holohlavý, vzdělaný, trochu neproniknutelný muž s lesklým vousem Asyřana. Velmi zdvořilý a šarmantní.”

„Znám ho,” řekl Silver. ,Velice mazaný podvodník s knížecími způsoby. I vás uz zřejmě dostal. Chraňte se.”

Musel jsem se smát. „Čeho? Zůstane mi dlužný plat?”

Silver se na chvilku zarazil. jo samozřejmě ne. Ale jinak”

,,Co jinak?”

Byl jsem fascinován. Zdálo se, že Silver na mě žárlí. Zahřálo mě to u srdce. ,Je to parazit,” prohlásil Silver nakonec. Opřel se o florentskou židli z časů Savonaroly, jejíž horní část byla pravá. ,Obchod s uměním je živnost ‘špatného svědomí,” přednášel. ,Galerista vydělává peníze, které měl vlastně vydělat umělec. Umělec téměř umírá hlady ~ obchodník si kupuje zámky. Nebo máte jiný názor?”

Neodporoval jsem mu. Sommer si zámky nestavěl. ,,U starožitností a uměleckých předmětů to není tak zlé,”

vysvětloval dál. „Vydělá se na nich. Někdy velice dobře.

Je tu však také riziko, ze na vás ušijí boudu. Zlé to začíná být teprve u čistého umění. Vzpomeňte si na van Gogha. Neprodal jediný obraz. Všechny ty miliony na jeho obrazech vydělali obchodníci. Paraziti. Nemám pravdu?”

,,V případě van Gogha ano. Ale někdy to probíhalo jinak.”

Silver udělal odmítavé gesto. ,Já vím. Obchodníci uzavřeli s malíři smlouvu. Platili jim měsíčně určitou částku - bídnou mzdu. Za to jim malíři museli dodávat své obrazy. Mistrovská díla za sto či dvě stě franků. Je to tak? Obchod s otroky.”

,,Ale pane Silvere. V době, kdy tvořili, přece nikdo jejich obrazy nekupoval. Všude je nabízeli. Skoro nikdo o ně neměl zájem. Jen obchodník s uměním je nakonec koupil.

A ani on přesně nevěděl, zda není předem odsouzen k nezdaru.”

Nehájil jsem Reginalda Blacka. Hájil jsem mrtvého Ludvíka Sommera, který zemřel v chudobě. Ale Alexandr Silver to pochopil jinak. ,Vida,” řekl potichu. ,Tak i vy, pane Sommere. Již jste na straně parazitů. Za pár dní budete s tvrďákem na hlavě a rukavicemi obcházet nic netušící vdovy a obírat je pro Blacka o jejich hořce zaplacené dědictví. Modrý oblek již máte. A já vám tak důvěřoval. Oklamaný. Znovu oklamaný.”

Zvědavě jsem na něj pohlédl. „Jak to - zase? Kdo vás podvedl?”

„Arnold,” zašeptal Alexandr, najednou velmi ustaraně. ,,Ta večeře s paštikou z husích jater a kaviárem ve Voisinu nebyla nic platná. Dnes jsem si vyšel - nic netuše - na procházku a kdože si to vykračuje proti mně? Arnold a jeho peroxidová gikse jdou ruku v ruce spolu, Arnold ve svém tvrďáku jako prezident dostihové dráhy.”

„Arnold vám přece neslíbil, že se s tou křesťankou už neuvidí. Při dezertu, byly to crěpes suzette - opravdu skvělé -, pouze prohlásil, že si svatbu ještě rozmyslí. Nepodvedl vás tedy, pane Silvere. Nebo si ji už vzal?”

Silver zbledl. ,On si ji vzal? Od koho to víte?

„Od nikoho. Jen se ptám. Takže vás nepodvedl.”

„Tak?” Silver se opět vzmužil. „A co říkáte tomu, že jsem ho přistihl, jak vychází z Voisinu a vedle něj se hihňá šikse? Podle vás to není podvod? Tam ji ted’ tenhle gauner vodí. Já ho do té restaurace vzal a on si tam ted’ přitáhne tuhle. To že není podvod? Když je to moje dvojče?”

„Strašné,” přisvědčil jsem. „Ale to je láska. Nedělá lidi lepšími. Pozvedá city, ale kazí charakter.”

Florentská židle se s rachotem rozsypala. Samým vzrušením se o ni Silver opíral příliš silně. Posbírali jsme trosky. „To všechno se dá ještě přiklížit,” uklidňoval jsem ho. „Nic se doopravdy nezlomilo.”

Silver těžce dýchal. „Myslete na své srdce, pane Silvere,” řekl jsem. „Nikdo vás nechce podvést. Ani Arnold ne. Všechno je ještě ve hvězdách. Třeba se Arnold zítra zamiluje do dcery bankéře.”

„Ta šikse ho už nepustí,” zamumlal Alexandr. „Ne, když ji bude každý den vodit do Voisinu.”

„On si to brzy rozmyslí.”

„Zkrachujeme, když v tom bude pokračovat,” vysvětloval Alexandr Silver. Jeho obličej se náhle rozjasnil. „Bankrot! Ano! To je ono! Když uděláme bankrot, odskočí od něho ta blonďatá nádhera jako blecha od mrtvoly.”

Viděl jsem, jak to v jeho hlavě zběsile pracuje. „Nenastal čas na kávu a makové rohlíčky v cukrárně naproti?” zeptal jsem se opatrně. „Sotva se vám to odvažuji nabídnout - po zážitku s Arnoldem ve Voisinu. Vždyť i mě jste do té kavárny vzal jako první. Dvojitý podvod v jeden den nemůže žádný člověk se slabým srdcem vydržet. Přesto bych vás rád pozval. Nebo snad na drobenkový koláč a kapucínka? Nebo vídeňskou kávu se šlehačkou?”

Zdálo se, že se Alexandr Silver probudil ze sna. „To je ono,” zamumlal. „V nejhorším případě bankrot.” Potom se obrátil ke mně. „To je přece něco jiného, pane Sommere. Vždyť jsem vám sám radil, abyste šel k Blackovi. To, že ho považuji za parazita, s tím

nijak nesouvisí. Říkal jste makové rohlíčky? Proč ne?”

Vydali jsme se na cestu přes silnici. Ale Silver byl mimo. Měl na sobě sice své pepitové kalhoty a lakovky, myšlenkami se však toulal někde jinde. Uskočil v nepravý okamžik před mlékárenským vozem a cyklista, který se vynořil za cisternou, do něj najel. Podařilo se mi strhnout ho ze silnice a srazit ho na chodník. Tam spadl podruhé, tentokrát k nohám ženy s prádelním košem, která vyděšeně vykřikla. ,,Hmyz!” zaječela.

Silver se zvedl. Vrávoral. Oklepal jsem ho. Ještě to dobře dopadlo,” řekl jsem. „Vaše reflexy jsou dnes příliš složité, pane Silvere. To vás zpomaluje. Pomsta, světonázor, morálka a zinscenovaný bankrot - to člověku vezme jistotu.

Z kavárny vyběhla číšnice Mici s kartáčem v ruce. „Propáníčka, pane Silvere. Málem by z vás byla mrtvola.” I ona ho začala oprašovat a pak mu okartáčovala pepitové

kalhoty. „Špína na nich není vidět,” lamentovala. ,Pojďte dál, pane Alexandře. Takový kavalír. A povalí ho pitomé kolo. Kdyby to byl alespoň cadillac!”

„Kdyby to byl cadillac, už by nežil, Mici,” upozornil jsem ji.

Silver si ohmatal kotník. „Co asi mínila tím hmyzem?” zeptal se.

„Ta pradlena? Vysoce vyvinutého živočicha s ideální formou sociálního společenství,” odvětil jsem. „Dávno předtím, než existoval člověk.”

Mici přinesla kapucíny a plný tác čerstvých dobrot. Opět jsme se rozhodli pro medový koláč se šlehačkou. „Kdybyste ted’ byl mrtvý, pane Alexandře, medovník by pro vás už neměl význam,” pronesla Mici. „Takhle to chodí. Ale nechte si dvojnásobně chutnat.”

„Bravo. Moudrá řeč, Mici,” pochválil jsem ji a vzal si další dortík. Tentokrát sachr.

„Bohužel tyhle věci člověk vždycky pochopí až pozdě. Zijeme v touze po minulosti a strachu z budoucnosti. Ale příliš málo v přítomnosti. Ještě jednoho kapucína, prosím.” Silver na mě zíral, jako bych byl příliš tlustá rosnička. „Šmonces,” zamumlal.

„Řečičky a kecičky. Ale právě to

člověka na banalitách irituje - jsou ve své mělkosti pravdivější než duchaplné paradoxy.”

„Jsou to paradoxy včerejška. Osvědčené a vyzkoušené.”

Silver se zasmál. „Rádoby duchaplné výroky jen tak lítají vzduchem. Je tomu tak i s nebezpečím? Vy to přece musíte vědět.”

„Jenom pokud je člověk překoná. Kromě toho je cena většinou příliš vysoká.” „Nemyslel jsem to s tím parazitem tak,” řekl Silver smířlivě. „Je to jenom částečně pohrdání - a částečně sžíravá závist. Ve srovnání s ním jsme my majitelé obchodů jen cikáni. Ale to jsme my Silverové vždycky chtěli. Kdyby jen ten Arnold -”

Přerušil jsem ho. „Pane Silvere, mezi automobilovými závodníky existuje prastarý zvyk, že když mají nehodu, tak okamžitě - dříve než se silně roztřesou - projedou trasu ještě jednou. Chrání se tak před šokem či traumatem. Jste připraven odstartovat? Nebo máme počkat?”

Silver vyhlédl ven. Zaváhal. Potom se znovu podíval na svůj obchod. Někdo stál před výlohou a otevíral dveře. „Zákazník,” zašeptal. „Honem, pane Sommere, jde se.”

Přešli jsme rozbouřenou silnici. Byl to opět starý Silver. Na chodníku na protější straně jsme zmírnili krok. Když se objevili zákazníci, nikdy jsme nezamířili přímo k výloze, ale přicházeli jsme asi dvacet kroků ze strany. Tak měl Silver čas zpomalit a vejít loudavě a v klidu. Obvykle vstoupil sám a já - pokud to uznal za vhodné -jsem ho následovalo chvíli později jako náhodný muzejní odborník.

Všechno se zběhlo velice rychle. Zákazník byl asi padesátiletý muž se zlatými brýlemi na nose. Ptal se po modlitebním koberci s modrým mihrábem.

„Čtyři sta padesát dolarů,” prohlásil Silver, kterému přestálé nebezpečí dalo křídla. Zákazník se na něj usmál. „Za průměrný ghiordes, pouze poloviční starožitnost? Sto.” Silver zavrtěl hlavou. „To ho raději někomu daruji.” „Dobře,” řekl muž. „Ujednáno.” „Ale ne vám,” odpověděl Silver.

“Mihráb je zasazen nově,” dohadoval se muž. ,Lemovka je našitá navrchu. Dokonce i barvě kdosi na mnoha místech pomohl anilinovými preparáty. Je to ruina. Lepší utěrka.”

Oknem jsem sledoval, jak se Silver začíná vztekat. Dal mi znamení, abych přišel na

pomoc. Vstoupil. jsem. Široká záda zákazníka jsme odněkud znal.

„Náhodou je v New Yorku monsieur Sommer z pařížského Louvru,” řekl Silver. „Právě pracuje na expertize našich koberců. Ten vám určitě řekne názor odborníka.” Zákazník se otočila sundal zlaté brýle. ,,Siegfriede,” zvolal jsem překvapeně. „Kde se tady bereš?”

„A ty, Ludvíku?”

„Pánové se znají?” zeptal se Silver zvědavě.

„Aby ne. Jsme žáky téhož mistra.”

Siegfried Rosenthal si potají položil prst na rty. Pochopil

jsem a neprozradil jeho jméno. „Pracuji pro dům koberců Vidal v Cincinnati,” svěřil se nám. „Skupujeme opotřebované koberce.”

„Poloviční starožitnosti, s doplněnými mihráby, čerstvými barvami, zkrátka ruiny, co?” doplnil jsem.

Rosenthal se usmál. „Děláme, co umíme. Co ten koberec opravdu stojí?”

„Pro tebe tři sta sedmdesát pět, pokud bude pan Silver souhlasit.”

Rosenthal ucukl, jakoby měl pod límcem vosu. „Čtyři sta,” prohlásil Silver.

„V hotovosti,” dodal jsem.

Rosenthal se na nás díval pohledem umírajícího bernardýna. „Ty jsi mi pěkný přítel.” „Bojuju o život,” odpověděl jsem. „Bohužel v téže branži jako ty.”

„Jako expert z pařížského Louvru?”

„Jako nákupčí a prodavač - stejně jako ty”

Rosenthal dostal ghiordes za tři sta sedmdesát dolarů.

„Můžeme se někde něčeho napít?” zeptal se mě. „Musíme přece oslavit nečekané setkání.”

Zamrkal na mě. „Jděte, spánembohem,” řekl Silver. „Přátelství je svatá věc. Dokonce i u konkurence.”

Opět jsme nějak překonali rozběsněnou avenue. Rosenthal se srolovaným kobercem v podpaží. „Jak se ted’ jmenuješ?” zeptal jsem se.

„Jako vždy. Jen křestního jména Siegfried jsem se musel vzdát. Nedají se s ním dnes prodávat koberce. Kam jdeme?”

„Do jedné české kavárny. Mají tam slivovici. A kávu.”

Mici neprojevila překvapení, když jsme vešli. Nikdo kromě nás tam nebyl. Rosenthal rozvinul na podlaze ghiordes. „Ta modř!” vydechl. „Pozoroval jsem ten koberec ve vaší výloze už řadu dní. Odpovídal by vkusu Ludvíka Sommera.”

Mici přinesla slivovici. Jugoslávskou, z předválečné doby. Mlčky jsme pili. Nikdo z nás nechtěl pátrat po minulosti druhého. Nakonec mě Rosenthal vyzval: „Tak už se ptej. Ty jsi přece znal Linu také.”

Zavrtěl jsem hlavou. „Věděl jsem jen, že je v internačním táboře.”

„Ty jsi ji neznal? Už se mi všecko plete. No, podařilo se mi ji odtamtud dostat.

Stonala a lékař byl rozumný. Poslal ji do nemocnice. Měla rakovinu. Po šesti týdnech ji její lékař poslal domů. Ne zpátky do lágru. Měli jsme předtím malý pokojík, kam jsme si uložili věci. Hospodyně byla nepříjemně překvapená, když jsme je chtěli zpátky. Lina si do jedné spodničky zašila nějaké šperky. Spodnička i šaty zmizely. Hospodyně tvrdila, že je někdo ukradl. Nemohli jsme nic dělat. Museli jsme být rádi, že jsme se mohli zase nastěhovat do podkrovní místnůstky. „Vaše paní beztak už šaty nebude potřebovat,” řekla hospodyně, aby mě utěšila. Lině bylo stále hůř. O dva týdny později jsem se vrátil z pracovní cesty. Víš přece, dodávání zboží obchodníkovi s koberci. Zahlédl jsem ještě, jak Linu strkali ven z domu

tři gestapáci. Už sotva chodila. Někdo ji udal. Uviděla mě na ulici. Oči se jí najednou rozšířily. Něco takového jsem nikdy nezažil. Ty oči křičely: Uteč! Hlava se jí neznatelně pohnula. Už neměla rty. Stál jsem jako přimrazený. Nemohl jsem se pohnout. Nemohl jsem dělat vůbec nic. Nic. Mohl jsem se jen dát zmlátit a odtáhnout spolu s ní. Nedokázal jsem se nijak rozhodnout. Všechno utichlo. Zůstaly jen Lininy oči. Hlavu jsem měl jako z kamene. Uteč! křičely ty oči. Gestapáci byli nervózní. Strhli ji do vozu. Hlava se jí zvrátila, když ji strkali dovnitř. Podívala se na mě. Ústa se pohnula. Usmívala se. Usmívala se beze rtů. To bylo to poslední, co jsem z ní viděl.

Úsměv. Když jsem se opět dokázal pohnout, bylo po všem. Nechápu to. Dodnes to nechápu.”

Mluvil tichým, monotónním hlasem. Náhle se mu na čele objevily kapky potu. Setřel je. Vynořily se znovu. „Potom došly papíry,” řekl. „O týden později. Příliš pozdě.

Naši příbuzní v Cincinnati. Ta byrokracie. Všechno jde příliš pomalu. Pozdě. Zůstaly ležet na konzulátu. Chápeš to? Já ne. Ani dnes ne. Všechno příliš pozdě. A na to jsme šetřili. Na cestu. Pořád jen tahle cesta. Naděje. Lékaři v Americe. Už toho o téhle době moc nevím. Chtěl jsem zůstat. Hledat Linu. Přihlásit se. Navrhnout výměnu. Zbláznil jsem se. Hospodyně mě vyhodila. Sama by byla ohrožená, kdybych zůstal.

Už toho moc nevím. Někdo mi pomohl. Nic jsem nechápal. Rozumíš, Ludvíku?” Zavrtěl jsem hlavou. „Ty se ted’ jmenuješ Sommer,” řekl Rosenthal. „On tedy zemřel?”

Přikývl jsem. „Nejhorší byly první týdny,” řekl Rosenthal. „Ze Linu takhle nemocnou odtáhli ti netvoři. Nechápal jsem to.” Začal rolovat koberec. „Bylo to jako zeď. Potom se přidala další věc, kterou jsem nechápal. Myslel jsem, že snad bude trpět méně, protože beztak již tolik trpěla. Tak jako že člověk necítí další ránu, pokud ho jiná hodně bolí. U zraněných, kteří dostali dva zásahy, tomu prý tak je. Šíleně, co? A pak jsem doufal, že možná nevydržela transport a že už neměli čas ji mučit. Na několik dní jsem v tom našel něco jako úděsnou útěchu. Rozumíš?”

„Třeba ji převezli do nemocnice, když poznali, co jí je,” řekl jsem.

„Myslíš?”

„Možná to tak bylo. I takové případy existovaly. Jaké je ted’ tvé křestní jméno, když ti nemám říkat Siegfried?

Rosenthal se pochmurně usmál. „Ti naši optimističtí rodiče se svými křestními jmény, vid’? Všichni chtějí mít z dětí Nibelungy. Jmenuji se ted’ Irvin.” Položil koberec na pohovku vedle sebe. „Lina měla příbuzné v Cincinnati. Já ted’ pro ně pracuji. Obchodní cestující s koberci.” Dlouze se na mě zadíval. „Nemohl jsem zůstat sám,” řekl. „Nedokázal jsem to. Chápeš? Skoro jsem se zbláznil. Před půl rokem jsem se zase oženil. S někým, kdo o tom všem nic neví. Chápeš to? Já ne. Někdy, když se vrátím z cesty, ptám se sám sebe: Co tady tahle cizí žena chce? Trvá to jen. okamžik. Když vcházím dovnitř. Přitom je laskavá a tichá. Nedokážu žít sám. Stěny by se jinak zhroutily. Chápeš to?”

Přikývl jsem. „Tvoje současná paní to necítí?”

„Nevím. Zdá se mi, že nic neví. Často mám sny. Strašlivé sny. Potom vidím Lininy

oči. Ty černé jamky, které křičely. Co křičí ted’? Ze jsem ji opustil? Je přece už dávno mrtvá. Vím. Ty sny! Co znamenají? Ty nemáš nikdy sny?”

„Mám. Často.”

„Co znamenají? Ze nás tamti volají?”

„Ne. Jen že ty sám voláš.”

„Myslíš? Co to znamená? Neměl jsem se znovu oženit? je to ono?”

„Ne. I tak bys měl sny. Možná ještě horší.”

„Někdy mi připadá, jako bych druhým sňatkem Linu zradil. Ale byl jsem příliš na dně. Je to také docela jiné. Jiné než s Linou, rozumíš?”

„Ubohá žena,” řekl jsem.

„Kdo? Lina?”

„Ne. Tvoje současná paní.”

„Nikdy si nestěžovala. Je tichá. Čtyřicet let. Také je ráda, že už není sama, myslím. Nevím.” Rosenthal se na mě podíval. „Myslíš, že je to zrada? V noci někdy člověka napadá tolik myšlenek. Ty oči. A ten obličej. Je bílý. Jenom

oči z něj křičí. A ptají se. Nebo se neptají? Co myslíš? Nemůžu o tom s nikým mluvit.

Ptám se tě jen proto, že jsem tě potkal. Neber na mě ohledy. Řekni mi, co si myslíš.” „Nevím,” ” odpověděl jsem. „Jedno s druhým určitě nijak nesouvisí. Přesto se obojí prolíná.”

Rosenthal převrhl skleničku. Opět ji postavil. Slivovice stékala jako olej po ubrusu. Myslil jsem na mnoho věcí ze svého života zároveň. „Co myslíš?” naléhal Rosenthal. „Nevím to. Jedno druhému nepomůže. Linu ti vzali. Dej pozor, abys neztratil i ženu, která s tebou žije ted.”

„Cože? Jak to myslíš? Proč bych ji měl ztratit? Nikdy se nehádáme. Nikdy.”

v

Uhnul jsem jeho upřenému pohledu. Nevěděl jsem, co mám říct. „Člověk je člověk,” zamumlal jsem nakonec. „I když ho nemilujeme.” Nenáviděl jsem se za tu frázi. Ale neexistovala žádná jiná. „A žena je snad šťastná jen tehdy, když cítí, že i její muž je trochu šťastný,” řekl jsem a nenáviděl se ještě víc za to banální klišé.

„Co znamená šťastný? Kdo tady mluví o štěstí?” ptal se Rosenthal nechápavě.

Vzdal jsem to. je dobře, že někoho máš,” řekl jsem mu. „Myslíš?

„Ano.”

„A není to zrada?”

,,Ne.”

„Dobře.”

Rosenthal vstal. Objevila se Mici. „Dovol, abych zaplatil,” nabídl mi. „Prosím.” Zaplatil a sbalil koberec v podpaží. „Jsou tu taxíky?”

,,Na dalším rohu.”

Vyšli jsme na ulici. „Měj se dobře, Ludvíku,” loučil se Rosenthal a nasadil si zlaté brýle. „Nevím, zda jsem tě rád potkal. Snad. Snad ano. Ale nejsem si jist, jestli bych tě chtěl potkat znovu. Chápeš?”

Přikývl jsem. „Také nemyslím, že budu mít někdy cestu do Cincinnati.”

,,Mojkov tu není,” oznámila mi Maria Fiola.

„Nechal otevřenou lednici?” zajímalo mě.

Přikývla. já jsem ale ještě žádnou vodku neukradla. Dnes ještě ne.”

„Já ji potřebuji,” vysvětloval jsem. „Dokonce pravou ruskou. Dar od neznámé špionky. Ještě jí tam trochu je. Pro nás pro oba.”

Otevřel jsem Mojkovovu. lednici. „Tam není,” upozornila mě Marie. „Už jsem se dívala.”

„Tady je.” Vyndal jsem láhev s velkou etiketou: Pozor! Ricinový olej. „To je ona. Etiketa je primitivní způsob, jak odradit Felixe O’Briena.”

Vyndal jsem z lednice dvě skleničky. V teplém vzduchu kuchyňky se okamžitě orosily. „Ledově vychlazená,” řekl jsem. „Tak jak má být.”

„Na zdraví,” připila mi Maria Fiola.

„Na zdraví. Skvělá, že?”

„Nevím. Nechutná trochu po oleji? Ricinovém oleji?”

Užasle jsem na ni pohlédl. Jakou má fantazii, napadlo mě. Cosi uvnitř mě nabádalo, abych se měl na pozoru. „Ne, nechutná po oleji,” řekl jsem.

„Dobře, že to vždycky jeden z nás ví,” poznamenala. „Potom se nemůže nic stát. Co je v té velké míse tam dole?”

„Guláš,” řekl jsem. „Mísa je přelepená leukoplastí. Opět kvůli žravému Felixi O’Brienovi. Nenapadla mě žádná etiketa, které by se mohl leknout. Sežere prostě všechno, i kdyby na tom bylo varování jed na krysy’. Proto leukoplast.” Strhl jsem pásku a nadzvedl pokličku. „Vařila maďarská kuchařka. Dárek chápavého mecenáše.” Maria Fiola se zasmála. „Dostáváte hodně dárků. Je ta kuchařka hezká?”

„Má krásu pivovarského koně a váží sto kilo. Už jste jedla, Marie?”

V očích jí zablesklo. „Co chcete slyšet, Ludvíku? Manekýny žijí z grapefruitového džusu a kávy. A sucharů.” „Dobře. Máte tedy pořád hlad.”

„Manekýna má pořád hlad a nesmí jíst, co chce. Ale může udělat výjimku. Třeba dnes. S gulášem.”

„Do háje,” zaklel jsem. „Nemám pořádný elektrický vařič, abych ho mohl ohřát. Na lihovém by to trvalo věčnost. A nevím, kde ho má Mojkov.”

„Nedá se guláš sníst studený?”

„Bože chraň! Mohla by z toho být tuberkulóza nebo atrofie mozku. Ale mám přítele, který spravuje úplný elektrický arzenál. Zavolám mu. Půjčí nám vařič. Tady máte zatím kyselé okurky. S druhou vodkou chutnají skvěle.”

Vybalil jsem okurky a zavolal Hirschovi. „Můžeš mi půjčit vařič na můj guláš, Roberte? Chci ho ohřát.” „Samozřejmě. Jakou barvu?”

„Cos tím má společného barva?”

“Jakou barvu vlasů má dáma, s níž si chceš na guláši pochutnávat? Chci ti dát vařič, který se k ní bude hodit.”

„Budu ho jíst s Mojkovem,” odpověděl jsem. „Vařič tedy musí být plešatý.”

„Mojkov byl přede dvěma minutkami tady a přinesl vodku,” upozornil mě Hirsch. “Říkal, že chce do Brooklynu. Ale klidně si přijel, ty neškodný lháři.”

Položil jsem sluchátko na vidlici. „Budeme mít vařič,” oznámil jsem. „Rychle pro něj doběhnu. Počkáte tady?” „S kým? S Felixem O’Brienem?”

Zasmál jsem se. „Dobře. Půjdeme oba. Nebo si chcete vzít taxi?”

„Ne v takový večer jako dnes. Tak hladová nejsem.”

Byl večer uhnětený z medu a líného letního tepla. Děti unaveně posedávaly na schodech před domy. Odpadkové koše páchly podobně jako kádě s lehce nakvašenými hrozny, z nichž se mělo časem stát špatné víno. Majitel obchodu s ovocem a květinami Emilio asi získal zboží z nějaké hromadné kremace. Vzrušeně mi mával zpod opony lilií a banánů snítkou bílých orchidejí. Pravděpodobně další příležitostná koupě. „Podívejte, jak slunce čaruje v oknech tam naproti,” upozornil jsem Marii a ukázal na druhou stranu. Jako staré zlato.”

Přikývla. Nevšímala si Emilia. „Člověk tudy proplouvá tak lehce, jako by vážilo polovinu méně,” řekla.

Došli jsme k obchodu Roberta Hirsche. Vstoupil jsem dovnitř. „Kde je ten vařič?” „Chceš nechat dámu čekat venku?” zeptal se. „Proč ji nepozveš dál? Je velmi krásná. Máš strach?”

Ohlédl jsem se. Maria stála mezi chodci. Byla hodina, kdy se matky vracely od bridžových stolů a sousedského tlachání domů k dětem. Maria stála mezi nimi jako mladá Amazonka ztracená v prachobyčejné všednodennosti. Výloha, která nás oddělovala, ji podivně odcizovala a vzdalovala. Sotva jsem ji poznal. Ale náhle jsem pochopil, co Hirsch mínil.

„Chtěl jsem si jen vzít ten vařič, Roberte.”

„Nemůžeš ho mít hned. Před hodinou jsem si na něm sám ohříval guláš od Smithů-Tannenbaumů. Carmen měla přijít na večeři. Ta bestie má tři čtvrtě hodiny zpoždění. Kromě toho jsou dnes poslední kvalifikační zápasy na mistrovství v boxu. Proč tu nezůstaneš? Jídla je dost. A Carmen přijde také. Alespoň doufám.”

Váhal jsem jen okamžik. Potom jsem si vzpomněl na plyšový salon, pokoj mrtvého emigranta Sahla a Felixe O’Briena.

Vyšel jsem za Amazonkou, stále ještě kilometry vzdálenou a třpytící se ve světelných odlescích výlohy. Když jsem pak stál vedle ní, připadala mi důvěrněji známá a bližší než po celou dobu předtím. Jakou iluzi dokážou vytvořit stíny a odrazy světla, pomyslel jsem si udiveně.

„Jsme pozváni na večeři,” řekl jsem. „A na box.”

„A můj guláš?”

„Hotový. Už stojí na stole.”

Amazonka na mě překvapeně pohlédla. „Tady? Rozdal jste po celém městě mísy s gulášem?”

,,Jenom ve strategických bodech.”

Viděl jsem přicházet Carmen. Ve světlém nepromokavém plášti, bez klobouku, šla ulicí tak bezstarostně a uvolněně, jako by tu kromě ní nikdo nebyl. Nechápal jsem, proč má na sobě pršiplášť. Byl teplý večer, nad námi se klenula jasná obloha. Ale pravděpodobně i na to zapomněla.

„Jdu trochu pozdě,” vysvětlovala. „Ale u guláše to nevadí. Ohřátý stejně chutná lépe. Přinesl jsi i třešňový závin, Roberte?”

„Je tu třešňový, tvarohový i jablečný závin. Dodáno dnes ráno z nevyčerpatelných zásob kuchyně Smithových.”

„Dokonce i vodka a kyselé okurky,” žasla Maria Fiola. „Vodka ze sklepa Mojkov. Všechno jako vyčarované.”

Oči televize zbělely, obraz na chvíli zmizel a začaly reklamy. Zápas skončil. Hirsch vypadal trochu vyčerpaně. Carmen spala, uvolněně a pokojně. Box ji nudil.

„Co jsem ti říkal?” upozornil mě Hirsch podrážděně a zároveň fascinovaně.

„Nechte ji spát,” zašeptala Maria Fiola. „Musím ted’ jít. Moc vám za všechno děkuji. Poprvé v životě se cítím sytá. Velkolepě sytá. Dobrou noc.”

Vyšli jsme na ulici. „Určitě chce zůstat s přítelkyní sám,” řekla.

„To přesně nevím. Tak jednoduché to u něho není.”

je velmi krásná. Mám ráda krásné lidi. Ale někdy mě rozesmutňují.”

„Proč?”

„Protože takoví nezůstanou. Nic nezůstane.”

„Ale ano,” odporoval jsem jí. „ Lidská zloba. Ale nebylo by to příšerné, kdyby všechno zůstalo tak, jak to je? Nepředstavitelná monotónnost. Chyběla by změna. A proto také naděje.”

„A smrt,” řekla Maria Fiola. „To, čemu člověk nemůže rozumět. Máte z ní strach?” Podíval jsem se na ni. Jaká dojemně naivní otázka! „To nevím,” řekl jsem. „Ze smrti snad ne. Spíš z umírání. Nevím ani přesně, zda je to strach. Přesto bych se však snažil bránit, jak bych dokázal.”

„To jsem si myslela,” řekla. já z ní mám hrozný strach. Z ní a ze stáří a ze samoty. Vy ne?”

Zavrtěl jsem hlavou. Divná zábava, pomyslel jsem si. O smrti se přece nemluví. To je konverzace pro devatenácté století, kdy smrt byla ještě důsledkem nemocí - ne bomb, děl, politiky a morálky ničení. „Máte moc krásné šaty,” řekl jsem.

„To je klasický letní kostým. Od Mainbochera. Vypůjčený pro dnešní večer, na zkoušku. Zítra ho musím vrátit.”

Maria se zasmála. „Opět vypůjčený, jako všechno na mně.” „Tím půvabnější. Kdo by ostatně chtěl být pořád sám

sebou? Tomu, kdo si vypůjčuje, je svět otevřený.” Rychle se na mě podívala. „Tomu, kdo krade, také?” „To už méně. Ten již chce vlastnit. To omezuje.” „To nechceme, že?”

„Ne,” řekl jsem. „To oba nechceme.”

Došli jsme na Druhou avenue. Promenáda homosexuálů byla v plném proudu.

Pudlové všech barev posedávali v uličce. Zlaté řetězy se leskly na zápěstích jejich pánů. „Má člověk menší strach, když mu je všechno jedno?” zeptala se Maria a vyhnula se dvěma ňafajícím jezevčíkům.

„Větší,” odpověděl jsem. „Člověk přece pak nemá už nic jiného než strach.”

„Žádnou naději, myslíte?”

„Ale ano. Naději má. Dokud dýchá. Ta umírá nesnadněji než on sám.”

Ocitli jsme se před domem, kde bydlela. Stála na schodech pode dveřmi útlá, křehká a

- alespoň se mi to zdálo - nezranitelná. Světla se jí mihotala po obličeji. „Ty nemáš strach, vid?” zeptala se.

„Momentálně ne,” odpověděl jsem a přivinul ji k sobě.

V hotelu jsem nachytal Felixe O’Briena u ledničky. Vešel jsem velmi potichu, takže si mě nevšiml. Měl před sebou mísu s gulášem, v ruce držel velkou naběračku a ládoval se. Na svět jako by zapomněl. Ústa měl umazaná a vedle něho stála láhev budweiseru. „Dobrou chuť, Felixi,” řekl jsem.

Naběračka mu vypadla. „Zatraceně,” ulevil si. „Taková smůla.”

Chtěl začít s vysvětlováním. „Člověk je slabý, pane Sommere, zvláště v noci a když je sám.”

Viděl jsem, že ruské vodky se nedotkl. Varování na štítku účinkovalo. „Jen jezte dál, Felixi,” pobídl jsem ho. ,,Je tam i koláč. Okurky jste už spořádal?”

Přikývl. „Dobře, tak dojezte i zbytek všeho ostatního,” řekl jsem.

Felixovy vodnaté oči klouzaly po otevřené lednici. „To nemůžu. Ale když dovolíte, mohl bych vzít něco rodině. Zbylo ještě dost.”

„Pro mě za mě. Ale mísu musíte přinést zpátky. Neporušenou. Nepatří mně. Nerozbijte ji.”

„Samozřejmě ji vrátím v pořádku. Vy jste opravdový křesťan pane Sommere. I když jste Zid.”

Šel jsem do svého pokoje. Strach, pomyslel jsem si. Existovalo mnoho druhů strachu. Myslel jsem na Rosenthala a jeho pokroucený pojem věrnosti. V noci se mi už tak pokroucený nezdál. A nebyl mi ani cizí. V noci bylo všechno jinak. Platily jiné zákony než ve dne.

Pověsil jsem starý oblek po Sommerovi do skříně a vyprázdnil kapsy Přitom jsem našel dopis emigranta Sahla, který jsem neodeslal - „kdo mohl tušit, že strčí do tábora

i ženy a děti. Měl jsem zůstat s vámi. Hluboce toho lituji. Nejmilovanější Ruth, často se mi o tobě zdá. Stále pláčeš -”

Opatrně jsem dopis složil. Dole začal zpívat černoch vynášející odpadky.

Zatímco u Silvera jsem pracoval v katakombách pod ulicí, Reginald Black mě přesadil do podkroví. Seděl jsem tam s úkolem katalogizovat všechno, co kdy Black v životě koupila prodal, k fotografiím doplnit popis o původu obrazů a prozkoumat k tomu prameny. Byla to lehká práce. Seděl jsem v prostorné, světlé mansardě s terasou, z níž byl výhled na New York. Se všemi těmi fotografiemi kolem mi to často připadalo, jako bych seděl v pohroužení v Paříži na nábřeží nad Seinou.

Reginald přišel občas ke mně nahoru a s ním i vůně havana prosycená toaletní vodou od Knizeho. „Vaše práce musí zůstat nedokončená,” vysvětlovala přitom si jemně hladil asyrský vous. „Chybí samozřejmě mnoho fotografií, které udělali obchodníci v Paříži, když kupovali obrazy od malířů. Ale to nepotrvá dlouho. Slyšel jste, že spojenci prorazili v Normandii?”

„Ne. Neposlouchal jsem dnes rádio.”

Black přikývl. „Francie je otevřená. Ted’ vzhůru na Paříž.”

Lekl jsem se, aniž jsem hned věděl proč. Potom mě to napadlo: Bylo to sto let staré teutonské volání do bitvy - od Bluchera přes Bismarcka, Viléma Druhého až po Hitlera. Jenže ted to bylo naopak. Tentokrát se šlo vzhůru na Paříž, okupovanou gestapem a generály.

„Bože dobrý,” vydechl jsem. „Co Němci z města udělají, než budou kapitulovat?”

„Totéž co z Říma. Vzdají ho.”

Zavrtěl jsem hlavou. „V Římě kapitulovali, aniž předtím město zpustošili, protože tam žije papež, s nímž uzavřeli konkordát, zasluhující prokletí. Je jejich nepřímým

spojencem. Nechal pochytat Židy pod zdmi Vatikánu, aby ochránil katolíky v Německu. Nikdy energicky neprotestoval, i když vědělo zločinech nacistů víc než většina Němců. Němci město vzdali, protože kdyby ho zpustošili, měli by proti sobě německé katolíky. To všechno v případě Paříže odpadá. Francie je úhlavní nepřítel.” Reginald Black se na mě zaraženě podíval. „Myslíte, že budou město bombardovat?” „To nevím. Němci na to možná nemají dost letadel. Než by se dostali k akci, sestřelili by je Američani.”

„Myslíte, že by to riskovali a bombardovali Louvre?” zeptal se Black zděšeně.

„Pokud dojde k bombardování Paříže, nebude možné se vyhnout Louvru.”

„Louvru? Se všemi těmi nenahraditelnými uměleckými poklady? Svět bude křičet bolestí.”

„Svět nekřičel, když padaly bomby na Londýn, pane Blacku.”

„Ale Louvre. Musée de Paume se všemi mistrovskými díly impresionistů. To není možné.” Black hledal rozčileně slova. „Bůh to nemůže připustit,” zašeptal nakonec. Mlčel jsem. Bůh připustil zcela jiné věci. Reginald Black věděl pravděpodobně jen to, co se dočetl v novinách. Něco jiného je osobní zážitek. Noviny sice psaly o dvaceti tisících zabitých lidí, ale papír šokuje jen lehce. Ale vidět na vlastní oči, jak druhého člověka pomalu mučí, až ho umučí k smrti, a nedokázat mu pomoci?

Jenom jediného, kterého jste milovali - ne dvacet tisíc.

„K čemu jsme na světě, když je tohle vůbec možné?” ptal se Black.

„Abychom tomu příště zabránili, pokud to bude možné. Já v to nevěřím.”

„Ne? A v co tedy věříte?”

„V to, co je nemožné, pane Blacku,” řekl jsem, abych ho uklidnil. Nechtěl jsem, aby mě považoval za anarchistu.

Náhle se usmál. „Máte pravdu. A ted nechte práce. Přišel jsem nahoru, abych vám něco ukázal. Pojďte se mnou.”

Šli jsme dolů do studia, kde Black ukazoval zákazníkům své obrazy. Byl jsem trochu otupělý. Zpráva, že se Paříž stala válečným územím, mě hodně rozrušila. Miloval jsem Francii a z jakéhosi zvláštního důvodu jsem ji považoval téměř za svůj druhý domov - vzdor všemu, co jsem tam prožil. Nevedlo se mi ve Francii o moc hůře než v

Belgii, Švýcarsku, Itálii a Španělsku. Zato jsem však nasbíral jiné, živější vzpomínky, které se působením minulosti rychle projasnily. Ve Francii to bylo pestřejší, smutnější a srdceryvnější než jinde, kde vládla jen monotónnost cizosti a útěku. To se ovšem válkou změnilo. Ale dokonce ani nebezpečí nedokázalo potlačit moc náklonnosti.

„Podívejte se,” ukázal Reginald Black na obraz na stojanu.

Byl to Monet, kterého mi předvedl při našem prvním setkání. Louka s vlčími máky, na pozadí bíle oblečená žena se slunečníkem, kráčející po úzké cestě. Slunce, zeleň, obloha, bílé mraky, léto, třepotající se květy máků a nezřetelná, vzdálená žena.

Neuvěřitelný obraz,” Řekl jsem.. ,,A neuvěřitelný mír.

Chvíli jsme se mlčky dívali na obraz. Black vytáhl pouzdro s doutníky, otevřel ho, chvilku na něj hleděla odložil ho. Potom zamířil k černé lakované krabici na doutníky, uměle chlazené a díky houbičce zachovávající potřebnou vlhkost. Vyndal dva doutníky. „K takovému obrazu - jedině Romeo a Julie,” řekl slavnostně.

Zapálili jsme si havana. Pomalu jsem si na ně zvykal. Black nalil dvě skleničky koňaku. „Mír,” řekl. „S trochou komfortu. To není žádné rouhání. Obojí lze sladit.” Přikývl jsem. Koňak byl skvělý. Nepili jsem obyčejný koňak pro zákazníky, ale Blackův vlastní, určený pro soukromé účely. Musel být ve velmi pohnuté náladě.

„A na něco takového se ted’ bude brzy střílet,” řekl jsem a ukázal na obraz.

„Je to svět, jak si ho Bůh přál,” pronesl Black trochu pateticky. „Věříte v Boha?”

„Ještě jsem se k tomu nedostal,” odpověděl jsem mu. „Ne v životě, myslím. V umění ano. V tomto okamžiku se například modlím,, pláču suchýma očima a vychutnávám si slunce Francie v tomto koňaku. Všechno současně. Když člověk žije jako já, musí zvládat mnoho věcí najednou bez ohledu na to, že jsou v protikladu.”

Black poslouchal s hlavou skloněnou na stranu. „Tomu rozumím,” řekl. Jako galerista to musím zvládnout také. Umění milovat a zároveň ho prodávat. Každý obchodník s uměním je Jekyll a Hyde.”

„Přece jen ten obraz neprodáte, viďte?” zeptal jsem se. Vzdychl. ,,Už je prodaný. Včera večer. “

,,Velká škoda. Nemůžete to vzít zpátky?” zeptal jsem se impulzívně.

,,Jak?”

„Jistě. Jak? Samozřejmě že ne.”

je to ještě horší,” řekl Black. „Koupil ho ten továrník ze zbrojního průmyslu. Muž, který vyrábí zbraně, aby se podařilo porazit nacisty. Pokládá se proto za dobrodince lidstva. Ze vyrábí také zbraně na zpustošení Francie, mu je sice líto, ale pokládá to za nevyhnutelné. Velmi morální muž. Opora společnosti a sloup církve.”

„Strašné. Ten obraz se jistě bude třást zimou a volat o pomoc.”

Black nalil druhý koňak. „V těchto letech se hodně volá o pomoc. Nikdo to neslyší. Ale vědět, že je ohrožena. Paříž, byl bych ten obraz neprodal.”

Pohlédl jsem pochybovačně na Jekylla a Hyda v Blackově podobě. „Byl bych si ho ještě pár týdnů nechal,” ujišťoval mě. „Dokud nebude osvobozena Paříž, přinejmenším.”

„Na zdraví,” řekl jsem. „Ani v lidskosti se nemá zacházet příliš daleko. I ona má své meze.”

Black se zasmál. „Pro mnoho věcí existuje náhražka,” řekl zamyšleně. „Dokonce i v umění. Ale kdybych si uvědomil, co vím dnes, počítal bych tomu dělovému králi o pět tisíc dolarů víc. To by bylo spravedlivé.”

Nevěděl jsem hned, co s tím měla společného spravedlnost. Tušil jsem ji pouze v jakémsi komplikovaném kosmickém vyrovnání mezi Blackem a světem. Nic jsem proti tomu neměl.

„Myslím na náhražku v muzeu,” pokračoval Black. „Metropolitní muzeum v New Yorku má velice dobrou sbírku Monetů, Manetů, Cézannů, Degasů a Lautreků. To jistě víte?”

„Ještě nikdy jsem tam nebyl,” odpověděl jsem.

„Proč ne?” žasl Black.

„Předsudek. Mám něco proti muzeím. Trpím tam klaustrofobií.”

„Zvláštní. Ve všech těch širokých, prázdných prostorách? Dýchá se tam přece jediný dobrý vzduch v New Yorku. Vyčištěný, čerstvý a chladný. Kvůli obrazům.”

Black se zvedl a přinesl z vedlejšího pokoje dva obrázky květin. „Potom vám tedy musím ukázat něco pro útěchu.”

Byly to dva malé obrázky od Maneta. Pivoňka ve sklenici vody a růže. „Ještě neprodané,” řekl Black, vzal Maneta a obrátil ho. Na stojanu zůstaly jen květiny a vyplnily šedý prostor, jako by byly desetkrát větší. Přímo jsme cítili jejich vůni i chlad vody, v níž stály. Vycházel z nich nádherný klid a tichá energie - ryzí tvůrčí síla. Jako by je teprve sám malíř stvořil a předtím tyto květiny ještě neexistovaly.

„Čistý svět, viďte?” pronesl Black po chvíli nábožně. ,Dokud do něho lze uprchnout,

jako by ještě nebylo nic zcela ztraceno. Svět bez krizí a zklamání. Člověk uvěří ve věčnost, když se v ní ocitne.”

Přikývl jsem. Ty obrazy byly jako zázrak. Všechno, co o nich Black tvrdil, souhlasilo. „Přesto je prodáte?” zeptal jsem se.

Opět vzdychl. „Co jiného mi zbývá? Musím také žít.” Namířil na Manety úzké ostré světlo lampy. Jasně je ozářilo. „Ale ne výrobci munice,” řekl. „Ti nemají rádi takové malé obrazy. Pokud to půjde, tak nějaké ženě. Jedné z bohatých amerických vdov.

New York se jimi hemží. Muži se tu často upracují k smrti. Ženy je přežijí a dědí.” Obrátil se ke mně a spiklenecky se usmál. „Až bude Paříž svobodná, zase se dostaneme k jejím pokladům. Jsou tam soukromé sbírky, proti nimž je to všechno tady břídilství. Lidé budou potřebovat peníze. Obchodníci také.” Black si jemně mnul velice bílé ruce. „Vím v Paříži ještě o dvou dalších Manetech. Podobných, jako jsou tyhle. Už se začínají viklat.” „Viklat? Jak to myslíte?”

„Majitel potřebuje peníze. Až bude Paříž svobodná -” Black se ponořil do svých snů. To je ten rozdíl, pomyslel jsem si. Pro něho je Paříž osvobozována, pro mě obléhána. Black zhasl lampu. „To je na umění to krásné,” řekl. „Nikdy nekončí. Lze se pro ně vždy znovu nadchnout.”

A prodat ho, pomyslel jsem si bez dojetí. Chápal jsem jej. Myslel to čestně, bez postranních úmyslů. Překonal primitivní vlastnický pud dítěte a barbara. Patřil k nejstaršímu řemeslu na světě - obchodu. Kupoval a prodával a přitom si dopřával luxus víry, že příště to neudělá. Byl to šťastný člověk, pomyslel jsem si bez závisti.

„Jděte do toho muzea,” vybídl mě. „Tam visí všechno, o čem se vám může snít, a ještě víc. Patří to vám - pokud si nic nechcete odnést domů. To je pravá demokracie.

Umění v muzeu je svobodné. Nejkrásnější na světě a svobodně přístupné všem.”

Zasmál jsem se. „Co člověk miluje, to chce vlastnit.”

Black zavrtěl hlavou. „Teprve když to nechce vlastnit, vlastní to zcela. Rilke o tom říká: ,Protože jsem si tě nikdy neponechal, pevně tě držím.’ To je motto obchodníků s uměním.” Také se zasmál. „Nebo omluva pro dvojakost. Pro ty s janusovskou tváří.” Jessie Steinová opět sezvala své hosty. Dvojčata roznášela kávu a koláče, z gramofonu se ozýval jasný Tauberův tenor. Jessie se oblékla do tmavošedé. Držela smutek kvůli zpustošení Normandie a zároveň tiše plesala, že byli nacisti odraženi.

„Rozpor,” řekla. „Člověku to rve srdce. Dosud jsem nevěděla, že lze plakat a radovat se zároveň.”

Robert ji objal. „Vidíš, jde to.” Odpověděl. “Vždycky jsi to věděla, Jessie. Tvoje nezničitelné srdce na to pouze stále znovu zapomínalo.”

Opřela se o něj. „Nezdá se ti to frivolní?”

„Ne, Jessie. Ani v nejmenším. Je to tragické. Ale my se budeme raději dívat na tu světlejší stranu - jinak to naše trýzněná srdce už nevydrží.”

Koller, muž s krvavým seznamem, seděl ve vášnivém rozhovoru s autorem komedií Schletzem v rohu pod obrazy se smutečními rámečky. Doplnili listinu o dva generály. Zrádce, kteří měli být zastřeleni okamžitě, jakmile válka skončí. Kromě toho ted’ oba pracovali na druhém seznamu - jménech nové německé exilové vlády. Měli s tím spoustu práce. Každých několik dní jmenovali nového ministra, případně jiného sesadili. Momentálně se hádali, protože se nemohli dohodnout, zda Rosenberg a Hess mají být popraveni nebo pouze odsouzeni k doživotnímu vězení. Koller byl pro popravu.

Přistoupil k nim Robert Hirsch: „Kdo je popraví?” Koller neochotně vzhlédl. „Pane Hirschi, ušetřete nás prosím svých defétistických poznámek.”

„Klidně se toho ujmu,” odpověděl Hirsch. „Pod podmínkou, že vy zastřelíte toho prvního.”

„Kdo tady mluví o zastřelení?” opáčil Koller ostře. Čestná smrt vojáka? To by se jim tak hodilo. I gilotina je málo. Německý nacistický ministr vnitra Frick nařídil, že takzvaným zrádcům má být useknuta hlava sekyrou. To je v zemi básníků a myslitelů už deset let pravidlem. Totéž se ted’ stane nacistům. Nebo jim chcete dát milost?” Jessie přilétla jako ustaraná slepice. „Nehádej se, Roberte. Přišel doktor Bosse. Chce tě pozdravit.”

Hirsch se zasmála stáhl se. „Škoda,” řekl Koller. „Chtěl jsem mu právě -”

Zastavil jsem se. „Co jste právě chtěl?” zeptal jsem se a přistoupilo krok blíž. „Stejně dobře jako mému příteli Hirschovi to klidně můžete říct mně. V mém případě je to dokonce méně nebezpečné.”

„Co je vám po tom? Nestarejte se o věci, do kterých vám nic není.”

Popošel jsem k němu ještě o krůček a mírně jsem do něho vrazil hrudníkem. Stál před křeslem a spadl do něj. Bylo to velice lehké připostrčení. Koller spadl jen proto, že přímo za ním stálo křeslo. Nezvedl se. Zůstal sedět a procedil mezi zuby. ,,Co je vám vůbec po tom - vy nanicovatý góji - vy árijče.” Zasyčel to jako největší pohanu. Překvapeně jsem na něj pohlédl a čekal. Ještě něco?” otázal jsem se. Očekával jsem slovo „nacisto”. Něco podobného by se mi nestalo poprvé.

Ale Koller mlčel. Seděl pode mnou v křesle. Shora jsem na něj hleděl. „Chcete snad bít sedícího muže?”

Najednou jsem si uvědomil komičnost situace. „Ne,” odpověděl jsem. „V tom případě bych vás nejdříve zvedl.”

Jedno z dvojčat mi nabídlo piškotový dort. Po Blackových koňacích jsem dostal hlad a okamžitě jsem si kus vzal. Druhé dvojče mi přineslo šálek kávy. „Vidíte,” vysvětloval

jsem Kollerovi, který zřejmě považoval má slova za urážku, „beztak už nemám ani jednu ruku volnou. Kromě toho se nikdy neperu s hercem. Je to jako mlátit do zrcadla.”

Otočil jsem se a spatřil vedle sebe Lea Bacha. „Něco jsem zjistil,” zašeptal. „O dvojčatech. Obě jsou puritánky. Zádná z nich není lehká. Skoro mě to stálo oblek. Musel jsem ho odnést do čistírny. Tyhle bestie se svými konvicemi kávy jsou nevyzpytatelné. Brání se dokonce šálky mléka, když je člověk štípne. Sadistky.”

Je to ten vyčištěný oblek?”

„Ne. Tohle je můj černý. Ten druhý je tmavomodrý. Mnohem choulostivější.”

„Asi byste ho měl věnovat muzeu pro vědecké účely,” řekl jsem.

Doktor Bosse byl vyzáblý muž se skromným tmavým. knírkem. Seděl mezi prodavačem punčoch Schindlerem, bývalým vědcem, a hudebníkem Lotzem, který ted’ prodával pračky. Jessie Steinová ládovala doktora koláčem a napájela kávou, jako by právě prodělal odtučňovací kúru. Opustil Německo teprve krátce před válkou. Mnohem později než většina ostatních.

„Měl jsem se učit jazyky,” řekl. „Ne latinu a řečtinu. Angličtinu. Byl bych ted’ na tom mnohem lépe.”

„Nesmysl,” odpověděla Jessie energicky. „Anglicky se naučíš. Nejsi na tom dobře, protože tě jeden mizerný emigrant podvedl. Jen řekni pravdu.”

„Ne, Jessie. Existují horší věci než tohle.”

„Podvedla okradl,” prohlásila Jessie, tak rozčilená, že se nabírání na jejích šatech roztřáslo. „Bosse měl cennou sbírku známek. Nejlepší kousky z ní dal v Berlíně jednomu příteli, který směl vycestovat. Měl je vzít s sebou do ciziny a nechat si je u sebe, dokud se Bosse nedostane ven. Ted’ ten člověk tvrdí, že je nikdy nedostal.” „Sebrali mu je na hranicích?” zeptal se Hirsch. „To se obvykle tvrdí.”

„Tenhle lump byl chytřejší. Tak by totiž přiznal, že je převzal, a Bosse by měl určité chabé právo na náhradu.”

„Ne, Jessie,” řekl Hirsch. „To by neměl. Nepožádal jste ho o potvrzení, že ne?” zeptal se Bosseho.

„Samozřejmě ne. To bylo vyloučené! Mohli ho přece u mě najít.”

„A u druhého známky,” dodal Hirsch.

„Ano. U druhého známky.”

„Oba by vás mohli popravit, že? Bud’ vás, nebo jeho. Proto jste si nevzal potvrzení.” Bosse rozpačitě přitakal. „Proto jsem nic nepodnikl.” „Ani jste nic podniknout nemohl.”

„Roberte,” okřikla ho Jessie rozzlobeně. „Přece nebudeš toho chlapa ještě hájit?” „Jakou hodnotu měly ty známky? Přibližně?” zajímalo Hirsche.

„Byly moje nejlepší. Obchodník se známkami by byl za ně zaplatil asi čtyři tisíce dolarů. Nebo i pět.”

„Celé jmění,” rozhorlovala se Jessie. „A Bosse si nemůže zaplatit studium.”

„Máte pravdu,” řekl Bosse omluvně Hirschovi. „Pořád je to lepší takhle, než kdyby je byli dostali nacisti.”

Jessie na něho rozhořčeně pohlédla. „Pořád totéž. A stále lépe a lépe. Proč toho chlapa z hloubi duše neprokleješ?”

„Nebylo by to nic platné, Jessie. Navíc hodně riskoval, když se odhodlal známky vyvézt.”

„Já bych vyletěla z kůže. Pořád musíte pro toho gaunery projevovat pochopení. Co myslíte, jak by jednal nacista? Umlátil by ho k smrti.”

„My ale nejsme nacisti.”

„A co tedy jsme? Věčné oběti?”

Jessie ve svých stříbřité šedých nabíraných šatech vypadala jako načepýřený, rozdurděný papoušek. Hirsch jí pobaveně a něžně poklepal na rameno. „Ty jsi poslední Makabejka, Jessie.”

„Nesměj se. Někdy se skoro dusím.”

Naložila Bossemu opět plný talíř koláčů. „Alespoň jez, když už se neumíš pomstít.” Potom vstala a natřásla si šaty.

„Jdi za Kollerem,” poradil jí Hirsch. „Ten zmasakruje úplně všechno, až se vrátí. To je ten pravý neúprosný mstitel podle tvého gusta, Jessie. Všechno už sepsal. Obávám se, že i já ted’ jsem na jeho seznamu - s několika lety žaláře.”

„Ach, ten idiot. Nakonec se zmůže na jediné - poběží do nejbližšího divadla prosit o roli.”

Bosse zavrtěl hlavou. jen ho nechte, ať si hraje. Je to

jeho poslední iluze a brzy se zhroutí: že nás doma přijmou s radostí a omluvami za to, co nám způsobili. Vůbec nikdo nás tam zpátky nechce.”

„Ted’ ne. Ale až budou nacisti vyřízení,” řekl prodavač punčoch profesor Schindler. Bosse na něj pohlédl. „Viděl jsem, co se dělo,” odpověděl. „Nacisté nespadli z Marsu

a neznásilnili Německo. Tomu věří jen ti, co jsou už dlouho pryč. Šest let jsem poslouchal nadšený řev. Viděl jsem filmy s dokořán otevřenými, vyjícími tlamami desetitisícových davů na sjezdech strany. Slyšel jsem krvelačný jásot z desítek rádií.

Četl jsem noviny.” Obrátil se k profesoru Schindlerovi. „A také jsem sledoval, jak se

německá inteligence přímo rozplývá v souhlasu s tímto režimem - z řad justice,

průmyslu, ale i vědců, pane profesore. Šest let každý den.”

„A muži dvacátého července, kteří rebelovali?” namítl Schindler.

„Beznadějná menšina. Vlastní kasta je již poslala na šibenici. Jistěže existují slušní Němci. Ale ti představovali vždycky menšinu. Z tří tisíců profesorů hlasovalo v roce

i9i4 dva tisíce devět set pro válku. Šedesát proti. A tak to zůstalo. Tolerance byla vždycky v menšině. Lidskost také. Nechte tedy stárnoucímu mimovi jeho dětské sny. O to úděsnější bude probuzení. Nikdo ho nebude chtít.” Bosse se posmutněle rozhlédl. „Nikdo nás nebude chtít zpátky. Jsme pro ně jen nepříjemnou výčitkou, které je lépe se vyhnout.”

Nikdo neodpovídal.

Vracel jsem se do hotelu. Odpoledne u Jessie Steinové mě naladilo melancholicky.

Myslel jsem na Bosseho, který se pokoušel vybudovat si novou existenci. Ženu nechal

v roce i938 v Německu. Nebyla Židovka. Pět let odolávala tlaku gestapa a nedala se rozvést. V těch pěti letech se z kvetoucí ženy stal ubohý uzlíček nervů. Bosseho odváděli vždy po pár týdnech k výslechu. Dennodenně od čtyř do sedmi hodin ráno se oba třásli. Byla to doba, kdy pro něj obvykle chodili. Výslechy se někdy konaly druhý den, někdy až za několik dní. Mezitím zůstával Bosse zavřený v cele spolu s dalšími

Židy. Seděli vedle sebe a potili studený pot smrtelného strachu. V těchto hodinách vytvořili podivné bratrstvo. Šeptali si spolu, a přesto se neslyšeli. Poslouchali jen, zda se zvenku nepřibližují kroky v holínkách. Členové tohoto bratrstva se tvářili, že se snaží navzájem si pomoci podle svých skromných možností, poradit si a podržet jeden druhého, ale přesto se v jakési úděsné náklonnosti a averzi skoro nenáviděli, jako by tu existovalo jen omezené kvantum možností úniku a každý další znamenal zmenšení šance na přežití. Elita německého národa někdy vytáhla jednoho z nich ven, kopanci, ranami a nadávkami, které dvacetiletí rekové považovali za nutné, aby popohnali bezbranného člověka před sebou. Potom v cele už nikdo nepromluvil. Když pak - často až po hodinách -někdo vhodil do cely krvavou, cukající se hromádku masa, pustili se ostatní okamžitě mlčky do práce. Bosse se toho účastnil tak často, že když ho potom opět odváděli z domova, požádal manželku, aby mu vsunula do obleků několik kapesníků navíc. Mohl je potřebovat na převázání ran. Netroufal si vzít si přímo obvazy. Obvinili by ho, že věří v hrůzostrašné pohádky, a okamžitě by si ho tam nechali. Dokonce i obvazování ran v cele vyžadovalo velkou odvahu. Ty, kteří druhým pomáhali, někdy nacisté umlátili za maření výkonu. Bosse vzpomínal na oběti, přivlečené zpátky do cely. Sotva se hýbaly, ale některé šeptaly hlasy ochraptělými křikem a šílenýma očima, jež se horce leskly z rozsekaného obličeje a v nichž výraz nacházel poslední možnost úkrytu - „měl jsem štěstí, nenechali si mě tam”. Znamenalo to naději, že člověka možná neudupou k smrti, neudřou v koncentračním táboře nelidskou prací a nezaženou na elektrický drát.

Bosse se vždy vrátil. Ordinaci musel dávno odevzdat jinému lékaři. Jeho nástupce mu za ni nabídl třicet tisíc marek a potom zaplatil tisíc - měla hodnotu tří set tisíc. Jednoho dne se objevil jistý šturmfýrer z příbuzenstva lékaře a postavil Bosseho před

volbu - bud’ půjde do koncentračního tábora za nedovolené provádění lékařské praxe, nebo si vezme tisíc marek a podepíše potvrzení na třicet tisíc. Bosse věděl, co musí udělat. Vystavil potvrzení. Za ta léta byla jeho žena zralá pro blázinec. K rozvodu ji však nikdo přimět nedokázal. Věřila, že jen ona může Bosseho uchránit před koncentračním táborem, protože nebyla Zidovka. S rozvodem byla ochotna souhlasit jedině tehdy, pokud by Bosse mohl odejít ze země. Chtěla mít jistotu, že je v bezpečí. Náhle se na Bosseho trochu usmálo štěstí. Jednoho večera ho vyhledal šturmfýrer, který zatím povýšil na oberšturmfýrera. Byl v civilu a po chvíli váhání z něho vylezlo, že potřebuje, aby Bosse udělal jeho přítelkyni potrat. Byl ženatý a jeho žena neměla valného mínění o národně socialistických idejích, že je třeba plodit co nejvíce dětí - i kdyby pocházely ze dvou nebo tří zdatných dědičných linií. Považovala svou vlastní dědičnou linii za dostačující. Bosse se zdráhal. Tušil za tou žádostí past. Obezřetně prohlásil, že jeho nástupce je přece také lékař, ať se tedy obrátí na něj. Navíc je to příbuzný, zavázaný mu - Bosse na to opatrně upozornil - dokonce velkým díkem. Ale oberšturmfýrer takovou možnost odmítl. „Ten parchant nechce,” prohlásil. „Začal jsem o tom jen tak zdaleka a ten hajzl mi udělal přednášku o národně socialistických idejích, dědičnosti, dědičných vlastnostech a dalších nesmyslech. Tady vidíte, co je to vděčnost. Přitom jsem tomu mizerovi dopomohl k jeho praxi.” Bosse nespatřil v očích dobře živeného oberšturmfýrera ani stopu ironie. „S vámi je to jiné,” prohlásil muž. „Ve vašem případě zůstane všechno mezi námi. Můj švagr, ta bestie, by za určitých okolností nedržel jazyk za zuby. Nebo by mě celý život vydíral.”

„I vy byste ho mohl vydírat. Za nedovolený zákrok,” odvážil se Bosse odpovědět. ,,Jsem obyčejný voják,” odvětil muž. „V těchhle věcech se nevyznám. S vámi je, doktůrku, všechno mnohem jednodušší. Rozumíme si. Vy nesmíte pracovat a já nesmím situaci řešit potratem. Tedy žádné riziko ani pro jednoho z nás. Ta holka sem v noci přijde. Zítra se vrátí domů. V pořádku?”

„Ne,” ozvala se ode dveří paní Bosseová. Plná strachu naslouchala na chodbě a všechno pochopila. Stála ve dveřích jako duch a pevně se jich držela. Bosse vyskočil. „Nech mě,” řekla jeho paní. „Všechno jsem slyšela. Nic takového neuděláš. Ne dřív, než dostaneš povolení k vycestování. Něco za něco. Obstarejte ho,” obrátila se na oberšturmfýrera. Ten se jí snažil vysvětlit, že to není jeho resort. Ale ona byla neúprosná. Hrozila mu vydíráním. Všechno řekne jeho nadřízeným. Vysmál se jí. Kdo

by jí věřil? Tvrzení proti tvrzení. Jeho proti jejímu - manželky Zida. „Jsem árijka jako vy,” odporovala mu, a bylo to poprvé v Bosseho přítomnosti, kdy použila to směšné slovo. Kromě toho by to nebylo tvrzení proti tvrzení - ale jedno proti dvěma. Ta dívka je těhotná, to je samo o sobě neoddiskutovatelné. Bosse zíral na svou ženu. Takhle ji viděl poprvé. Zakolísala. Ale nepolevila. Dokonce se jí podařilo oberšturmfýrera přesvědčit. Zkoušel to sliby. Ona se odbýt nedala. Nejprve povolení, potom potrat. Téměř nemožné se podařilo. Oberšturmfýrer měl dost kontaktů. Kromě toho se mu Bosseho žena zaručila, že se dá rozvést. Obojí pomohlo. V chaosu byrokracie hrůzy se občas našla taková skrytá skulina. Dívka přišla v noci, asi o dva týdny později. Když bylo po všem, vysvětlil oberšturmfýrer Bossemu, že se na něj obrátil ještě z jednoho důvodu: židovskému lékaři důvěřoval víc než tomu pablbovi švagrovi. Bosse až do konce očekával nějakou past. Oberšturmfýrer mu dával dvě stě marek honoráře. Bosse odmítl. Oberšturmfýrer mu je nacpal do kapsy. “Doktůrku, budete je potřebovat.” Tu dívku skutečně miloval. Z Bosseho se stal podivín, který přestal důvěřovat všem a všemu. Se svou ženou se raději ani nerozloučil. Doufal, že tak podplatí osud. Kdyby se rozloučil, zase by si ho odvedli zpátky, říkal si. Prošel. Nejprve do Francie. Potom do Lisabonu. Ted’ seděl ve Filadelfii v jedné nemocnici a litoval, že svou ženu nepolíbil na rozloučenou. Byl citlivý člověka nedokázal se přes to přenést. Velice svou ženu miloval. Potom už o ní nikdy neslyšel. Těžko také mohl. Brzy nato vypukla válka.

Před hotelem Rausch stál Rolls-Royce s šoférem. Působil tam asi jako tyč zlata v hromadě popela. „Tady jde ten správný průvodce pro vás,” slyšel jsem Mojkova, jak říká komusi v plyšovém salonu. „Já bohužel nemám čas.”

Maria Fiola vyšla z palmového zákoutí. Měla na sobě úzký, světlý jezdecký oblek a vypadala v něm velmi mladě. „Ten Rolls-Royce venku patří vám?” zeptal jsem se. Zasmála se. „Samozřejmě je vypůjčený. Potřebovali jsme ho pro sportovní snímky. Vždyť víte - vypůjčený jako všechno, co mám - šaty, v nichž se fotografuji, šperky, které k nim nosím. I tento jezdecký oblek. Já neumím vůbec jezdit na koni. Nic na mně není pravé.”

„Diadém Marie Antoinetty je pravý. A ten Rolls-Royce zřejmě také.”

„Dobře. Ale nepatří mi. Jsem tedy podvodnice s pravými věcmi. Zdá se vám to tak lepší?”

„Je to mnohem nebezpečnější,” řekl jsem a pohlédl na ni.

„Shání doprovod,” vysvětloval Mojkov. „Má Rolls-Royce jen na dnešní večer. Zítra ho zase musí odevzdat. Chtěl by ses jeden večer pohybovat po světě jako hochštapler?”

„To dělám už mnoho let. Ale ne takhle elegantně. Tohle by bylo něco nového.” ,,Dobře.,,

V duchu jsem přepočítával peníze. Stačily. Dokonce i na Rolls-Royce. Měl jsem k dobru ještě Silverovu provizi za modrý modlitební koberec. „Kam půjdeme na večeři?” zeptal jsem se. „ Do Voisinu?”

Voisin byla jediná dobrá restaurace, kterou jsem znal. Tehdy mě tam hostili Alexandr Silver a jeho bratr Arnold. Na paštiku z husích jater jsem nezapomněl.

„Do Voisinu by mě večer v téhle opičárně, co mám na sobě, nepustili,” odpověděla

Maria Fiola. „Navíc jsem už jedla. Řidič rovněž. Sportovní firma připravila malý bufet. A vy? Nejsou někde ve městě ještě další nevyčerpatelné zásoby guláše?” „Jednom zbytky čokoládového dortu. A pár nakládaných okurek a kus tmavého chleba. Velice ubohé.”

„Okurky můžeme vzít s sebou. Chléb také. Ve voze je totiž ještě láhev vodky.” Mojkov zpozorněl. „Ruské?”

„Myslím, že ano, Pojďte s námi do auta, Vladimíre Ivanoviči. Můžete to zjistit sám. Vezměte si s sebou velkou sklenici.”

Šli jsme za ní. Byla to ruská vodka. Maria Fiola nalila Mojkovovi až po okraj.

Alkohol byl ledově studený. Rolls-Royce měl maličký zabudovaný mrazák. Mojkov zbožně usrkla podíval se k obloze, jako když pije holub. „Jaký já jsem proti tomu fušér.”

„Zoufalství pravého umělce před originálem,” poznamenal jsem. „Uč se, Vladimíre. Ale nevzdávej se. Tvoje zubrovka je minimálně stejně dobrá.” je dokonce lepší,” pronesla Maria něžně. „Má své tajemství - útěchu pro zarmoucené. Na zdraví, Vladimíre Ivanoviči.”

Jeli jsme po Páté avenue nahoru k Central Parku. Bylo velice horko. Ze zoo k nám doléhal večerní řev lvů. Jezírka se nehybně zrcadlila, jako by byla z olova. „Tenhle oblek mě dusí,” řekla Maria Fiola. Spustila roletu na skleněné tabuli, která nás oddělovala od řidiče. Také okna měla stahovací rolety. Proměnily vůz v pokoj, do něhož nebylo vidět. Maria otevřela tašku. „Musím si obléct něco lehčího. Naštěstí jsem si s sebou vzala svoje staré šaty.”

Sundala si kabátek i nižší hnědé jezdecké boty z měkké kůže. Potom se začala soukat z jezdeckých kalhot. Nebylo tam moc místa, i když měl vůz velmi široká, pohodlná sedadla. Nemohl jsem jí moc pomoci. Seděl jsem klidně v bzučícím soumraku, kdy kolem pomalu přecházely stíny parku, a cítil jsem parfém, rozšiřující se intenzívně ve voze, jak se svlékala. Chovala se při tom naprosto nenuceně. Asi si říkala, že jsem ji při fotografování beztak již viděl skoro nahou. To byla pravda, ale tenkrát se kolem hemžili lidé a svítila spousta světel. Ted’ jsme seděli blízko sebe, v polotmě a teple - a sami.

,,Jste tak opálená,” řekl jsem.

Přikývla. „Nikdy úplně nevyblednu. Pořád ležím někde na slunci. V Kalifornii, v Mexiku nebo na Floridě. Prostě tam, kde je na to dost teplo. A někam nás vždycky pošlou fotografovat nebo předvádět šaty.”

Měla hlubší hlas než jindy. Napadlo mě, že nahé ženy vždycky mluví jinak než oblečené. Maria Fiola natáhla dlouhé nohy a složila rajtky. Sbalila je do tašky a

vyndala bílé šaty. Byla velice krásná. Štíhlá, ale kosti jí nikde nevystupovaly. Ztělesňovala to, čemu se ve Francii říká fausse maigre. Velmi jsem po ní toužil, ale nepohnul jsem se. Neměl jsem valné mínění o groteskních znásilněních v autě. Navíc tu byl řidič.

Maria otevřela okno vedle sebe, ale roletu nevytáhla. Od jezera přicházel vítr a mísil se s parfémem ve voze. Zhluboka dýchala. “Ještě chviličku,” řekla. „Potom si obléknu šaty. Vodka je v té malé mrazničce. Jsou tam i sklenice.”

„Na vodku je příliš horko,” řekl jsem. „Dokonce i na ruskou.

Otevřela oči. „Myslím, že jsou tu i malé láhve šampaňského. Tenhle vůz je velice dobře vybaven. Muž, kterému patří, dělá něco v zahraniční politice. Proto ta vodka.

Ve Washingtonu je ruské velvyslanectví. A Rusové jsou přece naši spojenci. Mohla bych dostat okurku?”

Rozbalil jsem pergamenový papír a podal jí balíček. Neměla podprsenku a já viděl, že ji ani nepotřebuje. Nechala si na sobě pouze hedvábné kalhoty. Nevypadala rozpálená

horkem. Zdálo se, že je chladná a velice uvolněná, „Skvělé,” řekla a vzala si okurku. „A ted’ trošičku vodky. Centimetr, ne víc.”

Našel jsem sklenice. Byly z velmi tenkého broušeného skla. Majitel vozu měl vkus. „Dáte si také?” zeptala se Maria.

Nemyslel jsem si, že by muži, jemuž patřil. Rolls-Royce, nějak vadilo, že piji jeho alkohol. „Dělá to ze mě parazita,” řekl jsem. „Proti mé vůli.”

Zasmála se. I její smích byl temnější než přes den, kdy chodila v šatech. „Proč jím nejste z vlastní vůle? Je to mnohem příjemnější.”

„A také správné.” Nalil jsem si skleničku. „Na zdraví.” „Na zdraví, Ludvíku.”

Maria Fiola si natáhla šaty a vklouzla do bílých sandálů. Potom vytáhla rolety na oknech. Dovnitř se vlilo pozdní podvečerní světlo. Slunce již zacházelo. Byli jsme blízko Metropolitního muzea. Červený lesk naplnil vůz tak překvapivě, až jsem se zalekl. Muzeum, heroický západ slunce - kde jen jsem tohle už viděl? Nechtěl jsem si to připustit, ale věděl jsem to okamžitě. Temná postava u okna, oslepující světlo, lidé v bezvědomí na podlaze a nezúčastněný hlas se saským přízvukem: „Pokračujte. Další.”

Slyšel jsem Marii Fiolu cosi říkat, ale nerozuměl jsem. V hlavě se mi najednou rozezvučet příval vzpomínek jako elektrická pila. Rázem bylo všechno zase tady. Mechanicky jsem se natáhl pro skleničku a pil. Maria Fiola opět něco říkala. Přikývl jsem a podíval se na ni. Stále jsem nerozuměl. Nepřítomně jsem zíral před sebe. Byla hodně vzdálená. Potom udělala pohyb skleničkou. Zvedl jsem láhev. Zavrtěla hlavou a zasmála se. Pak se najednou vrátil její hlas a já opět rozuměl. „Vystoupíme?” zeptala se. „Tohle je přece vaše čtvrť. Yorkville.”

„Ano,” odpověděl jsem.

Byl jsem rád, že mohu vystoupit. Maria prohodila několik slov s řidičem. Rozhlédl jsem se a zhluboka dýchal. „Kde jsme?” zeptal jsem se.

,Na Osmdesáté šesté. V Německu.”

„V Německu?”

„V Yorkvillu. V německé čtvrti. Nikdy jste tu nebyl?” „Ne.”

„Chcete, abychom jeli dál?”

Zavrtěl jsem hlavou. Ze strany mě pozorovala. Nevěděl jsem přesně, proč mě sem vzala, ale měl jsem se na pozoru, abych se nezeptal. Šlechetnost ji k tomu určitě nevedla.

Ulice mi vzdor své šíři okamžitě připomněla ohavné německé maloměsto. Cukrárny, pivnice a obchody s uzeninami lemovaly cestu. „To je kavárna Geiger,” řekla Maria. „Slavná svými koláči. Němci jsou přece velcí jedlíci koláčů, že?”

„Ano,” odpověděl jsem. Jedlíci koláčů a salámů. Tak jako jsou Italové jedlíci makaronů. Není nad pohodlné generalizace,” dodal jsem laskavě. Nechtěl jsem se dát zatáhnout do téhle hloupé argumentace. Ted’ ne.

Mlčky jsme procházeli čtvrtí. Bylo to skličující. Připadalo lo mi, jako bych viděl všechno dvojmo a nějak podivně překroucené. Slyšel jsem němčinu, kterou se kolem mě hovořilo, a opět jsem se vyděsil. Skoro jsem čekal, že uvidím za dveřmi obchodů

číhat gestapo, tak intenzívní byl zdvojený dojem, díky němuž jsem balancoval mezi jistotou, nenávistí a strachem, jako bych byl necvičený provazochodec a tančil na laně bez záchranné sítě, nataženém mezi domy s německými nápisy. Tyto nápisy mě zasáhly jako údery do bolavé rány. Byly neškodné, ale ne pro mě. Také měly dvojí, temný smysl - stejně jako lidé, kteří procházeli kolem a vypadali tak všedně. Znal jsem je jinak.

„Café Hindenburg,” upozornila mě Maria Fiola.

Kráčela plavným krokem manekýnky vedle mě, žádoucí, děsivě cizí a nedosažitelná. Zdálo se, že necítí zatuchlý pach maloměsta, který mě dusil - tato směs počestnosti, nedýchatelné atmosféry domácího pohodlí a nesoudné poslušnosti, která se každým okamžikem mohla zvrátit ve svůj pravý opak.

,,Jaký poklid,” řekla Maria.

Znal jsem tento poklid. V koncentrácích kvetly před baráky smrti pelargonie a v neděli vyhrávala táborová kapela. Zatímco vězně mlátili nebo pomalu věšeli. Ne náhodou se o Himmlerovi vědělo, že něžně miluje angorské králíky. Nikdy je nedal

utratit. Zidovské děti ano. Po tisících.

Cítil jsem tiché chvění v žilách. Najednou jsem si neuměl představit, že bych se někdy mohl vrátit do Německa. Věděl jsem, že nechci nic jiného. Ale dál jsem myslet nedovedl. Bylo to jinak. Chtěl jsem zpátky, abych našel vrahy svého otce - ne, abych tam opět žil. Ted’, v tomto okamžiku, jsem cítil, že bych to už ani nedokázal. Stále by tu zůstala tato dvojitá vize - neškodný maloměšťák a poslušný vrah. Cítil jsem, že je nikdy nedokážu oddělit. Setkával jsem se s tím příliš často. Vlastně jsem se o to ani nesnažil. Tyčila se tu příkrá, černá stěna, za kterou jsem nemohl. Vraždy, které rozervaly můj život. Nedokázal jsem na ně pomyslet, aniž by se ve mně na několik dní všechno nerozbouřilo. Nic nemohlo pokračovat, dokud nebudou zúčtovány. Zúčtovány, ne odpykány. Vymazány životem vraha.

Skoro jsem na Marii Fiolu zapomněl. Ted se přede mnou opět vynořila. Stála před obchodem s obuví a kriticky pozorovala výlohu, předkloněné jako myslivec na čekané a tak zaujatá, že se mi zdálo, jako by i ona na mě zapomněla. Kdesi uvnitř se ve mně zvedla vina tepla, neboť jsem si uvědomil, jak jsme rozdílní - tak rozdílní, že jsme jeden o druhém nic nevěděli. Díky tomu působila nezranitelně a drahocenně. Vyzařovala z ní intimní radost, která se nikdy nezvrhne v kašovitou familiárnost. Dodávalo to jistotu jí i mně - protože naše životy mohly jít vedle sebe a přitom se vzájemně nespojovat. Dokonce tu zůstával určitý prostor pro trochu křišťálové průzračného štěstí -aniž to byla zrada nebo se to dotýkalo minulosti.

„Něco jste objevila?” zeptal jsem se.

„Všechny jsou příliš těžké,” odpověděla. „Příliš solidní pro mě. A vy?”

„Nic,” řekl jsem. „Nic. Vůbec nic.

Pozorně na mě pohlédla. „Člověk se nemá vracet, že?” „Nemůže se vracet,” řekl jsem. Zasmála se. „Dává to určitou svobodu, viďte? Tak jako ptáci z té pověsti, kteří mají jen křídla, ale nemají nohy.” Přikývl jsem. „Proč jste mě sem vzala?”

„Náhoda,” odpověděla ledabyle. „Sám jste přece chtěl vystoupit.”

Snad to byla náhoda, pomyslel jsem si. Ale nevěřil jsem v podobné shody okolností. Klid tohoto nacistického hradu vyvolával příliš silně asociaci s ničením ve Florencii. Každý z nás měl podvědomé averze, které čekaly jen na to, aby zaútočily. Ale neodpověděl jsem. Dokud mlčela, znamenala by odpověď pouze zbytečnou provokaci a plácání do větru.

Došli jsme k přeplněné cukrárně. Hudba se z ní ozývala až na ulici. Německé národní písně. Nahlédl jsem dovnitř. Všichni tihle lidé, kteří se zářícíma očima pojídali šlehačku a frankfurtskou bábovku, se mohli proměnit ve vérvolfy, poslušně provádějící rozkaz k popravě, pomyslel jsem si. Skutečnost, že žili v Americe, na tom sotva něco měnila. Naopak - většinou se z nich stali o to zběsilejší patrioti.

„Američané jsou velice velkorysí,” řekl jsem. „Nikoho z nich nezavřou.”

„Ale zavřou. Japonce v Kalifornii,” odpověděla Maria. „A němečtí emigranti tam také musejí být už v osm večer doma a nesmějí se vzdálit více než osm kilometrů. Byla jsem tam.” Zasmála se. „Vždycky to shodou okolností postihne ty nepravé.” „Většinou.”

Z velké hospody se ozývala dechovka. Německé pochody. Očekával jsem, že každou chvíli uslyším fašistickou Horst Wessel Lied.

„Mně už to stačí,” řekl jsem.

„Mně také,” odpověděla Maria. „V jejich botách se stejně dá jen pochodovat, ale ne tančit.”

„Vrátíme se?”

„Pojeďme zpátky do Ameriky,” navrhla Maria.

Seděli jsme v restauraci v Central Parku. Před námi se vinily louky, od vody vál chladný vítr a ozývaly se nárazy vesel. Nastával večera mezi stromy se již zavěsily modré stíny noci. Byl klid.

Jsi tak opálená,” řekl jsem Marii.

„To jsi mi říkal už ve voze.”

„To bylo před’ sto lety. Mezitím jsem se ocitl v Německu a zase jsem unikl. Jak můžeš být tak opálená. A jak to, že se tvoje vlasy tak třpytí v tomhle světle. Je to italské světlo. Světlo večera ve Fiesole.”

„Byl jsi tam?”

„Skoro. Byl jsem ve Florencii ve vězení. Ale to světlo jsem tam viděl.”

„Proč jsi byl ve vězení?”

„Neměl jsem doklady. Ale brzy mě pustili a musel jsem pak odejít ze země. To světlo mimochodem znám z italských obrazů. Je tajuplné: světlo ze zářivých, barevných stínů. Stejně tajuplné jako ted’ tvé vlasy a tvůj obličej.”

„Když jsem nešťastná, mám vlasy střapaté a bez lesku. I pleť mám špatnou, když jsem sama. Nemohu být dlouho sama. Nejsem nic, když jsem sama. Jen sbírka špatných vlastností.”

Číšník nám přinesl láhev chilského bílého vína. Cítil jsem se, jako bych unikl velkému nebezpečí. Rozjitřený strach, rozjitřená nenávist a rozjitřené zoufalství opět zmizely kamsi daleko, tam, kam jsem je chtěl vyhostit, pokud mě ničily. V Yorkvillu se o mě

otřely krvavými tlamami vzpomínky, ale připadalo mi, že jsem na ně v posledním okamžiku vyzrál. Ted’ jsem zažíval hluboký klid, jaký jsem už dlouho necítil, a připadalo mi, jako by neexistovalo nic důležitějšího než ptáci, kteří dosedli na náš stůl, poskakovali po něm a zobali drobečky, žluté víno a obličej přede mnou, mihotající se v přítmí. „Podařilo se mi uniknout,” vydechl jsem.

„Mně také,” odpověděla Maria Fiola—Na zdraví.” Neptal jsem se, čemu unikla. Bylo to určitě něco jiného, než co jsem měl na mysli já. „V Grand Guignol v Paříži jsem jednou viděl takovou jednoaktovku,” řekl jsem. „Dva lidé seděli v koši létajícího balonu. Jeden z nich se dalekohledem díval dolů. Najednou se ozvala mohutná rána. Muž pustil dalekohled a obrátil se ke své společnici. ,Právě explodovala zeměkoule,’ oznámil jí, Co ted?”’

„Krásný začátek,” poznamenala Maria. „Jak to skončilo?” „Jako vždycky v Grand Guignol. Katastrofou. Ale vždycky to tak dopadnout nemusí.”

Maria se zasmála. „Dva lidé v balonu. Bez Země nebo bez vlasti. Co se koneckonců může stát, když člověk nenávidí osamělost a štěstí považuje za zrcadlo? Nekonečné zrcadlo, které neustále odráží samo sebe. Na zdraví, Ludvíku. Je krásné být volný, když člověk není sám. Je tohle rozpor?”

„Ne. Opatrné štěstí.”

„To nezní dobře, co?”

„Ne,” odpověděl jsem. „Ale také to neexistuje.” Podívala se na mě. „Kde bys chtěl žít, až všechno skončí a všude bude zase cesta otevřená?”

Dlouho jsem uvažoval. „Nevím,” řekl jsem potom. „Opravdu nevím.”

Kde vězíte?” vyjel na mě trochu ostře Reginald Black.

Ukázal jsem na hodinky. Bylo deset minut po deváté. „Právníci otvírají kanceláře také až v devět,” poznamenal jsem. „Musel jsem platit dluhy”

„Dluhy se platí šekem. To je pohodlnější.”

„Nemám ještě účet v bance,” odpověděl jsem. ,Zatím mám jen dluhy.”

Black mě překvapil. Dnes mě nepřivítal ten pěstěný světoobčan s uvolněnými způsoby. Dnes to byl napjatý a nervózní muž - i když to nechtěl dát najevo - a také jeho obličej se změnil. Lehce vypolstrovaná měkkost se kamsi vytratila. Dokonce i vous působil napjatěji - už ne asyrsky, ale levantinsky. Lev salonů, který se vydal na lov.

„Máme málo času,” oznámil mi. „Musíme převěsit obrazy. Pojďte.”

Šli jsme do místnosti se dvěma stojany.

Z vedlejšího pokoje s uzamčenými ocelovými dveřmi vyndal dva obrazy a postavil je

na stojan. „Řekněte mi bez přemýšlení, který byste koupil. Rychle!”

Byli to dva Degasové. Obrazy tanečnic. Oba nezarámované. „Tak který?” naléhal Black. „Jeden z těch dvou. Který?”

Ukázal jsem na ten vlevo. „Tenhle se mi líbí víc.”

„To mě nezajímá. Který byste si koupil, kdybyste byl milionář?”

„Pořád ten vlevo.”

„Který považujete za cennější?”

„Pravděpodobně ten druhý. Je dotaženější a méně skicovitý. Ale to přece víte sám mnohem lépe než já, pane Blacku.”

„V tomto případě ne. Zajímá mě naivní, spontánní úsudek muže, který umění moc nerozumí. Úsudek zákazníka,” dodal, když viděl můj pohled. „Neurážejte se hned. Jakou mají ty obrazy hodnotu, to vím sám. Ale zákazník je vždycky neznámá veličina. Chápete teď?”

„Patří to k mé práci tady?” zeptal jsem se.

Black se zasmál - a najednou to byl zase ten trochu nebezpečný a ne zcela důvěryhodný šarmantní muž, jak jsem ho znal. „Proč zákazníkovi neukážete oba obrazy?” navrhl jsem.

Black se na mě pobaveně podíval. „To by byla katastrofa,” poučil mě. „Nikdy by se nerozhodl a nic by nekoupil. Mohu mu ukázat nejvýš tři čtyři obrazy, a ne od stejného mistra. Od různých. Pokud se nemůže rozhodnout, je třeba ho nechat jít a nepředvádět mu ustrašeně všechno, co máme. Je nutné počkat si, až přijde znovu. Tak se pozná správný obchodník. Umí čekat. Když zákazník přijde znovu, vysvětlí se mu, že dva z obrazů, které viděl posledně, jsou prodané, i když jsou ještě tady. Nebo že byly poslány někam na výstavu. Potom mu ukážu dva či tři z těch prvních ještě jednou - a k tomu dva, tři, nanejvýš čtyři nové. Také lze tvrdit, že jeden obraz si odnesl jiný zákazník, aby si ho v klidu prohlédl. To rovněž probouzí zájem. Není nic lákavějšího než sebrat něco druhému přímo před nosem. Tomuhle procesu se říká krmení zákazníka.” Reginald Black vyfoukl hustý oblak kouře. „Jak vidíte, neměl jsem v úmyslu vás urazit. Chci z vás spíše vychovat dobrého obchodníka. Ted obrazy zarámujeme. Zákon číslo dvě: nikdy neukazovat zákazníkovi nezarámovaný obraz.”

Šli jsme do místnosti, kde visely rámy všech velikostí. „Ani řediteli muzea,” pokračoval Black. „Jedině snad jinému kolegovi z branže. Obrazy potřebují rámy jako ženy šaty. Dokonce i van Gogh snil o drahých rámech. Nikdy si je nemohl dovolit. Nepodařilo se mu prodat ani jediný obraz. Který rám byste vybral pro Degase?”

„Snad tenhle.”

Black mi věnoval uznalý pohled. „To není špatné. Ale vezmeme jiný.” Zasunul tanečnici do širokého, bohatě zdobeného barokního rámu. „No?” obrátil se ke mně.

„Dost honosné na nedokončený obraz.”

Oba obrazy měly červené razítko se jménem ateliéru. Degas. Slavný malíř je nemaloval sám, pocházely od jeho následovníků.

„Právě proto,” odpověděl Black. „Rám musí být co nej-honosnější, právě když je obraz ještě trochu skicovitý.” „Chápu. Rám zakrývá.”

„Pozvedá. Je tak přehnaně hotový, že i obraz v něm působí hotověji.”

Black měl pravdu. V nákladném rámu se obraz změnil. Náhle se rozsvítil. Trochu procovsky, ale to byl účel. Zářil. Perspektivy se už neztrácely v nekonečnu, zadržel je čtverec rámu a získaly smysl. Co se předtím rozlétalo do prostoru, vypadalo najednou uspořádaně. Náhodné se stalo nutným. Dokonce i nedomalovaná místa sem ted’ patřila.

„Někteří obchodníci šetří na rámech. Kramáři. Myslí si, že si zákazník nevšimne, když mu vnutí pozlacenou, lisovanou sádrovou ohavnost. Možná si toho nevšimne přímo - ale obraz vypadá chudší. Obrazy jsou aristokraté,” prohlásil Black.

Hledal rám pro druhého Degase. „Chcete proti svým zásadám přece jen ukázat dva obrazy téhož mistra?”

Black se pousmál. „Ne, ale chci mít ten druhý v zásobě. Člověk nikdy neví, co se stane. Principy musejí zůstat pružné. Co si myslíte o tomto rámu? Hodí se. Ludvik Patnáctý. Nádhera, co? Okamžitě zvýší cenu obrazu o pět tisíc dolarů.”

„Co stojí rám z doby Ludvíka Patnáctého?”

„Dnes? Pět set až sedm set dolarů. I za to může ta prokletá válka. Nic se sem už nedostane.”

Pohlédl jsem na Blacka. Také důvod, proč zatracovat válku. Dokonce rozumný.

Obrazy byly zarámované. „Odneste ten první vedle do kabinetu,” požádal mě Black. „A ten druhý pověste do ložnice mé paní.”

Udiveně jsem vzhlédl. „Rozuměl jste správně,” opakoval. „Do ložnice mé paní. Pojďte, doprovodím vás tam.”

Paní Blacková měla hezkou, velice ženskou ložnici. Mezi kusy nábytku viselo pár kreseb a pastelů. Black je pozoroval pohledem vojevůdce. „Sundejte tu Renoirovu kresbu a pověste tam Degase. Renoira dejte na druhou stranu nad toaletní stolek. Tu kresbu Berthy Morisotové už uklidíme. Závěs vpravo částečně zatáhneme. Trochu víc

- tak, ted je světlo dobré.”

Měl pravdu. Zlatá barva napůl staženého závěsu dodávala obrazu sladkost a teplo. „Dobrá strategie,” poučoval mě Black, „znamená z poloviny prodat. Ne nadarmo nás

chce zákazník překvapit za střízlivého ranního světla, kdy obrazy vypadají laciněji. My jsme se na něj vyzbrojili.”

Dál vykládal o strategii obchodníka s uměním. Obrazy, které chtěl předvést, jsem měl jeden po druhém přinášet do pokoje se stojany. U čtvrtého či pátého obrazu mě vyzve, abych došel pro druhého Degase z kabinetu. Já ho měl upozornit, že obraz visí v ložnici paní Blackové. „Mluvte francouzsky, kolik chcete,” řekl. „Ale až se vás zeptám na ten obraz, odpovězte samozřejmě anglicky, aby tomu zákazník také rozuměl.”

Uslyšel jsem zvonek. je zde,” řekl Black energicky. „Počkejte tady nahoře, až na vás zazvoním.”

Šel jsem do kabinetu, kde stály obrazy na dřevěných stojanech, a posadil se na židli. Black pospíchal pružným krokem dolů přivítat hosta. Kabinet měl malé okno s mléčným sklem. Bylo hustě zamřížované. Měl jsem pocit, jako bych seděl ve vězeňské cele, v níž byly pro změnu uloženy obrazy za několik tisíc dolarů. Mléčné

světlo mi připomnělo vězení, kde jsem jednou seděl čtrnáct dní ve Švýcarsku kvůli ilegálnímu pobytu bez dokladů - obvyklý přečin emigrantů. Cela byla právě takhle čistá a uspořádaná a já bych v ní tehdy rád seděl déle než dva týdny - vařili dobře, v cele se topilo. Ale po dvou týdnech mě za jedné bouřlivé noci převezli do Annemasse na francouzských hranicích, dostal jsem cigaretu a dobromyslný štulec do zad: „Marš

do Francie. A ve Švýcarsku se už neukazuj.”

Musel jsem usnout. Najednou jsem uslyšel zvonek. Vešel jsem k Blackovi. Seděl u něho silný muž s velkýma červenýma ušima a malýma očima. „Pane Sommere,” zašeptal Black. „Dojděte prosím pro -tu světlou Sisleyho krajinu.”

Přinesl jsem obraz a postavil ho na stojan. Black dlouhou dobu nic neříkal, ale pozoroval oknem mraky. „Líbí se vám?” zeptal se potom znuděně. „Sisley z nejlepších let. Záplava - každý ji chce mít.”

„Stojí za houby,” ozval se zákazník ještě znuděněji než Black.

Black se usmál. „Také kritika,” odpověděl sarkasticky. „Pane Sommere,” obrátil se pak ke mně ve francouzštině. „Odneste tohoto nádherného Sisleyho.”

Chvíli jsem čekal, že mi Black sdělí, co mám přinést. Protože to neudělal, odešel jsem se Sisleym, ale ještě jsem zaslechl Blacka říkat: „Nejste dnes v tom pravém rozpoložení, pane Coopere. Odložme to na jindy.”

Dost mazané, pomyslel jsem si ve svém mléčném světle, ted’ se musí Cooper chytit. Když mě po chvíli zase zavolali, oba kouřili. Blackovy doutníky pro zákazníky, partagos, konstatoval jsem, když jsem postupně přinášel další obrazy. Potom padlo moje heslo. „Ten Degas tady není, pane Blacku,” řekl jsem.

„Ale samozřejmě že je. Nikdo ho přece neukradl.”

Přistoupil jsem k němu, trochu se sehnul a pošeptal mu tak, aby to bylo slyšet: „Ten obraz je nahoře - v pokoji paní Blackové -”

„Kde?”

Zopakoval jsem mu anglicky, že obraz visí v ložnici paní Blackové.

Black se plácl do čela. „Ach ano, správně. Úplně jsem na to zapomněl. Výročí naší svatby - no, potom to tedy nejde.”

Nekonečně jsem ho obdivoval. Zařídil to tak, aby se iniciativy musel pro změnu chopit Cooper. Neřekl mi, abych obraz přesto přinesl. Netvrdil také, že obraz patří jeho ženě. Prostě o něm přestal mluvit a vyčkával.

Odputoval jsem zpátky do své komnaty a rovněž čekal. Zdálo se mi, že Black má na udici žraloka, a nevěděl jsem, zda ted’ žralok nespolkne Blacka. Blackova pozice ovšem byla výhodnější. Zralok mohl vlastně jen překousnout udici a odplavat. Nepřipadalo v úvahu, že by Black prodal lacino. Žralok se ovšem snažilo zajímavé triky. Protože dveře zůstaly trochu pootevřené, slyšel jsem, že se rozhovor začal točit kolem hospodářských poměrů a války. Žralok prorokoval nejhorší: krach na burze, dluhy, nové výdaje, nové bitvy, krize, dokonce hrozící komunismus. Všechno podle něj padne. Peníze v hotovosti si jako jediné podrží hodnotu. Důrazně připomínal těžkou krizi počátkem třicátých let. Kdo měl tehdy hotovost, byl král a mohl skoupit všechno za polovinu - co říká: za třetinu, za čtvrtinu, za desetinu. I obrazy. Právě obrazy. A žralok zamyšleně dodal: „Luxusní předměty jako nábytek, koberce a obrazy dokonce za padesátinu toho, co stály dříve.”

Black s naprostým klidem nabídl prvotřídní koňak. „Později se hodnota věcí zase zvýšila,” řekl. „A peníze ji ztratily. Víte přece sám, že dnes platí o polovinu méně než dříve. Jejich cena pak už nestoupla - cena obrazů zato mnohonásobně.” Zasmál se tichým, nuceným smíchem. „Ano, inflace. Začala před dvěma tisíci lety a stále postupuje. Věci získávají na hodnotě, peníze hodnotu ztrácejí -tak to prostě je.”

„Proto byste tedy neměl nikdy nic prodávat,” odrazil útok žraloka radostně zařval.

„Kdybych mohl…,” odpověděl Black ležérně. „Beztak prodávám co možná nejméně. Ale jsou tu daně. A člověk potřebuje provozní kapitál. Zeptejte se někdy mých zákazníků. Pro ně jsem dobrodinec. Zrovna nedávno jsem odkoupil zpátky Degasovu tanečnici za dvojnásobek toho, za co jsem ji před pěti lety prodal.”

„Od koho?” zeptal se žralok.

„To vám samozřejmě neřeknu. Chtěl byste, abych roztroubil, za jaké ceny u mě kupujete vy? Nebo za jaké později prodáváte?”

„Proč ne?” Žralok na Blackovo blufování neskočil.

„Jiní si to vůbec nepřejí, abyste věděl. Podle nich se musím řídit.” Black udělal pohyb,

jako by chtěl vstát. „Škoda, že vás tu nic neoslovilo, pane Coopere. No, snad jindy. Ceny ovšem budu musit někdy uzavřít, to chápete, že?”

Také žralok se zvedl. „Neměl jste ještě jednoho Degase, kterého jste mi chtěl ukázat?” zeptal se ledabyle.

„Ach, toho, co visí v pokoji mé ženy?” Black zaváhal. Potom jsem uslyšel zvonek.Je má žena ve svém pokoji?”

„Před půlhodinou odešla.”

„Tak sem tedy přineste toho Degase, co visí vedle zrcadla.”

„Bude to chvilku trvat, pane Blacku,” řekl jsem. „Musel jsem tenkrát navrtat do stěny dřevěnou hmoždinku, protože zeď nebyla moc pevná. Obraz je do ní přišroubován. Ale potřebuji jen pár minut.”

„Počkejte,” zarazil mě Black. „Půjdeme se tam prostě podívat. Co myslíte, pane Coopere?”

„Pro mě za mě.”

Opět jsem se posadil mezi poklady jako Fafner střežící rýnské zlato. Netrvalo dlouho a oba se vrátili - s žádostí, abych obraz sundal a snesl dolů. Protože jsem s ním žádnou práci neměl, prostě jsem pár minut počkal. Zadním oknem vedoucím na dvůr jsem naproti spatřil paní Blackovou u kuchyňského okna. Naznačila tázavé gesto. Prudce jsem zavrtěl hlavou. Vzduch stále nebyl čistý, paní Blacková musela ještě zůstat v kuchyni.

Přinesl jsem obraz do velurově šedého pokoje se stojany a zase odešel. Z rozhovoru jsem už nic neslyšel, Black zavřel spojovací dveře. Byl bych rád věděl, jak rafinovaně se znovu zmíní o tom, že obraz byl určen k desátému výročí svatby pro jeho ženu, a proto by si ho rád nechal. Ale Black už jistě našel slova, aby žralok nepojal nedůvěru. O tom jsem nepochyboval.

Trvalo to ještě asi půl hodiny. Potom se Black objevil už sám a vysvobodil mě z mého luxusního vězení. „Degase zpátky věšet nemusíme,” oznámil mi. „Zítra ráno ho odnesete panu Cooperovi.”

„Gratuluji.”

Protáhl obličej. „Co člověk všechno neudělá? Přitom se nám ten muž bude nejpozději za tři roky chechtat - tak obrazy stoupnou v ceně.”

Namítl jsem podobně jako Cooper. „Opravdu, proč tedy potom prodáváte?”

„Protože toho nedokážu nechat. Obchod mě vzrušuje. Mám hráčskou náturu. Ale dnes se už stejně nenajdou soupeři. Vlastně hraju jen sám proti sobě. Ostatně ten nápad s přišroubovaným obrazem nebyl špatný. Rostete.”

Večer jsem šel k Jessii Steinové. Našel jsem ji s uplakanýma očima ve velmi sklíčené náladě. Obklopovalo ji několik známých, kteří ji zřejmě utěšovali. „Můžu přijít zase zítra, pokud dnes ruším,” navrhl jsem. „Chtěl jsem jen poděkovat.”

„Za co?”

Jessie se na mě zmateně podívala. „Za vaši přímluvu u právníka,” připomněl jsem jí. „A že jste poslala Brandta. Moje povolení k pobytu je o dva měsíce prodlouženo.”

Propukla v pláč. „Co se stalo?” zeptal jsem se herce Rabinowitze, který Jessii objímal kolem ramen a konejšil.

„Vy to nevíte?” zašeptal Lipschutz. „Teller je mrtvý. Stalo se to předevčírem.”

Rabinowitz mi naznačil, abych se dál neptal. Dovedl Jessii k pohovce a vrátil se. V malých filmech hrál role brutálních nacistů. Ve skutečnosti to byl velice jemný muž. „Teller se oběsil,” řekl. ,Lipschutz ho našel. Musel být již den nebo dva mrtvý. Ve svém pokoji. Visel na lustru. Všechna světla svítila. I všechny žárovky na lustru. Snad nechtěl umřít sám ve tmě. Určitě se pověsil v noci.”

Chtěl jsem odejít. „Zůstaňte,” zastavil mě Rabinowitz. „Čím víc lidí s Jessii bude, tím lépe pro ni. Nemůže být sama.”

V pokoji bylo dusno, vzduch vydýchaný. Jessie nechtěla nechat žádné okno otevřené. Ze záhadné, archaické pověrčivosti se domnívala, že mrtvému může ublížit, když se smutek rozptýlí ve volném prostoru. Před mnoha lety jsem slyšel, že když leží mrtvý v domě, otevírají se okna, aby se osvobodila duše bloudící po pokoji. Nikdy jsem však neslyšel, že se zavírají, aby se uschoval smutek -když mrtvý už ležel v pohřebním ústavu.

„Jsem hloupá husa,” řekla Jessie a energicky se vysmrkala. „Musím se sebrat.” Vstala. „Udělám kávu. Nebo chcete něco jiného?”

„Vůbec nic, Jessie, opravdu vůbec nic.”

„Ale ano. Udělám kávu.”

Odešla v pomačkaných, šustících šatech do kuchyně. „Ví se, z jakého důvodu?” zeptal jsem se Rabinowitze. je zapotřebí důvod?”

Vzpomněl jsem si na teorii Roberta Hirsche o dvojitých a trojitých cézurách v životě a o tom, že ti, kteří nemají kořeny, jsou zvláště ohroženi, jestliže na sebe cézury narazí. „Ne,” řekl jsem.

„Nebyl zcela chudý. Proto to být nemohlo. Nebyl ani nemocný. Asi před dvěma týdny ho Lipschutz ještě viděl.”

„Pracoval?”

„Neustále psal. Ale nemohl nic vydat. Už deset let nic nevydal,” řekl Lipschutz. „Tak jsou na tom mnozí. Jen tohle však určitě taky nebyl hlavní důvod.”

„Zanechal něco? Nějaký dopis?”

,,Nic. Visel s modrým obličejem a nateklým jazykem na lustru a mouchy mu lezly po otevřených očích. Vypadal U úděsně. V těchto horkých dnech to jde rychle. Ty oči -” Lipschutz se otřásl. „Nejhorší je, že Jessie ho chce ještě jednou vidět.”

„Kde je teď?”

„V jednom pohřebním ústavu, kterému tady říkají Funeral Home. Domov pohřbívání. To ale zní. Upravují tam mrtvoly. Byl jste už někdy v takovém zařízení? Nikdy tam nechoďte. Američané jsou mladý národ. Neuznávají smrt.

Zemřelé nalíčí, jako by jen spali. Mnohé z nich dokonce nabalzamují.”

„Když bude naučený, potom může Jessie.” napadlo mě.

„To jsme si taky mysleli. Ale v Tellerově případě se stopy smrti už nedají zakrýt.

Tolik líčidla snad ani neexistuje. Ostatně je to drahé. Umřít je v Americe hrozně drahé.”

„Nejen v Americe,” řekl Lipschutz.

„Ne v Německu,” řekl jsem.

„V Americe to stojí hodně. Vybrali jsme velmi jednoduchý pohřební ústav. Přesto i to nejlevnější stojí několik set dolarů.”

Viděl jsem, že v řadě fotografií v Jessiině pokoji již nastala změna. Tellerův obrázek nevisel mezi živými. Neměl ještě černý rámeček jako mrtví na druhé straně; kolem jeho starého zlatého rámečku však Jessie uvázala mašli z kusu černého tylu. Z rámečku se usmíval o patnáct let mladší Teller. Byla to fotografie z mládí a nedalo se nic říct ani k ní, ani k mašli. S opravdovou bolestí to přesto bylo v souladu.

Jessie přišla s podnosem a šálky a nalévala kávu z květované konvice. „Je tu také cukr a smetana,” upozornila nás.

Všichni pili. Já také. „Smuteční slavnost je zítra,” řekla mi. „Přijdete?”

„Pokud budu moci.”

„Všichni jeho známí musejí přijít,” namítla Jessie okamžitě rozčileně a ostře. „Zítra o půl jedné. Termín je záměrně stanoven tak, aby mohli přijít všichni.”

„Přijdu, Jessie. Samozřejmě. Kde to bude?”

Lipschutz mi řekl název. ,Asherúv pohřební ústav na Čtrnácté ulici.” bude pohřben?” zeptal se Rabinowitz.

„Nebude pohřben. Bude spálen. Krematorium je totiž levnější.”

„Cože?” vydechl jsem s úžasem.

„Tělo bude spáleno.”

„Spáleno?” Najednou jsem musel myslet na spoustu věcí zároveň.

„Ano. Funeral Home to zařídí.”

Jessie předstoupila před ostatní. „Tam ted’ leží, sám, mezi naprosto cizími lidmi,” naříkala. „Kdyby alespoň vystavili rakev u nás, mezi přáteli, až do pohřbu.” Obrátila se ke mně. „Co chcete ještě vědět? Kdo za vás zase složil zálohu? Tannenbaum.”

„Tannenbaum-Smith?”

„Ano, kdo jiný? On je náš kapitalista. Zaplatí také Tellerův pohřeb. Určitě tedy zítra přijdete?”

„Určitě,” řekl jsem. Nedalo se také nic jiného říci.

Rabinowitz mě vyprovodil. „Musíme Jessii zadržet,” šeptal u dveří. „Nesmí Tellera vidět. Ne to, co z něj zbylo. Kvůli sebevraždě provedli navíc pitvu. Jessie o tom nemá tušení. A vy víte, s jakou vervou je zvyklá prosazovat svou. Naštěstí udělala tu kávu. Lipschutz jí přidal do Ml-ku prášek na spaní. Ničeho si nevšimla. Proto jsme všichni pili a chválili kávu. Chvále Jessie nedokáže odolat. Jinak by bývala nic nepila. Zkoušeli jsme to s léky na uklidnění. Nechce si je vzít. Domnívá se, že by tím spáchala na Tellerovi podvod. Přesně jako s tím zavřeným oknem. Snad se nám dnes přece jen podaří propašovat jí ještě jednu tabletu do jídla. Zítra ráno bude nejtěžší ji zastavit. Opravdu přijdete?”

„Ano. Do Funeral Home. Jak bude Teller dopraven do krematoria? Je přímo v tom pohřebním ústavu?”

„To si nemyslím. Ale Funeral Home se o to postará. Proč?”

„Co si tam tak dlouho vykládáte?” volala na nás Jessie z pokoje.

„Je nedůvěřivá,” zašeptal Rabinowitz. „Dobrou noc.” „Dobrou noc.”

Šerou chodbou, v níž visely fotografie z Románské kavárny v Berlíně, se vrátil do ponurého pokoje. Vyšel jsem na ulici, která mě vítala a utěšovala svým nezúčastněným hlukem. Krematoria, pomyslel jsem si. Tak v Americe jsou také. Nelze jim uniknout.

Rázem jsem vyletěl z postele. Nedošlo mi hned, že se mi to jen zdálo, a rozsvítil jsem, abych sen zaplašil. Nebyl to jeden z běžných emigrantských snů, které mě často pronásledovaly - že mám v patách SS, protože jsem lehkomyslně přešel hranici, a ted’ jdou vrahové po mně. Z těchto snů jsem se také probouzel s křikem, ale byly to normální sny - ze strachu, aby člověk z hlouposti opět neuvízl v síti. Stačilo protáhnout se, podívat se do červenané noci velkoměsta a člověk si uvědomil, že je zachráněn.

Tento sen byl jiný, neurčitější, sešitý z cárů, urputný, temný, smolný, bez začátku a konce. Přišla Sibyla, mlčky volající o pomoc, já jsem se pokoušel dostat se k ní, ale moje nohy byly uvězněné, zapuštěné do husté, převalující se hmoty z asfaltu, bahna a staré krve. Viděl jsem její oči, jak na mě ustrašeně zírají a křičí beze slov: Uteč! Uteč! A potom: Pomoz! Pomoz! A spatřil jsem černou jámu rozevřených úst, až k nim dosáhla a stále se zvedala lepkavá kaše, a najednou to už nebyla Sibyla, ale žena Siegfrieda Rosenthala, ostrý hlas s nesnesitelným saským akcentem něco přikazoval, silueta se vynořila v mohutné večerní záři, mdlý pach krve, plameny z komína a nasládlý pach spáleného masa, ruka na podlaze, která se velmi pomalu pohybovala,

někdo, kdo na ni šlápl, a potom výkřik, přicházející jakoby odevšud a stále doznívající.

V Evropě jsem měl sny málokdy. Byl jsem zcela zaneprázdněn pouhým přežitím a nebezpečí mi sedělo příliš těsně v zádech. V nebezpečí není čas na reflexi a sny oslabují. Proto je primitivní touha přežít nepřipouštěla, ale potlačovala. Potom se mezi mé vzpomínky vlilo moře a já věřil, že v jeho celodenním šumu uniknu i jim - tak jako zatemněná lod’, která se coby strašidelný duch vplíží mezi ponorky. Měl jsem obvyklé sny uprchlíků, jaké znal každý. Ale ted’ jsem věděl, že jsem neunikl, ničemu jsem neunikl, ať jsem se o to sebevíc snažil - abych se zcela nezničil, než se budu moci pomstít. Zase jsem si uvědomil, že sny ani s vynaložením veškeré vůle nemohu kontrolovat, moje vzpomínky prosákly do spánku a do snů, do toho strašidelného světa, který si každou noc stavěl nové stínové zákony a základy, jež den opět rozprášil. Tyhle však nerozprášil.

Hleděl jsem z okna. Měsíc vystoupal nad hřebeny střech. Kdesi hlasitě mňoukala kočka. V popelnicích na dvoře to šramotilo. Okno naproti se rozsvítilo a vzápětí zase zhaslo. Bál jsem se znovu usnout. Nechtěl jsem volat Robertu Hirschovi. Bylo příliš pozdě a on mi také nemohl pomoci. Musel jsem se s tím vyrovnat sám.

Vstal jsem a oblékl se. Napadlo mě, že bych mohl chodit městem až do totální únavy. Ale i to by znamenalo jen únik. Dělával jsem to tak častěji a v podvědomé snaze najít v nekonečném bloumání ulicemi oporu, jíž se mohu chytit, a pak zapomenout, jsem si tenhle druh úniku tak přehnaně zromantizoval, jako by zářivé mrakodrapy nebyly zbudovány na temných základech z chtivosti, zločinu, vykořisťovaní a egoismu a jako by k nim nepatřily čtvrti bídy. Vykonstruoval jsem si jakýsi nadšený obdiv k tomuto městu jako protiváhu ke krvavým rokům evropské minulosti, které jsem chtěl zahnat. Nebylo to pravdivé, to jsem věděl - k těmto parsifalovským hradům patřil zločin stejně jako všude jinde.

Sešel jsem po schodech. Musel tam být Mojkov. Chtěl jsem ho požádat o několik prášků na spaní. Jakkoli jsem se chtěl se svými problémy vyrovnat sám - v případě akutního záchvatu by bylo směšné zavrhnout pomocné chemické prostředky, které doba nabízela.

V plyšovém salonu bylo jen slabé světlo. „Vodku nebo seconal?” zeptal se Mojkov, který seděl s komtesou za palmami. „Nebo snad společnost? Otřást základním pilířem existence? Strachem každého tvora?”

Komtesa byla zahalená do svých šálů. „Kdybychom to jen věděli,” řekla. „Myslím, že nejdříve chceme společnost, potom vodku, potom seconal, pak všechno - a nakonec člověk poletuje bezhlavě kolem jako kuře a už neví vůbec nic.”

Mojkov otevřel papouščí oči. „Potom začne zase od začátku,” odpověděl. „Všechno se točí v kruhu, komteso. „Myslíte? Peníze také?”

V recepci se ozval zvonek. „To bude Raoul,” povzdychl si Mojkov. Je to dnes neklidná noc.”

Zvedl se a šel dopředu. Komtesa na mě hleděla ptačím obličejem, v němž se třpytily oči jako safíry v pomačkaném hedvábí. „Peníze se nevracejí,” zašeptala. „Utíkají pryč a utíkají. Snad se mi podaří umřít, než se mi úplně rozkutálejí. Nechtěla bych zajít ve

starobinci pro chudé.” Žalostně se usmála. „Dělám, co můžu, aby to šlo rychle.” Z jednoho šálu vykoukla láhev vodky a zase hned zmizela, aniž jsem si všiml rukou, které by s ní pohnuly. „Neumíte plakat?” zeptala se potom. „Pláč uklidňuje, když to

umíme. Vyčerpává. Potom nastává bezútěšný klid. Ale pořád plakat nelze. Čas pláče brzy pomine. Teprve později si uvědomíme, jak byl dobrý. Pak přijde strach, strnulost a zoufalství. jedině, co nás ještě drží při životě, jsou vzpomínky.”

Pohlédl jsem na voskově bílý obličej, vynořující se z vetchého hedvábí. O čem to tady mluví? Opak je pravda, alespoň pro mě. „Jak to myslíte?” zeptal jsem se.

Komtesin obličej trochu ožil. „Vzpomínky,” opakovala. „Ty přece žijí. Jsou teplé a blyštivé a plné mládí a života.” „I ty na mrtvé?”

„Ano,” odpověděla ta křehká osoba po chvíli. „Když ještě žili, nebyli přece vzpomínkami.”

Už jsem se dál neptal. „Vzpomínky nás udržují při životě,” opakovala tiše. “Žijí, pokud my sami ještě žijeme. Večer stojí mezi stíny a úpěnlivě prosí: Zůstaň. Nezabíjej nás. Máme už jen tebe. A my jsme zoufalí a již tak unavení a chtěli bychom skončit, a ony jsou ještě unavenější a ještě zoufalejší a prosí a prosí: Nezabíjej nás. Přivolej nás opět a my zase přijdeme, k písničce hracích hodin, a potom zas ten křišťálový smích, úklony, a tady je náš tanec, tu jsou opět ty milované obličeje, vstaly a přišly za námi, trochu bledší, ale jsou tady a žadoní: Nezabíjej nás, žijeme už jen v tobě. Kdo tady může říci ne? Ale dá se to vydržet? Ach,” zanaříkala náhle komtesa. „Ale já nechci do chudobince, společně s těmi všemi, odpadem, který se ještě hýbe -”

Opět se objevil Mojkov. „Všichni ti hrdinové,” řekl.

„Kde jen zůstali? Vítr je nezná a tráva roste.” Zvedl svou sklenici vodky. „Ty si nedáš?” zeptal se mě.

„Ne.”

„Smutek v něm ještě sedí jako knedlík uvízlý v hrdle,” řekl Mojkov komtese. „V našem případě už se stal zemí, nahromaděnou v našich nohou. Stoupá k srdci a zasypává ho — pohřbívá ho. Ale i bez srdce se dá žít. Nemám pravdu, komteso?”

„Pouhá slova, Vladimíre Ivanoviči. Ale vy milujete slova. Vy jste básník. Možná se dá? Ale proč?” Komtesa se zvedla. „Dva na dnešní noc, Vladimíre? Dobrou noc, pane Sommere. Jaké krásné jméno. Jako děti jsme se také učili trochu německy. A dobré sny”

Mojkov dovedl jemnou dámu ke schodišti. Podíval jsem se na lahvičku, z níž dal komtese dvě tabletky. Byly to prášky na spaní. „Dej mi také dva,” požádal jsem ho, když jsem se vrátil. „Proč si je od tebe bere vždycky po dvou?” zeptal jsem se. „Nemůže mít celou lahvičku v nočním stolku?”

„Nevěří si. Má strach, že by je mohla jednou v noci spolykat všechny.”

„Navzdory svým vzpomínkám?”

„Ne kvůli vzpomínkám. Má strach z chudoby. Chce žít, dokud může. Ale bojí se náhlých záchvatů zoufalství. Proto ta opatrnost. Musel jsem jí však slíbit, že jí obstarám velkou lahvičku, až mě o to poprosí. Ale ještě má trochu času.”

„Uděláš to?”

Podíval se na mě bezřasýma očima. „Ty bys to neudělal?” Potom pomalu otevřel obrovskou dlaň. Ležel v ní drobný starožitný prsten s rubínem. „Musí ho prodat. Kámen není velký, ale podívej se na něj.”

„Tomuhle nerozumím.”

Je to takzvaný asterický čili hvězdicovitý rubín. Velmi vzácný.”

Ještě jednou jsem se na prsten podíval. Rudý kámen jasně zářil, a když se nasměroval proti slunci, objevila se v něm hvězda šesti malých paprsků. „Přál bych si, abych ho mohl koupit,” řekl jsem náhle.

Mojkov se zasmál. „Proč?”

„Jen tak,” odpověděl jsem. „Protože je to něco, co nevyrobili lidé. Něco čistého a nezkorumpovaného. Ne pro Marii Fiolu, jak si myslíš. Kromě toho ona nosí smaragdy veliké jako nehty a zasazené do diadémů císařoven. Všechny ty panovnice, kde jen zůstaly?” citoval jsem. „Jsou to tvoje verše? Komtesa tě nazvala básníkem. Byl jsi jím někdy?”

Mojkov zavrtěl hlavou. „Všechna ta povolání — kde jen zůstala? Prvních dvacet let Rusové neustále mluvili o tom, čím byli dříve, a strašně při tom lhali. Každým rokem víc. Potom stále méně. Nakonec na to zapomněli. Ty jsi ještě velmi mladý emigrant se všemi pubertálními vřídky této profese. Ty ještě voláš po pomstě a považuješ to za spravedlnost, ne za egoismus a nezměrné sebepřeceňování. Ten náš křik po pomstě! Vzpomínám si na něj. Kde je mu konec? Vítr vane a nezná ho. A tráva roste a roste.”

„Nedostali jste příležitost,” namítl jsem.

„Ale ano, dostali, ty rozechvělý školáku na prvním stupni ke světoobčanství. Co jsi ode mě chtěl? Nepřišel jsi dolů pro nic za nic.”

„Totéž co komtesa. Dva prášky na spaní.”

„Ne celou tubu?”

„Ne,” řekl jsem. „Ještě ne. V Americe ne.”

Reginald Black mě poslal za Cooperem, abych mu pověsil Degase, kterého si koupil. „Bude pro vás zajímavé vidět jeho dům,” řekl Black. „I po jiných stránkách je to u něho zajímavé. Vezměte si taxi. Rám tanečnice je z křehkého, ušlechtilého materiálu.”

Cooper bydlel v devátém patře domu na Park avenue. Byl to poschoďový byt, jehož horní patro přecházelo ve střešní zahradu. Očekával jsem sluhu, ale Cooper mě u dveří přivítal sám, pouze v košili. Jen pojďte dál,” zval mě žoviálně. „Potřebujeme trochu času, abychom vybrali místo pro naši zelenomodrou dámu. Dáte si whisky? Nebo raději kávu?”

„Děkuji. Kávu prosím.”

„Já si dám raději whisky. V tomhle vedru je to jediná rozumná věc.”

Neodporoval jsem mu. Vzduch v bytě byl velmi chladný — s jemným hrobním odérem uměle ochlazovaných a větraných místností. Okna byla zavřená.

Cooper opatrně sundal papír z obrazu. Rozhlédl jsem se. Pokoj byl zařízen ve francouzském stylu. Ludvík Patnáctý. Téměř všechno malé, kvalitní kusy, jemné, se spoustou zlata, doplněné dvěma italskými křesly a nádhernou žlutou benátskou komodkou. Na zdech impresionisté. Překvapilo mě to. Byl bych u Coopera neočekával tak vybraný vkus.

Postavil Degase na židli. Čekal jsem útok. Kávu mi nedaroval jen tak bezdůvodně, to jsem věděl. „Byl jste skutečně asistentem v Louvru?” zeptal se.

Přikývl jsem. Nechtěl jsem Blacka zradit. „A předtím?”

„Předtím jsem byl v muzeu v Bruselu. Proč?”

Cooper se zasmál. „Těmhle obchodníkům s uměním se přece nedá věřit. Že tenhle Degas patřil paní Blackové, to byl přece jasný trik.”

,,Proč? Není kvůli tomu lepší ani horší.”

Cooper na mé vrhl rychlý pohled. „Samozřejmě ne. Však jsem si ho i přesto koupil.

Vy víte, co za něj Black požadoval, že?”

„Nemám ponětí,” řekl jsem.

,Kolik?”

„Skutečně nevím.”

„Třicet tisíc dolarů.”

Cooper mě pozoroval. Bylo mi okamžitě jasné, že lže

a chce mě vyslýchat. „Hodně peněz, co?” zeptal se. „Jak se to vezme. Pro mě by to bylo velice mnoho.” „Kolik byste za něj dal vy?” zeptal se rychle.

Já na něj nemám peníze.”

„A kdybyste měl?”

Zdálo se mi, že na jeden šálek kávy je těch otázek už dost. „Všechno, co bych měl,” odpověděl jsem. „Nadšení pro umění je dnes skvělý obchod. Ceny stoupají každým týdnem.”

Cooper propukl v smích a vypadal při tom jako krocan. „Snad mi tady nechcete

namluvit, že to, co mi vyprávěl Black, je pravda? Že koupil nějaký obraz zpátky za dvakrát vyšší cenu, než za jakou ho prodal?”

„Ne,” řekl jsem.

„Tak vidíte,” zašklebil se Cooper.

„Nechci vám nic namlouvat, protože je to pravda,” prohlásil jsem.

„Cože?”

Je to pravda. Přečetl jsem si to v účetních knihách. Něco takového si snadno zkontrolujete. Zkuste mu za rok či za dva obraz zase nabídnout.”

” To je starý trik,” prohlásil Cooper odmítavě, ale zdálo se, že se uklidnil. Vzápětí zazvonil telefon. ,Porozhlédněte se tu,” vyzval mě. „Třeba najdete vhodné místo pro Degase.”

Děvče, které ho zavolalo k telefonu, mě provádělo bytem. Cooper musel mít velice dobré poradce. Byt nevypadal jako muzeum, i když každý kus nábytku mohl být v muzeu klidně vystaven. Nechápal jsem to. Cooper nepůsobil jako velký znalec. Ale i tohle existovalo, to jsem věděl z Paříže.

„Tady je ložnice pana Coopera,” řeklo děvče. „Možná že tady se ještě najde místo.”

Zastavil jsem se ve dveřích. Nad širokou postelí v nejčistší secesi visel v masivním zlatém rámu les s jelenem v říji, několika laněmi a studánkou v popředí. Díval jsem se na obraz, neschopen slova. je pan Cooper myslivec?” zeptal jsem se pak.

Dívka zavrtěla hlavou.

„Maloval to sám?”

„Co vás napadá? Tohle kdyby uměl! Je to jeho zamilovaný obraz. Nádherný, co? Tak věrný. Je na něm dokonce vidět, jak z jelenovy tlamy stoupá pára.”

„To je vidět,” řekl jsem a dál jsem se rozhlížel.

Na zdi naproti jsem objevil benátskou krajinomalbu od Felixe Ziema. Oči mi téměř zvlhly dojetím, že jsem odhalil Cooperovo tajemství, zvlášť když jsem na jedné komodě spatřil ještě několik džbánů na pivo. Tady, ve své ložnici, byl Cooper člověka směl jím být. Zbytek bytu tvořila póza, uložené peníze a ješitnost, nanejvýš vlažný zájem. Ale ten troubící jelen zosobňoval čistou vášeň a sentimentální benátská studie romantiku.

„Nádherné, že?” řeklo hezké děvče.

„Velkolepé. Ale tak to musí zůstat. Sem se tenhle obraz nehodí.”

Dívka mě vyvedla po malém schodišti nahoru. Z pracovny se ozýval Cooperův hrubý hlas, štěkající rozkazy do telefonu. U dveří na terasu jsem se zastavil. Pode mnou ležel New York jako velké africké město s mrakodrapy, beze stromů, jen ocel a beton, ne organické, po staletí se rozrůstající město, ale organismus budovaný s rozhodností, rychle a netrpělivě — lidmi, které již nespoutávaly tradice a jejichž nejvyšším zákonem nebylo bezpečí, ale účelnost. Ale právě tím město získalo novou, odvážnou, antiromantickou, antiklasickou, moderní krásu. Díval jsem se jako u vytržení. New York by se neměl pozorovat zezdola s vyvráceným krkem, napadlo mě. Mrakodrapy působily seshora jinak, jako by tam patřily — žirafy v kamenném stádu zeber, gazel, nosorožců a želv obrovských.

Zaslechl .jsem Cooperovy kroky, jak stoupal po schodech za námi. Jeho obličej zářil

— pokud toho byl schopen. Určitě po telefonu prodal několik desetitisíců bomb nebo granátů. Svítil jako rajské jablíčko. Smrt ho rozveselovala. Navíc měl morálku na své stráně. „Našli jste vhodné místo?” zeptal se.

„Tady,” řekl jsem. „Na terase. Tanečnice nad New Yorkem. Ale slunce by pastel brzy zničilo.”

„To by bylo naprosté šílenství,” prohlásil Cooper. „Třicet tisíc dolarů!”

„Něco horšího,” odpověděl jsem. „Umělecké dílo. Ale můžeme ho pověsit vedle do salonu, na stěnu odvrácenou od slunce. Nad ty dva modré bronzy z dynastie Chan.”

„Vy se vyznáte v těch čínských krámech?” zeptal se Cooper. Jakou mají cenu?”

„Chcete je prodat?”

„Samozřejmě ne. Koupil jsem je přede dvěma roky. Za pět set dolarů, dohromady. Příliš draho?”

„Za babku,” řekl jsem hořce.

Cooper se zasmál. „A ty terakotové věci tamhle? Jakou mají cenu?”

„Ty tanečnice z období Tchang? Každá asi tři sta dolarů,” prohlásil jsem proti své vůli.

„Dal jsem za ně stovku.” Cooper zářil. Byl z těch typů, kteří při dobrých obchodech prožívají rozkoš.

„Kam tedy pověsíme Degase?” zeptal jsem se. Už se mi dál nechtělo krmit ego obchodníka se zbraněmi. Ale Cooper byl nenasytný. Jakou cenu má tenhle koberec?” ptal se lačně.

Byl to arménský koberec s ornamenty draka ze sedmnáctého století. Sommer, který mi odkázal své jméno, by jím byl fascinován. „Koberce velmi klesly v ceně,” řekl jsem. „Od té doby, co se v bytech pokládají parkety, už je nikdo nechce.”

„Cože? Zaplatil jsem za něj dvanáct tisíc dolarů. Nemá snad už tu cenu?”

„Myslím, že ne,” odpověděl jsem pomstychtivě.

„A kolik by tedy stál? Všechno přece stouplo v ceně.”

„Obrazy ano, koberce ne. To způsobila válka. Zbohatla jiná vrstva kupců. Mnoho starých sběratelů muselo prodávat, ti noví se chtějí uměním reprezentovat. To se jim podaří spíš s Renoiry na zdi než s ochozenými starými koberci, po nichž navíc ještě dupe každý návštěvník. Už je jen málo takových jemných, starých sběratelů jako vy, pane Coopere,” upřeně jsem se na něj podíval, „kteří dokážou ocenit tak dobré koberce.”

„Jakou tedy mají hodnotu?”

„Asi poloviční. Dnes se kupují spíše malé modlitební koberce, ne tato velká mistrovská díla.”

„Zatraceně.” Cooper mrzutě vstal. „Dobře, pověste Degase tam, kam jste říkal. Ale neponičte přitom zeď.”

„Nebude tam ani dírka. Máme speciální nalepovací skobičky.”

Cooper odešel hloubat o své ztrátě. Rychle jsem pověsil Degase. Modrozelená tanečnice se ted’ vznášela nad oběma téměř modrými bronzy z období Chan a zapojila se do společné hry, jejíž všichni tři účastníci si mezi sebou posílali odlesky sametové patiny.

Opatrně jsem pohladil oba čínské bronzy. Okamžitě jsem ucítil jemné, chladné teplo. „Vy ubozí, cizí emigranti,” oslovil jsem je, „zahnaní do honosného sídla obchodníka se zbraněmi a kulturního barbara, buďte pozdraveni. Dáváte mi zvláštní pocit domova bez vlasti, domova, v němž je geografie nahrazena dokonalostí, patriotismus uměním a válka obšťastňujícím okamžikem poznání, že se téhle hordě neklidných, jepičích, vraždících poutníků po zeměkouli občas podařilo něco, co lze vnímat jako iluzi věčnosti a co zkrystalizovalo do čisté krásy, ať už má podobu bronzu, mramoru, pastelu nebo slov - i když to člověk překvapivě potká u handlíře se smrtí. A ani ty, křehká tanečnice, by sis neměla stěžovat na svou emigraci. Mohlo by to být horší.

Tvůj současný majitel by tě snad mohl také ověsit řetězem ručních granátů a umístit mezi samopaly a plamenomety. Dokonce by to snad více odpovídalo jeho stylu. Uchránila tě toho jeho lačnost po majetku. Takhle můžeš zaplašit pocit cizoty mezi dvěma terakotovým tanečnicemi z období Tchang, vykopanými vykradači hrobů před sty lety v Pekingu z hrobu mandarína a vypuzenými - tak jako my všichni - do této nám cizí existence.”

„Co si to tady pořád mumláte?”

Za mnou stála dívka. Úplně jsem na ni zapomněl. Cooper ji poslal, aby dohlédla, kdybych chtěl náhodou něco ukrást nebo něco rozbil. ,Zaříkadla,” odpověděl jsem. „Samá zaříkadla.”

„Je vám špatně?”

„Ne, naopak. Cítím se mimořádně dobře. Ostatně, podobáte se trochu této kouzelné tanečnici tady.” Ukázal jsem na Degase.

„Té tlusté koze?” odpověděla zděšeně. „To bych ihned musela nasadit na několik měsíců dietu. Pouze nízkotučný tvaroh a salát.”

Před Asherovým pohřebním ústavem stály dva vavříny s korunami zastřiženými do koule. Spletl jsem si dobu začátku pohřbu a přišel skoro o hodinu dřív. Z gramofonové desky hrály varhany a umělý vzduch páchl svíčkami a dezinfekcí. Místnost se utápěla v polotmě. Světlo přicházející ze dvou pestrých oken bylo tlumené, a protože jsem přišel z ostrého slunce, neviděl jsem zpočátku skoro nic.

Slyšel jsem jen hlas, který jsem neznal, a divil se, že to není Lipschiitz. Právě on zpravidla pronášel u zemřelých emigrantů smuteční řeč. Ujímal se tohoto úkolu již ve Francii, kde ovšem všechno probíhalo potají a ve spěchu, aby se nevzbudila pozornost policie. Tady v Americe se konečně mohl beze strachu zeširoka rozhovořit. U východu ze hřbitova či u dveří márnice na něho nečekal nikdo, kdo by chtěl vidět jeho pas. Hirsch mi vysvětlil, že smuteční projev u rakve emigrantů už Lipschutz považuje za svou svatou povinnost. Dříve pracoval jako advokát a velice postrádal možnost hovořit před soudem. Proto se dal na přednášení chvalozpěvů o mrtvých.

Pomalu jsem rozpoznával, že jsem na nesprávném obřadu. Rakev byla příliš nákladná a také jsem již zaregistroval, že z přítomných nikoho neznám. Potichu jsem se vytratil. Venku jsem potkal Tannenbauma-Smithe. I on přišel dříve. ,,Měl Teller příbuzné?” zajímalo ho.

„Myslím, že ne. Vy jste ho neznal?”

Tannenbaum zavrtěl hlavu. Stáli jsme ve žhavém slunci. Smuteční hosté obřadu, jehož jsem se omylem zúčastnil, vyšli ven. Mžourali do světla a rychle se rozešli. „Kde je rakev?” zeptal jsem se.

„Vystaví ji v zadní místnosti a vyzvednou až později. Je tam klimatizace.”

Jako poslední vyšla mladá žena se starším mužem po boku. Zastavil se a zapálil si

cigaretu. Žena se rozhlédla. Ve sklovitých odrazech horkého vzduchu působila ztraceným dojmem. Muž odhodil zápalku a rychle ji následoval.

Najednou jsem uviděl přicházet Lipschutze. Měl na sobě světlý safari oblek a černou kravatu. Již se oblékl do kostýmu. „Jessie chtěla za každou cenu ještě vidět Tellera. Proto jsme jí řekli, že to začíná později. Až přijde, bude rakev již zavřená.”

„Kdy vlastně obřad začíná?”

Lipschutz se podíval na hodinky. „Za půl hodiny.” Tannenbaum-Smith se na mě podíval. „Dáme si něco k pití? Na rohu je drugstore.”

já ne,” řekl Lipschutz. „Musím tu zůstat. Brzy přijdou i ostatní.”

Již se vžil do role ceremoniáře. „Musím se také postarat o hudbu,” vysvětloval. „Aby nevznikl zmatek. Teller byl pokřtěný Žid - katolík, který se od nástupu Hitlera cítil

jako Žid.

. Zařídil jsem to tedy tak, že mu katolický kněz včera požehnal. Bylo hodně těžké přimět ho k tomu, protože Teller je sebevrah. Také nemohl dostat vysvěcený hrob na hřbitově. To se naštěstí vyřešilo, protože Tellerovo tělo bude spáleno. Ale ten kněz! Bože můj, kdybyste věděli, jak jsem na něj musel naléhat, než konečně udělal nad mrtvým kříž. Nakonec pochopil, že jde o velice komplikovaný, nešťastný případ a zlidštěl. Vždyť to lze pochopit -papež koneckonců uzavřel s nacisty konkordát, aby uchránil katolíky. Katolický Žid je ovšem krajní případ, zvláště pak sebevrah.”

Lipschutz se potil. „A hudba?” zeptal jsem se. „Jak jste tohle zařídil?”

„Nejdříve katolická píseň Útěcho duše mé, Ježíši. A potom Kol Nidrei od Brucha. Funeral Home má dva gramofony. Takže se nebudou muset vyměňovat desky a obřad nenaruší přestávka. Jedna skladba přejde v druhou. Rabínovi je to jedno. Je tolerantnější než katolická církev.”

„Půjdeme?” zeptal se Smith. „Je tu strašně dusno.”

„Ano.”

Lipschutz: zůstal na svém místě, důstojný v napůl smutečním oděvu. Vyndal si z tašky projev, aby se ho naučil nazpaměť, a my jsme šli se Smithem do drugstoru. Přivítala nás vina ledového vzduchu. Alespoň na chvíli jsme pocítili příjemnou úlevu. „Citronovou zmrzlinu,” objednal si Smith. „Dvojitou. A vy? Já v podobných případech vždycky dostanu neukojitelnou žízeň, nemůžu si pomoct.”

Objednal jsem si také dvojitou citronovou zmrzlinu. Ještě jsem Smithovi nepoděkoval za práci u Blacka a chtěl jsem mu ted ukázat, že s ním souhlasím. Nevěděl jsem, zda je právě vhodný okamžik, abych hovořilo své budoucnosti. Ale Smith se zeptal sám. „Jak to jde s Blackem?”

„Dobře. Mnohokrát děkuji. jde to opravdu velice dobře.”

Smith se usmál. „Muž mnoha tváří, že?”

Přikývl jsem. „Obchodník s uměním. Tím je to dáno. Prodává, co miluje.”

„To ještě není to nejhorší. Jiní o to přicházejí. On na tom alespoň vydělává.”

Lipschiitz hovořil. Květiny na rakvi otupovaly svou těžkou, pronikavou vůní. Byly to tuberosy. Rakev nevypadala jako ta, kterou jsem viděl u obřadu předtím, neleskla se chromem jako automobil - byla z jedlového dřeva, určená ke spálení. Lipschutz mi vysvětlil, že ústav Funeral Home nemá vlastní krematorium - není tedy v tomto směru tak luxusně vybaven jako německé koncentrační tábory. Rakve se posílaly do hromadných krematorií. Ulevilo se mi. Přihlížet zpopelnění by bylo nad mé síly. Příliš často jsem o něm slyšela ted’ jsem se snažil soustředit jen na to, abych potlačil dotírající představy. Přesto se mi opět usadily v hlavě a nedaly se vypudit.

Přišlo asi dvacet až třicet lidí. Robert Hirsch přivedl Jessii. Visela na jeho paži a přerývaně vzlykala. Carmen seděla za ní a zdálo se, že skoro spí. Objevilo se i několik spisovatelů. Než se dostal k moci Hitler, byl Teller v Německu dost známý. Při smutečním obřadu jsem měl jako vždy podivný, slovy neuchopitelný pocit. Do ceremonie nepovšimnutě proniklo cosi navždy nepředstavitelného, co měly modlitby, zvuk varhan a slova proměnit v něco představitelného a zaobalit milosrdně do roucha maloměšťáctví - aby se to vůbec dalo vydržet.

Najednou stanuli na pódiu vedle rakve dva muži v černých oblecích, s černými rukavicemi, zvedli rakev s nacvičenou zručností připomínající pomocníky popravčího, svižně a lehce, a na svých gumových podrážkách ji vynesli chvatně a naprosto tiše z

místnosti. Šlo to tak rychle, že všechno skončilo, než si to člověk stačil uvědomit. Prošli těsně kolem mě. Připadalo mi, jako bych v závanu vzduchu ucítil mrtvolu, a vzápětí jsem ke svém překvapení zjistil, že mi zvlhly oči.

Vyšli jsme ven. Bylo to zvláštní. V emigraci jsme se velice často ztráceli jeden druhému z očí, stále a znovu. Tak to bylo i s Tellerem. Jinak by býval nezemřel tak sám. Ale najednou, když už byl mrtvý, se zdálo, jako by zemřelo i mnoho dalších, a dalo se to těžko pochopit, vyvolávalo to pocit viny a náhlé cizoty a člověku to připomnělo, k jak malé, ztracené diaspoře patří, bez pouta a náhodně, bez vlastní vůle.

Sestry Dahlovy dovedly Jessii k vozu Tannenbauma-Smithe a pomohly jí nastoupit. Nebránila se. Její červený, napuchlý obličej působil zvláštně na pozadí modré oblohy, v rozechvělém poledním vzduchu. Neohrabaně se nasoukala do chryslera, jehož černý lak mi na okamžik připomenul rakev z oné první smuteční slavnosti - a v ní jako by odváželi i Jessii.

„Už se vzpamatovala,” řekl Hirsch. „Musí udělat poslední úpravy na smuteční tabuli. Od časného rána na ní s dvojčaty pracovala. Tak se dostala z nejhoršího. Ted’ věnuje veškerou energii tomu, aby všem chutnalo. Cítí, že to Tellerovi dluží. Trochu pokroucená logika, ale upřímná a pochopitelná.”

„Znala Tellera tak dobře?” zeptal se Tannenbaum-Smith.

„Ne více než ostatní, spíš méně. Právě proto pro něj ted’ chce udělat všechno, co ještě může. Cítí za něj zodpovědnost, tak jako za nás za všechny. Věčná židovská matka. Musíme k ní jít. Pomůže jí to. Ostatně na ni se můžeme vždycky spolehnout. Jestli nad námi nezapláče nikdo jiný, až tady budeme jednou takhle ležet, Jessiinou věrností si můžeme být jisti - pokud tady ještě bude.”

Lipscutz vyšel z Funeral Home jako poslední. „Tady je potvrzení, pane Smithi,” řekl Tannenbaumovi. „Ti gauneři nám naúčtovali patnáct dolarů navíc. Nemohl jsem nic dělat. Tellerovi rakev ještě stála na slunci ve dvoře. Byl jsem v bezvýchodné situaci.”

„Udělal jste správně,” řekl Smith a složil stvrzenku. „Jistě mě u Jessie omluvíte,” obrátil se pak k Hirschovi. „Nemám moc rád tenhle zvyk, kdy se nebožtík zapíjí alkoholem. Tellera jsem bohužel také neznal.”

„Ale Jessie udělala speciálně pro vás salát ze slanečků,” namítl Robert Hirsch.

Smith pokrčil. rameny. „Spoléhám na vás, pane Hirschi. Však vy už najdete ta správná slova.”

Dotkl se na pozdrav panamského klobouku a pomalu odcházel prašnou ulicí. „Co bychom si bez něj počali,” povzdechl si Lipschiitz. „Ani by nás nepohřbili. Všechno

zaplatil. Ale proč jen to Teller asi udělal? Právě ted’? Když Američané a Rusové vítězí a vítězí -”

„Ano,” řekl Robert Hirsch hořce. „A přesto Němci bojují a bojují, jako by bránili svatý grál. Nemyslíte, že si z toho někdo může zoufat?”

„Byl jste už v Metropolitním muzeu?” zeptal se mě Reginald Black.

Zavrtěl jsem hlavou.

Překvapeně se na mě podíval. „Ne? To bych si byl nemyslel. Domníval jsem se, že ho znáte nazpaměť. Obrovská mezera ve vašem vzdělání pro obchod s uměním. Hned tam jděte. Je ještě otevřeno. Nemusíte se pak vracet. Pro dnešek máte padla. Udělejte si na muzeum dost času.”

Nešel jsem do muzea. Stále ještě jsem si netroufal. Připadalo mi, jako bych žil na tenkém ledě a v posledním okamžiku se zachránil a neprobořil se. Můj poslední sen mě pronásledoval déle, než bych předpokládal, a vyvolal ve mně znovu pocit nejistoty, s nímž jsem se už tak dlouho potýkal. Nic neskončilo, to jsem ted’ věděl. A také Tellerova smrt mě zasáhla víc, než jsem čekal. Byli jsem zachráněni, ale ne před sebou samými.

Opět jsem se ocitl před Silverovým starožitnictvím. Mezi dvěma bílými křesly s pozlacenými hranami seděl v pozici Rodinova Myslitele Arnold Silver, šéf junior, černá ovce dynastie, a zasněně zíral na ulici. Vylekal se, když jsem zaklepal na okno a šel ke dveřím.

„Vzácný požitek vidět vás tady, pane Arnolde,” pozdravil jsem ho.

Arnoldovi nepatrně zasvitlo v očích. „Alexandr tu není. Sel se najíst do košer restaurace Berg. Já ne. Já jím po americku.”

„Ve Voisinu, doufám,” odpověděl jsem. „Mají tam opravdu skvělá husí játra.”

Alexandr a Arnold Silverovi tvořili naprostý protiklad, i když se narodili jen tři hodiny po sobě, navíc jako jedno-vaječná dvojčata. Jejich situace se svou tragičností blížila téměř případu siamských dvojčat, bratrů, z nichž jeden byl opilec a druhý, sám abstinent, měl ovšem tu smůlu, že musel snášet všechny bratrovy opice i jeho pozdější těžkou kocovinu, aniž prožil něco jiného než pocity odporu a bolesti hlavy. Byl to jediný střízlivý opilý, o němž jsem kdy slyšel. S Arnoldem a Alexandrem to vypadalo podobně. Naprosto kontrastní jedinci, kteří však měli to štěstí, že se nenarodili srostlí.

„Objevil jsem jednu bronzovou plastiku,” řekl jsem. ,,V aukční síni Spanierman na Devětapadesáté. Přijde na řadu při aukci koberců, pozítří.”

Silver junior neprojevoval žádný zájem. „Nemám ted’ náladu na obchody. Řekněte to mému fašistickému bratrovi. Já jsem ted’ v situaci, kdy se rozhoduje o mém budoucím životě. Rozumíte?”

„Přirozeně. Jak vím, vy jste podle horoskopu Rak. A váš bratr ještě Blíženec.”

„Jistě. Já jsem se narodil 22. června ráno, tedy už ve znamení Raka, kdežto Alexandr 2i. června pozdě v noci, tedy v poslední den Blíženců. A co má být?”

„To mnohé vysvětluje.”

„Co?”

„Vaše protichůdné charaktery.”

Arnold na mě pohlédl. „A něčemu takovému věříte? Takovému nesmyslu?”

„Věřím v ještě nesmyslnější nesmysly, pane Arnolde.” „A jaký charakter má Rak? Jak hnusné slovo, mimochodem. Takhle se přece říká také rakovině.”

„Nemá nic společného s tou nemocí. Jenom se zvířetem, patřícím k delikatesám starého světa. Je dokonce jemnější než humr.”

„A charakterově?” zeptal se ženich Arnold.

„Hlubocí, citově založení lidé. Velice senzibilní, s uměleckými sklony, se smyslem pro rodinu.”

Arnold ožil. „A pokud jde o lásku?”

„Romantik. Idealista. Sevřete klepeta a není jiné cesty než vám je utrhnout, jinak se nepustíte.”

„Jak ohavná představa.”

„Je to jen symbolické vyjádření. V jazyce psychoanalytiků by to znělo asi tak, že vám skoro musejí vytrhnout pohlavní orgány, abyste se pustil.”

Arnold zbledl. „A můj bratr? Jak je to s ním?”

„Jako Blíženec má mnohem snazší život. Janus s dvěma tvářemi. Rozdvojený člověk. Lehce vyklouzne z jedné masky a skočí do druhé. Rychle, nevázaně, duchaplně a brilantně.”

Arnold přikývl

V témž okamžiku vstoupil Blíženec s dvojí tváří, rozzářený těžkým košer jídlem, s nekošer doutníkem v ústech.

Arnold se na mě mlčky podíval. Alexandr mě blahosklonně pozdravil a vytáhl peněženku. „Dlužíme vám ještě provizi za poslední modlitební koberec,” prohlásil. „Sto padesát.”

„Nebylo to sto? Nebo vlastně osmdesát?” přerušil ho Arnold - hluboce senzibilní Rak.

Mlčky jsem na něj pohlédl. Záludný zrádce. Za rozdíl, který by na mně vydělal, chtěl jít pravděpodobně se svou tajnou snoubenkou do Voisinu nebo dokonce do Pavillonu.

„Sto padesát,” prohlásil Alexandr pevně. „Čestně vydělaných v boji proti jeho příteli Rosenthalovi.” Podal mi dv? bankovky. „Cos nimi uděláte? Koupíte si další oblek?”

„Zajdu si,” odpověděl jsem a ostře se podíval na Arnolda, toho astrologicky predestinovaného lakomce, „s velice elegantní dámou do Voisinu a zaplatím splátku právníkovi.”

„Také ve Voisinu?” zeptal se Alexandr.

„V jeho kanceláři. A potom budu přisazovat na jeden malý bronz v aukční síni Plaza, kterým pan Arnold pohrdl,” dodal jsem, abych Raka trochu utřel.

„Arnold není momentálně zcela svéprávný,” prohlásil Alexandr. „Nabídnete nám ho přednostně k odkoupení, pokud ho získáte?”

„Přirozeně. Jste přece můj domovský přístav.”

„A jak se máte u toho velkoparazita Blacka?”

„Skvěle. Velice se snaží udělat ze mě buddhisticky založeného obchodníka: někoho, kdo miluje umění, ale tak, že také s láskou prodává. Stále je třeba mít na paměti: Nevlastni, abys vlastnil doopravdy.

“Smonces,” odpověděl Alexandr.

„V muzeích jsou podle Reginalda Blacka ty nejlepší podmínky pro uctívání umění. Lze si ho tam vychutnávat beze strachu, že vám v bytě shoří obrazy při požáru nebo vám je někdo ukradne. Navíc muzea vlastní ty nejlepší kusy, žádný soukromník se s nimi nesetká dokonce ani při obchodu.”

„Dvojnásobný šmonces. A z čeho by Black žil, kdyby tomuhle každý věřil?”

„Ze své ještě větší důvěry v lidskou chamtivost.” Silver se nevrle zasmál.

„Bůh nezná soucit, pane Alexandře,” řekl jsem. „Pokud si to uvědomujeme, nepřipadá nám svět tak strašně v nepořádku. A spravedlnost není základní lidská vlastnost, ale vynález dekadence. Ovšem ten nejkrásnější. Pokud tohle víme, neočekáváme příliš a neumřeme ani na hořkost existence, ani života.”

„Zapomínáte na lásku,” prohlásil zrádce Arnold.

„Nezapomínám na ni, pane Arnolde,” odpověděl jsem. „Ta by však měla být dekorací, a ne esencí bytí. Jinak se z člověka stává gigolo.

Pomstil jsem se mu za pokus sebrat mi z mé provize padesát dolarů. Ale necítil jsem se při tom právě dobře. „S výjimkou těch, kteří jsou od přírody romeovskými romantiky,” dodal jsem chabě. „A samozřejmě s výjimkou umělců.”

Na náměstí před hotelem Plaza jsem najednou spatřil Marii Fiolu. Šla přes náměstí k Central Parku. Udivilo mne to a napadlo mě, že jsem ji nikdy neviděl ve dne.

Vždycky jen večer nebo v noci. Šel jsem za ní, abych ji překvapil. V kapse jsem cítil peníze bratří Silverů. Několik dní jsem ji neviděla připadala mi v medovém světle

pozdního odpoledne jako život sám. Měla na sobě bílé lněné šaty a já jsem si — jako bych prozřel zásahem blesku — náhle uvědomil, jak je krásná. Předtím jsem z ní vždycky viděl jen kousek — obličej, ramena, vlasy v kalném světle plyšového salonu, pohyb, pár kroků v umělém ostrém světle fotografického ateliéru, nebo nočního klubu, a ty útržky nikdy skutečně nesplynuly. Sotva jsem ji vnímal, tak jsem byl zaměstnán sám sebou. Napadlo mě, co všechno jsem propásl nebo bral za naprostou samozřejmost — rozptýlený a napůl duchem nepřítomný. Sledoval jsem, jak Maria Fiola přechází svižným, dlouhým krokem ulici k hotelu Sherry Netherland, v mírném předklonu se ujišťujte, že může vykročit, jak okamžik váhá mezi ocelovými kolosy — a pak už se rychle, téměř jako by odtančila, ocitá na druhé straně.

Musel jsem chvilku čekat, než mi auta dovolila jít za ní; ale pak jsem zůstal stát. Skulinou v hustém provozu jsem zahlédl muže, který jí z hotelu vyšel vstříc a políbil ji na tvář. Byl velký a štíhlý a nevypadal na to, že by vlastnil jen dva obleky. Spíš budil dojem, že v tom drahém hotelu bydlí.

Šel jsem za nimi po druhé straně silnice až k další křižovatce. Tam jsem spatřil v postranní ulici Rolls-Royce. Maria Fiola nastoupila, neznámý muž jí přidržel dveře vozu. Náhle mi připadla děsivě cizí. Co jsem o ní vlastně věděl? Nic, co by nemohl odvát vítr. Co jsem vědělo jejím životě? Ale co jsem vlastně vědělo tom svém? Je konec! pomyslel jsem si a připadal si přitom neobvykle směšně. S čím je konec? S ničím. Cítil jsem ztrátu, která tu vůbec nebyla. Cítil jsem ji však o to silněji. Nic se nestalo. Zastihl jsem někoho, koho jsem pouze zběžně znal, v situaci, po níž mi nic nebylo. Nic víc a nic méně. Nic neskončilo, protože tu nic nebylo.

Vracel jsem se konejšivým světlem letního odpoledne k hotelu Plaza. Kašna uprostřed náměstí byla vyschlá. Strašidelný pocit ztráty mě neopouštěl. Minul jsem obchod klenotníků van Cleefa a Arpelse. Oba diadémy mrtvé královny jiskřily ve výloze na černém sametu a bylo jim zcela lhostejné, zda pošetilou hlavu jejich majitelky usekla gilotina či ne. Kameny přežily, protože nežily. Nebo přece jen žily? V němé, strnulé extázi? Zíral jsem na blyštivé klenoty a najednou jsem musel myslet na Tellera. Zavalilo mě to jako vina dusna. Lipschutz mi vyprávěl, jak Teller oné horké noci visel na lustru, ve svém nejlepším obleku, v čisté košili, bez kravaty. Kravatu podle Lipschutze vynechal proto, že se možná obával, aby mu nevadila v umírání nebo mu ho neztížila a on se dlouho nemučil. V posledním okamžiku kolem sebe zřejmě máchal nohama, jako by chtěl dosáhnout na stůl poblíž. Na zemi ležel roztříštěný sádrový odlitek hlavy Amenhotepa IV. Lipschutz mluvil také o tom, zda bude Teller zpopelněn ještě dnes nebo teprve zítra. Věřil, že co nejdříve, protože v současném horkém počasí se mrtvoly velmi rychle rozkládají. Bezděčně jsem se podíval na

hodinky. Bylo několik minut po páté. Nevěděl jsem, zda v amerických krematoriích existuje něco jako konec pracovní doby. V německých neexistoval. V nich oheň hořel celé noci, aby se včas zlikvidovaly mrtvoly Židů usmrcených v plynových komorách.

Otočil jsem se. Najednou se kolem mě všechno rozkývalo a ztratilo smysl. Díval jsem se na lidi na ulici. Zdálo se mi, jako by mě od nich a od jejich existence oddělovalo tlusté sklo, jako by žili podle jiných principů, jiných zákonů než já a jako by mi byli nesmírně vzdáleni — se svými jednoduchými emocemi, rozumným neštěstím a neškodným nepochopením, že štěstí není nic statického, co zůstává, ale vina na vodě. Jaké záviděníhodné štěstí měli tihle lidé se svými úspěchy, bonmoty, salonním cynismem a drobnými pohromami, kdy ztráta peněz či lásky nebo přirozená smrt představovaly tu největší katastrofu. Co věděli o stínech orestovské povinnosti msty, o temné nevině a o tom, že se nelze vyhnout vině vraha a krvavým zákonům primitivní spravedlnosti? Co věděli o Erinyích, které bdí nad vzpomínkami a čekají jen na to, aby je mohly vypustit? Očima osleplýma pozdním sluncem jsem se díval na lidi kolem sebe, nedosažitelné, posedávající venku, jako by to byli ozdobní ptáčkové z jiného století, a pocítil jsem ostré bodnutí závisti a zoufalství, že nikdy nemohu být jako oni, ale vždy zůstanu podřízený zákonům země barbarů a vrahů, která mě držela, protože jsem jí nemohl uniknout - jedině za tu cenu, že se podrobím či sám skoncuji se životem.

Půjdeš se mnou na lov?” zeptal se Robert Hirsch. „Kdy?” Hirsch se zasmál. Ještě ses nezměnil,” řekl. „Ptáš se kdy, a ne proč. Zákony z Rouenu, Laonu, Marseille a Paříže tedy ještě platí. Bohudíky”

„Umím si představit, o co jde,” odpověděl jsem. „Křižácké tažení. Za podvedeného Bosseho.”

Hirsch přikývl. „Bosse to vzdal. Byl za tím, podvodníkem dvakrát. Ten ho při jeho druhé návštěvě netrpělivě a zdvořile vyhodil a pohrozil mu, že ho zažaluje za vydírání, pokud se ještě jednou ukáže. Nato se Bosseho zmocnila stará emigrantská panika, že by ho mohli vykázat ze země, a nechal to být. Jessie mi všechno řekla. Od ní jsem se dozvěděli jméno a adresu toho gaunera. Máš ve dvě hodiny čas?”

„Mám,” odpověděl jsem. „Na tohle vždycky. Navíc Reginald Black na dva dny odcestoval. Když tu není, je obchod zavřený. Sám nesmím nic prodávat. Velice pohodlné. Plat mi ovšem jde přesto.”

„Dobře. Pojďme se nejdříve najíst. Ke Králi moře.”

„Nech se pozvat, Roberte. Vydělal jsem včera něco navíc a utratil méně, než jsem chtěl. Znám jinou rybí restauraci. Pojďme tam projíst a propít, co jsem ušetřil.”

Hirsch na mě rychle pohlédl. „Nepohodl ses s Marií Fiolou?”

„Kdepak. Tak daleko jsme se ještě vůbec nedostali.” ,,Ne?”

„Ne, Roberte.”

Zavrtěl hlavou. „Nedávej si příliš na čas. Zeny jako ona nezůstávají dlouho samy - s takovýma nohama a obličejem. Kam půjdeme?”

„K Mořeplavci. Laciné a skvělé. Krabi jsou tam levnější než jinde hamburgery. Jak se jmenuje ten sup, za kterým se vydáme pak?”

„Blumenthal. Adolf Blumenthal. Zvláštní, kolik Zidů se jmenuje Adolf. Ale na tohohle jeho křestní jméno sedí.” „Ví, že přijdeš?”

Hirsch přikývl. „Volal jsem mu.”

„A Bossemu jsi o tom řekl?”

Hirsch se zasmál. „Přirozeně ne. Ze strachu by vypovídal proti nám.”

„Máš něco, na co můžeš Blumenthala nachytat?” „Vůbec nic, Ludvíku. Ten chlap byl hrozně mazaný.” „Takže zbývá bod číslo jedna Laonského brevíře.” „Přesně tak. Musíme blufovat, Ludvíku.”

Scházeli jsme po První avenue. V blízkém obchodě s akvárii na sebe marně dorážely dvě siamské bojovné rybky, oddělené sklem, nádherně se třpytící neuvěřitelnými barvami. V jedné cukrárně byly vystavené vídeňské moučníky, bábovka, linecké koláče a sachry. Obrýlená prodavačka zamávala na Hirsche. Pokradmu jsem ho ze strany pozoroval, jak pochoduje vedle mě. Kráčel jinak než dříve a také jeho obličej byl napjatější. Vypadal najednou opět jako kdysi ve Francii v roli vicekonzula Raoula Tégnera - už ne jako prodavač rádií a elektrických žehliček.

„Všichni Zidé byli oběti,” řekl. „To však neznamená, že byli všichni andělé.”

v v

Vešli jsme do domu na Čtyřiapadesáté ulici. Červené běhouny, ocelorytiny na stěnách, muž obsluhující výtah, zrcadlo v dřevem obložené zdviži, muž ve fantastické uniformě. Ukázněný blahobyt. „Do patnáctého poschodí,” řekl Hirsch. „K řediteli Blumenthalovi.”

Vystřelili jsme vzhůru. „Nemyslím, že u sebe bude mít právníka,” prohlásil Hirsch. „Pohrozil jsem mu nějakými materiály. Protože je to gauner, bude je chtít vidět. Protože však ještě nezískal americké občanství, má v sobě určitě ještě něco z onoho starého dobrého strachu, a než si pozve advokáta, raději si předem zjistí, co se děje.”

Zazvonil. Otevřela služebná. Zavedla nás do pokoje s kopiemi nábytku z doby

Ludvíka Šestnáctého. Některé kusy byly zlacené. „Pan Blumenthal přijde hned.”

Objevil se zavalitý, asi padesátiletý muž prostřední výšky. Do zlatého přepychu si s sebou přivedl ovčáka. Hirsch se usmál, když spatřil zvíře. „Naposledy jsem tuhle rasu

v

viděl u gestapáků, pane Blumenthale,” řekl. „Používali je na hon na Zidy.”

„Sedni, Harro,” Blumenthal poplácal psa. „Chtěl jste se mnou mluvit. Neříkal jste ale, že přijdete dva. Mám velice málo času.”

„Tohle je pan Sommer. Hodně o vás slyšel. Nechci vás dlouho zdržovat, pane Blumenthale. Přicházíme místo doktora Bosseho. Je nemocný, nemá peníze a musí dokončit studium. Znáte ho, že?”

Blumenthal neodpověděl. Dál hladil psa, který potichu kňučel.

„Takže ho znáte,” konstatoval Hirsch.,, „Znáte ho dokonce velmi dobře. Ale nevím, zda znáte mě. Existuje hodně lidí se jménem Hirsch, podobně jako hodně Blumenthalů. Já jsem Hirsch - špatné svědomí gestapa. Možná, že jste o mně slyšel. Ve Francii jsem nějaký čas vedl válku s gestapem. Při tom se vždycky nezachovávala společenská etiketa - ani na jedné straně, pane Blumenthale. Ani na mé ne. Chci tím jenom říci, že takový ovčák na obranu by mě byl tehdy hodně rozesmál. A dnes právě tak. Dříve než by se mě vaše zvíře stačilo jen dotknout, pane Blumenthale, bylo by mrtvé. A vy pravděpodobně také. Ale nemám zájem ani na jednom, ani na druhém. Přišli jsme sem kvůli sbírce peněz na pana Bosseho. Předpokládám, že mu rád pomůžete. Kolik dolarů na tento účel chcete věnovat?”

Blumenthal se upřeně díval na Hirsche. „A proč bych to dělal?”

„Existuje řada důvodů. Jeden z nich se jmenuje milosrdenství.”

Zdálo se, jako by Blumenthal potichu přežvykoval. Nespustil z Hirsche oči. Potom vytáhl z kapsy kabátu peněženku z hnědé krokodýlí kůže, otevřel ji a z postranní kapsy vyndal dvě bankovky, které předtím nasliněnými prsty opatrně odpočítal. „Tady je čtyřicet dolarů. Víc dát nemůžu. Chodí za mnou příliš mnoho lidí v podobné situaci. Pokud vám všichni emigranti přispějí podobnou částkou, brzy budete mít pohromadě peníze na studium doktora Bosseho.”

Očekával jsem, že mu Hirsch hodí peníze na stůl. On si je však vzala uschoval. „Dobře, pane Blumenthale,” řekl klidně. „Dostaneme tedy ještě jedenáct set čtyřicet dolarů. Tolik potřebuje doktor Bosse - pokud bude žít velmi skromně, nebude kouřit ani pít - na složení zkoušek.”

„Děláte si legraci, co? Na tohle už bohužel opravdu nemám čas -”

„Ale máte, pane Blumenthale. Nevypravujte mi ted’ prosím, že ve vedlejším pokoji sedí váš právník. Nesedí tam. Já vám zato povím něco, co vás bude zajímat. Ještě nejste Američan, ale doufáte, že příští rok se jím stanete. Nemůžete potřebovat špatnou pověst. Spojené státy jsou v tomto ohledu mimořádně puntičkářské. Já i můj přítel Sommer, novinář, bychom vás rádi něčeho takového uchránili.”

Zdálo se, že se Blumenthal rozhodl. „Jak laskavé!” prohlásil. „Nemáte nic proti tomu, když ted’ zavolám policii?”

„Ani v nejmenším. Můžeme jí tak hned předat naše materiály”

„Materiály?” Výraz v Blumenthalově obličeji se změnil. „Vydírání se v Americe pokutuje dost vysoko, doufám, že to víte. Zmizte, dokud je čas.”

Hirsch se posadil na zlatou židli. „Myslíte, Blumenthale,” řekl zcela jiným tónem, „že jste byl mazaný. Nebyl. Měl jste dát Bossemu peníze, které mu dlužíte. Tady v mé kapse je petice adresovaná přistěhovaleckému úřadu a podepsaná stovkou emigrantů, kteří jsou proti tomu, aby vám bylo uděleno americké občanství. A tady je další petice, požadující zamítnutí vaší žádosti o občanství kvůli vašim piklům s gestapem v Německu - podepsaná šesti osobami, s podrobným líčením, proč jste z Německa vyvezl více peněz než ostatní. Je mezi nimi i jméno nacisty, který vaše peníze dostal

do Švýcarska. Potom tu mám výstřižek z lyonských novin o Židu Blumenthalovi, který při výslechu na gestapu prozradil místo pobytu dvou uprchlíků, a ti byli vzápětí zastřeleni. Neprotestujte, Blumenthale. Možná jste to nebyl vy, ale já budu tvrdit, že jste to byl vy.”

„Cože?”

„Budu svědčit, že jste to byl vy. Ví se tady, co jsem dělal ve Francii. Budou mi věřit víc než vám.”

Blumenthal upřel na Hirsche zrak. „Chcete křivě vypovídat?”

„Křivě jen ve smyslu primitivního právního pojetí nebo ve smyslu rčení Starého zákona ,oko za oko, zub za zub, Blumenthale. Vy jste Bosseho prakticky vyřídil. Za to ted vyřídíme my vás. Je nám jedno, co je pravda a co ne. Už jsem vám říkal, že mě můj pobyt mezi nacisty něčemu naučil.”

„A vy jste Žid?” zašeptal Blumenthal.

„Tak jako vy, bohužel.”

„A vy pronásledujete Žida?”

Hirsch se na okamžik zarazil. „Ano,” řekl potom. „Říkal jsem vám přece už, že jsem se mezi gestapáky lecčemu přiučil. A navíc jsem pochytil i něco z techniky amerických gangsterů. A pokud chcete, Blumenthale, také něco od židovské inteligence.”

„Americká policie -”

„Také od americké policie jsem se učil,” přerušil ho Hirsch. „Dokonce hodně. Ale nepotřebuji ji. Na to, abych vás zlikvidoval, mi stačí papíry v mé kapse. Nejde mi ani o to, abyste se dostal do vězení. Stačí, když vás zavřou do internačního tábora pro podezřelé nacisty.”

Blumenthal zvedl ruku. „To by ale musel zařídit někdo jiný než vy, pane Hirschi. A také jsou k tomu třeba jiné důkazy než vaše falešná obvinění.”

„Myslíte?” zasmál se Hirsch. „Ve válce? Když jde o údajného emigranta, narozeného v Německu? Vždyť v internačním táboře se vám nemůže nic stát. Budete přece vězněn humánně. K tomu není zapotřebí moc důvodů. A i kdybyste se snad táboru vyhnul, jak by to asi vypadalo s vaším občanstvím? Pochybnosti a pomluvy by tady vykonaly své.”

Blumenthalova ruka se křečovitě sevřela kolem obojku psa. „A co vy?” zeptal se tiše. „Co by se stalo s vámi, kdyby tohle vyšlo na světlo? Vydírání, falešné výpovědi -”

,,Vím přesně, jaký trest za to je,” odpověděl Hirsch. „Je mi to jedno, Blumenthale. Kašlu na to. Kašlu na všechno. Na všechno, co je důležité pro vás, vy zloději známek se sny o sladké budoucnosti. Mně je to všechno fuk, ale tomu vy nemůžete rozumět, vy měšťácký panáku. Bylo mi to jedno už ve Francii. Myslíte, že bych to byl všechno jinak dělal? Nejsem žádný zaslepený lidumil. Vůbec mě nezajímá, co se stane. Pokud proti mně něco podniknete, tak nepoběžím za soudcem, Blumenthale. Vyřídím vás sám. A nebylo by to poprvé. Copak vám pořád ještě nedošlo, kvůli jakým maličkostem se dnes zabíjí? Ale k čemu je nám tahle debata? Nejde vám přece o život. Splatíte pouze část peněz, které dlužíte Bossemu, jinak nic.”

Blumenthal opět vypadal, jako když tiše žvýká. „Nemám doma peníze,” řekl nakonec.

„Můžete mi dát šek.”

Blumenthal náhle pustil psa. „Ticho, Harro!” Otevřel dveře. Pes zmizel. Blumenthal za ním zase zavřel. „Konečně,” řekl Hirsch.

„Nebudu vám dávat šek,” odpověděl Blumenthal. Najednou působil velice unaveně. „Chápete to přece.”

Překvapeně jsem na něj pohlédl. Nebyl bych věřil, že se vzdá tak rychle. Snad měl Hirsch pravdu. Anonymní emigrantský strach se smísil se skutečným pocitem viny a Blumenthale zviklal. Zdálo se, že rychle myslí a stejně rychle jedná - pokud ted’ nemyslel ještě na nějakou fintu.

„Vrátím se zítra.”

,,A papíry?”

„Zničím je zítra před vašima očima.”

„Dám peníze jen za ty papíry.”

Hirsch zavrtěl hlavou. „Abyste se dozvěděl, kdo všechno je ochoten proti vám vypovídat? Vyloučeno.”

„Kdo říká, že jsou ty dokumenty pravé?”

„Já,” odpověděl Hirsch klidně. „A to vám musí stačit. Nejsme žádní vyděrači. Jenom trochu pomáháme spravedlnosti. Ale to přece víte sám.”

Blumenthal opět potichu žvýkal. „Dobře,” řekl potom nezvučně.

Hirsch vstal ze zlaté židle. „Zítra ve stejnou dobu.”

Blumenthal přikývl. Najednou byl mokrý potem. „Můj syn je nemocný,” zašeptal. „Můj jediný syn. A vy, vy si sem přijdete - měli byste se stydět,” řekl náhle hlasitě.

„Člověk je zoufalý, a vy -”

„Bosse je také zoufalý,” odpověděl Hirsch klidně. ,Krom? toho vám určitě řekne, který lékař je pro vašeho syna nejlepší. Zeptejte se ho.”

Blumenthal nic neřekl. Zvýkala žvýkala jeho obličej vyzařoval zvláštní směs pravé nenávisti a pravé bolesti současně. Věděl jsem, že bolest kvůli penězům může navenek vypadat stejně opravdově jako osobní utrpení, ale tady jako by se dělo ještě něco jiného. Jako by Blumenthal náhle pocítil - z jakési pověrčivosti - tajemnou spojitost mezi utrpením svého syna a podvodem, jehož se dopustil na doktoru Bossem, a jako by se proto tak najednou vzdal a tato bezmocnost ještě umocnila jeho nenávist.

„Myslíš, že má opravdu nemocného syna?” zeptal jsem se Hirsche, když jsme se opět ocitli v luxusním výtahu.

„Proč ne? Nepoužil to přece proto, aby mohl zaplatit méně.

„Třeba nemá vůbec syna.”

„Myslím, že má. Zidé nedělají takové morbidní vtipy o rodině.”

Snesli jsme se v odrazech zrcadla dolů. „Proč jsi mě vlastně bral s sebou?” zajímalo mě. „Neřekl jsem ani slovo.”

Hirsch se usmál. „Ze starého přátelství. Kvůli laonským zákonům. Abychom doplnili tvou výchovu.”

„O mou výchovu se stará kdekdo,” odpověděl jsem. „Od Mojkova přes Silvera až k

Reginaldu Blackovi. Kromě toho už vím, že všichni Zidé nejsou andělé.”

Hirsch se zasmál. „Ale ještě nevíš, že člověk se nikdy doopravdy nezmění. Pořád věříš, že neštěstí mění člověka k lepšímu nebo k horšímu. Osudný omyl. Vzal jsem tě s sebou, protože vypadáš jako nacista - abych zastrašil Blumenthala.”

Vyšli jsme na ulici. Vzduch byl horký a vlhký jako v prádelně. „K čemu je v Americe zastrašování?” zeptal jsem se.

Hirsch ze zastavil. „Milý Ludvíku,” prohlásil. „Copak pořád ještě nevíš, že žijeme v epoše strachu? Opravdového strachu i strachu, který si namlouváme? Strachu ze života, z budoucnosti, strachu ze strachu? A že my emigranti se ho nikdy nezbavíme, ať se stane cokoli? Copak ty nemáš nikdy sny?”

„Mám, někdy. Kdo je nemá? Američané je mají také.”

„Ale jiné než my. My jsme tím zatraceným strachem ze života propálení až do morku kostí. Ve dne se proti němu dá bojovat, ale v noci? Kde je vůle? Kde kontrola?”

Hirsch se zasmál. „Blumenthal to ví také. Proto se rychle vzdal. A zároveň i proto, že pořád ještě udělal dobrý kšeft. Ty známky, které zpronevěřil, měly dvojnásobnou hodnotu. Kdybych byl požadoval celou sumu, byl by bojoval do posledních sil - přesto, že má nemocného syna. I zločin má své zákony.”

Hirsch energicky kráčel skelnatě lesklým horkem začínajícího odpoledne. Připomněl mi opět Francii. Jeho obličej byl užší a napjatější než jindy a plný života. Poprvé je v Americe ve svém živlu, pomyslel jsem si.

„Myslíš, že Blumenthal zítra v poledne zaplatí?” zeptal jsem se.

Přikývl. „Určitě. Nemůže riskovat udání.”

„Máš něco, proč bys ho udal?”

„Ani to nejmenší. Jenom jeho strach. A ten stačí. Proč by měl kvůli tisíci a pár dolarům riskovat občanství? Starý laonský bluf, Ludvíku - stále v nových obměnách. Nepříliš elegantní, zato trochu špinavý - ale bez špíny se právu napomoci nedá.”

Zastavili jsme se před obchodem s rádii, kde Hirsch bydlel. „Co dělá krásná Maria Fiola?” zeptal se.

„Zdá se ti tak krásná?”

„Krásná je Carmen. Ale tvoje přítelkyně se přímo chvěje životem.”

„Cože?”

Hirsch se zasmál. „Ne povrchním, vyřvávajícím životem, ale intenzívním životem čirého zoufalství. Ještě sis toho nevšiml?”

„Ne,” řekl jsem. Náhle mnou projela ostrá bolest. Navždy ztracená, pomyslel jsem si.

„Ryzí diamant zoufalství,” řekl Robert Hirsch. „Beze stopy hořkosti.”

Pozorně jsem se na něj podíval. „A bez lítosti,” řekl. „Ztělesňuje onu druhou stranu - bez budoucnosti. Stranu čisté přítomnosti. Neušpiněnou dokonce ani nadějí.

Rozjařený klid čistého zoufalství. Radostnost stavu, kdy už nic nechceme. Jak jinak by se dalo tohle tady snést?” Zaťukal na výlohu, za níž blikala rádia a elektrické vysavače. Potom se zasmál. „Vzhůru do prostřednosti obchodu a kšeftování. Ale nezapomeň. Země se pod námi pořád ještě chvěje. Jenom když se chvějeme spolu s ní,

můžeme se zachránit. A nebezpečí je největší, když věříme, že už jsme zachráněni. Vzhůru do boje.”

Rozrazil dveře. Udeřila nás vina studeného klimatizovaného vzduchu, jako bychom vstoupili do hrobu.

„Splín?” zeptal se Mojkov.

„Tak trochu,” odpověděl jsem. „Ne na vodku. Prostý splín z existence.”

„Ne ze života?”

„Také ze života, Vladimíre. Ale spíš je to takový optimistický splín. Clověk by z něj měl udělat víc a žít vědoměji. Intenzívněji. Rozechvěněji. Rada Roberta Hirsche.”

Mojkov se zasmál. Nebyl v uniformě. Měl na sobě velice široký oblek, který kolem něj vlál jako křídla obrovského netopýra, a velký měkký klobouk. „O životě je vždycky zajímavé diskutovat,” prohlásil. „Zapomínáme ho však při tom žít. Pohodlná náhražka. Bohužel dnes si tohle nemůžu dovolit. Musím bránit hotel. Pilíř našich příjmů Raoul se chce vystěhovat a najmout si byt. To by znamenalo konec hotelu. Raoul má velké luxusní apartmá. Modli se ke svému Bohu, aby tu zůstal - jinak budeme muset všem zvýšit nájem.”

Na schodech se ozvaly kroky. „Už je tady,” řekl Mojkov. „Nechám ti tu pro všechny případy láhev vodky. Soumrak prohlubuje melancholii.”

„Kam jdete?” zeptal jsem se.

„K Toots Shor. Klimatizace a skvělé steaky. Dobré místo na přesvědčování.”

Mojkov zmizel s Raoulem, který si pro tuto příležitost oblékl bílý oblek a červené boty. Sedl jsem si pod smutnou palmu a snažil se studovat angličtinu. Chvění, říkal Hirsch - to podzemní chvění země, života a srdce, na které by člověk neměl zapomínat jen proto, že je zachráněn, a neměl by zabřednout do pohodlného marastu měšťáctví. Rozechvělost okamžiku záchrany, roztančenost, která nahýma očima objevuje všechno znovu, lžíci v ruce, dech, světlo, krok, který ještě lze udělat, to stále znovu se rozněcující vědomí, že nejsme mrtvi, že jsme unikli, neskončili bídnou smrtí v koncentráku ani v temném zoufalství jako Teller.

Jako duch se dolů po schodech snesla komtesa v tmavých krajkách. Myslel jsem, že hledá Mojkova, a nadzvedl jsem láhev. „Vladimír Ivanovič si vyšel do restaurace,” řekl jsem. „Ale nechal tu útěchu pro zarmoucené.”

Útlá osůbka zavrtěla hlavou. „Dnes ne. Jdu ven. Večer na památku velkoknížete Alexandra. Byl to skvělý muž. Jednou jsme se skoro zasnoubili. Zavraždili ho bolševici. Proč?”

Nevěděl jsem. „Kde se to koná?” zeptal jsem se místo odpovědi.

„V ruské čajovně. S přáteli. Rusy. Všichni chudí, všichni rozhazovační. Jeden den mají oslavu a potom několik dní jen chleba. Ale oslava se koná.”

Před vchodem zatroubilo auto. „To je princ Volkovskij,” řekla komtesa. „Je taxikář a přijel pro mě.”

Odcupitala v šatech přešitých ze starých krajek. Něžný strašáček. Dokonce i ona má dnes kam jít, napadlo mě a opět jsem se pokoušel ponořit do anglických slovíček.

Najednou přede mnou stála Maria Fiola. Vešla potichu a pozorovala mě. Měla na sobě žluté šaty, které vypadaly, jako by pod nimi byla nahá. Přišla bez punčoch, jenom ve žlutých sandálech.

Bylo to tak nečekané, že jsem zůstal sedět a hleděl na ni. Ukázala na láhev vodky. „Příliš horko.”

Přikývl jsem a vstal. „Mojkov ji tu nechal, ale dokonce i komtesa jí pohrdla. Já také.” „Kam šel Vladimír?”

„Na večeři s Raoulem v Toots Shor. Na steaky. Komtesa pro změnu na večeři do ruské čajovny. Na pirohy a guláš podle Stroganova. A my?”

Zatajil jsem dech. „Na citronovou zmrzlinu do drugstoru,” řekla Maria.

„A potom?” zeptal jsem se. „Jste volná? Nečíhá za rohem Rolls-Royce?”

Zasmála se. „Ne - dnes ne.”

Ta věta mě uvnitř bodla. „Dobře,” přikývl jsem. “Pojďme se tedy společně najíst. Ale ne do drugstoru. O životě jsem se dnes už poučil až moc. Do malé, francouzské restaurace, kde mají klimatizaci a dobré víno.”

Maria Fiola se na mě pochybovačně podívala. „Máme na to dost peněz?”

„Víc než dost. Udělal jsem obrovské obchody - od té doby, co jsme se viděli naposledy”

Všechno bylo najednou naprosto snadné. Druhá stránka života, pomyslil jsem si. Ta stránka, která neví nic o temných kruzích pomsty a vraždy. Tady přede mnou byla ona

- zářivá, tajuplná, nedosažitelná a vyzývavá. „Čekal jsem na tebe,” řekl jsem.

V jejích očích se trochu zablýsklo. „Proč jsi mi to nepověděl?”

„Ano, proč ne.”

Zavadil jsem o ni, když jsme vycházeli. Opravdu na sobě skoro nic neměla. Napadlo mě, že už jsem dlouho nebyl se ženou. Venku se opíral o zeď Felix O’Brien. Vypadal velmi žíznivě. Vrátil jsem se a schoval vodku do Mojkovovy mrazničky. Potom jsem před východem spatřil obličej Marie Fioly. Dveře jej orámovaly jako obraz. Najednou jsem byl skoro šťastný. „Bude bouřka,” podotkl Felix O’Brien.

,,Proč ne, Felixi,” odpověděl jsem.

Když jsme vycházeli z restaurace, oblohu křižovaly blesky. Nárazy větru zvedaly oblaka prachu a cáry papíru. „Felix O’Brien měl pravdu,” řekl jsem. „Musíme se pokusit chytit taxík.”

„Pojďme pěšky,” navrhla Maria. „Taxíky páchnou potem a starými botami.”

„Bude pršet. Nemáš pláštěnku ani deštník. Přijde průtrž mračen.”

„Tím lépe. Stejně jsem si dnes večer chtěla umýt vlasy.” „Promokneš na kost, Marie.”

Smála se. „Tohle jsou nylonové šaty. Nemusejí se ani žehlit. Pojďme. Když to bude hodně zlé, můžeme se schovat v chodbě nějakého domu. Beztak ted’ nejezdí žádné taxíky. To je ale vítr! Jak, útočí. A dotírá. Je vzrušující.” Zafrkala jako hříbě a opřela se proti bouři.

Drželi jsme se v těsné blízkosti domů. Blesky proměňovaly žlutě osvětlená okna starožitnictví v sivou a vzápětí ostře rozjasněnou krajinu, z níž se co chvíli vratce, téměř opile vynořovali mezi kusy nábytku čínští strážci chrámů, jako by byli zpráskáni bílým světelným bičem a museli se zase, celí otupělí, vracet k sobě. Najednou se začalo blýskat ze všech stran, klikaté čáry sjížděly i po mrakodrapech nahoru a dolů. Zdálo se, že vycházejí také ze změti trubek a kabelů pod asfaltem, a potom s rachotem, jako bílé stěny, odlétaly přes střechy a ulice s hromem v patách, v jehož burácení se utopily i zvuky dopravy. Hned nato se spustil déšť. Bylo vidět, jak se kapky vpíjejí do asfaltu a vytvářejí velké tmavé skvrny, a teprve později jsme je ucítili i na kůži.

Maria nastavila obličej dešti. Ústa měla napůl otevřená a oči zavřené. „Drž mě pevně,” řekla.

Bouře zesílila. Z chodníků jako by rázem smetla veškerý život. Ve vchodech se tlačili lidé, tu a tam prchalo pár sehnutých postav kolem domů, které se náhle mokře leskly ve stříbřitém světle bubnujícího deště. Na asfaltu vyčaroval mělké zpěněné jezero, do něhož se zabodávaly hroty průsvitných kopí a šípy proudů vody.

„Božínku,” zděsila se najednou Marie. “Vždyť máš na sobě nový oblek!”

„Příliš pozdě,” odbyl jsem její námitky. „Však ono mu to neuškodí. Není z papíru nebo z kopřivové náhražky.”

„Myslela jsem jen na sebe. Nemám na sobě nic.” Nadzvedla si šaty až k bokům. Byla mokrá a kolem sandálů jí vystřikovala voda. Vypadalo to jako spousta malých výbuchů od samopalů střílejících z nebe. „Ale co ty,” namítla. „Co tvůj asi ještě nezaplacený modrý oblek.”

„Už na to nemysli,” uklidňoval jsem ji. „Kromě toho se dá usušit a vyžehlit. Ostatně už je zaplacený. Můžeme tedy dál jásavě vychutnávat hru živlů. Kčertu s modrým oblekem. Pojďme se vykoupat v kašně před hotelem Plaza.”

Zasmála se a strhla mě do jednoho vchodu. „Aspoň zachráníme podšívku a polstrování. Ty se nedají dobře vyžehlit. Bouřek je víc než obleků.”

Líbal jsem její mokrý obličej. Stáli jsme mezi výlohami dvou obchodů - na jedné straně sjížděly blesky po korzetech pro starší, tělnaté dámy, na druhé straně byl obchod s akvárii a zvířaty. Celou stěnu vyplňovaly regály osvětlených akvárií, v jejichž hedvábně zeleném světle zářily pestré barvy rybek. Sám jsem jako kluk choval rybičky a opět jsem některé poznal: živorodé halančíkovce, gupky neboli paví očka, jiskřící jako drahokamy, a krále cichlid, stříbročerně pruhované skaláry půlměsícovitého tvaru, které proplouvaly jako exotické plachetnice lesy valisnerií. Byl

to velice zvláštní pocit, vidět před sebou na okamžik problesknout kousek dětství. Vynořilo se tiše a jakoby ze světa za všemi mně ještě nepoznanými horizonty z plamenů blesků, jež se ho naprosto nedotkly, kdy všechno zůstalo působením jemné magie tak, jak bylo, nezestárlé, neposkvrněné krví, neporušené. Držel jsem Marii v náručí a cítil její teplo a současně se kus mé bytosti vzdálil kamsi daleko, sehnul se nad zapomenutou kašnou, která už dávno nešuměla, a já naslouchal odcizené minulosti, jež mě tím víc fascinovala. Dny u potoků, v lesích, u malého rybníčku, nad kterým se v letu co chvíli zastavila kmitající vážka, večery na zahradách s bezy u jejich zdí, to vše se neslo kolem mě zcela beze zvuku, jako v rychle běžícím němém filmu, zatímco jsem hleděl do spousty sklem oddělených malých světů, zlatozelených a průsvitných, jež pro mě znamenaly nejhlubší mír - zatímco se v nich vraždilo a jeden požíral druhého stejně jako v tom jiném světě, který jsem znal.

„Co bys tornu říkal, kdybych měla takovýhle zadek?” zeptala se Maria Fiola. Otočil jsem se. Otevřel se mi pohled do světa korzetů. Byl tam růžový pancíř pro valkýru, natažený na černou krejčovskou pannu.

„Bylo by to legrační,” odpověděl jsem. „Ale ty nebudeš nikdy potřebovat korzet. Bůh tě obdaroval. Jsi ta nejneuvěřitelnější klamně hubená fausse maigre, kterou znám. Ať je požehnaný každý gram na tvém těle.”

„Takže kvůli tobě nemusím držet dietu?”

„Ne.”

„To jsem si vždycky přála. Konec se salátovou dietou věčně vyhladovělé manekýny.”

Přestávalo pršet. Už spadla jen sem tam kapka. Posledním pohledem jsem se rozloučil s akvárii. „Podívej, opice,” upozornila mě Maria na zvířata vzadu v obchodě. Ve velké kleci s kmenem stromu cvičily dvě rozčilené opice s dlouhými ocasy.

„Tohle jsou opravdoví emigranti,” poznamenala Maria. „V kleci. Takhle daleko vy ještě nejste.”

„Ne?” otázal jsem se.

Překvapeně se na mě podívala. “Vždyť o tobě skoro nic nevím,” řekla. „Ani nechci vědět. A ty nevíš vůbec nic o mně. Zůstaňme při tom. Co je nám po našich životních příbězích?”

„Nic,” přisvědčil jsem. „Vůbec nic, Marie.”

Ještě jednou pohlédla na Brunhildu v korzetu. „Jak rychle ten život ubíhá. Myslíš, že se opravdu nebudu muset jednou cpát do takového krunýře nebo že se nestanu členkou nějakého ženského spolku?”

„Ne.”

„Takže tedy prozatím nemáme ani trochu nalinkovanou budoucnost?”

„Ani v nejmenším.” „Máme vůbec nějakou?”

„To nevím.”

„Není to smutné?”

„Ne. Kdo myslí na budoucnost, nedělá nic s přítomností.”

„Dobře.” Přitiskla se ke mně, takže jsem ji cítil od nohou až po ramena, jako bych měl v náručí najádu. Její mokré šaty se změnily v plavky Vlasy jí visely v pramenech a obličej měla velmi bledý. Ale oči se jí leskly; působila vyčerpaně a zároveň klidně a divoce. Voněla deštěm, vínem a česnekem.

Šli jsme po Druhé avenue. Ochladilo se a mezi mraky se už objevilo několik hvězd. Asfalt se blyštěl v reflexech aut, která jako by jezdila po hladkém ledu, a siluety mrakodrapů se rýsovaly na pozadí roztrhané oblohy, jako by byly vystřižené z plechu. „Nebydlím už tam co dřív,” řekla Maria. Jsem ted’ na Sedmapadesáté. Není to jen pokoj, ale mám opravdový malý byt.”

„Přestěhovala ses?”

„Ne. Ten byt patří přátelům, kteří na léto odjíždějí do Kanady. Hlídám ho, aby ho nikdo nevykradl.”

„Patří muži s Rolls-Roycem?”’ zeptal jsem se plný zlého tušení.

„Ne. Ten bydlí ve Washingtonu.” Zasmála se. ,Neudělám si z tebe gigola - jenom do té míry, jak nám to bude vyhovovat.”

Neodpověděl jsem. Cítil jsem, že ona tajemná hranice byla náhle překročena. Hodně z toho, co jsem měl podle svého přesvědčení dosud pod kontrolou, se dostalo do pohybu. Nevěděl jsem, kam to povede. Cosi, co vyšlo z temnoty, mě zaplavilo, cosi vzrušujícího a zrádného, co zavánělo podvodem, ale přesto mě přemohlo, a já se nebránil. Nevymazalo to úplně všechno, ale rozmihotalo to nade vším nové, blýskavé světlo, bralo to dech a zároveň uklidňovalo, strhávalo mě to a valilo se přese mě jako příboj, který jsem necítil, který se nade mnou rozplynul a dodal mi nenadálou lehkost, jako bych s ním odplul kamsi do neznáma.

Zastavili jsme se před domem. „Jsi v bytě sama?” zeptal jsem se.

„Proč se tolik ptáš?”

Odešel jsem z domu velmi brzy ráno. Maria Fiola ještě spala. Z meruňkově oranžové deky vykukovala jen její hlava. V ložnici bylo velmi chladno. Klimatizace téměř nepřetržitě vrčela. Závěsy byly zatažené. Všechno se jednotně zabarvilo tlumeným zlatým světlem.

Zašel jsem si do obývacího pokoje pro své věci. Už uschly a ani nebyly moc pomačkané. Oblékl jsem se a díval se z okna. Přede mnou se rozprostíral New York, město bez minulosti, ne vyrostlé, ale rychle vybudované lidmi, město z kamene, cementu a betonu. Bylo vidět až na Wall Street. Lidé jako by vymřeli. Pohybovaly se pouze řady aut a světla na semaforech. Futuristické město.

Zavřel jsem za, sebou dveře a čekal na výtah. Rozespalý trpaslík mě svezl dolů.

Venku bylo ještě chladno. Bouřka přinesla od moře vítr a zahnala dusno. U stánku jsem si koupil New York Times a vzal si je s sebou do drugstoru. Objednal jsem si kávu a volská oka a pomalu se pustil do jídla. Kromě mě a prodavačky tam nikdo nebyl. Jako by ještě všechno spalo, včetně mě, tak pomale a téměř beze zvuku všechno kolem působilo. Jako bych se ocitl ve zpomaleném filmu. Každý pohyb byl protažený a zároveň naplněný klidem, čas se vlekl a nikoho nehonil, dýchal jsem mnohem pomaleji než jindy a věci kolem mě oddechovaly stejně pokojně a získávaly větší význam. Navázal jsem s nimi spojení, pomalu procházely kolem mě, v rytmu mého dechu, jako by to byli přátelé, na něž jsem dávno zapomněl, patřil jsem k nim, ztratily svou cizotu a nepřátelskost, ale tančily kolem mě v podivném, slavnostním reji a já se pohyboval s nimi, aniž jsem se pohnul z místa.

Podobný klid jsem už dlouho nezažil. Cítil jsem ho v žilách i za čelem. Olověná hromada strachu, kterou jsem musel každé ráno lopatou vyhazovat, se náhle rozpustila a odtekla kamsi daleko a vystřídal ji obraz sluncem prozářené paseky v lese zalitém světlem, kde kukačka v dálce odpočítávala nekonečný počet let. Věděl jsem, že tenhle stav nepotrvá dlouho, ale nechtěl jsem ho porušit, a proto jsem jedl skoro bez pohybu, pomalu a opatrně. Dokonce i jídlo se stalo neodmyslitelným rituálem té chvíle, aniž narušovalo měkký rytmus dění bez dění. Přitom se zdálo všechno tak samozřejmé, že jsem nechápal, jak to kdy mohlo být jiné. Takhle byl život stvořen, než padl do neklidných rukou člověka, říkal jsem si a vnímal všechno, jako by to bylo poprvé, jako bych všechno zapomněla prožíval to ted’ znovu, tak jako když se člověk probouzí po těžké nemoci a jako dítě znovu prožívá svět. Nově, intenzívně a beze spěchu, téměř nevyslovitelně, svět ještě nedotčený erozí slov, a proto nepojmenované, kosmicky, ale již s důvěrným pochopením - cizím, divokýma tichým způsobem, paprsek, který prošel srdcem a nezabolel.

Dovnitř vklopýtalo několik řidičů nákladních aut. Hlasitě si objednávali kávu a koblihy. Zaplatil jsem a pomalu se loudal městem k Central Parku. Chvilku jsem

uvažoval, zda mám jít do hotelu a převléknout se, ale přál jsem si ještě chvíli prožívat ten pomalý stav beztíže, a tak jsem šel dál probouzejícím se městem k parku a posadil se na lavičku. Po jezírku horlivě plavaly kachny a potápěly se za potravou. Najednou můj pohled padl na titulek v novinách a všechno ve mně strnulo. Paříž kapitulovala. Němci prohráli. Paříž byla svobodná.

Dlouho jsem seděl bez hnutí. Neodvažoval jsem se ani dýchat. Připadalo mi, že horizont ustupuje a rozšiřuje se a že se mlčky, naprosto tiše rozjasňuje. Rozhlédl jsem se.

Svět se prosvětlit, napadlo mě. Paříž se vymanila z rukou barbarů. A nebyla zničená. Opatrně jsem sáhl pro noviny a četl zprávu. Velmi pomalu, a potom ještě jednou. Hitlerův rozkaz zničit Paříž byl ignorován. Generál pověřený tímto úkolem neuposlechl. Nevědělo se proč. Snad už bylo příliš pozdě, snad nechtěl zcela nesmyslně obětovat město a několik milionů civilistů. Každopádně se to nestalo. Na okamžik zvítězil rozum. Stovky jiných generálů by možná rozkaz bez milosti splnily. Tento ne. Výjimka a štěstí. Zabránilo se hromadnému vraždění a ničení. Snad jen proto, že německá posádka již byla příliš slabá a musela uprchnout. Ale to bylo

lhostejné. Paříž žila. Osvobodila se. Nešlo jen svobodu jednoho města. Šlo o mnohem víc.

Přemýšlel jsem, zda mám zavolat Hirschovi, ale z nějakého zvláštního důvodu se mi nechtělo. Ještě ne, řekl jsem si. Ani Marii Fiole. Určitě ne Reginaldu Blackovi a ani Jessii, Ravikovi nebo Bossemu. Dokonce ani Vladimíru Mojkovovi ne. To všechno mělo čas. Chtěl jsem být sám.

Pomalu jsem bloumal parkem kolem jezer a vodní nádrže, kde se už objevily první děti a pouštěly plachetnice. Posadil jsem se na lavičku a pozoroval je. Myslel jsem na jezírko v Lucemburské zahradě a najednou Paříž přestala být abstraktním pojmem, ale téměř bolestně se stala zdmi, ulicemi, domy, obchody, parky, nábřežími, šumějícími lípami a kaštany se svícemi květů, náměstími, která jsem znal, Louvrem, Seinou, dvory domů, policejními okrsky bez mučení, pracovištěm mého učitele Sommera a hřbitovem, kde jsem ho pochoval. Na horizontu vystoupila moje minulost, snově, bezbolestně, moje francouzská minulost, plná lítosti, a přece osvobozená, stříbřitě se lesknoucí v časném ránu. Osvobozená od holínek barbarů a jejich nelidských zákonů o otrocích, služebnících a lidech druhého řádu a jiných, kteří museli být zlikvidováni v krematoriích a umořeni hladem v lágrech.

Vstal jsem. Ocitl jsem se nedaleko Metropolitního muzea. Probleskovalo žlutě mezi stromy. Ted’ jsem věděl, kam chci jít. Až dosud jsem se bál. Nepřál jsem si zbytečně přivolávat vzpomínky na Brusel. Stačilo, že mě strašily ve snech. Ale ted’ už jsem před nimi nechtěl utíkat.

Bylo ještě hodně brzy, jen tu a tam nějaký návštěvník. Prošel jsem rozlehlou a chladnou vstupní halou jako zloděj, obezřetně a potichu, tu a tam jsem se rozhlédl, jako by mě někdo pronásledoval. Věděl jsem, že je to absurdní, ale nedokázal jsem si pomoci. V patách mi šly stíny, které mizely, jakmile jsem se otočil. Srdce mi bušilo a jen stěží jsem se přinutil vyjít po širokém schodišti. Nutkání prchat podél zdi bylo stále hodně silné. Vlastně jsem u sebe nepředpokládal tak prudkou reakci.

V prvním poschodí jsem se zastavil. Ve dvou velkých sálech visely staré goblény. Některé jsem znal z knih Ludvíka Sommera. Pomalu jsem procházel sály a zažíval podivný pocit dvojí existence, jako bych byl mrtvým Ludvíkem Sommerem na okamžik probuzeným k životu a současně nezvěstným studentem, který kdysi nosil

odložené jméno patřící mně. Sommerovýma očima jsem viděl to, čemu mě naučil, a cítil odumřelou touhu svého mládí, které shořelo v ohni a vraždění. Naslouchal jsem obojímu tak, jak nasloucháme větru, jenž k nám z nedostupné dálky přináší útržky zvuků, rozplynuté a plné kouzla minulosti, kterou lze snést jen po kousíčcích - kousíčcích a odstavcích bez kontinuity, přivátých jako v tomto případě tady, v tomto vakuu chrámu umění. Na chvíli jsem byl odloučen od neúprosného proudu reality, bezbolestně, jako by vzduch prosáklo opium, anestezující vzpomínky, takže i rány se daly pozorovat, aniž působily bolest.

Velmi jsem se tohoto okamžiku bál. A nyní se všechno stalo obrázkovou knížkou, kterou jsem si prohlížela která ke mně patřila, nějakým podivným způsobem však byla oloupena o cit - jako při operaci. Podíval jsem se na prsty ruky. Patřily mně, a patřily Ludvíku Sommerovi a také někomu třetímu, který byl působením jakési tajemné magie vyřazen ze hry. Šel jsem pomalu dál, jako v darovaném snu, jaký jsem už dávno neznal, beze strachu, odporu a stísňujícího pocitu, že jsem propásl něco, co už se nikdy nedá napravit. Cekal jsem nápor minulosti, naplněné hříchem, lítostí, neschopností a těžkým smutkem nad vlastním selháním; ted’ však v tomto světlém chrámu toho, čeho lidé byli také ještě schopni - kromě vraždění, loupeží a krvavého egoismu - minulost nedotírala, a místo toho ze všech zdí planuly tiché pochodně umění, svědci, které nikdo nepovolal, ale kteří dosvědčují jen svou pouhou existencí,

že všechno ještě nemůže být ztraceno.

Došel jsem k čínským bronzům. Muzeum mělo bronzový oltář, na němž stály nádoby. Vévodily velké místnosti, zelené a hranaté, vykopané po tisíci letech a ted zalité světlem jako džunky v bílém moři nebo zelená a modrá skaliska prahorniny. Nic už nezbylo z jejich původní kovové barvy, proměnily se jen v patinu a minulost a z ní se zrodilo jiné, zakleté já. Dnes na nich nemilujeme to, čím byly, pomyslel jsem si a rychle je minul, jako by v sobě skrývaly tajnou sílu, která by z nich náhle mohla nebezpečně vyprýštit. Duchy, jež jsem nechtěl probouzet.

Před obrazy impresionistů na mě opět dýchla Paříž a francouzská krajina. Bylo to zvláštní. Ve Francii jsem také musel utíkat a pronásledovala mě policie a úřady. Také tam mě strčili do internačního tábora, z něhož jsem se dostal až díky triku Roberta Hirsche. Ale přesto jako by za tím vším byla spíš nedbalost vlády, laxní přístup a nepořádek než zlý úmysl, i když nás četníci pronásledovali až nepochopitelně. Avšak teprve když se spřáhli s německými honícími psy od SS, začali být skutečně nebezpeční. Ne všichni; stačilo však, že svou úslužností podpořili německé běsnění. Přesto jsem si k této zemi uchoval skoro něžnou náklonnost, poznamenanou epizodami se skvrnami od krve a bezohledností - jako všude, kde je ve hře policie. Po nich však následovaly opět téměř idylické přestávky, jež ve vzpomínkách pomalu potlačily to negativní.

Před těmito obrazy utichly všechny námitky. Byly ryzí krajinou, kde lidé představovali jen stafáž. Zářily a mlčely, nekřičely a nechvástaly se halasným patriotismem. Byly létem a podzimem a zimou, jakoby bezčasové, a muka jejich vzniku se rozpustila jako kouř, sžírající samota se čarovným kouzlem proměnila ve vážný a šťastný dnešek, v přítomnost, která překonala minulost, stejně jako čínské bronzové plastiky. Cítil jsem, jak mi buší srdce. Nepopsatelná říše ryzích uměleckých děl sevřela život ve svém náručí jako křišťálový kruh, odkudsi z velké výšky - jako bych plul na nadýchaném obláčku - jsem vnímal, že se dílo zcela povzneslo nad vraždící, zmítající se, lživé a umírající lidstvo, že strávilo tvůrce spolu s vrahem a zůstalo jen to, co bylo stvořeno. Najednou mi v mysli vytanul okamžik v bruselském muzeu, když jsem poprvé před čínskou bronzovou plastikou na krátkou chvíli zapomněl na svůj strach - tento okamžik čistého dívání, který se ve mně uchoval téměř stejně intenzívně jako obrazy hrůzy z časů předtím a který setrval navzdory

všemu - jako útěcha a neměnné útočiště, jímž zůstane navždy. Byl tu opět, silnější než předtím, a já jsem pochopil, že čas, který jsem mohl strávit v této zemi, představuje nepochopitelné, neuvěřitelné a krátké obdarování, intermezzo mezi vraždou a vraždou, klid mezi dvěma bouřemi, něco, čemu jsem dosud správně nerozuměl a choval se k tomu nesprávně - zázemí stranou všeho, koutek ticha, darovaného ticha, které jsem naplnil netrpělivostí a nedokázal ho brát jako to, čím bylo: intermezzo, které nepotrvá dlouho, kousek modré oblohy mezi dvěma bouřkami, darovaný čas.

Vyšel jsem z muzea. Venku hučela doprava, slunce opět žhnulo a návaly vedra se opíraly do dveří. Ale všechno se změnilo. Jako by se rozlétla křídla brány. Události v Paříži byly tou branou, která umožňovala cestu ven. Pocit uvěznění ustoupil pocitu omilostnění a konec, děsivý, hrozivý a nevyhnutelný, se náhle vynořil mezi mraky - dvojí konec: konec barbarů a konec mé země, oba neoddělitelně propletené, meč s dvojím ostřím, zasahující obě strany, a mezi nimi můj vlastní osud, tyčící se přede mnou jako černá zeď, naplněný pomstou a mým zánikem.

Scházel jsem po schodech. Dorážel na mě teplý vítr a pohrával si s mými šaty. Darovaný čas, pomyslel jsem si. Krátký, drahocenný, darovaný čas.

„Jako kdyby někdo rozrazil zavřenou bránu,” použil Reginald Black slova, která mě samotného před chvílí napadla, a pohladil si vous. „Brána do svobodného světa. A v takový den musím tornu ignorantovi Cooperovi prodat obraz. Dokonce Degase. Přijde za hodinu.”

„Zavolejte mu a odřekněte to.”

Black mi věnoval přenádherný asyrský úsměv. jo nemůžu,” odpověděl. „Příčí se to mé neštastné nátuře Jekylla a Hyda. Musím se skřípěním zubů prodávat. Srdce mi krvácí, když vidím, do jakých rukou se ty obrazy dostanou, ale musím prodávat. Přitom jsem vlastně dobrodinec lidstva. Umění je jistější než všechny akcie. Obrazy stoupají v hodnotě i ceně.”

„Proč si je tedy nenecháte?”

„Na to už jste se jednou ptal. Mám to v povaze. Potřebují se stále znovu potvrzovat.”

Pohlédl jsem na něj. Překvapilo mě to, ale věřil jsem mu. “Jsem hráč,” vysvětloval. „Hráč a bohém. Proti své vůli jsem se stal dobrodincem milionářů. Prodávám jim obrazy, jejichž cena se za rok zdvojnásobí. A tihle lidé se mnou smlouvají o pouhých sto dolarů. Otřesný osud. Myslí si, že jsem něco jako podvodník, přitom z nich dělám boháče.”

Zasmál jsem se. „Vám se to směje,” prohlásil Black. „Opravdu je to tak. Od minulého roku vzrostla cena obrazů o dvacet až třicet procent. Jaká akcie se tomu vyrovná? Bohužel na tom profitují jen boháči, a to mně pije krev. Ostatní si obrazy koupit nemohou. A ještě víc mě mrzí, že dnes už skoro neexistují sběratelé, kteří obrazům skutečně rozumějí a milují je. Kupují, aby výhodně uložili peníze nebo aby se stali majiteli Renoira či Gogha. Kvůli společenskému postavení. Chudáci obrazy.”

Nevěděl jsem tak docela, jak vážně mohu jeho slova brát. Ve skutečnosti to bylo pravda. „Jak to uděláme, až přijde Cooper?” zeptal jsem se. „Musíme předtím obrazy převěsit?”

„Dnes ne. Ne v takový den.” Black si lokl koňaku. „Stejně to dělám jen pro vlastní potěšení. Dříve to bylo jinak. Radost k tomu prostě patřila. Ale dnes? S těmihle milionáři, kteří kupují obrazy jako pytle brambor? Nemyslíte?”,

„Přijde na to.”

Black si zřejmě toto téma pro sebe už uzavřel. „Dnes to necháme tak. Cooper pravděpodobně udělal skvělé obchody. Přesto bude nespokojený, že Paříž nebombardovali. Býval by vydělal ještě víc, ten kuplíř se smrtí. Pokaždé, když se odehrála velká bitva, koupil malý obraz. To znamená asi za dvě stě tisíc mrtvých středně velkého Degase coby prémii za bránění demokracie. Dokonce i svědomí světa je na jeho straně. Co říkáte?”

Přikývl jsem.

„Vy sám se jistě cítíte dost podivně,” pokračoval Black. „Šťastný a deprimovaný

zároveň. Šťastný, protože Paříž je zase svobodná, a deprimovaný, protože se vaše země musela vzdát.”

Zavrtěl jsem hlavou. „Ani jedno z toho,” řekl jsem. Black na mě zpytavě pohlédl.

„Nu, nechme toho. Dáme si koňak.”

Vyndal ze skříně láhev. Podíval jsem se na značku. „Není tohle koňak pro důležité zákazníky? Pro Coopera?”

„Už ne,” prohlásil Black. „Od okamžiku, kdy byla osvobozena Paříž, to neplatí. Vypijeme si ho sami. Pro Coopera ted’ máme Remy Martin. Pro sebe čtyřicetiletý koňak.”

Naplnil dvě sklenky zlatohnědou tekutinou. „Brzy budeme mít opět pravý, přímo z Francie,” řekl. „Pokud ho Němci nestačili zabavit. Myslíte, že Francouzi dokázali ukrýt dostatečné množství?”

„Ano,” řekl jsem. „Němci koňaku moc nerozumí.” „Cemu vlastně rozumí?”

„Válce, práci a poslušnosti.”

„Proto se tak halasně chlubí svou panskou rasou, převahou nad ostatními národy?”

„Ano,” odpověděl jsem. „Protože ji nemají. Tyranie ještě nezaručuje převahu. Tyranie není autorita.”

Koňak chutnal jako samet. Okamžitě provoněl celý pokoj. „Na oslavu dne budu od

Coopera požadovat o pět tisíc dolarů víc,” oznámil Black. „Cas války je za námi.

Paříž je opět svobodná. Už to dlouho nepotrvá a zase tam budeme moci nakupovat. Vím o pár Monetech - a také Cézannech -”

Oči se mu leskly. „A nebudou drahé,” prohlásil. „V Evropě jsou ceny mnohem nižší než tady. Jenom je třeba přijít jako první. Nejlepší bude vzít s sebou kufřík s dolary. Hotovost probouzí mnohem větší chutě než šek. A oslabuje. Zvláště v případě Francouzů. Co takhle ještě jeden koňak?”

„Rád,” odpověděl jsem. „Chvíli ovšem potrvá, než bude možné opět cestovat do Francie.”

„To se nikdy neví. Pád může přijít zcela náhle.”

Reginald Black prodal druhého Degase bez divadýlka, které jsme sehráli v prvním případě. Vzdal se nakonec i pěti tisíc dolarů za osvobození Paříže. Cooper ho porazil prohlášením, že prostřednictvím přátel již navázal spojení s francouzskými galeristy. Sice pravděpodobně blufoval a Reginald Black mu na to neskočil, ale obraz mu prodal, protože doufal, že z Paříže brzy dostane další dodávku zboží. Domníval se, že ceny možná pak přechodně trochu klesnou.

„Bůh ještě žije,” oznámil mi Alexandr Silver, když jsem se u něj kvečeru zastavil v obchodě. „Zase v něj lze věřit. Paříž je svobodná. Barbaři svět nepřeválcují. Zavíráme dnes o dvě hodiny dříve, na oslavu dne, a jdeme do Voisinu. Pojďte s námi, pane

Sommere. Jak se cítíte? Jako Němec prabídně, co? Ale jako Zid svobodně, nebo ne?”

„Jako světoobčan ještě svobodněji,” odpověděl jsem. Zapomněl jsem, že mám židovský pas.

„Tak pojďte s námi. Bratr jde také. I ta jeho šikse.” „Opravdu?”

„Dal mi ruku na to, že si ji nevezme. Čestné slovo. Tím se přirozeně situace mění. Není to o mnoho lepší, ale neodporuje to tolik etiketě.”

„Věříte mu?”

Alexandr Silver se zarazil. „Vy si myslíte, že city jsou nevyzpytatelné, co? Možná máte pravdu. Ale je lepší poznat nebezpečí. Lze ho pak mnohem snáz kontrolovat. Nebo ne?”

„Ano,” odpověděl jsem.

„Tak půjdete? Jako předkrm si dáme paštiku z husích jater.”

„Neztěžujte mi to, prosím. Dnes nemohu.”

Silver na mě užasle pohlédl. „Také vás to postihlo? Jako Arnolda?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Už mám něco domluveno.” „Snad s panem Reginaldem Blackem?”

Zasmál jsem se. „Ne, pane Alexandře.”

„Potom je to v pořádku. Mezi oběma těmito póly jste v bezpečí. Mezi obchodem a láskou.”

Cítil jsem, jak jemné vnitřní zábrany s pokračujícím odpolednem sílí. Snažil jsem se myslet na Marii Fiolu co nejméně a zjistil jsem, že mi to jde celkem snadno - jako bych myšlenku na ni již podvědomě potlačoval. Když jsem přicházel k hotelu, zelinář z Cannóbia na mě začal prudce mávat. „Pane Sommere. Jak nádherná příležitost.” Zvedl několik lilií. „Bílé lilie. Skoro zadarmo. Jen se podívejte.”

Zavrtěl jsem hlavou. „To jsou květiny pro mrtvé, Emilio.”

„V létě ne. Jen v listopadu. O dušičkách. Na jaře patří tyhle květiny na velikonoční stůl, v létě znamenají symbol čistoty. Jsou velmi laciné.”

Emilio pravděpodobně dostal z nějakého pohřebního ústavu velkou dodávku. Měl také bílé chryzantémy a několik smetanových orchidejí. Ukázal mi jeden překrásný hrozen. „Uděláte nezapomenutelný dojem jako kavalír a donchuán. Kdo dnes ještě někomu daruje orchideje? Jen se podívejte, vypadají jako řada snících bílých motýlů.”

Překvapeně jsem vzhlédl. „Běloskvoucí bělost, jakou lze vidět u gardénií, když se stmívá,” pokračoval Emilio.

„To stačí,” zastavil jsem ho. „Jinak nakonec podlehnu, Emilio.”

Emilio měl skvělý den. „Čas od času přece člověk musí podlehnout,” prohlásil a přiložil k prvnímu stonku ještě druhý. „To umocňuje dojem. Jako stvořené pro tu krásnou dámu, s níž je vás občas vidět. K ní se orchideje hodí.”

„Není v New Yorku.”

„Škoda. A jinak? Nemáte žádnou náhradu? Musíte přece slavit. Paříž je svobodná.”

Květinami pro mrtvé, pomyslel jsem si. Jak podivná myšlenka. „Vezměte si jednu pro sebe,” naléhal Emilio. „Orchideje vydrží tři až čtyři týdny. Do té doby kapituluje celá Francie.”

„Myslíte?”

„Přirozeně. Rím je svobodný. A nyní Paříž. Ted’ to půjde rychle. Velice rychle.”

Velice rychle, pomyslel jsem si a s překvapením jsem pocítil bolestné bodnutí, které mi skoro nedovolilo vydechnout. „Ano, přirozeně,” zamumlal jsem. „Ted’ to možná půjde velmi rychle.”

S podivně zmatenými pocity jsem pokračoval v cestě. Zdálo se mi, jako by mi někdo vyrval něco, co jsem ještě ani neměl - rozvinutou vlajku, slunečnou oblohu s letními mráčky, která se zatáhla a začaly po ní sjíždět blesky, aniž jsem se jí stačil dotknout.

Felix O’Brien se nedbale opíral o dveře hotelu. „Jste očekáván,” oznámil mi.

Cítil jsem, jak se mi rozbušilo srdce, a pospíchal jsem dovnitř. Doufal jsem, že najdu Marii Fiolu, ale byl to Lachmann a rozzářeně mě vítal. ,Portoričanku jsem nechal,” informoval mě tak rychle, že sotva popadal dech. „Našel jsem jinou ženu, rusovlásku od Mississippi. Je fantastická. Germánský typ, bujné tvary, pořádný kus.

„Němka?” zeptal jsem se.

Trochu rozpačitě se zasmál. „V lásce jsou národnosti vedlejší, Ludvíku. Je to samozřejmě Američanka. Možná německého původu. Co na tom? V nouzi bereš všechno.”

„V Německu by tě za tohle poslali do plynu.”

„Tady jsme ve svobodné Americe. Pro mě to byla záchrana. Bez lásky usychám. Portoričanka si se mnou jen pohrávala. Spolu s pasákem pro mě byla navíc příliš drahá. Tolik růženců a obrázků svatých se v New Yorku neprodá, aby se ten její Mexičan nasytil. Skoro jsem zbankrotoval.”

„Paříž kapitulovala.”

„Cože?” zeptal se nepřítomně. „Ano, Paříž, ach tak. Přirozeně. Jenom to ještě pár let potrvá, než budou všichni Němci z Francie pryč. A pak budou v Německu bojovat dál. To je to jediné, co umějí. Já to přece vím. Na to se čekat nedá, Ludvíku. Stárnu a stárnu. Ta blonďatá valkýra se nedá snadno dobýt. Ale alespoň je tu naděje -”

„Kurte,” naléhal jsem na něj. “Probuď se. Proč by měla chtít právě tebe, když je tak velkolepá?”

„Jedno rameno má níž,” vysvětloval Lachmann. „Náznak docela malého hrbu. Sotva je to vidět. Ale ona to ví. Je proto nejistá. Přitom má prsa jako z mramoru a zadek prostě k nakousnutí. Pracuje jako pokladní v kině na čtyřiačtyřicáté. Můžeš jít zadarmo do kina, když budeš někdy chtít.”

„Děkuji,” řekl jsem. „Chodím málokdy do kina. Jsi tedy šťastný?”

Lachmannův výraz se změnil. Oči se mu vlhce leskly. „Šťastný? Jaké slovo to používáš pro emigranta? Emigrant není nikdy šťastný. Náš duch je odsouzen k ustavičnému neklidu. Jsme cizinci. Zpátky nemůžeme a tady nás jen trpí. Je to příšerné, pokud člověka navíc pronásleduje démon pudů.”

„Přijde na to. Ty máš alespoň ještě svého démona, Kurte. Jiní nemají vůbec nic.”

„Nesměj se,” zavzdychal Lachmann. „I úspěch v lásce namáhá, stejně jako neštěstí. Ale co o tom může vědět takový emocionální pařez jako ty?”

„Dost na to, abych si uvědomoval, že štěstí zřejmě vyvolává větší agresivitu než neštěstí, ty poctivý prodavači náboženské galanterie -”

Najednou jsem se zarazil. Napadlo mě, že jsem si nezapamatoval číslo nového bytu Marie Fioly. Ani její telefonní číslo. „Zatraceně,” ulevil jsem si.

„Typicky gójské,” prohlásil Lachmann. „Když vás nic nenapadá, klejete. Nebo střílíte.”

Druhá avenue se večer proměnila v korzo homosexuálů. Ve dvojicích se promenádovali, jeden zavěšený do druhého, nahoru a dolů, mladíci bez partnerů napjatě čekali, až je někdo osloví, a starší je pozorovali opatrnýma, chtivýma očima. Byla to karnevalová atmosféra, pomalu se otáčející kolotoč, poháněný podzemním exotickým motorem, zakázaný, ale přece trpěný, tím víc však ohrožený a vzrušující, až rozechvíval vzduch.

„Prasata,” řekl prodavač v novinovém stánku, kde jsem si kupoval večerník.

„Proč? Nejsou to vaši zákazníci?” zeptal jsem se.

„Nemyslím homouše,” odpověděl. „Myslím jejich psy. Měli by je vodit na řemínku, ale tihle teplouši je přesto pouští. Je pro ně charakteristická opičí láska k těm jejich bestiím. Dříve to byli jezevčíci, pak přišla móda teriérů a ted’ jsou to zase pudlové. Jen se podívejte. Celá stáda.”

Rozhlédl jsem se. Měl pravdu. Ulice se hemžila muži, kteří si vyšli na procházku se svými pudlíky.

„Už zas je tady, mrcha!” vykřikl stánkař a snažil se rychle vylézt z kulatého kiosku. Nestihl to. Balík časopisů se mu sesypal pod nohy. „Kopněte tu bestii,” zavolal.

Malý zlatožlutý pudl přiskočila zvedl nohu nad novinami visícími z pultu stánku. Odehnal jsem ho. Zaňafal na, mě a zmizel v proudu procházejících se páníčků, vinícím se nahoru a dolů. „To byl Fifi,” vysvětloval prodavač a zasmušile se díval na zplihlý, mokrý exemplář Confidential. „Zase se mu to podařilo. Tenhle dobytek si vždycky vybere můj kiosek jako nejvhodnější místo k močení. A říkám vám, má měchýř jako slon. Je to k zbláznění, že ho nikdy nechytím.”

„Zdá se, že má vkus,” řekl jsem. „Počurává to, co má nějakou hodnotu.”

Prodavač opět zalezl do stánku. „Odsud ho nevidím,” řekl. „Fifi to ví, ta mazaná potvora. Připlíží se zezadu a vykoná potřebu. Zahlídnu ho, až když už mizí v dálce. Někdy ani to ne, protože i zpátky se odplazí. Copak nemůže močit u stromu jako normální psi? Každý den mě stojí několik magazínů.”

“Těžký osud,” projevil jsem pochopení. „Nemůžete spodní řadu časopisů posypat pepřem?”

Prodavač se na mě podíval. „Vy byste četl erotický magazín, kdybyste přitom musel kýchat? A kdyby vám slzely oči? Nejradši bych všechny ty zatracené čokly otrávil. Přitom mám sám psy. Ale ne takovéhle.”

Vzal jsem si noviny a podíval se do nich. Co oddaluji? Ceho se tak bezdůvodně bojím? Co mě zdržuje? Nedokázal jsem to pojmenovat. Byl to koktejl mnoha pocitů, zvláštně namíchaný z lehkosti, prchavého, letmého vzrušení, netrpělivosti, malého, vratkého štěstí a cizího pocitu anonymní viny. Složil jsem noviny a vešel do domu, který jsem poznal.

Ve výtahu jsem narazil na Fifiho, zlatožlutého pudla, a jeho pána, který mě okamžitě oslovil. „Myslím, že jedeme do stejného patra,” řekl. „Přišel jste přece včera se slečnou Fiolou?”

Překvapeně jsem přikývl.

„Viděl jsem vás vejít,” vysvětloval. jsem José Kruse.” ,,Už znám vašeho psa Fifiho. Je to oblíbenec prodavače z novinového stánku.”

Kruse se zasmál. Měl těžký zlatý náramek a jakoby příliš mnoho zubů. „V poschodí, kde bydlíme, prý dříve býval prvotřídní bordel,” řekl. „Komické a vlastně celkem trefné, nemyslíte?”

Nevěděl jsem, ve kterém patře je Mariin byt. Když výtah zastavil, Kruse mi přidržel dveře a nechal mě jít napřed. Vystoupil těsně za mnou. „Jsme tu,” řekla pohlédl na mě. „Vy tamhle a já tady. Třeba se jednou sejdeme na večírku, co říkáte? Vyhlídka je odsud seshora fantastická.”

„Ano, třeba.” Byl jsem rád, že se mi tak snadno podařilo najít Mariino apartmá. José Kruse se za mnou ještě ohlédl a zamával.

Maria Fiola pootevřela dveře a vykoukla. Zahlédl jsem z ní jedno oko a vinu vlasů. „Zdravím tě, uprchlíku, jsi jím opravdu se vším všudy,” řekla se smíchem. „Hned první den jsi mě opustil bez rozloučení.”

Zhluboka jsem se nadýchl. „Zdravím vás, krásný fragmente oka, ramene a viny vlasů,” řekl jsem. „Můžu dovnitř? Nesu pozdravy od pudla Fifiho a souseda José Kruseho. Bez nich bych byl tvůj byt sotva kdy našel.”

Otevřela dveře, abych mohl vejít. Neměla na sobě nic kromě bot a šikmo posazeného turbanu z ručníku na hlavě. Byla velmi krásná. Za ní se leskly newyorské mrakodrapy

v zlatém světle večera. Okna se třpytila jako monumentální zrcadla ve večerním slunci.

„Právě se oblékám,” řekla. „Čeká mě focení. Proč jsi nezavolal?”

„Neznal jsem tvé telefonní číslo.”

„A proč ses dnes ráno tak brzy vytratil?”

„Z ohleduplnosti. Nechtěl jsem tě budit a vystavovat pomluvám, kdybych odcházel

později, až pánové půjdou venčit psy. Zdá se, že bydlíš v mimořádně živém domě oplývajícím láskou ke zvířatům.”

Na okamžik se na mě kriticky zadívala. „Na tvém místě bych tolik nepřemýšlela,” řekla. „Tohle byl kdysi údajně -”

„Bordel. Ale prvotřídní za sto dolarů či víc. José mě informoval.”

„Pozval tě také na večírek?”

„Ano,” odpověděl jsem. „Jak to víš?”

„Vždycky to dělá. Nechoď tam. Je šarmantní a velmi agresivní. V horních patrech tohoto domu bydlí homosexuálové. Jsou v převaze. Musíme si dávat pozor.”

„Ty také?!”

já také. Je tu i hodně lesbiček.”

Přistoupil jsem k oknu. Pode mnou ležel New York, bílý a kamenný jako alžírské město. „Homosexuálové si rádi vybírají k bydlení nejkrásnější části města,” řekla Maria. „Vždycky si to dovedou nějak šikovně zařídit.”

„Patří tenhle byt také homosexuálovi?”

Maria se zasmála. Potom přikývla. „Uklidňuje tě to, nebo uráží?”

Ani jedno, ani druhé,” odpověděl jsem. „Jenom mě napadá, že jsme spolu poprvé v bytě, a ne v hospodách, hotelech či ateliérech.” Přivinul jsem ji k sobě. “Jsi tak hnědá.”

„Už přece víš, že se opaluji rychle.” Vyklouzla z mého náručí. „Musím jít. Jen na hodinku. Zkoušet klobouky a další věci. Jarní modely. Půjde to rychle. Zůstaň tady. Nechoď pryč. Lednice je plná, pokud dostaneš hlad. Ale neuteč mi.”

Přitiskla se ke mně. Miloval jsem tu její naprostou nenucenost, s níž pobíhala nahá kolem nebo se oblékala. „A když někdo přijde?” zeptal jsem se.

„Tak neotevřeš. Ale beztak nikdo nepřijde.”

„Určitě ne?”

Zasmála se. „Muži, které znám, vždycky nejdříve zatelefonují.”

„To je skutečně útěcha.” Políbil jsem ji. „Dobře, zůstanu tady. Jako tvůj vězeň.”

Pohlédla na mě. „Nejsi vězeň. Jsi emigrant. Věčný emigrant. Poutník. A já tě tu nezamknu. Nechám klíč tady. Musíš mě pak pustit dovnitř.”

Zamávala mi. Vyprovodil jsem ji na chodbu a díval se za ní, jak ji výtah v žlutém světle snáší dolů do města. Potom jsem zezdola zaslechl štěkot. Opatrně jsem zamkl a vrátil se do cizího pokoje.

Ulehčila mi to, pomyslel jsem si. Co se ve mně přes den spletlo v klubko rozporuplných pocitů, se ted’ rozplynulo do veselé přirozenosti. Procházel jsem se bytem. V ložnici jsem viděl šaty poházené na posteli. Dojalo mě to najednou víc než všechno ostatní. Pár bot na vysokých podpatcích stál před zrcadlem. Jedna se překotila. Byl to mlčenlivý obrázek roztomilého nepořádku. V jednom rohu stála fotografie v zeleném koženém rámečku - obrázek staršího muže, který vypadal, jako by v životě neměl mnoho starostí. Zdálo se’ mi, že právě s ním jsem před několika dny

viděl Marii. Šel jsem do kuchyně a dal do mrazničky láhev Mojkovovy vodky, kterou jsem přinesl. Maria měla pravdu. Lednice nabízela spoustu lahůdek. Objevil jsem dokonce láhev pravé ruské vodky, stejné, jakou mi Maria poslala do hotelu. Právě taková byla také tehdy v Rolls-Royce. Na okamžik jsem zaváhal, potom jsem svoji láhev postavil vedle, ale tak, aby obě vodky oddělovala láhev zelené chartreusky, bylinného likéru.

Posadil jsem se u okna a pozoroval začátek velkého večerního čarování. Soumrak se zbarvil růžově a potom modře a proměnil účelové budovy mrakodrapů v moderní katedrály. Okna se postupně rozžehovala; věděl jsem, že ted’ nastupují svou směnu v kancelářích uklízečky. Po chvíli se věže přede mnou tyčily jako obrovské pletené úly plné světla. Připomnělo mi to čas na Ellis Island, kdy jsem se v noci budil z děsivých snů a z noclehárny hleděl na nedosažitelné město.

Vedle se ozval klavír. Tlumené tóny prostupovaly zdí. Možná to hraje José Kruse, napadlo mě, ale skladby, které tam kdosi nacvičoval, se k José Krusemu a Fifimu nehodily. Byly to snazší kusy z Temperovaného klavíru. Vzpomněl jsem si na dobu, kdy jsem je sám cvičil, než se Německo dostalo do spárů barbarů. Od té doby uplynula staletí. Otec ještě žila byl volný a matka ležela v nemocnici s tyfem a dělala si starosti, zda jsem dobře složil zkoušku. Najednou jsem pocítil řezavou bolest. Jako by zběsilým tempem někdo spustil kousek filmu mé existence - příliš rychle, než aby se na něj bylo možné důkladně podívat, ale přesto tak, že to nebolelo o nic méně. Obličeje a obrazy se vynořovaly a mizely, křičící lidé, Sibylina hrůzou strnulá a zároveň statečná tvář, chodby bruselského muzea, mrtvá Ruth z Paříže, na jejíchž očích seděly masařky. Mrtví, mrtví, příliš mnoho mrtvých na jeden života černá bezmocná záchrana v podobě vůle k pomstě.

Vstal jsem. Klimatizace bzučela a v pokoji bylo téměř zima. Mně se však zdálo, že ze mě lije pot. Otevřel jsem okno a vyhlédl ven. Potom jsem si vzal noviny a četl zprávy z fronty. Spojenci již byli za Paříží. Útočili ze všech stran a vypadalo to, že německé armády utíkají a nekladou velký odpor. Dychtivě jsem studoval nákresy map. Znal

jsem tuto část Francie velmi přesně, závěsy za okny, venkovské cesty, města a vesnice

- byla to Via Dolorosa, cesta emigrantů. Ted’ po ní prchali vítězové, vojáci, esesáci, mučitelé, honci lidí a vrazi. Prchali zpět do Německa. Vítězové, k nimž jsem patřil i já a kteří mě dříve honili. Odložil jsem noviny a zíral před sebe.

Za dveřmi se ozval Mariin hlas. „Otevře mi někdo? Nebo tam nikdo není?”

„Ale je,” odpověděl jsem a zvedl se. “Jenže se už zešeřilo a já jsem zůstal potmě, takže jsi v okně neviděla světlo.” Vešla dovnitř. ,,Už jsem myslela, že jsi zase utekl.” „Neuteču,” řekl jsem a objal ji. Najednou byla jako všechen život světa.

„Jen prosím neutíkej,” zamumlala. „Vždyť víš. Říkala jsem ti to. Neumím být sama. Nejsem nic, když jsem sama.”

„Ty jsi život světa,” řekl jsem. „A veškeré jeho teplo, Marie. Modlím se k tobě. Přinášíš s sebou světlo a všechny barvy.”

„Proč sis nerozsvítil?”

Ukázal jsem na zářící mrakodrap. „Venku plane svět. Úplně jsem proto zapomněl, že je v pokoji tma. Ted’ jsi tady ty, takže další světlo zase nepotřebuji.”

„Já ale ano.” Zasmála se. „V tmavých místnostech na mě padá bezútěšný smutek. A potřebuju světlo, abych vybalila. Přinesla jsem nám večeři. Krabice a plechovky plné jídla. V Americe se dá všechno koupit hotové.”

„Já jsem přinesl vodku,” řekl jsem.

„Byla tam ještě jedna láhev.”

„Viděl jsem ji. Dokonce pravá z Ruska.”

Opřela se o mě. já vím. Tvoje od Mojkova je mi milejší.”

„Mně ne. Nemám předsudky.”

„Ale já ano. Vezmi si tu ruskou vodku s sebou,” řekla. „Už ji nechci. Dej ji Mojkovovi. Bude mít radost.”

„Dobře,” odpověděl jsem. Políbila mě. Ucítil jsem její parfém a mladou, svěží pokožku.

„Musíš se mnou zacházet opatrně,” zamumlala tiše. „Už nesnesu žádnou bolest. Jsem zranitelná. Jinak nevím, co bude.”

„Nezpůsobím ti žádnou bolest,” ujistil jsem ji. ,úmyslně nikdy, Marie. Jinak nevím; to člověk předem nemůže nikdy říct.”

„Pevně mě drž. Musíš mě pevně držet.”

„Budu tě pevně držet, Marie.”

Oddechla si, ukonejšena jako dítě. Její postava se zdála na pozadí světelné stěny mrakodrapů velice útlá a křehká. V kancelářích zatím tisíce žen smývaly špínu všedního pracovního dne a přitom jako by naplňovaly oblohu magií. Rekla něco

italsky. Nerozuměl jsem a odpověděl německy. „Ty milovaný živote,” řekl jsem. „Ztracený a zmrtvýchvstalý a nezničitelný -”

Zavrtěla hlavou. „Nerozumím ti. A ty nerozumíš mně, když spolu opravdu chceme mluvit. Podivná láska. Překládaná láska.”

Políbil jsem ji. „V lásce, myslím, neexistují překlady, Marie. A pokud ano, nebojím se jich.”

Leželi jsme v posteli. „Musíš dnes večer ještě pryč?” zeptal jsem se.

Maria zavrtěla hlavou. „Až zítra večer.”

„Dobře. Tak můžeme zůstat tady. Jídla tu máme ještě dost - paštiku, sýr a černý chléb. Taky pivo - a potom zbytek koláče Sary Lee ke kávě. Nádherné dobrodružství.”

Zasmála se. „Velmi jednoduché dobrodružství.”

„To největší, co znám. Už nevím, jak je to dávno, co jsem něco podobného zažil. Na útěku jsem znal jen nouzové hotelové pokoje, i za ty jsem byl vděčný. Večer jsem jedl na špinavých okenních parapetech z balicího papíru

a byl jsem rád, když jsem měl vůbec něco k snědku. A dnes -”

„Dnes jsi také jedl z balicího papíru,” upozornila mě Maria.

„Dnes jsem jedl s tebou. V tvém bytě.”

„Není můj,” opravila mě ospale. „Nezapomeň, je vypůjčený jako všechno, co mám - šaty, šperky, korunky, dokonce i roční období. U fotografa jsme dnes už měli příští jaro.”

Podíval jsem se na ni. Ležela nahá a hnědá na posteli a byla velmi krásná. Příští jaro, pomyslel jsem si. Kde asi budu? Ještě v Americe? Nebo válka už skončí a já se budu snažit dostat do Evropy? Nevěděl jsem to. Ale něco ve mně se bolestně stáhlo. „Co všechno jste fotili?” zeptal jsem se.

„Hlavně šperky. Pestrou, nepravou, velkou, lacinou bižuterii. Nepravé jako já.”

„Proč to stále opakuješ?”

„Cítím to tak. Zdá se mi, že nemám své vlastní já. Ne takové, které by se neměnilo a vždycky existovalo s jasnými obrysy. Jsem jako něco, co tančí mezi dvěma zrcadly. Je to tady, a když to chceš uchopit, najednou to tu není. Dost smutné, ne?”

„Ne,” odpověděl jsem. „Nebezpečné, ale ne pro tebe. Pro druhé.”

Zasmála se a vstala. „Chci ti ukázat, co jsme ještě fotografovali. Úplně malinké klobouky - velurové a brokátové čepičky a baskické čapky. Vzala jsem si dvě s sebou. Vypůjčené až do zítřka.”

Prošla pokojem do chodby. Miloval jsem její samozřejmou nahotu. Její povolání ji naučilo nic zvláštního si při tom nemyslet. Klimatizace téměř neslyšně bzučela před

oknem. Byt byl tak vysoko, že tam téměř nedoléhal hluk z ulice. Náhle všechno budilo dojem neskutečna - hluboký, pestrý soumrak v pokoji, bez umělého světla, projasněný jen odlesky třpytících se oken mrakodrapů venku. Připadalo mi, jako bychom letěli naprosto tiše balonem, vyneseni na krátkou chvíli pryč z času, války, neklidu a umlčovaného strachu do kousku míru, který mně byl tak neznámý, že mi jeho klid rozbušil srdce.

Maria se vrátila. Měla na hlavě měkkou baskickou čapku, kolem krku barbarský zlatý šperk, na nohou pantoflíčky na vysokých podpatcích a jinak nic. „To je jaro i945,”

komentovala svůj výstup. ,”Černošské šperky z mosazi vypadající jako zlato. A obarvené skleněné kameny.”

Jaro i945. Znělo to, jako by řekla: nikdy a zítra. Bylo to skoro jako zítra. Klamný umělý chlad pokoje ten čas přiblížil. Vstal jsem a vzal Marii do náruče. „Ty chceš odejít?” zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Zajdu jen do kiosku pro večerník. Hned se vrátím.”

„Přineseš do pokoje válku,” namítla. „Nemůže to jednu noc počkat?”

Překvapeně jsem na ni pohlédl. „Nepřinesu válku do pokoje,” řekl jsem. „Půjdu dolů. Podívám se na zprávy a pak se vrátím, pomalu, do tohoto pokoje, o němž vím, že jsi v

něm ty a čekáš na mě, a pocítím štěstí, které už neznám: že na mě někdo čeká, a také noc a pokoj s tebou. Je to největší dobrodružství, které si umím představit. Trocha měšťáctví beze strachu, i když je vlastně vyhrazeno jen pro skutečné občany tohoto města, a ne pro nás, poutníky, moderní děti Ahasverovy.”

Políbila mě. „Kdo potřebuje tolik slov, chce zastřít pravdu. Co si počnu s mužem, který mě opouští už jen kvůli novinám?”

„Ty jsi také cikánka,” řekl jsem. „Víc než já. Ale zůstanu tady. Ať se čas na den zastaví.”

Maria se zasmála. Přivinul jsem ji k sobě. Nechtěl jsem jí vysvětlovat, proč jsem najednou potřeboval vidět noviny. Nebylo to kvůli zprávám. Chtěl jsem se podívat, kolik času mi ještě zbývá pro tento kousek míru, který náhle pronikl do mé existence. Milovaný, cizí živote, pomyslel jsem si. Zůstaň u mě. Neopouštěj mě, než tě budu muset opustit já. A věděl jsem, jak je to šalebné, s podtónem zrady a podvodu. Ale nemohl jsem nechat rozběhnout myšlenky. Maria byla příliš blízko a to ostatní ještě příliš daleko.

Kolik se toho mohlo ještě mezitím stát a kdo mohl vědět, kdo co opustí nejdříve. Cítil jsem Mariiny rty a její kůži a už jsem na nic nemyslel. Pozdě v noci jsem se ještě jednou probudil a zaslechl přes zeď opět klavír. Někdo tam neuměle hrál sonátu od Clementiho, kterou jsem v jiném životě také kdysi cvičil. Maria spala vedle mě a vyčerpaně, hluboce dýchala. Myslel jsem na své zapomenuté mládí, hleděl velkým oknem do prosvětlené noci. Potom jsem opět uslyšel Mariin dech. A zase se mi zdálo,

jako bychom viseli v balonu v klidovém oku tornáda. Vzdávám ti díky, pomyslel jsem si. Ty kousku divokého míru v této noci.

Jessie Steinová má jít v příštích dnech na operaci,” oznámil mi Robert Hirsch.

„Něco nebezpečného? Co je jí?”

„Ještě se to přesně neví. Nádor. Vyšetřovali ji Bosse a Ravic. Ale nic bližšího mi neřekli. Lékařské tajemství. Operace má asi ukázat, zda je nádor zhoubný, či ne.” „Rakovina?” zeptal jsem se.

„Nenávidím to slovo,” odpověděl Hirsch. „Hned po gestapu je to nejhnusnější slovo, které znám.”

Přikývl jsem. „Tuší Jessie něco?”

„Řekli jí, že je to naprosto banální, malá operace. Ona je však podezíravá jako liška.” „Kdo ji bude operovat?”

„Bosse a Ravic spolu s jedním americkým lékařem.”

Chvíli jsme mlčeli. „Tak jako v Paříži,” poznamenal jsem. „Tenkrát Ravic operoval s francouzských lékařem. Chirurgie načerno.”

„Tady to prý už nefunguje docela stejně, říká Ravic. Tady je to našedo. Nezavřou ho za to, že operuje.”

„Dostal jsi už pro Bosseho ty peníze?” zajímalo mě. ,,Ty z trestné výpravy?”

Hirsch přikývl. „To bylo jednoduché. Ale Bosse si je nechtěl vzít. Musel jsem ho skoro zmlátit, než si je nechal. Měl pocit, že jsem je získal vydíráním. Jeho vlastní peníze. Někteří emigranti mají úžasné představy o cti. Je to k uzoufání.” Zasmál se. „Jdi za Jessií, Ludvíku. Já jsem u ní už byl a nemůžu tam jít znovu. Začala by být ještě nedůvěřivější. Má strach. Já nejsem zvláště dobrý utěšitel. Strach druhých lidí ve mně vyvolává hněv, sentimentalitu a netrpělivost. Navštiv ji. Má dnes svůj německý den.

Je toho názoru, že když je člověk nemocný, nemusí si alespoň lámat jazyk angličtinou. Potřebuje pomoc. Lidi.”

„Půjdu tam dnes večer, až skončím u Reginalda Blacka. Co dělá Carmen, Roberte?” „Je okouzlující a neproniknutelná, jak dokáže být jen opravdová jednoduchost.” „Existují opravdu jednoduché ženy? Je spousta hloupých - ale jednoduché?”

„Slovo jednoduchost je jen slovo. Tak jako hloupost nebo lenost. Označuje pro mě drahocennou říši nepochopitelné antilogiky - kýč, když chceš. Cosi za hranicí hodnot a skutečnosti, čistou fantazii, náhodu, absenci ctižádosti, nekonečnou lhostejnost, něco, co mě okouzluje, protože je mi to dokonale cizí.”

Pochybovačně jsem na Hirsche pohlédl. „Věříš tomu všemu, Roberte?”

Zasmál se. „Samozřejmě že ne - proto mě to přece tak okouzluje.”

„Řekl jsi někdy něco z toho Carmen?” „Přirozeně ne. Ani by tomu nerozuměla.”

„Právě jsi použil spoustu slov,” namítl jsem. „Považuješ to za tak jednoduché?”

Hirsch vzhlédl. „Myslíš, že nerozumím ženám?”

Zavrtěl jsem hlavou. „To nemyslím. I když u hrdinů je to dost přirozené. Vítězové o věci zpravidla moc nevědí zato poražení ano.”

„Proč jsou ti druzí přesto vítězi?”

„Protože se nestávají vítězi tím, že vědí, oč jde. Zvláště ne v případě žen. To je jedna z nesrovnalostí života. Ale vítězi nezůstávají vždy vítězi, Roberte. A co je prosté, nemá se zbytečně komplikovat. I tak je život dost složitý.”

Robert Hirsch zamával na muže v bílém za pultem drugstoru, kde jsme si dali dva hamburgery

„Nemohu si pomoci,” řekl. „Tihle prodavači podle mě vypadají vždycky jako lékaři a drugstore jako lékárna. Dokonce i ty hamburgery jako by měly příchuť chloroformu. Nezdá se ti?”

„Ne”, opověděl jsem.

Zasmál se. „Vypustil mi jsme dnes do vzduchu spoustu prázdných slov. Ty také.” Podíval se na mě. „Jsi šťastný?”

„Štěstí?” opáčil jsem. „Co je to? Výraz z devatenáctého století, myslím.”

„Ano,” odpověděl. „Co je to? Nevím. Ani po něm nijak neprahnu. Myslím, že bych nevěděl, co si s ním mám počít!”

Vyšli jsme na ulici. Najednou jsem začal mít o Hirsche strach. Zdálo se mi, že nikam nezapadá. Nejméně do svého obchodu s rádii. Byl to typ conquistadora, ale co byl platný židovský conquistador v New Yorku, když ho i vojenský odvodový úřad odmítl jako nespolehlivého?

Jessie ležela v posteli v lososově růžovém čínském plášti, který brooklynský výrobce pravděpodobně navrhl coby oděv pro mandarína.

„Přicházíš právě včas, Ludvíku,” řekla. „Zítra už se jde na jatka.”

Měla červený obličej, horečnaté oči a byla plná falešné veselosti. Z kulatého obličeje hleděl strach, který se snažila přehlušit. Dokonce jako by se jím nakazily i její vlasy. Ježily se jí kolem hlavy, jako by se vzpíraly, a připomínaly tak nečesané kudrny vyděšené černošky.

„Ale Jessie,” řekl Ravic. „Zase jednou přeháníš. Zítra uděláme malé rutinní vyšetření. Jako prevenci.

„Prevenci - kvůli čemu?” zeptala se rychle.

„Kvůli mnoha věcem - malým i větším.”

„Jakým větším?”

„Jessie, to nevím. Nejsem jasnovidec. Proto provedeme tu operaci. Ale řeknu ti pravdu.”

„Určitě?”

„Určitě, Jessie.”

Dýchala rychle. Tak docela mu nevěřila. Pravděpodobně se ho už ptala desetkrát. „Dobře,” řekla nakonec a pak se obrátila ke mně. ,,Co říkáš Paříži?”

„Je svobodná, Jessie.” Nevěděl jsem, co bych měl jiného říct.

„Ze jsem to ještě zažila -” zamumlala.

Přikývl jsem. „Zažiješ i osvobozený Berlín, Jessie.

Chvíli mlčela. „Vezmi si něco k jídlu, Ludvíku. V Paříži jsi měl pořád hlad. Dvojčata vedle připravila kávu a koláč. Nechceme být přece smutní. Všechno jde tak rychle. Paříž - a pak tohle. A všechno je najednou tak blízko, těsně u sebe. Jako by to bylo včera. Nemysli na to. Víš, přes to přese všecko to byla dobrá doba - když se to srovná s tímhle tady.” Ukázala na postel. „Nezapomeň na kávu, Ludvíku. Je čerstvá. Ravic si pro ni také už šel.” Naklonila se ke mně, jako bychom byli spiklenci. „Nevěřím mu,” zašeptala. ,,Ani slovo.”

„Mně také ne?”

„Tobě také ne, Ludvíku. A ted’ si jdi něco sníst.”

Sešlo se tam asi deset lidí. Mezi nimi i Bosse. Seděl u okna a zíral ven. Venku bylo teplo a šedivo, jako by mělo pršet; i obloha měla barvu bílého popele. Okna zůstala zavřená a ventilátor bzučel na komodě z ořechového dřeva jako unavená velká moucha. Sestry Dahlovy vešly s kávou a švestkovým koláčem. Přitancovaly jako poníci. Na první pohled jsem je skoro nepoznal. Daly se obarvit na blond a měly na sobě úzké, krátké sukně a bavlněné příčně pruhované svetry s krátkými rukávy.

„Jsou velice rozkošné, že?” zeptal se někdo za mnou.

Otočil jsem se. Byl to Bach, muž, který nedokázal zjistit, které z dvojčat by strpělo štípnutí do zadku. „Velice,” přisvědčil jsem, rád, že mohu myslet na něco jiného. „Musí to být zvláštní, mít poměr s jedním z dvojčat, která si jsou tak podobná, že se nedají rozlišit.”

„Dvojí pojištění.” Bach horlivě přikyvoval a ukrajoval si štrúdl. „Když jedna umře, může se člověk oženit s druhou. Nebolí to. Kde jinde se dá najít taková možnost?” „Dost morbidní myšlenka. Naposledy jste uvažoval jen o tom, jak se dostat k jejich roztomilým zadečkům a nebýt za trest politý kávou. Ted’ už si je chcete brát. Jste opatrný idealista.”

Bach zakýval pleší s věncem černých vlasů, která připomínala zadnici paviána. Nedůvěřivě mlčel.

„Nenapadlo mě, že by si je člověk mohl vzít jednu po druhé,” řekl jsem. ,,Ani na to, že by měly hned umřít.”

„Přirozeně že ne, vy bezmyšlenkovitě jednající góji. Ale na co jiného člověk myslí,

když miluje? Ze jeden zemře dříve než druhý a druhý zůstane sám. To je starý, i když možná modifikovaný strach, který existuje odnepaměti. Prapůvodní, primitivní strach ze smrti se láskou mění ve strach o druhého.” Bach si olízl cukr z prstů. „Je to mučení. Dvojčata představují nejchytřejší východisko. Zvláště tahle tady.”

Obě sestřičky se skotačivě protáhly kolem nás. Jessie je požádala, aby jí přinesly k posteli mědirytiny Berlína. „Vzal byste si jednu z těch dívek jen tak bez vybírání?” zeptal jsem se. „Nedají se přece rozeznat. Pravděpodobně ani podle charakteru. Něco takového prý existuje. Nebo byste si o ně sám se sebou zahrál kostky?”

Bach se na mě utrápeně podíval přes skřipec zpod huňatého obočí: „Jen si dělejte

legraci z člověka, který je plešatý, chudý Zid bez vlasti,” řekl. „To nejsou děvčata pro mě. To je potrava pro Hollywood.”

„A vy? Vy jste přece také herec?”

„Hraji docela malé role. Nacisty, ke své lítosti, pouze nacisty. Přirozeně s obarvenými vlasy a parukou. Je to zvláštní. V Hollywoodu dávají role nacistů skoro výhradně

Zidům. Umíte si představit, jak se při tom člověk cítí. Úplně rozervaný. Naštěstí občas nacisty zabijí. Jinak by se to nedalo vydržet.”

„Nebylo by ještě horší coby Zid hrát Zida, kterého nacisti zavraždí?”

Bach se na mě mlčky podíval. „O tom jsem ještě neuvažoval,” řekl potom. „Co vás

taky všechno nenapadne. Ne, Zidy hrají většinou hvězdy. Nežidovské. Co je tohle za svět?”

Rozhlédl jsem se. Autor krvavé listiny tu naštěstí nebyl. Zato jsem spatřil spisovatele

Frankeho. Vycestoval se svou židovskou ženou, když přišli nacisti. On sám nebyl Zid.

Zena ho opustila, jakmile přijeli do Ameriky. Půl roku žil v Hollywoodu. Studia dala několika známým spisovatelům na čas práci, aby se mohli zabydlet. Očekávala také, že pro ně autoři něco napíšou. Téměř nikdo z nich to nedokázal. Knihy a filmové scénáře vyžadovaly hodně odlišný přístup. A spisovatelé byli příliš staří, než aby se dovedli přeškolit. Smlouvu jim studia neobnovila. Zůstali na obtíž dobročinným organizacím, kde museli žebrat, pokud je někdo soukromě nepodporoval.

„Nemůžu se naučit jejich řeč,” stěžoval si Franke zoufale. „Prostě to nejde. A k čemu by mi to také bylo? Mezi mluvením a psaním existuje veliký rozdíl. Je to jako den a noc.”

„Nepíšete německy?” zeptal jsem se. „Na později?”

„A co?” opáčil. „O své bídě tady? A proč? Když jsem opouštěl Německo, bylo mi šedesát. Ted’ mi je přes sedmdesát. Jsem starý muž. Moje knihy tam spálili a zakázali. Myslíte, že o mně ještě někdo ví?”

„Ano,” řekl jsem.

Franke zavrtěl hlavou. „Deset let se v Německu vytrvale pracovalo na otravě ducha, tenhle jed se z hlav odstranit nedá. Viděl jste týdeníky o tamějších stranických sjezdech, ne? Ty desetitisíce jásajících, rozeřvaných obličejů? Nikdo je k tomu nenutil. Jsem unavený,” dodal. „Víte, z čeho žiju? Učím dva americké důstojníky německy - aby se domluvili, až obsadí Německo. Poslala mi je moje žena. Ona hovoří plynně rusky, francouzský a anglicky. Já neumím nic. Zato můj syn, který žije s ní, nemluví německy.” Zmučeně se usmál. ,,Světobčan, že?”

Šel jsem za Jessií, abych se rozloučil. Bylo to těžké. Nevěřila ani lékařům, ani mně .nebo někomu jinému. Ležela na posteli, uzavřená do sebe, jen oči se jí leskly a těkaly neklidně sem a tam. „Nic neříkej,” zašeptala. „Je dobře, že jsi přišel. A ted’ jdi, Ludvíku. A nezapomeň: Nic není zlé, pokud je člověk zdravý. To jsem se v těchto dnech naučila.”

Prošel jsem kolem Bosseho. Seděl pořád ještě u okna a díval se ven. Mezitím začalo pršet. Asfalt byl vlhký a zrcadlil se. Nemělo smysl ptát se Bosseho na Jessii. Pověděl by mi stejně málo jako Ravic. „Paříž je svobodná,” řekl jsem místo toho.

Vzhlédl. „Ano,” odpověděl. „A Berlín bombardovali. Moje žena je v Berlíně.” Postavil jsem láhev na stůl před Mojkova. „No tohle,” vydechl. „Pravý nektar bohů. Originální ruský. Už zase láhev. Odkud ji máš? Z ruského velvyslanectví?”

„Od Marie. Posílá ti ji jako dárek k osmdesátým narozeninám.”

„Mám je snad dnes?” Mojkov se podíval na noviny. „Možná. V sedmdesáti jsem na to přestal myslet. Krom? toho se ruské a západní kalendáře liší.”

„Maria tohle všechno zná,” řekl jsem. „Zná ty nejpodivnější věci - a jiné, zcela všední, zase ne.”

Mojkov se na mě zkoumavě podíval. Potom se na jeho širokém obličeji rozhostil úsměv. jako Ruska. Přitom není Ruska. Bůh jí žehnej.”

,,Říká, že měla ruskou babičku.”

„Zeny nemají povinnost říkat pravdu, Ludvíku. Bylo by to nudné. Ale ony ani nelžou. Jsou mistryně v dekoraci. Momentálně jich má hodně ruskou babičku. Po válce na to zapomenou. Potom už Rusové nebudou spojenci, ale jen komunisti.”

Mojkov pozoroval láhev „To je všechno, co mi zbylo z mé vlasti,” posteskl si. „Ne

země, v níž jsem se narodil, pouze to, co se tam pije. Proč vlastně vaši Zidé tolik nadělají se svým steskem po Německu? Měli by přece být zvyklí na život bez vlasti.

Vždyť jsou to nejstarší emigranti světa - od zničení Jeruzaléma Římem téměř před dvěma tisíci roky.”

„Ještě déle, už od Babylonu. Ale právě proto. Zidé jsou nenapravitelní patrioti, všude na světě. Protože nemají vlast, neúnavně si všude hledají novou.”

„A to nikdy nezmoudří?”

,,Jak? Někde přece musejí žít.”

Mojkov opatrně otevřel láhev. Měla velice malou, levnou korkovou zátku. “Zidé byli nejlepšími německými patrioty,” řekl jsem. „Dokonce i bývalý císař to věděl.”

Mojkov přičichl ke korku. „A budou jimi zase?” zeptal se. „Už jich moc nezbylo,” odpověděl jsem. „Ne v Německu. Tím je tahle otázka na nějaký čas vyřešená.” „Povraždili je?”

Přikývl jsem. „Povídejme si o něčem jiném, Vladimíre. Jak se člověk cítí v osmdesáti?”

„Chceš to opravdu vědět?”

„Ne. To byla jen otázka z rozpačitosti.”

„Chválabohu. Byl bys mě takovýmhle dotazem hodně zklamal. Je špatné nutit netaktně lidi k rozpačitým odpovědím. Ochutnejme raději vodku.”

Najednou jsem od vchodu zaslechl Lachmannův charakteristický krok. „Co ten tady ještě chce?” zeptal jsem se. „Našel si přece tu pokladní z kina, kterou zbožňuje.”

Rysy Mojkovova širokého obličeje se pomalu roztáhly, až se poskládaly do mnohovrstevného úsměvu. Začínal u očí a končil opět v očích. „Tak jednoduchý život

není. Existuje také něco jako převrácená touha po pomstě. Zárlivosti chybí něco jako vodovodní kohoutek, kterým lze přívod zastavit jakoby nic.”

Lachmann vkulhal dovnitř. V závěsu za ním se objevila blondýna vypadající jako krotitelka lvů. Silná, s vysunutou bradou a hustým černým obočím „Moje snoubenka,” představil ji. „Slečna McCraigová.”

Domptérka přikývla. Lachmann vybalil z červeného hedvábného papíru malý balíček. ,,K tvým osmdesátinám, Vladimíre,” prohlásil. „Při tvém náboženství se něco takového nedalo snadno sehnat.”

Byl to malý ruský svatý obrázek na zlatém podkladě. Mojkov se na něj zaraženě podíval. „Ale Lachmanne,” řekl potom váhavě. „Já jsem přece ateista.”

„Třesky plesky,” odpov^d^l Lachmann. „Každý člověk

v něco věří. Na čem bych jinak vydělával? Kromě toho to není žádný Kristus ani madona. Je to svatý Vladimír. No, a sám v sebe přece věříš, nebo ne?”

„Sám v sebe nejméně ze všeho.”

„Třesky plesky,” opakoval Lachmann a díval se při tom na mě. „To je to paradoxní tlachání tohohle Ludvíka Sommera. Zapomeň na něj.”

Překvapeně jsem se na Lachmanna podíval. U uslzeného Kurta jsem na takhle jadrný tón nebyl zvyklý. Zdálo se, že láska u něho působí zázraky - jako by dostal betonovou injekci.

„Co vám mohu oběma nabídnout?” zeptal se Mojkov a zašilhal s obavami po vodce. „Coca-Colu,” odpověděl k našemu ulehčení okamžitě Lachmann.

„A vy, vážená dámo?”

„Máte chartreusku?” zašveholila ta divná bytost k naše-mu překvapení vysokým falzetem.

„Zlutou, nebo zelenou?” otázal se Mojkov bez zaváhání. „Copak existuje také žlutá?” „U nás ano.” Byl to oblíbený Raoulův nápoj.

„Potom tedy žlutou. Tu ještě neznám. Mohu dostat dvojitou? Z kouře v kině člověku vyschne v hrdle.”

„Můžete mít celou láhev,” odpověděl Mojkov galantně a nalil sobě a mně vodku. Lachmann a slečna McCraigová seděli ruku v ruce, usmívali se, zírali na nás a mlčeli plni očekávání. Neexistuje nic stupidnějšího než dokonalé štěstí, pomyslil jsem si. Zvláště když je třeba být přitom také duchaplný. Naštěstí přišli Raoul a John a konverzace rázem ožila. Oba se dívali na slečnu McCraigovou s takovým odporem, jako by před sebou měli z kůže staženého lvouna, ale protože si to vzápětí uvědomili, začali se ihned chovat s přehnanou rytířskostí. O minutku později přicupitala po schodech komtesa. Sokolím pohledem okamžitě zaregistrovala láhev ruské vody a na místě propukla v slzy. „Ach Rusko,” šeptala. „Velká, nádherná říše. Vlast duše. Milovaná matka.”

„Tam poputuje moje narozeninová vodka,” zašeptal Mojkov a dolil.

„Vyměň láhve. Tvoje je také dobrá. Však ona si toho nevšimne.”

Mojkov se potutelně usmál. „Komtesa že si toho nevšimne? Ta se pamatuje na každý banket před čtyřiceti lety. A na vodku, která se tam servírovala.

„Ale tvoji přece také pije.”

„Pila by i kolínskou, kdyby neměla nic jiného. Ale vkus nikdy neztratila. Dnes večer už láhev z jejích supích pařátů nedostaneme. Ledaže bychom sami pili hodně rychle.

A to chceme?”

„Ne,” řekl jsem.

„To jsem si myslil. Nechme ji tedy komtese.”

„Já ji beztak pít nechtěl. Nalij mi svoji. Chutná mi víc.”

Mojkov se na mě úkosem podíval svýma malýma papouščíma očima bez víček. Viděl jsem, že myslí na mnoho věcí najednou. „Dobře,” řekl potom. „Jsi kavalír v různých směrech, Ludvíku. Bůh ti žehnej. A ochraňuj tě,” dodal.

„Před čím?”

Vyprázdnil svou plnou sklenici, než si toho komtesa všimla. Obrovskou dlaní si otřel ústa a opatrně položil sklenici zpátky na stůl. „Pořád jen před tebou samotným, řekl. „Před kým jiným?”

„Zůstaňte tady, pane Sommere,” požádal mě Raoul. „Na improvizované oslavě Vladimírových osmdesátin. Možná jsou to jeho poslední,” zašeptal mi. „Kolika lidem se podaří dožít vyššího věku?”

„Těm, kterým je jedenaosmdesát.”

„To už je biblické stáří. Chtě i byste být tak starý? Starší než vaše přání, žaludek a

pohlaví? Šedivý svět! Tak akorát na sebevraždu.”

Nemyslel jsem si to, co Raoul, ale neměl jsem chut’ vysvětlovat mu své názory. Chtěl jsem pryč. Maria Fiola čekala ve svém vypůjčeném bytě.

„Zůstaňte,” naléhal Raoul. „Přece nebudete kazit zábavu. A tohle je Vladimírův poslední narozeninový večírek. Jste přece také jeho přítel.”

„Musím pryč,” odpověděl jsem. „Ale potom se vrátím. „Určitě?”

„Určitě, Raoule.”

Najednou jsem cítil jakýsi tlak, skoro jako bych se dopouštěl malé zrady. Na okamžik mě to zmátlo. Přitom byla ta myšlenka pošetilá. Viděl jsem přece Mojkova každý den a věděl jsem, že si na svých narozeninách nijak nezakládá. Přesto jsem řekl: „Půjdu, Vladimíre. Možná se ještě vrátím, než to tady skončí.”

„Doufám, že ne, Ludvíku. Nebuď blázen.” Jemně mě plácl svou obrovitou rukou po rameni a zamrkal na mě.

„Tamhle končí tvoje poslední pravá vodka,” řekl jsem. „V ušlechtilém komtesině hrdle. Dělí se právě o poslední zbytek s Raoulovým přítelem. Nedávali jsme dost pozor.”

„To nevadí. Mám ještě dvě láhve.”

,,Pravé?

Mojkov přikývl. „Maria Fiola je dnes odpoledne přinesla. Schoval jsem je.”

Všiml si mého udiveného obličeje. „Nevěděl jsi to?” zeptal se.

„Proč bych to měl vědět, Vladimíre?”

„To je také pravda. Kdoví, odkud tenhle božský nektar má. V Americe se nikde koupit nedá, to vím.”

„Od nějakého Rusa, tahle odpověď se přímo nabízí. Nezapomínej, že Amerika a Rusko jsou spojenci.”

„Nebo od amerického diplomata, který má zdroj v Rusku — třeba od ruského velvyslance ve Washingtonu.”

„Snad,” odpověděl jsem. „ Hlavně že je tady A v bezpečí. O tom, co člověk má, se nemá zbytečně hloubat.”

Mojkov se zasmál. „Moudrá řeč. Trochu moc moudrá na tvůj věk.”

„Za to může ten můj prokletý život. Všechno příliš brzy a všeho příliš moc.”

Odbočil jsem do Sedmapadesáté ulice. Slavnostní promenáda na Druhé avenue byla v plném proudu. Korzující homosexuálové si s grácií obřadně kynuli, vzduchem létaly pozdravy a všechno vyzařovalo veselý exhibicionismus — na rozdíl od obyčejných párků zamilovaných, kteří při procházkách touží po soukromí a nejraději by se skryli před zraky ostatních, tady vládla ledabylá nenucenost. José Kruse mě pozdravil jako starého přítele a zavěsil se do mě. „Co takhle koktejl s přáteli, můj milý?”

Opatrně jsem se z jeho nabídky vyvlékl. Viděl jsem, že už ve mně vidí nový objekt dobývání. „Jindy,” slíbil jsem mu. „Ted’ musím do kostela. Právě tam vykrápějí rakev jedné mé zesnulé tety.”

José se smál, až se otřásal. „To není špatné. Teta. Vy jste ale vtipálek. Vy snad vůbec nevíte, co to znamená ,teta’?”

„Teta je teta. Tahle byla stará, hádavá a černá.”

José se smál ještě víc. „Teta je přestárlý homouš, milý příteli. Užijte si to vykrápění rakve.”

Poklepal mi na rameno. V tom okamžiku jsem uviděl zlatého pudla Fifiho, jak zvedá nohu proti vyvěšeným novinám v kiosku. Prodavač Kunowsky, který psa ze svého místa nemohl vidět, musel mít šestý smysl. Náhle se zvedl, vyrazil ze dveří, přitom strhl hromadu časopisů Life a hnal se kolem stánku, aby Fifiho kopl. Přišel opět příliš pozdě. Fifi si to již nevinně štrádoval o deset metrů dál.

„To bylo to vaše zatracené psisko,” zařval Kunowsky na Kruseho. „Zničil jedno číslo magazínu Esquire. Zaplaťte ho.”

José Kruse povytáhl obočí. „Můj pudl? Já přece žádného nemám. Kdepak je?”

„Někde tamhle. Ta potvora je opravdu mazaná. A jistěže máte psa. Stokrát jsem vás s ním, viděl.”

„Stokrát? Ale ne dnes. Můj pes leží nemocný doma. Nemocný z toho, jak jste ho před pár dny nakopl. Měl bych na vás za to podat oznámení. Ten pudl má hodnotu několika set dolarů.”

Mezitím se kolem nás shromáždila skupina jeho soukmenovců. „Měli bychom informovat spolek pro ochranu zvířat,” prohlásil někdo. „A jak si vůbec můžete dovolit tvrdit, že je to pes tohohle pána? Kdepak je? Kdyby to byl jeho pes, byl by přece tady, vedle něho.”

Fifiho nebylo nikde vidět. „Byl to zlatožlutý pudl,” řekl Kunowsky, o trochu méně jistě. A tenhle pán má pudla této barvy. Všichni ostatní jsou šediví, černí, bílí nebo hnědí.

“Cože?” Neznámý, který se předtím vmísil do debaty, se rozhlédl po Sedmapadesáté ulici. „Tak se podívejte na ulici.”

Musela to být hodina venčení psů. Jako alej sfing dřepěli v řadách na okrajích chodníků, všichni v charakteristickém, melancholicky idiotském postoji, jako by vyli na měsíc, a přitom vykonávali svou potřebu. „Tamhle,” upozorňoval dál onen člověk. „Ten druhý vpravo, je zlatožlutý, a další naproti taky, potom ti dva za sebou, před tím velkým bílým - no tak, co říkáte? A tamhle právě vyrazili dva z domu číslo pět set osmdesát.”

Kunowsky se již s klením stáhl. „Tahle banda drží basu za všech okolností,” zabručela snažil se očistit Esquire namočeným hadrem, který vytáhl z kbelíku. Doufal, že se mu podaří prodat magazín se slevou coby promočený deštěm.

José Kruse šel se mnou až k Mariinu domu, kde na něj Fifi čekal za dveřmi.

„Ten pes je génius,” pochvaloval si Kruse. „Když tohle provede, ví, že už se nesmíme znát. Oklikou se vrátí domů. Kunowsky na něj může čekat třeba donekonečna. A než by došel pro policistu, Fifi si bude už dávno hovět nahoře v našem nevěstinci. Dveře jsou tam vždy otevřené. Nemáme žádná tajemství.”

Ještě jednou se rozesmál, až se na něm všechno roztřáslo, opět mi poklepal na rameno a odešel.

Nastoupil jsem do výtahu a jel za Marií. Setkání s Krusem ve mně zanechalo divnou pachut. Neměl jsem nic proti homosexuálům, ale zároveň jsem k nim nechoval zvláštní sympatie. Věděl jsem, že mnoho velikánů tohoto světa mělo podobné sklony, ale pochyboval jsem, že to dávali najevo tak agresivně jako José Kruse. Skoro mi zkazil pocit příjemného očekávání před schůzkou s Marií a na okamžik se mi zdálo, jako by ji svou hladkou, lacinou povrchností pošpinil. Cítil jsem tu nepříjemnou pachuti potom, když jsem si přečetl na dveřích jméno Mariina hostitele.

Jak mi řekla, rovněž patřil do stejného cechu. Kromě toho jsem věděl, že manekýny mají homosexuály v oblibě, protože na ně nedotírají jako ostatní muži.

Opravdu je to tak? pomyslel jsem si, když jsem zvonil. Slyšel jsem už i něco jiného, od těch, kteří měli zkušenost s obojím. Když jsem čekal, vrtěl jsem hlavou, jako bych setřásal pavučiny. Nebyl to Kruse, kdo mi vadil, pomyslel jsem si, ale něco jiného. Možná jsem si už odvykl zvonit u dveří, za nimiž snad čekalo něco jako měšťácké štěstí, napadlo mě.

Maria Fiola opatrně pootevřela dveře.

„Zase se koupeš?” zeptal jsem se.

„Ano. Patří to skoro k mému povolání. Fotila jsem dnes odpoledne v jedné tovární hale. Co všechno si ti příšerní fotografové nevymyslí. Dokonce použili i pravý prach. Pojď dál. Hned budu hotová. Vodka je v mrazáku.”

Vrátila se do koupelny a nechala dveře otevřené.

„Oslavovaly se Vladimírovy narozeniny?”

„Právě to tam začíná,” odpověděl jsem. „Komtesa objevila tvoji vodku. Vyvolala u ní záchvat stesku po domově. Když jsem odcházel, právě roztřeseným hlasem zpívala ruské písně.”

Maria vypouštěla vanu. Klokotání vody doprovázel její smích. „Byl bys tam rád zůstal?” zeptala se.

„Ne, Marie,” odpověděl jsem a cítil, že to není pravda. Protože jsem však náhle věděl, že právě tohle mě rušilo, zároveň jako by se mi hlava vyčistila, takže jsem vlastně nelhal.

Přišla nahá a vlhká do obývacího pokoje. „Můžeme tam ještě jít,” řekla a podívala se na mě. „Nechtěla bych, abys kvůli mně nedělal něco, co dělat chceš.”

Zasmál jsem se. „Pěkně šroubovaná věta, Marie. A zároveň nepravdivá, jak doufám.” „Ne tak docela,” odpověděla. „Ale jinak, než myslíš.”

„Mojkov je štastný s tvou vodkou,” řekl jsem. Jedna se dostala do spárů komtese. Ty druhé se mu podařilo schovat. Nová Lachmannova milenka je pokladní v kině a pije chartreusku.

Maria se na mě pořád ještě dívala. „Myslím, že bys tam přece jen rád šel.”

„Abych viděl Lachmannovo zamilované štěstí? Při židovském nadávání je ještě celkem vynalézavý, ale jako šťastně zamilovaný je úděsně nudný.”

„Nejsme takoví všichni?”

Neodpověděl jsem. „ Komu to vadí?” řekl jsem nakonec. „Nanejvýš těm druhým. Nebo někomu, pro koho je názor okolí důležitější než všechno ostatní.”

Maria se zasmála. „Tedy manekýně.”

Vzhlédl jsem. „Ty nejsi žádná manekýna,” namítl jsem. „Ne? A co tedy?”

„Pošetilá otázka. Kdybych to věděl -”

Mlčel jsem. Zase se zasmála. „Potom by byl s láskou konec, co?”

„To nevím. Myslíš, že když odhalíme a poznáme ten kousek neznámého a cizího, který se skrývá v druhém člověku, zájem pohasíná?”

„Asi je to do jisté míry zjednodušené. Ale přibližně tak to funguje.”

„Nevím ani tohle. Třeba potom dokonce začíná to, čemu říkáme štěstí.”

Maria Fiola pomalu přecházela po pokoji. „Hodíme se ještě na to?”

„Proč ne? Ty ne?”

„Nevím. Myslím, že ne. Patří k tomu něco, co jsme ztratili. Naši rodiče to snad ještě měli. I když moji ne. Je to jako něco z jiného století, kdy se ještě věřilo v Boha.”

Vstal jsem a vzal ji do náručí. Okamžik se mi zdálo, jako by se chvěla. Potom jsem ucítil teplo její kůže. „Myslím, že když se o tom takhle pošetile mluví, je k tomu velice blízko,” zamumlal jsem jí do vlasů.

„To si skutečně myslíš?”

„Ano, Marie. Příliš brzy jsme zažili všechny druhy samoty, než abychom nevěděli, že nic nezůstává kromě bídy, a abychom nebyli nedůvěřiví k jakémukoli záblesku štěstí. Ale zato existují tisíce věcí, kterým jsme se naučili říkat štěstí - například když se nám podaří přežít, když nás nemučí nebo nepronásledují - prostě jen proto, že tu jsme. Nemyslíš, že se takhle může mnohem snadněji zrodit třepotající se, rychlé štěstí než dříve, kdy se uznávalo jen těžkopádné trvalé štěstí, které se jen zřídkakdy mohlo realizovat, protože se zakládalo na buržoazní iluzi? Nespokojíme se raději tímto vysvětlením? Jak jsme se k tomuhle bláhovému tématu vůbec dostali?”

Maria se zasmála a odstrčila mě od sebe. „Taky nevím. Chceš vodku?”

„Je tady ještě nějaká Mojkovova pálenka?”

Pohlédla na mě. „Jenom ta. Tu druhou jsem mu poslala k narozeninám.”

„Komtesa i on z ní měli obrovskou radost.”

,,A ty?”

„Já také, Marie. Proč ne?”

“Nechtěla jsem ji vracet,” vysvětlovala. „Bylo by to příliš složité. Je docela možné, že dostanu ještě další. Ty ji nechceš, vid?”

Zasmál jsem se. „Kupodivu ne. Ještě před pár dny bych byl neodmítl. Něco se změnilo. Myslíš, že jsem žárlivý?” „Nic bych proti tomu neměla,” řekla Maria. Pohnula se ve spánku. Venku se blýskalo na časy. Nehlučné blesky prolétávaly jako strašidla pokojem. „Chudák Vladimír,” zamumlala. „Když je někdo takhle starý, je tak blízko smrti. Uvědomuje si to neustále? Jak je to smutné. Jak se člověk může ještě smát a být veselý, když ví, že tady zakrátko nebude?”

„Ví to, a zároveň to neví,” řekl jsem. „Viděl jsem lidi, kteří měli být popraveni za tři dny a byli šťastní, protože nepřišli na řadu už dnes. Měli před sebou ještě dva dny života. Myslím, že je těžší zabít vůli k životu než člověka. Znal jsem někoho, kdo den před smrtí vyhrál svou první šachovou partii proti muži, jenž ho zatím vždycky porážel. Hodně se z toho radoval. A znal jsem lidi, které odváděli, aby je zastřelili ranou do týla, a kteří se vrátili, protože kat měl rýmu a nemohl dost dobře mířit. Někteří plakali, protože takhle museli zemřít podruhé, jiní byli vděční za den života navíc. Jsou to zvláštní věci, Marie, o kterých nikdo nic neví, dokud se nestanou jemu samotnému.”

„Mojkov také něco takového zažil?”

„Nevím. Myslím, že ano. Ostatně, v naší době to zažilo mnoho lidí.”

„Ty také?”

„Ne,” řekl jsem. „Ne tak docela. Ale byl jsem u toho. To zdaleka nebylo to nejhorší. Patřilo to skoro ještě k tomu nejkultivovanějšímu.”

Marie se otřásla. Zdálo se, že po její kůži vane vítr jako nad klidnou vodní hladinou, a její pokožka se náhle rozvlnila. „Ubohý Ludvíku,” zamumlala, ještě napůl ve spánku. „Dá se na to někdy zapomenout?”

„Existuje mnoho druhů zapomínání,” odpověděl jsem, zatímco němé blesky létaly po Mariině mladém těle jako kosy fantomů, jež se jí dotkly, ale neublížily jí. „Tak jako existuje mnoho druhů štěstí. Jenom se nesmějí vzájemně zaměňovat.”

Protáhla se a upadla hlouběji do tajemných komnat spánku, v nichž měla i na mě zapomenout a zůstat sama s neznámými obrazy svých snů.

„Je dobře, že mě nechceš vychovávat,” zašeptala se zavřenýma očima. V bledém světle blesků jsem viděl, že má velice dlouhé, jemné řasy, které se kolem jejích očí chvěly jako motýli. „Všichni mě vždycky chtěli vychovávat,” řekla velmi ospale. „Ty ne -”

„Ne,” přitakal jsem. „Já ne, Marie.”

Přikývla a zabořila se hlouběji do podušek. Její dech se změnil. Byl klidnější a hlubší. Unikla mi, pomyslel jsem si. Už o mně neví. Stal jsem se pouhým dotykem tepla a důvěrně známým důlkem v rameni, do kterého si může položit hlavu - a ani to už za pár minut nebude nic znamenat. Potom se již její vědomí a iluze poženou kanálem podvědomí, udivené a fascinované neznámými reflexy snů jako bledými záblesky za oknem, změněný člověk, cizí tomu, kterým byl ve dne, odevzdaný severní záři jiných pólů a náhodám podzemních mocností, vystaven napospas všem vlivům, bez zábran naučené morálky a vnímání vlastního já. Jak se vzdálila tomu, co bylo jen chvilku předtím, kdy jsme věřili bouření své krve a zdálo se nám, že dosahujeme jednoty v oblažujícím a smutném klamu vnější blízkosti, pod širokou oblohou dětství, kdy jsme ještě předpokládali, že štěstí je socha, a ne mrak, který se neustále mění a často rozpouští. Malé bezdeché výkřiky, ruce, jež se držely, jako by to bylo navždy, rozkoš, která si říkala láska a za níž někde daleko čekal podvědomý egoismus vraždy, strnulost posledního okamžiku, v němž všechny myšlenky vylétly a člověk se stal jen vůlí a přijímáním a přitom druhého už sotva znal a poznával, čímž propadl klamu, že nastala jednota a odevzdání se v druhém -zatímco tu nikdy nebylo více odcizení a cizího sebestředna - a potom zemdlévání, jemná, blažená víra v opětovné nalezení sama sebe v druhém, krátká fascinace iluzí, obloha posetá hvězdami, jež pomalu bledly a dovolily opět proniknout všednímu dni či noci s jejich myšlenkami.

Spící duše bez vzpomínky na mne, pomyslel jsem si, krásný fragmente, na němž při každém zdřímnutí bledne

a mizí mé jméno, jak můžeš mít strach, že bych tě poznal a prohlédl tak hluboce, aby tě mohl ohrozit rozchod číhající za přílišnou důvěrností? Cožpak mi neunikáš každou noc, aniž vím, co se tě dotkne v okamžiku, kdy zase otevřeš oči? Považuješ mě za cikána, nenalézajícího klid. Já však jsem jen vykolejený maloměšťák se špatnými zkušenostmi, ve stínu orestovské povinnosti pomsty - cikán jsi ty, při hledání svého stínu a svého já. Milovaný fragmente bez vlasti, stydící se třeba jen už proto, že neumí vařit. Ty by ses to neměla nikdy naučit. Na světě existuje dost kuchařek. Ba víc než vrahů. Dokonce i v Německu.

Najednou jsem uslyšel vysoký tlumený štěkot. Určitě to byl Fifi, možná že si José Kruse přivedl na noc někoho pro útěchu. Natáhl jsem se vedle Marie, aniž jsem se jí při tom dotkl. Přesto to ucítila. ,Johne,” zamumlala, ale neprobudila se.

My obchodníci s uměním žijeme z prosté a primitivní lidské vlastnosti,” vysvětloval zeširoka a s požitkem Reginald Black. „Z lidské touhy po majetku. Je to velice podivné. Vždyť každý ví, že musí zemřít a nemůže si s sebou nic vzít. A ještě podivnější je to proto, že každý ví o muzeích, kde visí plno nádherných obrazů. Nezřídka mají naprosto mimořádnou kvalitu. Byl jste již v Metropolitním muzeu?”

Přikývl jsem. „Dokonce dvakrát.”

„Měl byste tam chodit každý týden místo hraní šachů s tím výrobcem pančované vodky ve vašem hodinovém hotelu. Viděl jste Stavbu babylonské věže? A Pohled na Toledo od El Greca? Visí tam zcela volně a zadarmo.“Reginald Black usrkával koňak - ten pro zákazníky nakupující za víc než dvacet tisíc dolarů - a snil: „Umělecká díla zatím nevyčíslené hodnoty. Co by se na nich dalo vydělat.”

„Je tohle také ta podivuhodná lidská touha po majetku?”

„Ne,” odpověděl káravě a stáhl ruku, kterou mi chtěl nalít druhý koňak. „Tohle je slast z obchodu, zděděná po mých antických předcích, která se neustále sváří s mou láskou k uměleckým dílům a bohužel stále znovu vítězí. Proč však lidé nechodí častěji do muzeí, aby si tam bezstarostně prohlíželi nádherné obrazy, a místo toho kupují za drahé peníze nedodělané Degase a rozvěšují si je po bytech, kde se okamžitě musí bát zlodějů, služek, jež po obrazech neopatrně přejíždějí smetáky, a hostů, kteří o ně zamačkávají cigarety? Muzea mají vesměs mnohem lepší obrazy než téměř všichni takzvaní sběratelé.”

Zasmál jsem se. „Vy jste opravdu antický galerista. Kdyby se všichni řídili vaším příkladem, brzy by nikdo nekupoval obrazy. Jste donkichotem svého cechu.”

Black se uspokojeně pousmála sáhl pro láhev.

„Tolik se hovoří o socialismu,” řekl. „Přitom ty nejnádhernější věci na světě jsou každému zadarmo přístupné. Muzea, všechny knihovny a také hudba - skvostné koncerty v rádiu - Toscanini se všemi Beethovenovými koncerty a symfoniemi každý týden v Hodině pro hosty. Pokud někdy existovala vhodná doba pro komfortní poustevnický život, tak je to nyní. Podívejte se na mou sbírku uměleckých publikací.

K čemu ještě obrazy, když jsou tu navíc muzea? Chtěl bych jednou nechat svého zaměstnání a žít volně jako pták.”

„Proč to neuděláte?” zeptal jsem se a vzal si skleničku, kterou mi dolil.

Povzdechl si. „Rozporuplnost mé povahy.

Bezděčně jsem se na okamžik zahleděl na dobrodince lidstva. Měl báječnou vlastnost věřit všemu, co v určitém okamžiku říkal. Jen proto, že tomu v podstatě přesto nevěřil, se z něj nestal tlachající blázen. Naopak mu to dodávalo jakousi zářivou aureolu. Aniž to věděl nebo přiznal, byl hercem svého života.

„Předevčírem mi nechával vzkaz starý Durant II.,” řekl. „Má asi dvacet milionů dolarů a chtěl by koupit malého Renoira. Je v posledním stadiu rakoviny a ví to.

Lékaři počítají jeho život na dny. Vzal jsem obraz s sebou. Pokoj starocha páchl smrtí, vzdor vší dezinfekci. Smrt je nejpronikavější parfém, který všude prorazí. Ze starého už zbyla jen kostra s obrovskýma očima a velkými hnědými skvrnami na pergamenové kůži. Rozumí trochu obrazům, úplná vzácnost. Ještě více rozumí penězům - žádná vzácnost. Požadoval jsem dvacet tisíc dolarů. Nabízel dvanáct. S hlasitým praskáním v prsou a neutuchajícím kašlem šel až na patnáct. Viděl jsem, že obraz chce, a nepolevil jsem. Ani on ne. Jen si to představte. Milionář, který má před sebou pár dní života, smlouvá jako ubohoučký hadrář o poslední radost. Přitom nenávidí své dědice.

„Milionáři se někdy překvapivě uzdraví,” poznamenal jsem. „Dají se zažít zázraky.

Jak to dopadlo?”

„Zase jsem si obraz odnesl. Stojí ted’ tamhle naproti. Podívejte se na něj.”

Byla to rozkošná malá podobizna mladé Madame Henriot. Poprsí. Kolem útlého krku měla uvázanou černou sametku. Obraz byl namalovaný z profilu a vyzařoval jen mládí a tiché očekávání budoucnosti. Nebylo divu, že trouchnivějící starý Durant II. ho chtěl jako král David kdysi Batsebu.

Reginald Black se podíval na hodinky. „Je načase probudit se ze sna. Za čtvrt hodiny přijde zbrojař Cooper. Americká vojska jsou všude na postupu. Seznamy mrtvých se

prodlužují. Zně pro Coopera. Dodává a dodává. Jeho obrazy by se měly zastřít černými smutečními závoji. A vždycky mezi dvěma z nich pověsit kulomet nebo plamenomet.”

„To už jste mi jednou vyprávěl. Když Cooper koupil posledního Degase. Proč jste ho přesto prodal?”

„To jsem vám také už vysvětloval,” odpověděl Black popuzeně. „Kvůli své neblahé, démonické nátuře Jekylla a Hyda. Ale Cooper zaplatí za to, co provádí. Budu od něho požadovat o deset tisíc dolarů víc než od jiného zákazníka, který má třeba velkoobchod s hnojivy nebo s hedvábnými nitěmi.” Black zmlkl, protože zaslechl zvonek. I já jsem ho uslyšel.

„O deset minut dřív,” zasténal Reginald. „Také jeden z jeho triků. Bud’ příliš brzy, nebo pozdě. Přijde hodně brzy, aby mohl říct, že se zastavuje jen na pár minut, protože musí do Washingtonu nebo na Havaj, nebo hodně pozdě, aby mě mohl napínat a mučit. Budu od něj chtít o jedenáct tisíc dolarů víc a vy mi můžete useknout ruku, když třeba jen o cent slevím. A ted’ rychle. Soukromý koňak uklidíme a vyndáme střední jakost pro zákazníky. Tahle hyena bitevních polí by měla dostávat jen pančovaný, ale bohužel rozumí koňaku víc než obrazům. A ted’ honem běžte na posed, myslivče; zazvoním, až vás budu potřebovat.”

Na své rozhledně jsem si otevřel noviny. Black měl pravdu. Americká vojska všude mocně postupovala. Cooperovy továrny musely pracovat na několik směn, aby stačily vyrábět rychlou smrt. Ale neměl tenhle sup jistým zvláštním způsobem pravdu, když se považoval za dobrodince lidstva, tak jako dobrodinec milionářů Reginald Black? Nebyly Evropa a svět vražděním osvobozovány od daleko většího vraha, který chtěl zotročit Evropu a vyhladit celé národy? Na to neexistovala jiná než bezvýchodně krvavá odpověď.

Odložil jsem noviny a hleděl z okna. Jak rychle dokázala smrt měnit jméno - a stejně rychle i velké pojmy jako čest, svoboda a lidskost. Každá země si na ně činila nárok, a čím zběsilejší byla diktatura, v tím lidštějších jménech vraždila. A vražda? Co je vražda? Není také pomsta vražda? Kde začínalo šílenství a kde právo? Nebyl pojem práva zároveň vražděn těmi, kdo ho ochraňovali? Pachateli strašných činů za psacími stoly v Německu a jejich zkorumpovanými soudci, kteří státu zločinců ochotně napomáhali? Co tu ještě zbývalo z práva kromě Pomsty?

Zvonek náhle zaječel. Šel jsem dolů. Obestřel mě mrak kouře z havana. „Pane Sommere,” zeptal se Reginald Black přes modravou clonu. „Vysvětlil jste panu Cooperovi, že tento obraz je horší než Degas, kterého si nedávno koupil?”

Překvapeně jsem se na Coopera podíval. Tahle hyena lhala a věděla proč. Věděla také, že jsem se ocitl v pasti, protože jsem ho nemohl nazvat lhářem, aniž by se na mě rozkřičel. „Nikdy bych u mistra jako Degas netvrdil, že je lepší nebo horší,” řekl jsem. „To byla první zásada mé výchovy v Louvru. Někdy je pouze jeden obraz dotaženější než druhý. To je rozdíl mezi skicou, studií a obrazem se signaturou. Zádný z obou těchto Degasů není signován. Tím podle profesora Meyera-Gráfeho získávají velkou přednost nedokončeného, protože je tu prostor pro fantazii.”

Reginald Black se na mě podíval pohledem prozrazujícím úžas nad mými vědomostmi. Právě před pěti minutami

jsem si tenhle citát přečetl na svém posedu, kde jsem měl k dispozici malou knihovnu. „No, tak tedy,” obrátil se pak ke Cooperovi.

„Řečičky,” prohlásil opovržlivě muž s biftekovým obličejem. „Louvre sem, Louvre

tam. Kdo by tomu věřil. Řekl, že ten obraz je horší. Mám dobré uši.”

Věděl jsem, že celá debata má vést k tomu, aby šel Black s cenou dolů. Přesto jsem neviděl důvod, proč bych se měl kvůli tomu dát ponižovat. „Pane Blacku,” řekl jsem, „myslím, že tenhle rozhovor je beztak již zbytečný. Právě volal pan Durant II., že ten obraz chce. Máme mu ho přinést.”

Cooper se zasmál, jako když hudruje krocan. „Nechte toho blufování. Náhodou vím, že Durant II. mele z posledního. Už nepotřebuje obrazy, ale rakev.”

Triumfálně se na Blacka zadíval. Ten mu pohled chladně vrátil. „To vím sám,” pronesl suše. „Protože jsem u něj byl včera.”

„Chce si vytapetovat rakev impresionisty?” zeptal se Cooper posměšně.

„To by takový nadšený a zasvěcený sběratel jako Durant II. nikdy neudělal. Ale po ten krátký zbytek svého života si chce dopřát každou radost, kterou může mít. Peníze nehrají v takovém případě roli, pane Coopere. Před branou smrti se už nesmlouvá, Durant II. toho Degase opravdu chce, jak jste právě slyšel.”

„Dobře. Pošlete mu ho.”

Black nepohnul ani brvou. „Zabalte obraz, pane Sommere, a odneste ho panu Durantu. II.” Vzal Degase ze stojanu a podal mi ho. Potom vstal.

,,Jsem rád, že jsme tu záležitost vyřešili tak smírně, pane Coopere. Je od vás skutečně velkorysé, že se dokážete obrazu vzdát, abyste udělal radost umírajícímu. Však po světě koluje ještě více Degasů. Snad v příštích pěti či deseti letech opět narazíme na obraz tak obrovské hodnoty jako tenhle. Nic jiného vám bohužel nabídnout nemohu. Tohle byla moje nejlepší věc.”

Odcházel jsem ke dveřím. Nešel jsem pomalu, jak Cooper očekával vzhledem ke svému přesvědčení, že jde o trik, ale rychle, jako bych se snažil dorazit za každou

cenu co nejrychleji k Durantovu smrtelnému loži. Cekal jsem, že mě Cooper u dveří zastaví. Nestalo se to. Zklamaně jsem vystupoval po schodech ke svému stanovišti s pocitem, že jsem Blackovi překazil obchod.

Ale ještě jsem ho dost dobře neznal. Signál přišel o patnáct minut později. „Už je obraz pryč?” zaslechl jsem Blackův sametový hlas.

„Pan Sommer s ním právě odchází po schodech,” odpověděl jsem co nejvyšší fistulí. „Běžte za ním. Ať přinese obraz zpátky.”

Honem jsem obraz provizorně zabalil a šel zase dolů. Tam jsem ho vybalil.

„Jen ho nechte zabalený,” řekl Cooper mrzutě. „Přineste mi ho odpoledne domů. Potom mi můžete vyprávět, že máte ještě třetího, ještě lepšího Degase, vy šejdíři.” „Existuje tu ještě jeden Degas stejné třídy,” odpověděl jsem chladně. „Máte pravdu, pane Coopere.”

Cooper zvedl hlavu jako vyděšený kůň, kterého vedou na porážku a chce ještě naposledy zařehtat. I Reginald Black se na mě zvědavě podíval. „Visí už dvacet let v pařížském Louvru,” řekl jsem, „a je neprodejný.”

Cooper si oddechl. „Ušetřete mě svých vtipů,” zabručel a odkráčel.

Reginald Black odsunul zákaznický koňak stranou

a vyndal soukromou láhev. „Jsem na vás hrdý,” prohlásil. „Skutečně se Durant II. ozval?”

Přikývl jsem. „Chtěl by se ještě jednou podívat na toho malého Renoira. Mladá Madame Henriot. Jak je vidět, přišel telefon právě včas.”

Black vyndal z červené safiánové peněženky stodolarovou bankovku. „Prémie za chrabré chování tváří v tvář nepříteli.”

Zastrčil jsem ji do kapsy. „Dostal jste od Coopera čestný honorář?” zeptal jsem se. „Do posledního centu,” odpověděl Black. „Nic nezní pravdivěji než polopravda. Musel jsem Cooperovi přísahat na život svých dětí, že jsem byl včera u Duranta II.” „Příšerná přísaha.”

„Byl jsem tam přece. S Renoirem. Na Degase jsem přísahat nemusel.”

„Ale stejně,” dodal jsem, „je to strašná bestie.”

Black se andělsky pousmál. „Nemám děti,” řekl.

„Jessie,” řekl jsem vyděšeně. „Vypadáš skvěle.”

Ležela v nemocnici, najednou malinká, šedivá, voskově bledá a přepadlá. Jenom oči měla neklidné a větší než jindy.

Pokusila se usmát. „Všichni říkají totéž. Ale já mám zrcadlo. To mi říká pravdu.”

Obě dvojčata prošuměla kolem. Přinesla jablečný koláč a termosku s kávou. „Tahle káva je strašlivě slabá,” postěžovala si Jessie. „Nemohou vám ji nabídnout. Ale pro vás holky přinesly lepší.” Obrátila se k Robertu Hirschovi. „Vypij si šálek, Roberte. Kvůli mně.”

Vyměnili jsme si s Hirschem rychlý pohled. „Ale samozřejmě, Jessie,” řekl. „Tvoje

káva byla vždycky nejlepší -v Paříži, v Marseille a ted’ v New Yorku. Často jsi nás díky ní vytáhla z hluboké deprese. O Vánocích i94i v pařížských katakombách, ve sklepě hotelu Lutetia. Nahoře duněly holínky pochodujících německých vojáků, dole chtěl starý komerční rada Busch spáchat sebevraždu - jako Zid nedovedl přenést přes srdce křesťanskou oslavu lásky. Nikdo z nás neměl skoro vůbec nic k jídlu. Ty ses zjevila jako anděl o Vánocích s obrovskou konvicí kávy. A dvěma jablečnými koláči.

Dala jsi majiteli hotelu rabínovou brož a slíbila mu prsten s rubíny, pokud nás týden neprozradí. Tehdy přišla doba paniky a prvního velkého strachu. Ty ses ale smála a rozesmála jsi dokonce i diabetika starého Busche. Tenkrát jsi nás všechny zachránila, Jessie. Svou skvělou kávou, Jessie.”

Naslouchala mu s úsměvem a lačně, jako by usychala žízní. On seděl v křesle jako orientální vypravěč pohádek. „Ale Busch rok nato zemřel,” poznamenala. „Nezavraždili ho v německém koncentráku, ale ve francouzském internačním táboře, Jessie. A ty jsi ho předtím převedla přes obsazenou zónu. Ve svých druhých nejlepších šatech. V paruce a elegantním kostýmu z shetlandské vlny a rezavě červeném plášti. Pro jistotu, kdyby ho snad zadrželi a on musel mluvit, jsi ho ovázala obrovským obvazem, takže vypadal, jako by mohl leda sípat. Byla jsi génius, Jessie -” Poslouchala, jako by opravdu vyprávěl pohádky. Přitom to byla brutální a bezútěšná pravda, která pouze zněla jako něco neskutečného - v atmosféře nemocničního pokoje, ve směsici lehkého pachu mrtvé krve, dezinfekce, hnisu a vůně jasmínového parfému, kterou kolem sebe všude šířila dvojčata. Jessii to znělo jako ukolébavka. Zavřela téměř oči a poslouchala.

„Ale ty jsi nás potom převezl svým vozem, Roberte,” dodala. „Vozem španělského vicekonzula s obávaným diplomatickým číslem.” Náhle se zasmála. „Co všechno ty jsi později dělal! Ale to už jsem byla v Americe.”

,,Bohudíky jsi byla tady,” pronesl Hirsch stejným hlasem jako předtím, téměř monotónně „Co by se jinak s námi se všemi stalo? Prošlapala sis tady podrážky, abys pro nás získala potřebná osvědčení a peníze, jen abys nás zachránila -”

„Tebe ne, Roberte,” řekla Jessie a usmívala se skoro potutelně. „Ty sis uměl skoro vždycky pomoci sám.”

Setmělo se. Dvojčata seděla na židlích jako něžné sovy. Dokonce i sýček Lipschutz byl zticha. Autor krvavé listiny si nehlasně sám pro sebe počítal. Rozloučil se jako první, když přišla sestra, aby prohlédla obvazy a změřila teplotu. Měl citlivou duši a nemohl vidět krev - jedině ve své fantazii. Hirsch se zvedl. „Myslím, že nás chtějí vyhodit, Jessie. Zase brzy přijdu. Ale ty se snad hodně brzy vrátíš mezi nás.”

„Ach, Roberte, odkud to víš?”

„Od Ravika a Bosseho, tvých doktorů.”

„Nelžeš, Roberte?”

„Ne, Jessie. Copak ti to sami neřekli?”

„Všichni lékaři lžou, Roberte. Z milosrdenství.”

Hirsch se zasmál. „Nepotřebuješ milosrdenství, Jessie. Ty jsi statečná markytánka.” „Opravdu věříš, že se odsud ještě dostanu?” zeptala se a pohlédla na něj, náhle plná strachu.

„Ty tomu nevěříš, Jessie?”

„Ve dne se o to pokouším. Ale v noci to nedokážu.”

Sestra zapsala teplotu na kartu pověšenou v nohách postele. „Kolik tam stojí, Ludvíku?” zeptala se Jessie. „Nerozumím číslům ve Fahrenheitovi.”

„Necelých osmatřicet, myslím. To je po operaci normální,” uklidňoval jsem ji. Sám jsem nevěděl, jak se Réaumur přepočítává na Fahrenheita. Ale bylo mi jasné, že v případě nemocných je rychlá odpověď vždycky nejlepší.

„Víte, že bombardovali Berlín?” zašeptala Jessie. Hirsch přikývl. ,Stejně jako Londýn, Jessie.”

„Ale Paříž nebombardovali,” řekla.

„Ne, Američané ne,” odpovídal Hirsch trpělivě. „A Němci ji nemuseli bombardovat, patřila jim od léta i940, Jessie.”

Přikývla s náznakem pocitu viny. Slyšela v tiché Robertově odpovědi pokárání. „V Berlíně zasáhli Angličané také Bayrischer Platz,” řekla. „Tam jsme bydleli.”

„Není to tvoje vina, Jessie,” odpověděl Hirsch velice jemně.

„Tak to nemyslím, Roberte.”

„Vím, jak to myslíš, Jessie,” řekl Hirsch. „Ale vzpomeň si na laonský zákon číslo dvě: Dělej v určitý čas vždycky jen jednu věc - jinak budeš zmatený a dostane tě gestapo.

A tvou věcí v tomto čase je uzdravit se. Brzy. Všichni tě potřebujeme, Jessie.”

„Ale k čemu byste mě tu ještě potřebovali? Abych vařila kávu? Tady mě už přece nikdo nepotřebuje.”

„Casto jsou nejvíce potřební právě ti, kteří si myslí, že už je nikdo nepotřebuje. Já tě například potřebuji.”

„Ale Roberte,” poznamenala Jessie náhle skoro koketně. „Ty přece nepotřebuješ nikoho.”

„Více než všichni ostatní, Jessie. Zachovej mi věrnost.

Byla to zvláštní debata. Skoro jako mezi hypnotizérem a médiem. Ale zároveň jako by z ní zaznívalo jemné, abstraktní vyznání lásky kouzelníka ke stále ještě ochotně poslouchající staré ženě, unavené a utěšované.

„Musíte už jít,” řekla zdravotní sestra.

Dívky za námi se okamžitě zvedly. Ve studeném stropním osvětlení vypadaly i ony jako pouhé bledé stíny. Obě měly na sobě přiléhavé modré kalhoty. Stále ještě trpělivě čekaly, až je někdo objeví pro film. Scházeli jsme holou chodbou. Dvojčata hopsala před námi. To by byl pohled pro ctitele ženských zadnic Bacha, pomyslel jsem si mimoděk. „Zvláštní, že už dávno nelapily nějakého nápadníka.

„Zádného nechtějí,” odpověděl Hirsch. „Bydlí u Jessie a čekají na možnost získat někde roli, v níž by mohly společně vystupovat. Proto se stále jedna druhé tak křečovitě drží. Jednu bez druhé nelze spatřit. Samotná by se každá z nich cítila ztracená.”

Vyšli jsme do vzrušené atmosféry teplého večera. Ulice se hemžila pospíchajícími lidmi, kteří nevěděli nic o smrti. „Jak to vypadá s Jessií, Roberte?” zeptal jsem se. „Opravdu se tak brzy vrátí?”

Hirsch přikývl. „Otevřeli ji, Ludvíku, a zase zašili. Už se nedá nic zachránit. Ptal jsem se Ravika. Všude jsou metastázy. V Americe nemučí lidi zbytečnými operacemi, když je pozdě. Tady je nechají v klidu zemřít, pokud se dá klidem nazvat stav, kdy člověk celý den křičí, protože omamné prostředky už nezabírají. Ale Ravic doufá, že Jessie má před sebou ještě slušných pár měsíců.” Hirsch se zastavil a podíval se na mě bezradně a rozhněvaně. ještě před rokem by ji byli mohli zachránit. Ale ona si nikdy nestěžovala. Věřila, že jsou to problémy stáří, a viděla kolem sebe tolik důležitějších věcí. Vždy ji obklopovali nešťastni lidé a o ně se musela starat. Ten prokletý heroismus obětování! Ted’ tady leží a není jí pomoci.”

„Tuší něco?”

„Samozřejmě že ano. Stejně jako všichni emigranti příliš nevěří, že by něco mohlo dopadnout dobře. Proto to zpropadené divadlo, které jsem jí zahrál. Ach Ludvíku.

Pojď si dát ke mně panáka. Bere mě to víc, než bych věřil.”

Mlčky jsme šli večerními, světlými ulicemi, v nichž se zářijové světlo mísilo s tisíci lampami ve výlohách. Pozoroval jsem Roberta Hirsche při rozmluvě s Jessií. Nejen Jessiin, ale i Robertův obličej se změnil - a zdálo se mi, jako by při tom nezavanula útěcha vzpomínek jen kolem Jessiina, ale i kolem Hirschova makabejského obličeje. Přepadl mě náhlý strach. Věděl jsem, že vzpomínky je třeba uzamknout jako jed, pokud člověk začne mít sklon je používat. Jinak že mohou zabít. Pokradmu jsem se podíval na Hirsche. V obličeji měl opět trochu napjatý, uzavřený výraz jako dříve.

„Co se stane, až už to Jessie nebude moci vydržet?” zeptal jsem se.

„Věřím, že ji Ravic nenechá trpět, jako kdyby byla přibitá na kříž v božím koncentráku,” odpověděl Hirsch pochmurně. „Počká ovšem, až bude sama chtít. Nemusí mu to přirozeně říkat. On to vycítí. Vycítil to i u Joan Madouové. Ale myslím, že Jessie to chtít nebude. Bude bojovat o každou hodinu.”

Robert Hirsch otevřel dveře svého obchodu. Přivítal, nás náraz studeného klimatizovaného vzduchu. “Jako z Lazarova hrobu,” řekl a vypnul klimatizaci. „Myslím, že tenhle odporný, umělý vzduch brzy nebude potřeba. Nás všechny čeká za sto let život pod zemí - ze strachu před svými bližními. Tahle válka není poslední, Ludvíku.”

Vyndal láhev koňaku. „U Blacka ted’ asi piješ lepší,” řekl s trochu křivým úsměvem. „Obchodníci s uměním mají vždycky dobré pití. Z pochopitelných důvodů.”

„Můj mrtvý předchůdce Sommer ne,” odpověděl jsem. „A já si dám raději sklenici vody s tebou než s Blackem jeho Napoleon. Jak se má Carmen, Roberte?”

„Myslím, že ji nudím.”

„Co je to za nesmysl? Spíš bych pochopil, že ona nudí tebe.”

Zavrtěl hlavou. „To není možné. Už jsem ti to vysvětloval.

Nemohu ji nikdy pochopit, proto nemůže také ona nikdy pochopit mě. Má magickou moc naprosté naivity. Ve spojení s její krásou, nad níž se tají dech, to přestává být prostá hloupost, ale je to zážitek. Naproti tomu já jsem pro ni prodavač rádií, který nemá všech pět pohromadě a vlastně ji nudí. A ještě ke všemu ani ne dobrý prodavač.”

Podíval jsem se na něj. Zasmušile se usmál. „A ostatní je pryč, zapomenuto, nanejvýš to může v podobě vzpomínky na chvilku, pomoci nemocnému. Jsme zachráněni, Ludviku, ale dokonce i vděčnost za to už čas odplavil. Nestačí naplnit můj život. Jen se na ně podívej, na naše známé. Z potápějící se lodi byli vyvr2eni na břeh, na kterém

ted’ vysílením sotva popadají dech a rezignují mezi přežitím a něčím, co není skutečným životem. Někteří možná uniknou a zabydlí se tu. Ale já ne a ty pravděpodobně také ne. Velký, napínavý zážitek přežití je pryč. Dávno už zase nastal všední den - který nikam nevede.”

„Pro mě nenastal, Roberte. Ještě ne. A pro tebe také ne.”

Zavrtěl hlavou. „Pro mě spíš než pro kohokoli jiného.”

Věděl jsem, co míní. Cas ve Francii vnímal jako myslivecký hon. Téměř jako jediný nebyl pouhou bezbrannou obětí. On sám byl lovcem, který proti tupému barbarství německých kanibalů z SS nasadil lest a inteligenci a zvítězil. Pro něho, a to skoro pouze jen pro něho, byla okupace Francie soukromou válkou, a ne brutálním pochytáváním bezmocných obětí. A pomalu se začala zjevovat ona strašná pravda: že každé nebezpečí, které přežijeme, získá náhle v paměti lesk krvavé romantiky - pokud z něho vyjdeme zdraví a nezmrzačení. A Robert Hirsch zdravý byl, alespoň navenek. Snažil jsem se přivést ho na jiné myšlenky. „Takže Bosse své peníze dostal a nakonec si je i vzal?” zeptal jsem se znovu.

Přikývl. „Bylo to opravdu jednoduché. Ale stejně tyhle věci nedělám rád. Nejsem žádná bohyně Nemesis trestající židovské podvodníky. Nevěřím, že prožité neštěstí nebo dokonce štěstí může v člověku způsobit velké duševní

proměny. Ze všech Zidů se jistě nestali andělé.” Vstal. „Co děláš dnes večer? Půjdeme spolu ke Králi moře?”

Viděl jsem, že mě potřebuje. Připadal jsem si jako zrádce, když jsem odpovídal. „Domluvil jsem se s Marií. Mám ji vyzvednout u fotografa. Pojď s námi.”

Zavrtěl hlavou. „Jen jdi. Drž si, co máš. Byl to jen takový nápad.”

Věděl jsem, že odmítne. Chtěl být jen se mnou a povídat si a pít. „Pojď s námi,” nabídl jsem mu ještě jednou.

„Ne, Ludvíku. Jindy. Dnes nejsem dobry’ společník. Sám čert ví proč, ale od té doby, co jsem tady, už smrt nesnáším. Zvlášt když se připlíží takovým způsobem jako u Jessie. M?l jsem být lékařem jako Ravic. Potom bych se mohl pokusit proti ní bojovat. Možná jsme my všichni zažili na svůj věk až příliš mnoho smrti.”

Když jsem došel k fotografovu, domu, u2, se připozdívalo. Z oken horního patra dopadalo na silnici ostré mělké světlo reflektorů. Bílé závěsy ateliéru byly zatažené a za nimi se pohybovaly stíny. Ve čtverci světla na ulici stál žlutý Rolls-Royce. Byl to

stejný vůz, jímž mě Maria vezla na Šestaosmdesátou ke kavárně Hindenburg.

Na okamžik jsem zaváhal a zauvažoval, zda se nemám vrátit za Hirschem do jeho mrtvého obchodu. Potom mě napadlo, že už jsem ze zbrklosti udělal v životě dost chyb, a šel jsem po schodech nahoru.

Marii jsem spatřil okamžitě. Stála v bílých šatech se zlatými květy na pódiu před umělým keřem bílého bezu. Všiml jsem si, že i ona mě vidí, i když se nemohla pohnout, protože ji právě fotografovali. Stále vztyčená jako vyřezaná figura na přídi lodi a připomínala mi bouřlivým postojem, připravená každým okamžikem vykročit vpřed, Niké Samothráckou v Louvru. Byla velmi krásná a já jsem na okamžik nemohl

uvěřit, že patří ke mně, tak divoce a osaměle tam stála. Pak jsem ucítil, jak mě kdosi zatahal za rukáv.

Byl to lyonský obchodník s hedvábím. Na jeho holé lebce

se perlily kapičky potu. Překvapeně jsem to pozoroval. Vždycky jsem se domníval, že plešaté hlavy se téměř nepotí. „Velkolepé, co?” zašeptal. „Většinou výrobky z Lyonu. Přivezly je bombardéry. Od té doby, co je Paříž svobodná, tu brzy budeme mít stále víc hedvábí. Na jaře se všechno vrátí do normálních kolejí. Bohudík, viďte?”

„Ano, bohudík. Myslíte, že potom už bude po válce?” „Pro Francii už mnohem dřív.

Je to otázka několika měsíců a pak bude po všem.”

„Jistě?”

„Zcela jisté. Právě jsem mluvil s Martinem z ministerstva zahraničí.”

Několik měsíců, pomyslil jsem si. Ještě několik měsíců mi zbývá pro tenhle kousek mládí ozářený světlem reflektorů, který stojí tam na pódiu, nekonečně cizí a žádoucí a blízký. V příštím okamžiku se Maria uvolnila ze své pózy a rychle seběhla po schodech za mnou. „Ludvíku.”

já vím,” řekl jsem. „Zlutý Rokos-Rotyce.”

„Nevěděla jsem to,” zašeptala. „Přišlo to nečekaně. Volala jsem ti. Nebyl jsi v hotelu. Nechtěla jsem -”

„Mohu zase jít, Marie. Stejně jsem chtěl zůstat s Robertem Hirschem.”

Pohlédla na mě. „Tohle jsem neměla na mysli -” Cítil jsem její teplou kůži a pudr a líčidla.

„Marie, Marie!” volal fotograf Nicky. „Fotíme, fotíme. Nenech nás čekat.”

„Je to všechno úplně jinak, Ludvíku,” zašeptala rychle. „Zůstaň tady. Chci -”

„Ahoj, Marie,” řekl někdo za mnou. „To byl nádherný záběr. Nechceš mě představit?” Asi padesátiletý velký muž stanul vedle mě. „Pan Ludvik Sommer, pan Martin,” řekla Maria najednou velice klidně. „Omluvte mě prosím. Musím se vrátit na popraviště. Hned budu hotová.”

Martin zůstal stát u mě. „Vy nejste Američan, že?” zeptal se.

„To je dobře slyšet,” odpověděl jsem neochotně. „Co jste? Francouz?”

„Němec bez státního občanství.”

Martin se usmál. „Tedy zahraniční nepřítel, enemy alien. Zajímavé.”

„Ne pro mě,” řekl jsem přátelsky.

„To si dokážu představit. Jste emigrant?”

„Člověk zahnaný do Ameriky,” odpověděl jsem.

Martin se zasmál. „Tedy uprchlík, refugee. Jaký pas momentálně máte?”

Viděl jsem Marii vcházet na pódium. Měla na sobě pestře květované letní šaty. „To má být výslech?” zeptal jsem se klidně.

Martin se opět zasmál. „Čirá zvědavost. Proč? Máte důvod bát se výslechu?”

„Ne. Ale už jsem jich zažil dost. Jako refugee, jak tomu říkáte.”

Martin si povzdychl. „Za to mohou okolnosti, které způsobilo Německo.”

Cítil jsem, že ve mně chce vyvolat strach a nejistotu. Pochopil jsem také skrytou

hrozbu, abych nerušil jeho kruhy. „Jste Zid?” zeptal se.

„Čekáte na tohle odpověď?”

„Pročpak ne? Mám k tomuto nešťastnému, týranému národu velké sympatie.”

„Je to poprvé, co se mě na to někdo v Americe zeptal.” „No, no,” opáčil Martín. ,,Přistěhovalecké úřady také ne?” „Ty přirozeně ano. To byli úředníci konající svou povinnost. Jinak však nikdo.”

„Zvláštní,” usmál se Martin, „jak jsou Zidé často citliví, když se jich na tohle někdo zeptá.”

„Není to tak zvláštní,” odpověděl jsem a přitom jsem cítil oči Marie Fioly upřené na mě. „V posledních deseti letech se jich na to ptali příliš často - úředníci gestapa, vrazi, pomahači při mučení a četníci.”

Martinovy oči se na okamžiku zúžily. Potom se opět usmál. „No, vy právě jako jeden z nich nevypadáte. V Americe se ovšem také kvůli tomu nemusíte ničeho bát.”

„Vím,” přikývl jsem. „Antisemitismus se tu omezuje na snobské hotely a kluby, které

nepřijímají Zidy.”

Dobře se orientujete,” odpověděl Martin. Potom bez jakékoli návaznosti řekl: „Chtěl bych pak jít na večeři se slečnou Fiolou do El Morocca. Připojíte se k nám?”

Na okamžik mě překvapilo, jak záludnou past mi chystá. Neměl jsem sebemenší chuť dát se jako pokusný králík zesměšňovat před Marií úředníkem, kterému jsem vzhledem ke své ne právě neproblematické situaci nemohl odpovědět, jak bych si přál. „Je to opravdu škoda, ale mám již schůzku. S vrchním rabínem Nussbaumem z Brooklynu. Jsem tam pozván na šábes. Snad jindy. Moc děkuji.”’

„No, když jste tak zbožný -” Martin se se špatně skrývaným pocitem triumfu obrátil. Když jsem viděl, že se pódium vyprázdnilo, odešel jsem. Manekýny se právě převlékaly za velkým deštníkem. Vyhovovalo mi to tak. Neměl jsem chuť nechat se dál pokořovat. V kapse mě hřálo sto dolarů od Reginalda Blacka. Za ty jsem chtěl vzít Marii do Voisinu. Nevěděl jsem, zda byla s Martinem domluvená. Pravděpodobně ne. Ale proč mi předtím volala od Nickyho? Nevěděl jsem. Měl jsem toho dost.

Pospíchal jsem, abych Roberta Hirsche ještě zastihl. Cestou jsem si vyčítal, že jsem ho nechal v úzkých. On sám by to nikdy neudělal. No, ted jsem za to dostal, co jsem si zasloužil. Cítil jsem hanbu, hořkost a pokoření. Zdálo se mi, že má Robert pravdu. Vždycky zůstaneme těmi, jež tady pouze trpí. Druhořadými lidmi, kteří sem nepatří, protože jsme se nenarodili zde, kde jsme směli žít. Enemy aliens, dokonce i v Americe. A kdybychom se mohli vrátit do Německa, dokonce i tam bychom jimi byli. Nikdo by na nás přátelsky nevolal a nevítal nás, pomyslel jsem si. I tam by s námi zacházeli jako s uprchlíky a dezertéry, protože jsme unikli koncentračním táborům a krematoriím.

Obchod Roberta Hirsche byl tmavý. Okno do jeho pokoje také. Vzpomněl jsem si, že chtěl jít na večeři ke Králi moře, a pospíchal jsem tam. Najednou se mi zdálo, jako by ve vzduchu viselo neštěstí a téměř celou cestu jsem běžel.

Dost často jsem zažil, že pouhé minuty hrály roli, zda se něčemu zabrání či ne.

Široké výlohy restaurace zářily ostrým světlem. Chvilku jsem zůstal stát, abych nelapal po dechu, až vstoupím dovnitř. Nešťastní humři s přibitými klepety se

apaticky pohybovali na svých ledových ložích, na něž nebyli zvyklí a která pro ně musela nutně představovat mučení - stejně jako pro německé vězně koncentračních táborů, které vojáci SS polévali ledovou vodou a nesmírně se bavili, když lidé v mrazivém větru ztuhli v ledové sloupy.

Okamžitě jsem Roberta Hirsche uviděl. Seděl u stolu a před sebou měl humra. „Tak jsem zase tady, Roberte,” ozval jsem se.

Jeho obličej se na vteřinu rozsvítil a okamžitě se změnil v otazník: „Co se stalo?”

„Nic, Roberte. Je to divné, že stále ještě počítáme s nějakou neblahou událostí, když se někdy změní naše plány. Ale s tím je konec, Roberte. V Americe se hned tak něco nestane.

,,Ne?”

„Myslím, že ne.”

„Policie může přijít i v Americe. A imigrační úřady”

Pocítil jsem krátký šok. Ale i tyhle okamžiky náhlého prudkého úleku jsem znal již léta. Asi se jich už nikdy v životě nezbavím. Byl to podobný pocit, jako když se mě Martin zeptal na můj pas.

„Posaď se, Ludvíku,” vyzval mě Hirsch. „Ještě pořád jsi proti humrům?”

„Ano,” řekl jsem. „A ještě pořád jsem pro život, ať už v jakékoli formě. Clověk má koneckonců velké privilegium, že ho může sám ukončit, když už ho nemůže snést.” jo má. Ale ne vždy. Ne v německých koncentrácích.”

„Tam také, Roberte. Znal jsem někoho, komu každý večer házeli provaz, aby se oběsil. Třetí noc to udělal. Musel ovšem poprosit kamaráda, aby mu pomohl. Na kolenou. Předtím ho zbili téměř k smrti a on už neměl sílu uvázat si provaz. Napůl vleže se udusil, na kolenou.”

„Co je tohle za příšerný rozhovor u večeře,” poznamenal

Hirsch. „A to všechno jen proto, že jsem jednoho nešťastného humra vykoupil, aby už nemusel ve výloze trpět. Co si dáš?”

„Krabi stehýnka. I když vypadají jako pražené kosti. Krabi jsou však alespoň už několik dní mrtví.”

„Jaký je v tom rozdíl?” Hirsch se na mě zkoumavě podíval. „Máš dnes morbidní fantazii. Tu má člověk obvykle, když se něco nedaří v lásce, Ludvíku.”

„Nejde o to, že by se něco právě nedařilo. Jenom se nemůže vždycky všechno dařit tak, jak by si člověk přál. Jsem rád, že jsem tady, Roberte. Co říká Laonský brevíř? Také včasný útěk je umění. Pořád lepší, než se pomalu nechat upražit.”

Hirsch se zasmál. „Dobře, Ludvíku. Je tu ještě jedna variace: Když se člověk vrátí, nemá mít smuteční projevy. Co se stalo, ať je zapomenuto. Jinak je lepší se nevracet. Kolik máš dnes času?”

„Kolik budu chtít.”

„Tak pojďme do kina a potom se u mě pustíme do koňaku. Zdá se, že je dnes vhodný večer, abychom se opili.”

Do hotelu jsem se vrátil pozdě. Felix O’Brien na mě čekal. „Nějaká dáma volala. Dvakrát. Pokaždé tatáž. Máte jí zavolat.”

Podíval jsem se na hodinky. Byly dvě v noci a já měl vratké nohy a zakalený mozek. „Dobře, Felixi,” řekl jsem. „Když bude někdo ještě jednou telefonovat, řekněte, že spím. Zavolám zítra ráno.”

„Vy to máte dobré,” odpověděl Felix. „Dámy na vás letí jako červi na žluklý špek. To našinec -”

„Opravdu skvělé přirovnání, Felixi,” pochválil jsem ho. „I na vás jednou dojde. Potom teprve pochopíte, jak byla dřívější svoboda krásná.”

„Svoboda, vidina,” zarecitoval Felix. „Voníte silně tabákem. Byl dobrý?”

„Už nevím, Felixi.”

Probudil jsem se, protože někdo stál ve dveřích. „Kdo je to?” zeptal jsem se a sáhl po vypínači.

„Já,” řekla Maria.

„Marie. Kde se tu bereš?”

Tmavé, nezřetelné obrysy útlé postavy se rýsovaly v žlutém světle chodby. Stále jsem ji nepoznával, i když jsem na okenním rámu vždy nechával přes noc hořet malé světlo. „Kdo tě pustil dovnitř?” zeptal jsem se a přitom stále ještě nevěřil svým očím. Rozsvítil jsem stropní světlo.

„Felix O’Brien, jediná lidská duše s pochopením pro mimořádné situace. Mojkov je na cestách se svou vodkou a ty -” řekla Maria, snažíc se o úsměv. “Chtěla jsem vidět, s kým jsi mě vlastně podvedl.”

Zíral jsem na ni. Koňak dělal v mé hlavě přemety. „To je přece -” začal jsem, ale včas jsem si vzpomněl na Laonský brevíř a variaci Roberta Hirsche. „Počkej,” řekl jsem. „Kde je korunka Marie Antoinetty?”

V trezoru van Cleefa a Arpelse. Musím ti vysvětlit -” „Proč, Marie? Já ti musím vysvětlit - ale nechme toho prostě oba. Kde jsi jedla?”

„Z lednice na Sedmapadesáté ulici. Tatarský biftek s vodkou a pivem. Velmi smutně, jako poutník na cestách.”

„A já mám v kapse stodolarovou prémii od Reginalda Blacka, abych ji s tebou prohýřil. Dobře nám tak. Neměl jsem se zachovat tak dětinsky.”

Někdo klepal. „Zatraceně,” řekl jsem. „To je už policie? Ta je ale rychlá.” Maria otevřela dveře. Byl to Felix O’Brien s konvicí kávy. „Myslel jsem, že by se vám třeba mohla hodit,” řekl.

„A jak, vy zlatý člověče. Odkud jste ji vyčaroval? Bez Mojkova?”

Felix O’Brien se stydlivě zasmál s pohledem zbožně upřeným na Marii. „Každý večer vaříme konvici horké kávy pro pana Raoula, když se chodí pobavit. Dnes se ještě nevrátil domů. Vždycky je tu pro něj připravený i aspirin. Má v zásobě balení se sto kusy a nevšimne si,

když si jich pan Sommer pár vezme. Myslím, že tři postačí.” Obrátil se ke mně. „Nebo víc?”

„Zádný, Felixi. Káva to spraví. Vřelé díky, zachránil jste nám život.”

„Nechte si konvici tady,” řekl Felix. „Mám ještě rezervní pro pana Raoula.”

„To je ale luxusní hotel,” smála se Maria.

Felix salutoval. „Ted’ se musím vrátit. Postavit na kávu pro pana Raoula. Je nevypočitatelný.”

Zavřel za sebou dveře. Pohlédl jsem na Marii. Všiml jsem si, že chtěla něco říct, ale pak si to rozmyslila. ,Zůstanu tady,” řekla nakonec.

„Dobře,” odpověděl jsem. „To je lepší než všechno vysvětlování. Ale nemám náhradní kartáček na zuby a jsem dost opilý.”

„Já jsem také opilá.”

„To není vidět.”

„Jinak bych tu nebyla,” řekla a nepohnula se ode dveří. „Co jsi pila?” Myslel jsem na El Morocco a Martina. „Vodku. Od Mojkova.”

„Zbožňuji tě,” řekl jsem.

Vyrazila ke mně. „Pozor!” řekl jsem. „Káva od Felixe.”

Ale už se stalo. Konvice se s rachotem zřítila na zem. Maria uskočila. Káva jí stékala po botách. Zasmála se. „Potřebujeme ji?”

Zavrtěl jsem hlavou. Stahovala si šaty přes hlavu. „Můžeš zhasnout?” zeptala se zpod záhybů látky.

„Musel bych být blázen, abych to udělal.”

Spala, vyčerpaná a těsně přimknutá ke mně. Noc už nebyla tak dusná jako v srpnu. Vzduch voněl mořem a poklidem začínajícího rána. Hodiny tikaly vedle postele. Byly čtyři. Skvrna od kávy na podlaze připomínala černou zaschlou krev. Velice opatrně jsem vstal a rozprostřel na ni noviny. Potom jsem se vrátil.

Maria se pohnula. ,,Kde jsi byl?” zamumlala.

„U tebe,” odpověděl jsem. Nevěděl jsem přesně, co míní.

„Co od tebe chtěl Martin?”

„Nic zvláštního. Jak se jmenuje křestním jménem?” „Roy. Proč?”

„Myslel jsem, že John.”

„Ne, Roy. John je mrtvý. Padl ve válce. Před rokem -proč?”

„Nic Marie, spi.”

„Zůstaneš tady?”

„Ano, Marie.”

Protáhla se a opět usnula.

Dnes přijdou manželé Laskyovi,” oznámil mi Reginald Black. Jsou to staří zákazníci, specializovaní na kresby a akvarely velkých mistrů. O kvalitu obrazů jim ani tak moc nejde, tím víc o jména. Typičtí statusoví zákazníci. Nevím, zda chtějí něco koupit. Hned uvidíme. Pokud bude mít na sobě paní Laskyová své smaragdy, chtějí jen vidět, co máme, ne nakupovat. Když přijde beze šperků, jsou vyhlídky nadějnější. Paní Laskyová to považuje za nesmírně rafinované. Všichni newyorští obchodníci to vědí a smějí se tomu.”

„A pan Lasky?”

„Zbožňuje svou ženu a nechává se jí tyranizovat. Zato sám tyranizuje velkoobchod s kalhotami na Druhé avenue.

„Co jsou to statusoví zákazníci?” zeptal jsem se.

„Lidé se společenskými ambicemi, kteří jsou ještě nejistí. Nové peníze - ne staré, zděděné. My tu vystupujeme jako prostředníci. Vysvětlíme novému milionáři, že pokud se stane sběratelem, bude patřit k elitě. Jeho obrazy se dostanou do katalogů, když je vystaví, a spolu s nimi i jeho jméno. Je to primitivní, ale funguje to vždycky. Tak stanou bok po boku vedle Mellonů, Rockefellerů a velkých sběratelů.” Reginald Black se potutelně usmíval. je zvláštní, jak se tihle velcí žraloci dají přilákat na vnadidlo. Asi proto, že obsahuje pravdu. Ale možná ještě spíše proto, že v pozadí obchodu stojí ženy”

Jaký druh koňaku chcete podávat?”

„Zádný. Lasky nepije. Každopádně ne tehdy, když je někde obchodně. Jeho žena pije pouze večer před jídlem. Martini. Koktejly však u nás nemáme. Tak hluboko neklesneme. Likér ano. Ale koktejly ne. Konečně nejsme bar, kde by se nakupovaly obrazy. Mně je beztak celý ten obchod proti mysli. Kde zůstali fajnoví sběratelé z doby před válkou?” Reginald Black mávl rukou. „V každé válce dojde k převrstvení majetku. Staré majetky se rozplynou, nové se vytvoří. A novopečení zbohatlíci chtějí co nejdříve patřit k těm, kteří bohatli po generace.” Black se zarazil. „Ale neříkal jsem vám to už jednou?”

„Dnes ještě ne,” odpověděl jsem dobrodinci lidstva, zvláště milionářů.

„Začínám mít sklerózu,” řekl Reginald zachmuřeně a přejel si rukou čelo.

„Z toho nemusíte mít strach,” uklidňoval jsem ho. „Budete pouze jako naši velcí politikové. Ti se také opakují, dokud sami neuvěří tomu, co říkají. O Churchillovi se tvrdí, že se svými projevy začíná už v koupelně. Potom je opakuje při snídani své ženě a tak dále, den co den, až jsou dokonale ověřené. Posluchači je pak také samozřejmě už dávno umějí nazpaměť. To nejnudnější na světě prý je mít za muže politika.”

„To nejnudnější je být nudný,” řekl Reginald.

„To vy skutečně nejste, pane Blacku. A sám sobě věříte naštěstí jen v těch prakticky správných okamžicích.”

Black se zasmál. „Chci vám ukázat, co nikdy nebude nudné. Přišlo to včera večer. Ze svobodné Paříže. Letadlem. Po potopě světa první holubice z archy Noémovy s olivovou ratolestí.”

Přinesl z ložnice malinký obrázek. Byl to Manet. Pivoňka ve sklenici vody, nic víc. Dal ho na stojan. „No?” zeptal se.

„Zázrak,” řekl jsem. „Nejkrásnější holubice míru, kterou jsem kdy viděl. Bůh ještě žije. Sběratel. Goring za okupace tenhle klenot neukořistil.”

„Ne. Zato však Reginald Black. Vezměte si ho s sebou do své odposlouchávací stanice a radujte se z něj. Modlete se před ním. Změňte jeho působením svůj život. Uvěřte opět v Boha.”

„Laskyovům ho neukážete?”

„Nikdy!” zvolal Reginald Black. ,Tenhle obraz přijde do mé soukromé sbírky. Nikdy ho neprodám. Nikdy.”

Podíval jsem se na něj trochu skepticky. Znal jsem jeho soukromou sbírku. Nebyla tak neprodejná, jak tvrdil. Cím déle obrazy visely v jeho ložnici, tím byly prodejnější. Reginald měl srdce umělce. Nevěřil nikdy dlouho ve svůj úspěch, naopak si ho musel, jak říkal, stále znovu potvrzovat. Novými prodeji. Existovaly tři soukromé sbírky - jedna patřila k domu, druhá paní Blackové, třetí Reginaldovi. Všechny byly elastické, dokonce i Reginaldovi.

„Nikdy,” opakoval Reginald. „To vám přísahám -” „Při životě svých nenarozených dětí,” řekl jsem. Reginald na mě upřel zrak. „I to jsem vám už řekl?” Přikývl jsem. „Ano, pane Blacku, ale tehdy jste to udělal v pravém okamžiku. Kvůli kupci. Byl to skvělý nápad.” „Stárnu,” prohlásil. Potom se s velkým gestem obrátil ke mně. „Proč si ho nekoupíte vy? Dal bych vám ho za režijní cenu.”

„Pane Blacku,” řekl jsem. „Nestárnete. Jinak byste nedělal takové kruté vtipy. Nemám peníze. Vy víte, kolik vydělávám.”

„Koupil byste ho, kdybyste mohl?”

Na okamžik mi vyrazil dech. „Okamžitě,” prohlásil jsem potom.

„Abyste si ho nechal?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Abych ho prodal.”

Black se na mě zklamaně podíval. „To bych byl od vás nečekal, pane Sommere,” já také ne. Ale naneštěstí musím v životě vyřídit ještě mnohem důležitější záležitosti než sbírat obrazy.”

Black přikývl. „Opravdu nevím, proč jsem se na to ptal,” řekl po chvíli. „Tohle se nemá dělat. Jenom to člověka zneklidní a k ničemu to nevede. Nemám pravdu?” „Ano,” řekl jsem. „Naprosto.”

„Vezměte ho přesto s sebou na svůj posed. Má v sobě více z Paříže než desítky fotografických publikací.”

Ano, zneklidňuješ mě, pomyslel jsem si, když jsem malou olejomalbu postavil v pokoji na židli, vedle okna, z něhož

jsem měl pohled na newyorské mosty. Zneklidňuješ mě již tím, že mě nutíš myslet na návrat. Slova Reginalda Blacka ve mně náhle rozvibrovala myšlenky jako úder

kladiva na rozladěný klavír. Ještě před měsícem bylo všechno jasné. Můj cíl, moje právo, moje pomsta, temná nevina, orestovská síť a smečka Erinyí, střežících mé vzpomínky. Ale nepozorovaně se k tomu přidalo něco, co tam nepatřilo, avšak nedalo

se už setřást; něco, co souviselo s Paříží, mírem a nadějí - s jiným mírem než tím černým, krvavým, který jediný jsem si dosud dokázal představit. Musíme něco milovat, řekl mi Black, jinak jsme ztraceni. Ale umíme to ještě? Ne zoufale, ale prostě a odevzdaně? Kdo miluje, není zcela ztracen, ani když ztratí, co miluje. Vždycky ještě zbude odraz, zrcadlo, i když zakalené nenávistí - negativní deskou lásky. Ale umíme to ještě?

Podíval jsem se na úzký obrázek květiny a myslel na radu Reginalda Blacka. Člověk musí něco milovat, poučoval, jinak je mrtvý. V umění si může být nejjistější. To se nemění, neklame, neutíká. Přirozeně lze také milovat především sám sebe, dodal s postranním pohledem, a kdo to nedělá? Je to však trochu osamělé. S uměním je člověk, navíc je-li z dvojčat, v mnohem lepší situaci. S uměním v každé formě - s malířstvím, hudbou, literaturou.

Vstal jsem a podíval se z okna do teple žlutého zářijového světla. Kolik myšlenek jen proto, že někdo pronese nahodilou poznámku. Cítil jsem slunce na obličeji jako milostné laskání. Jakže zněl paragraf osm Laonského brevíře? Mysli jen na přítomnost a její problémy. Budoucnost už dá pozor sama na sebe.

Listoval jsem si katalogy se Sisleym. Obraz, který chtěl Reginald Black nabídnout Laskyovům, byl přirozeně v hlavním katalogu, ale objevil jsem ho i v jednom aukčním katalogu z Paříže, když jsem sestavoval chronologický seznam. Byl dokonce na titulní straně.

Za čtvrt hodiny jsem uslyšel zvonek. Nevzal jsem si materiály s sebou, to by působilo jako předčasné a svědčilo by to o špatném obchodním stylu. Seběhl jsem dolů, zeptal se Reginalda Blacka, co si přeje, opět jsem šel nahoru a až po dalších pěti minutách se vrátil s katalogy.

Paní Laskyová byla impozantní dáma. Měla na sobě své smaragdy. S prodejem se tedy nedalo počítat. Předložil jsem manželům katalogy, jeden po druhém. Blackovy oči se rozzářily, když viděl titulní list. Hrdě ho ukazoval paní Laskyové. Ta si trochu zívla. „Aukční katalog,” řekl Lasky pohrdavě.

Hned jsem věděl, co nás čeká. Laskyovi patřili k zákazníkům, kteří nejsou s ničím spokojeni, nad vším ohrnují nos a všechno kritizují, jen aby dosáhli výhodných cen. „Odneste zase katalogy,” požádal měl Reginald Black. „A Sisleyho také. A zavolejte panu Durantovi II.”

Lasky se zachechtal. „Abyste mu tam zanesli Sisleyho? To jsou staré triky, pane Blacku.”

„Sisleyho ne,” odpověděl Black chladně. „Tohle není jednání o bramborách. Pan Durant chce, abychom mu přinesli Renoira, o kterého má zájem.”

Paní Laskyová si hrála se svými smaragdy. Byly to tmavozelené, překrásné kameny. „My jsme toho Renoira už viděli?” zeptal se Lasky lhostejně.

„Ne,” odtušil Black. „Právě ho posílám Durantovi II. Koupil ho, tak tedy patří jemu. Zásadně neukazujeme obrazy, které si již zakoupila nebo zamluvila jiná strana. Se Sisleym je to přirozeně jinak. Protože vy ho nechcete, je volný a může ho vidět každý.”

Obdivoval jsem Reginaldovu chladnokrevnost. Sebeméně se nesnažil Sisleyho udat. Ani mne nepředstavil jako experta z Louvru, který obraz zná z Paříže. Začal hovořit o válce a o francouzské politice a mě nechal odejít.

Za deset minut na mě opět zazvonil. Laskyovi byli pryč. „Prodal jste?” zeptal jsem se, když jsem sešel dolů. Očekával bych od Reginalda úplně všechno.

Zavrtěl hlavou. „Tihle lidé jsou jako kyselé zelí,” řekl. „Musí se povařit dvakrát. Přitom je ten Sisley opravdu dobrý. Tyhle lidi aby člověk ke štěstí nutil. Je to příliš nudné.”

Dal jsem malého Maneta na stojan. Blackovy oči se rozzářily. „Modlil jste se před ním?”

„Přemýšlel jsem, čeho je člověk schopen - v dobrém i zlém.”

„Je toho hodně. Ale to zlé hodně převažuje, zvláště dnes. Zato dobré déle vydrží. Zlo umírá s tím, kdo se ho dopouští - dobro září po staletí.”

Na okamžik jsem se zarazil. Zlo neumírá s tím, kdo ho spáchal, pomyslel jsem si. Ten naopak často zemře, aniž za to musel pykat. Dokonce skoro vždycky. Primitivní smysl pro spravedlnost neukládal nadarmo krevní mstu jako povinnost.

„To s Durantem II. bylo pravda?” zeptal jsem se s přemáháním.

„Ano. Staroch si dělá ze svých doktorů šašky. Možná je dokonce přežije. Byl to vždycky záludný chlap.” „Nechcete tam jít sám?”

Black se usmál. „Pro mě boj skončil. Jenom by zase začal smlouvat. Jděte tam na

ceně, kterou jsem vám řekl. Nic neslevujte. Řekněte, že nesmíte. Nechte obraz tam, když bude chtít. Já tam pak za pár dní zajdu a vyžádám si ho zpátky. Obrazy jsou mimořádně dobří agenti. Vkradou se do kamenných srdcí zákazníků. A mluvit umějí lépe než nejprohnanější obchodníci. Klient si na ně rychle zvykne a nechce je vrátit. Pak zaplatí plnou cenu.”

Zabalil jsem obraz a jel taxíkem za Durantem II. Bydlel ve dvou nejvyšších patrech domu na Park Avenue. Dole v domě byl obchod s čínskými uměleckými předměty.

Ve výloze jsem si všiml také několika tanečnic z dynastie Tchang. Roztomilé, graciézní hliněné figurky, které se před tisícem let dávaly mrtvým do hrobu. Jakýmsi zvláštním způsobem zapadaly do dramatu, které se připravovalo v nejvyšším patře, pomyslil jsem si. Jako by na něj již čekaly. Ony i kouzelný obraz Madame Henriot, který jsem nesl v podpaží.

Byt Duranta II. působil zvláštním osamělým dojmem.

Nebyl zařízen tak pompézně jako Cooperovo muzeum. Um opuštěnější mi připadal. Muzea působí vždycky pustě, i když jsou plná lidí. Tady jsem se však cítil, jako by majitel již zemřel - žil ted’ pouze ve dvou pokojích, které mohl obývat, pro ostatní místnosti byl již mrtvý.

Musel jsem chvíli čekat. V salonu viselo několik Boudinů a jeden Cézanne. Nábytek pocházel z doby Ludvíka Patnáctého, střední kategorie. Koberce byly nové a dost ohavné.

Přišla hospodyně a chtěla si ode mě Renoira vzít. „Musím mu ho předat sám,” vysvětloval jsem. Pan Black mi to nařídil.”

„Pak tedy musíte ještě chvíli čekat. U pana Duranta II. je právě lékař.”

Přikývl jsem a vybalil Madame Henriot. Naplnila mrtvý prostor svým úsměvem. Hospodyně se vrátila. „To děvče šilhá,” řekla s pohledem na Renoira.

Překvapeně jsem se na obraz podíval. „Má stříbrný pohled,” vysvětloval jsem. „Ve Francii je považován za zvláštní znamení krásy.”

„Ach tak. Proto pan Durant vyhodil lékaře. Aby se mohl dívat na tohle? Legrační. Pravou tvář má také nakřivo. Stejně jako tu směšnou sametku.”

„Na fotografiích se nic takového nestává,” řekl jsem mírně. Neměl jsem chuť pouštět se do cenzurování obrazu s kuchařkou.

„To přece právě říkám. Všechny tyhle staré krámy… I synovci pana Duranta to tvrdí.” Aha, pomyslel jsem si. Dědicové. Vešel jsem do velikého pokoje s obrovským oknem a ustrnul jsem. Kostra se napůl zvedla z postele. Všude páchla dezinfekce. Ale v teplém zářijovém světle všude na stěnách zářily obrazy. Degasovy tanečnice a Renoirovy portréty, obrazy života a radosti ze života - zdálo se jich příliš, příliš mnoho, dokonce i na tak velký pokoj, a všechny visely tak, aby na ně bylo vidět z lůžka nemocného. Budilo to dojem, jako by strašidlo v posteli, s rukama, jež byly už jen kostmi, kolem sebe chtělo shromáždit všechno, co vydechovalo krásu a lehkost - až do okamžiku, kdy ho opustí vědomí.

Chraplavý, přeskakující, avšak překvapivě silný hlas zaskřehotal: „Postavte obraz na židli vedle postele.”

Udělal jsem, co mi řekl, a čekal. Lebka pozorovala něžnou Madame Henriot hladovým, téměř obscénním pohledem. Příliš velké oči se k ní přisály jako pijavice, které chtějí obraz sežrat. Pozoroval jsem zatím obrazy, posedávající jako shluk motýlů života vezdejšího na stěnách. Předpokládal jsem, že Durant II. si je sem postupně dával přinášet z ostatních pokojů, když už jiné místnosti nemohl obývat. Kolem sebe měl ty nejveselejší, pravděpodobně své oblíbence, a upínal se k nim jako k samotnému životu, který mu unikal.

„Kolik?” zeptala se smrtka po chvíli.

„Dvacet tisíc,” odpověděl jsem.

Zaskřehotal: „Kolik doopravdy?”

„Dvacet tisíc,” odpověděl jsem.

Viděl jsem velké hnědé skvrny na umrlčí lebce a obrovské zuby - příliš bílé, vápenaté a bezchybně falešné. Připomněly mi zuby právníka na Ellis Island. „Ten parchant,” zaskřehotal Durant II. „Dvanáct.”

„Nemohu o tom jednat,” upozornil jsem ho. „Nemám k tomu oprávnění, pane Durante.”

„Ten dvojnásobný parchant.”

Durant opět zatíral na obraz. „Nevidím ho dost dobře. Je tady příliš tma.”

V pokoji bylo jasné světlo. Slunce ozařovalo stěnu, na níž visely tři Degasovy pastely Posunul jsem židli do slunce. „Ted’ je zas příliš daleko,” zaskuhral Durant II. „Vezměte reflektor.”

Vedle okna jsem objevil hledáček. Jeho ostrý paprsek ted’ plně dopadal na sladký obličej mladé ženy. Durant ho sledoval lačným pohybem. „Pane Durante,” upozornil

jsem ho, „slunce dopadá přímo na Degasovy pastely na stěně. Škodí jim to.”

Durant se nedal rušit. Až po chvíli se ke mně obrátil a pozoroval mě jako hmyz. „Mladý muži,” řekl poměrně klidně. „To vím. Ale je mi to jedno. Na čas, který je mně vyměřen, vydrží. A nezajímá mě ani zbla, jestli budou mít ty obrazy pro mé zatracené dědice menší hodnotu či ne. Už je slyším, jak se plíží pro dolních místnostech a počítají. Ta sebranka. Je těžké zemřít. Víte to, mladý muži?”

„Ano,” odpověděl jsem. „To vím.

„Tak?”

Opět obrátil pohled k Madame Henriot. „Proč si ho nekoupíte?” zeptal jsem se po chvíli.

„Za dvanáct tisíc,” odpověděl Durant dost rychle. „Ani o cent víc.”

Díval se na mě žhnoucíma sovíma očima. Pokrčil jsem rameny. Nemohl jsem mu říct, co si myslím, přestože bych byl rád obraz prodal a přesvědčil tak Blacka o svém obchodnickém nadání. „Bylo by to proti mé cti,” dodal náhle Durant II. překvapivě. Neodpověděl jsem. Vedlo by to příliš daleko. „Nechte obraz tady,” zakrákoral Durant II. „Dám vám vědět.” „Dobře, pane Durante.”

Na okamžik mi připadalo zvláštní oslovovat „pane” někoho, kdo již páchl tlením uvnitř těla, přes všechnu dezinfekci a toaletní vody. Bojovaly v něm už jen buňky rozpadajícího se těla a pomalu se zatemňující mozek.

Odešel jsem z pokoje nemocného. Hospodyně mě zastavila. „Pan Durant říkal, abych vám nalila sklenku koňaku. Dělá to zřídka. Musel jste se mu líbit. Okamžik.”

Nechtělo se mi tam zůstávat, ale zajímalo mě, jaký koňak Durant II. pil. Hospodyně přinesla tác. „Koupil si pan Durant ten obraz?” zeptala se.

Překvapeně jsem na ni pohlédl. Proč ona se o to zajímá? napadlo mě.

„Ne,” řekl jsem nakonec.

„Bohudíky. K čemu mu ještě je to staré harampádí? Jeho neteř, slečna Durantová, je stejného názoru.”

Dokázal jsem si tu neteř dobře představit. Hubená, lačná megera, která čeká na dědictví pravděpodobně stejně jako hospodyně, jež při každém Durantově nákupu cítí, jak se smršťuje její podíl. Vzal jsem do ruky koňak a okamžitě ho postavil zpátky. Byla to nejhorší břečka, kterou jsem kdy pil. „Je tohle koňak, který pan Durant sám pije?” zeptal jsem se.

„Pan Durant nepije. Lékař to zakázal. Proč?”

Chudák Durant, pomyslel jsem si. Obklopen fúriemi, které samy pančují jeho nápoje. „Upřímně řečeno, já to mám také zakázané,” řekl jsem.

„Pan Durant ho před rokem sám objednal.”

Ještě hůř, pomyslel jsem si.

„Proč není pan Durant v nemocnici?” zeptal jsem se.

Hospodyně si povzdychla. „Nechtěl. Nedokáže se rozloučit se svým haraburdím. Lékař žije v domě, v dolním patře. V nemocnici by bylo všechno mnohem snazší.” Zvedl jsem se. „Pije lékař také tento skvostný koňak?” zeptal jsem se.

„Ne. Pije whisky. Skotskou.”

„Jazyk je bariéra,” řekl Georg Kamp. Seděl ve flekatém bílém kabátě v obchodě Roberta Hirsche. Bylo již po zavírací době. Kamp vypadal spokojeně. „Už je to přes deset let, co se v Německu pálily moje knihy,” vzpomínal. „Anglicky psát neumím. Někteří to zvládli. Arthur Koestler a Vicki Baumová. Někteří se chytili u filmu, kde nejde tak moc o styl. Já jsem to nedokázal.”

Kamp patřil v Německu k známým spisovatelům. Ted mu bylo pětapadesát. „Stal jsem se natěračem, potom malířem dekorací na domech, dnes slavím své povýšení na předáka. Jsem něco jako zednický polír. Zvu vás na kávu a koláče. Robert mi dovolil použít k tomu jeho obchod. Za deset minut tu všechno bude. Pozvání platí pro každého.”

Kamp se kolem sebe hrdě a spokojeně rozhlédl. „A už vůbec nepíšeš? Večer, po práci?” zeptal jsem se.

„Pokoušel jsem se. Ale večer mě přemůže únava. Na začátku jsem se asi dva roky snažil psát. Skoro jsem umřel hlady a samými komplexy jsem sotva chodil. Jako natěrač vydělávám desetkrát víc.”

„Ještě to můžeš dotáhnout daleko,” řekl Hirsch. „Hitler byl také natěrač.”

„To byl zkrachovaly umělecký malíř. Já jsem v odborech. Řádný člen,” namítl Kamp. „Chceš zůstat natěračem?” zeptal jsem se.

„To nevím. O tom budu uvažovat, až přijde čas. Zatím je potřeba nerozmělnit planým přemýšlením tu malou zásobu energie, kterou se nám podařilo zachránit. Třeba jednou napíšu knihu o zážitcích dekorativního malíře v New Yorku, když mě nenapadne nic jiného. Hirsch se zasmál.

„Pánbůh nad tebou bdí,” řekl. ,,Jsi zachráněn, Kampe.”

„Proč ne?” divil se Kamp. Zadíval se na výlohu, před kterou se náhle objevila Carmen. „Mohl bych -” Odmlčel se a dál zíral na Carmen.

„Příliš pozdě,” odpověděl Robert Hirsch. ,Káva se již vaří, Georgu. Obětoval jsem svůj nejlepší kávovar.”

Vstoupila Carmen. Hned za ní vešla s velkým balíkem žena připomínající čížka - Katharina Jellinecková, žena profesora, který zůstal v Rakousku. Katharina byla Zidovka, její manžel ne. Poslal ji za hranice a dal se rozvést. Ve Vídni si už pro ni dvakrát přišli. Dal jí tedy dost peněz na cestu za moře a nechal ji samotnou. Dostala se

do New Yorku přes Švýcarsko a Francii krátce před válkou, drobná, rozervaná, téměř bez prostředků, ale s nezlomnou vůlí. Začala jako služka, potom někdo objevil její talent na pečení koláčů a zařídil jí v zadním traktu jednoho domu malý byt, kde mohla péct. S mužem, který jí pomohl, za to musela spát. A musela spát i s jinými, kteří jí pomáhali. Nestěžovala si kvůli tomu. Znala života věděla, 2e nic není zadarmo. I ve

Vídni se musela vyspat s kýmsi z SA, aby jí zařídil pas. Udělala to a chtěla při tom myslet na svého manžela. Věřila, že tak se vlastně skoro nic nestane. Ale nemyslela na nic. Od okamžiku, kdy se jí zpocený chlap od SA dotkl, se chovala jako automat. Přestala být sama sebou. Něco v ní zmrzlo a ona už k tomu nepatřila. Celé její nitro sledovalo jediný cíl - pas. Už nebyla ženou profesora Jellinecka, osmadvacetiletá, hezká a trochu sentimentální - byla jen čímsi, co potřebovalo pas. Vzhledem k tomuto cíli neexistoval ani hřích, ani zhnusenost, ani morálka - to všechno byly vlastnosti pro zapomenutý svět. Potřebovala pas a ten se nedal získat jinak. Všechny další úvahy tím končily. Procházela špínou této existence jako náměsíčná. Nedotkla se jí. Když se jí později začalo v obchodě dařit a kdosi se s ní chtěl oženit, vůbec mu nerozuměla. Byla jako zazděná a uvězněná. Střádala peníze, ale zdálo se, že ani nevěděla nač, tak se izolovala sama před sebou. Přitom zůstala laskavá, jemná a bez vlasti jako pták. Pekla nejlepší štrúdly ve městě. Makové rohlíčky, tvarohové, třešňové a jablečné záviny, proti nimž dokonce i Jessiiny výrobky byly pouhými amatérskými výtvory.

„Katharina Jellinecková,” představil ji Georg Kamp. „Pojďte dovnitř a vybalte ty své dobroty.”

Hirsch spustil roletu. výlohy. „Bezpečnostní opatření,” vysvětloval. Jinak by se tu za deset minut objevila policie.”

Paní Jellinecková vybalovala mlčky a zdvořile koláče. „Velice miluji koláče,” svěřil se Kamp Carmen. „Zvláště tvarohové.”

Carmen se probudila ze své božské letargie. „Já také,” řekla. „Se spoustou šlehačky.” “Úplně stejně jako já,” odpověděl Kamp rozzářeně, aniž spustil oči z její zrádné krásy. „S kávou se smetanou.”

Carmen to zřejmě uchvátilo. „To je spisovatel Georg Kamp, Carmen,” řekl jsem. „Jediný veselý emigrant, kterého znám. Dříve psal smrtelně vážné, smutné, melancholické romány. Ted’ maluje veselými barvami.”

Carmen si vzala kousek třešňového závinu. „Skvostné,” řekla. „Veselý emigrant.” Pohledem Kampa hodnotila. Potom se svýma nádhernýma rukama natáhla pro makový rohlíček.

Paní Jellinecková přinesla i šálky, talíře a lžíce. „Pro nádobí se zítra zase zastavím,” řekla.

„Ale zůstaňte přece tady,” volal na ni Kamp. „Oslavte s námi vykoupení ze spárů ducha.”

„Nemohu. Musím jít.”

„Ale paní Jellinecková, co byste ještě dělala? I vy máte po pracovní době.”

Kamp ji vzal za ruku a vtáhl ji dovnitř. Najednou se začala třást. „Nechte mě, prosím. Musím jít. Okamžitě. Promiňte. Musím.”

Kamp se na ni překvapeně podíval. „Co se děje, prosím vás? Nejsme přece malomocní -”

„Nechte mě jít.” Zena byla bledá a silně se chvěla. „Nechte ji jít, pane Kampe,” řekla Carmen svým hlubokým hlasem.

Okamžitě se zarazil. Paní Jellinecková ze sebe vypravila nepodařený pozdrav a vyběhla. Kamp se za ní díval. „Asi emigrantský záchvat. Všechny nás čas od času popadne šílenství.”

Carmen však tragicky zavrtěla hlavou. „Dostala dnes telegram. Z Bernu. Zemřel jí muž. Ve Vídni.”

„Starý Jellineck?” zeptal se Kamp. „Ten, který ji bez okolků vyhodil?”

Carmen přikývla. „Celou dobu pro něj spořila peníze. Chtěla se vrátit.”

„Vrátit? Po tom všem, co se stalo? Tady a předtím s ním?”

„Chtěla zpátky. Myslela, že pak všechno bude, jako by se nic nestalo, a oni začnou ještě jednou.”

„Pěkný nesmysl.”

Hirsch se podíval na malíře. „Neříkej to, Georgu. Copak ty nechceš začít ještě jednou?”

„Kdoví? Žiji po svém.”

„Je to milosrdná iluze emigrantů. Zapomenout a začít od začátku.”

„Ta žena by měla být ráda, že je Jellineck pod drnem. Je to pro ni dobré. Tak si aspoň nemusí přivést manžela, který ji vyhodil na ulici jako kočku, do své teplé pekárny a zase mu sloužit jako Otrokyně.”

„Clověk nebývá smutný kvůli tomu, v čem se cítí dobře. Kamp se bezmocně rozhlédl: „Do háje, chtěli jsem dnes být hodně veselí.”

Vešel Ravic. „Jak se daří Jessií?” zeptal jsem se.

„Dnes ráno ji zase odvezli domů. Nedůvěřivější než kdy

předtím. Cím lépe se její rána hojí, tím je nedůvěřivější.” „Opravdu je to lepší?” podivil jsem se.

Ravic působil velmi unaveně. „Co znamená lepší? Pomalu kráčet vstříc smrti, to je jediné, co můžeme. A je to všechno k ničemu, jak se lze dočíst z novin. Hekatomby mladých zdravých chlapců umírají na jatkách - a my se snažíme udržet několik nemocných starých lidí trochu déle naživu. Máte koňak?”

„Rum,” odpověděl jsem. „Jako v Paříži.

„Kdo je to?” ukázal Ravic na Georga Kampa.

„Poslední veselý emigrant. Ale stojí ho to dost úsilí.”

Ravic se napil rumu. Podíval se ven. „Soumrak,” řekl. „Crépuscule. Modrá hodina stínů, kdy je člověk sám se svým ubohým já a vlastně ani to už nemá. Hodina, kdy umírají nemocní.”

„Jsi smutný, Raviku. Proč?”

„Nejsem smutný. Jsem skleslý. Někdo mi umřel pod rukama. Tohle by mě už nemělo deprimovat, ale přesto deprimuje. Jdi za Jessií. Potřebuje pomoc. Směj se s ní. Co děláš tady s těmi požírači koláčů?”

„A ty?”

„Jdu pro Roberta Hirsche. Chceme se jít najíst do bistra. Tak jako v Paříži. Je to Georg Kamp, ten spisovatel?”

Přikývl jsem. „Poslední žijící optimista. Naivní, udatný člověk.”

„Udatnost,” ušklíbl se Ravic. „Přál bych si, abych mohl na celé roky usnout a nemusel to slovo nikdy víc slyšet. Nejzneužívanější slovo na světě. Tak prokaž udatnost a jdi za Jessií. Lži jí. Rozvesel ji. To je udatnost.”

„Musíme ji obelhávat?” zeptal jsem se.

Ravic přikývl.

“Pojďme někam,” navrhl jsem Marii. „Někam, kde je to povrchní, veselé, nezávazné. Je na mně nalepený smutek a smrt jako mech na starém stromě. Máme ještě tu prémii od Reginalda Blacka. Pojďme se najíst do Voisinu.”

Pohlédla na mě. „Musím dnes v noci odjet,” řekla. „Do Beverly Hills. Fotografovat a předvádět šaty v Kalifornii.”

„Kdy?”

„O půlnoci. Na několik dní. Máš světobol?”

Zavrtěl jsem hlavou. Vtáhla mě dovnitř. „Pojď do pokoje.

Proč stojíš ve dveřích? Nebo chceš zase hned jít? Vím toho o tobě tak málo.”

Šel jsem za ní do temného pokoje, osvětleného jen světly mrakodrapů za okny, takže vznikal dojem kubistického obrazu. Půlměsíc velice bledě svítil v průzoru zatažené ,oblohy. “Nemůžeme přece jenom ještě zajít do Voisinu?” zeptal jsem se. , Changer la crémerie? Změnit lokál?”

Pozorně se na mě podívala. „Něco se stalo?” zeptala se.

„Ne. Cítím se najednou děsivě bezmocný. To se někdy stává. Je to bezbarvá hodina stínů. Se světlem odlétne.”

Maria otočila vypínačem. „Tady ho máš.” Z jejího hlasu se ozývalo něco jako výzva a strach.

Stála mezi dvěma kufry, na nichž leželo několik klobouků. Jeden kufr byl otevřený. Maria byla nahá, na nohou měla boty na vysokých podpatcích. „Budu rychle hotová,” řekla. „Musím se přirozeně dát do gala, když jdeme do Voisinu.”

“Proč?”

„Co je to za otázku? Zdá se, že o manekýnách nic nevíš.” Usadila se před velké zrcadlo. „Vodka je v mrazničce,” upozornila mě. „Mojkovova.”

Neodpověděl jsem. Viděl jsem, jak na mě ve vteřině téměř zapomněla. Její ruce se natahovaly pro štětce a štětečky, jako když chirurg vybírá své nástroje. Ostře osvětlený obličej v zrcadle patřil najednou někomu cizímu a připomínal oživlou masku. Velice opatrně, jako by skutečně prováděla delikátní operaci, nanášela linky, zkoumala pudr ve stínech a světlech, mlčky, jako lovkyně chystající se na válečnou výpravu.

Často jsem viděl, jak se ženy líčí, ale všem vadilo, když jsem je při tom pozoroval. Maria se však chovala zcela nenuceně, stejně jako když se nahá procházela po bytě a vůbec si to neuvědomovala. Nezpůsobovalo to jen její zaměstnání, pomyslel jsem si. Spíš si byla do té míry jistá svou krásou, že se jí ani nezabývala. Byla tak zvyklá střídat šaty, že nahota jako by představovala její primitivní bytí.

Cítil jsem, jak mě obraz této mladé ženy před zrcadlem strhl: dokonalé ponoření do úzkého osvětleného světa, obličej, její já, které najednou už nebylo jejím individuálním já, ale vynořovala se z něj záhadná tvář rodu, nositelka života, ne snad matka, ale jenom bezděčná strážkyně toho, co prosvítalo z temných zrcadel minulosti a bylo předáváno dál. Její soustředěnost působila nepřítomně a téměř nepřátelsky. Na okamžik se vrátila do něčeho, co bylo vzápětí opět zapomenuto - do počátků daleko za hranicemi vědomí, do svítání začátku.

Pomalu se otočila a odložila štětečky a kartáčky. Zdálo se, jako by opět vyšla se své soukromé osamělosti, v níž byla jen sama se sebou. Zase mě poznala.

„Už jsem hotová,” řekla. „Ty taky?”

„Já taky, Marie.”

Zasmála se a přistoupila ke mně. „Pořád ještě chceš prohýřit své peníze?”

„Ted’ víc než předtím. Ale z jiných důvodů.

Cítil jsem teplo její pokožky. Voněla cedrovým dřevem, bezpečím a neznámem. „Existuje tolik zbytečných věcí,” řekla. „A ty jsi jich plný. Proč?”

„To nevím.”

„Proč na ně nezapomeneš? Dalo by se přece žít tak jednoduše bez prokletí paměti.”

Zasmál jsem se. „Clověk zapomíná, ale téměř vždycky to nesprávné.”

,,I ted’?”

„Ne, ted’ ne, Marie.”

„Tak zůstaňme tady. Já mám taky splín, ale rozumný. Jsem smutná, protože musím odjet. Proč bychom kvůli tomu měli chodit do restaurace?”

„Máš pravdu, Marie. Promiň mi to.”

„V lednici je tatarský biftek, želví polévka, salát a ovoce. Ještě pivo a vodka. Stačí to?”

„Stačí, Marie.”

„Nemusíš mě odvážet na letiště. Příliš by se to podobalo loučení. Odcházím prostě odtud jako někdo, kdo se brzy vrátí. Můžeš zůstat tady”

„Nezůstanu zde. Až odjedeš, vrátím se do hotelu Rausch.”

Chvíli mlčela. jak chceš,” řekla potom. „Byla bych raději, kdybys bydlel tady. Když odejdeš, mám vždycky dojem, že jsi hrozně daleko.”

Držel jsem ji v náručí. Všechno vypadalo najednou prosté a správné. „Zhasni prosím,” požádal jsem ji.

„Nechceš jíst?”

„Ne,” řekl jsem a odnesl ji na postel.

Když se opět vrátil čas, leželi jsme dlouho mlčky vedle sebe. Maria se mě v polospánku dotýkala. „Nikdy jsi mi neřekl, že mě miluješ,” zamumlala, jako by mínila někoho jiného.

„Zbožňuji tě,” odpověděl jsem po chvíli, abych ten čarovný hluboký dech nepřerušil. „Zbožňuji tě, Marie.”

Položila si hlavu na mé rameno. „To není vůbec nic,” zašeptala. „Vůbec nic, můj nejmilovanější.”

Neodpověděl jsem. Mé oči sledovaly ručičky na osvětleném ciferníku kulatých hodin na nočním stolku. Myslel jsem na spoustu věcí najednou, aniž jsem jim přikládal zvláštní význam. „Musíš jít, Marie,” řekl jsem. „Je čas.”

Najednou jsem viděl, že tiše pláče. „Nenávidím loučení,” řekla. „Myslím, že už jsme se v našem životě museli loučit příliš často. A vždycky příliš brzy. Ty také?”

„Já jsem v životě nedělal skoro nic jiného. Ale tohle není loučení. Brzy se vrátíš.” „Všechno je loučení,” řekla.

Dovedl jsem ji až na roh Druhé avenue. Pozdní večerní korzo homosexuálů bylo v plném proudu. José na nás mával, Fifi štěkal. „Tady je taxík,” řekla Maria.

Dal jsem její kufry do vozu. Políbila mě a nastoupila. Seděla zcela ztracená ve velkém autě. Díval jsem se za ní, dokud taxík nezmizel. Zvláštní, napadlo mě, je to přece jen na pár dní. Ale evropský strach zůstal - že by to mohlo být navždy a nikdy bychom se už nemuseli setkat.

Reginald Black zvedl noviny. je mrtvý,” řekl. „Vypařil se.” „Kdo?” „Durant II. Kdo jiný?”

S ulehčením jsem si oddychl. Nenáviděl jsem zprávy o úmrtích. Zažil jsem jich až moc. „Ach ten,” řekl jsem. „To se přece dalo čekat. Starý muž s rakovinou.”

„Dalo se to čekat? Co má tohle znamenat? Starý muž s rakovinou a nezaplaceným Renoirem.”

„To je pravda,” řekl jsem udiveně.

„Ještě předevčírem jsem mu telefonoval. Oznámil mi, že si obraz pravděpodobně vezme. Vlastně se už rozhodl. A ted’ nás převezl.”

„Převezl?”

„Přirozeně. Dokonce dvakrát. Nezaplatil a ted’ patří obraz k dědictví a zabaví ho stát, dokud nebudou vyřízeny dědické nároky. To může trvat celé roky. Než se to všechno vyřídí, je pro nás portrét ztracen.”

„Stoupne potom v ceně, ” namítl jsem. Byl to argument, který si Black jako dobrodinec lidstva pravděpodobně sám opakoval při každém prodeji.

„Ted’ není čas na žertování. Musíme jednat. Rychle. Půjdete se mnou. Nevíte, čeho jsou dědicové schopni. Jakmile někdo zemře, promění se ve skvrnité hyeny. Potřebuji vás jako svědka. Dědicové budou s velkou pravděpodobností tvrdit, že obraz je zaplacený.”

„Už Duranta II. pohřbili?”

„To nevím. Asi ne. Ta zpráva je z dnešního rána. Ale možná ho odeslali do pohřebního ústavu. To tady jde tak rychle, jako když se posílají spěšniny. Proč to chcete vědět?” „Pokud je vystaven v rakvi, potřebujeme asi kvůli za-chování dekoru černou kravatu. Máte tady nějakou?” „Kvůli nezaplacenému obrazu? To radši -”

„Nejlepší bude jít na ně se zbožností a falešným soucitem,” přerušil jsem ho. „Kravata nic nestojí, ale naladí druhou stranu smířlivě.”

„Pro mě za mě,” zabručel Black a zmizel v ložnici.

Vrátil se a podal mi černou kravatu ze vzorovaného brokátu. „Opravdu luxusní kousek,” poznamenal jsem.

„Ještě z Paříže.” Black zkontroloval svou vizáž. “Připadám si jako maskovaná opice, s tímhle smutečním hadrem kolem krku. Nehodí se mi k obleku.” S nelibostí se pozoroval v zrcadle. „Příšerné!”

„Tmavý oblek by byl vhodnější.”

„Myslíte? Snad. Co nemusí člověk všechno udělat, aby vyrval svůj majetek ze spárů mrtvého a jeho dědiců.”

Reginald Black zmizel a vrátil se. Tentokrát v decentním obleku s jemným bílým proužkem. „K úplně černému jsem se nedokázal odhodlat,” prohlásil. „ “Clověk má přece také svou čest. Netruchlím doopravdy kvůli Durantovi II., ale chci zachránit svůj obraz.”

Durant II. byl vystaven v rakvi. Ne v ložnici, ale v nádherném sále o poschodí níž. Jeden sluha nás zastavil. „Máte pozvánku?”

„Cože?” zeptal se Reginald ohromeně a povýšeně. Pozvánku na smuteční slavnost.” Kdy začíná?”

„Za dvě hodiny”

„Dobře. Je tady hospodyně?”

„Je nahoře.

V tom okamžiku přišel muž vypadající jako býk ve smutečních šatech. „Chcete vidět mrtvého?” zeptal se.

Reginald Black už téměř odmítl, ale já jsem do něj strčil a zeptal se: „Stihneme to?”

„Samozřejmě. Casu je dost.”

Muž byl cítit dobrou whisky. „Ukažte jim cestu,” vybídl sluhu.

„Kdo je ten člověk?” zeptal se Black sluhy.

„Pan Rasmussen. Příbuzný pana Duranta II.”

„To jsem si myslel.”

Sluha nás opustil ve velké, téměř prázdné místnosti; před jejími dveřmi stály dva stromky. Vavříny. Uvnitř leželo několik vrstev věnců, jež lemovaly vázy s růžemi všech barev. Bílé převažovaly. Bezděky jsem si vzpomněl na obchodníka s květinami a ovocem naproti hotelu Rausch. Pokud spolupracuje s pohřebním ústavem, který poveze Duranta II. do krematoria, budou u něho dnes večer růže velice laciné.

„Proč se mám dívat na mrtvolu, která mě chtěla podvést?” skuhral Black. „Chci svého Renoira, a ne se modlit.”

„Nemusíte se modlit. Musíte jen diplomaticky sklonit hlavu a myslet na to, že Madame Henriot už nikdy nezískáme. Potom se dokonce rozpláčete.”

Bylo tam asi dvacet lidí. Téměř samí staří a mezi nimi několik dětí. Jedna žena měla na hlavě černý tylový klobouček s černým závojem. Nedůvěřivě nás pozorovala a vypadala jako výběrčí vstupného na představení smrti. Připomínala mi Lachmannovu novou lásku. Pokladní z kina, která pila chartreusku.

Mezi těmito znuděnými lidmi ležel Durant II. jako vosková figurína se zavřenýma očima, jíž se to všechno už netýkalo. Zdál se mnohem menší, než jsem si ho pamatoval, téměř jako staré, unavené dítě. Jak vyžadoval podivný rituál smrti, držel zesnulý burzovní žralok v prstech kříž. Květiny voněly tak omamně, jako by jich bylo dvakrát tolik než ve skutečnosti. Reginald Black pozoroval. Duranta II. velmi

soustředěně. Klimatizace byla nastavená a celá scéna připomínala márnici. Zádný z obrazů z Durantovy sbírky v místnosti nevisel. Jak Black, tak já jsme to okamžitě zaregistrovali.

„A ted vzhůru do bitvy,” zamumlal Reginald. „Za Rasmussenem.”

„Nejprve k hospodyni.”

„Dobře.”

Nikdo nás nezdržoval. Odkudsi jsme slyšeli cinkot skleniček. Někde blízko musel být bar. Vyšli jsme po schodech nahoru. „Tady je výtah,” řekl sluha, který nás už znal. Výtahem jsem vyjeli do poschodí, kde jsem již byl. Hospodyně mě k mému překvapení přivítala jako starého přítele. „Je mrtvý,” zavzlykala. „Jdete pozdě. Určitě jste s ním chtěli mluvit kvůli obrazu.”

„Ano, to jsme chtěli. Přinesl jsem mu ho k prohlédnutí. Patří panu Reginaldu Blackovi. Takže si ho zase můžeme hned odnést. Kde je?”

„V jeho ložnici. Není tam uklizeno.”

Bez dalších otázek jsem šel přímo tam. Cestu jsem si pamatoval. Black zachmuřeně kráčel vedle mě. Hospodyně nás s vzlykotem následovala.

„Tady visí Madame Henriot,” řekl jsem u dveří. „Vedle postele.”

Black udělal dva velké kroky vpřed. Madame Henriot se mu líbezně usmívala vstříc. Díval jsem se do opuštěného pokoje, v němž nyní žily obrazy svou vlastní podivnou existencí, plnou slunce a života, zcela vzdáleny smrti.

Hospodyně šla za Blackem. Postavila se před Renoira. ;,Počkejte moment,” vzlykla. „Musíme se ještě zeptat pana Rasmussena, než ho sundáme.”

„Ale patří přece mně. To víte sama.

„Přesto se musíme zeptat pana Rasmussena.”

Reginald Black se roztřásl. Chvilku vypadal, jako by chtěl hospodyni odstrčit. Potom se vzpamatoval. „Dobře,” řekl mírně, „dojděte pro pana Rasmussena.”

Duel začal falešnými sentimentalitami. Rasmussen, páchnoucí po whisky ještě silněji než předtím, hrál truchlícího pozůstalého, který odmítá hovořit o obchodech, dokud je milovaný mrtvý ještě v domě. Podporovala ho při tom megera se světlýma očima. Příliš velkým falešným chrupem, který jí při řeči nadzvedával smuteční závoj jako vlajku v bouři, mi připomněla právníka Levina… Black nepolevoval. Nijak jím nepohnulo, když mu vyčítali hrubost a nedostatek citu a ateistické čachrování, a

trval na svých právech. Na první pohled si všiml, že hospodyně nestojí na straně truchloherců. Byla asi jediná, kdo cítil s mrtvým burziánem Durantem účast, a asi také již tušila, že její služba v tomto domě skončila. Proto když Rasmussen tvrdil, že obraz patří k dědictví a pravděpodobně byl dávno odkoupen a zaplacen, našel Black náhle ve stále ještě vzlykající ženě spojenkyni. Rasmussen ji jako svědka odmítl s tím, že je zaujatá. To hospodyni rozzlobilo, a když ji požádal, aby zmlkla, vysvětlila mu, že jí nemá co nařizovat, protože pracovala pro pana Duranta II. Truchlící dědička se břitkým hlasem vmísila do debaty a došlo k ostrému, krátkému souboji mezi ní a hospodyní. Black mě nasadil do bitvy jako dalšího svědka. Hospodyně mě podporovala beze strachu ze zuřivé dědičky. Prohlásila jednoznačně, že Renoire je v domě nanejvýš dva týdny a Durant II. jí řekl, že po jeho smrti musí být poslán zpět.

To Rasmussena umlčelo. Řekl, že to všechno se uvidí po otevření závěti. Black trval na svém stanovisku. Rasmussen vytáhl hodinky. Musí se po tomto nedůstojném handrkování připravit na smuteční slavnost.

„Dobře,” odpověděl Black, „potom vezměte na vědomí, že obraz byl nabídnut za padesát tisíc dolarů a že vy za tento obnos ponesete zodpovědnost.”

Na okamžik nastalo ticho. Potom se opět zvedla bouře. „Cože?” zuřila dědička. „Chcete z nás dělat hlupáky? Ta čmáranice nestojí ani tisíc dolarů-”

Reginald Black se obrátil na mě. „Expert z Louvru, pan Sommer, nabídl panu Durantovi obraz za tuto cenu.” Přikývl jsem.

„Taková ničemnost!” ječela dědička. „Cár plátna, mrňavý jak dámský kapesník. V rozích dokonce chybí barva.” „Je to obraz pro sběratele,” vysvětloval jsem. „Ne běžný komerční kus. Pro sběratele má nevyčíslitelnou hodnotu.”

„A když ho někdo chce prodat?”

Reginald Black se pošimral v asyrském vousu. “To je něco jiného,” vysvětloval důstojně. ,Ale vy ho nemůžete prodat. Patří mně a já vznesu nárok na náhradu škody, pokud mi obraz hned nevydáte.”

Rasmussen náhle obrátil. “Je to všechno nesmysl. Pojďte se mnou do kanceláře. Musíme se nějak pojistit, když vám obraz vydáme.”

Šel napřed do malé pracovny. Já jsem zůstal s hospodyní vzadu. „Čím je kdo bohatší, tím je chamtivější,” prohlásila zahořkle. „Mě chtěl vyhodit už k prvnímu; přitom pan Durant řekl, že mám zůstat až do konce roku. Ti se budou divit, až uvidí, co mi odkázal. Mně jedině důvěřoval. Nikoho z ostatních neměl rád. Dokonce i na jeho koňak nadávali. Dáte si skleničku? Nikomu kromě vás nechutnal. Nezapomněla jsem na to.”

„Rád,” ” odpověděl jsem. „Byl to vynikající koňak.

Nalila mi ten ďábelsky výrobek. Hodil jsem ho do sebe a nasadil uznaly výraz. „Vynikající,” pochválil jsem ho.

Reginald Black se vrátil do ložnice s několika papíry. Rasmussen ho mlčky následoval. Vydal mu sladkou Madame Henriot, jako by to byla ropucha, a zavřel dveře ložnice. ,Zabalte ten obraz,” ‘řekl nabručeně hospodyni a bez pozdravu odešel.

Hospodyně vyndala balicí papír. ,Dal byste si také koňak?” zeptala se. ,V láhvi zbylo ještě hodně. A ted už nikdo nepřijde -” .

Zamrkal jsem na Blacka. ,Ano, rád,” řekl.

„Skvělá značka,” poznamenal jsem obezřetně’.

Black se napil, ale mistrovsky se ovládl. ,Pan Sommer mi o něm vyprávěl,” řekl nalomeným hlasem. ,Moc rád bych si dal ještě jeden, pokud vám ho tolik zbylo. Ale smím jenom jednu malou sklenku týdně. Lékař nařídil. Ale pan Sommer -”

Se skřípěním zubů jsem přihlížel, jak mi hospodyně opět dolévá. ,Snese jistě i dvojitý,” požádal ji Reginald.

Na ženině usouženém obličeji se objevil zdrženlivý úsměv. ,Ráda,” řekla. ,Mám radost, že vám tak chutná. Nechcete si vzít tu láhev s sebou?”

Téměř jsem se zakuckal, ale zdvořile jsem její nabídku odmítl. „Naučil jsem se v životě, že někdo se přece jen vždycky objeví, když to člověk nejméně čeká.”

Odešli jsme z domu smutku s Madame Henriot v podpaží, jako bychom zachránili něžnou ženu z rukou arabských obchodníků s otroky. ,Musím se něčeho napít,” zasupěl Reginald do vousů. jo byla zředěná kyselina sírová. Cisticí prostředek, ne nápoj.” Rozhlížel se po nějakém baru. Naštěstí přijel taxík. ,Dobře, pojedeme. Bude lepší zahnat tuhle pronikavou pachuť naším nejlepším koňakem. Ti zloději. Smrt, chamtivost a nenasytnost!”

,,Váš nápad s padesáti tisíci dolary byl přímo geniální,” řekl jsem.

,,V našem povolání je třeba rychle myslet a nebát se. Oslavíme záchranu Madame Henriot svíčkami a soukromým Napoleonem.” Reginald Black se zasmál. „Rozumíte lidem?”

,Myslíte Rasmussena? A tu truchlící hyenu?”

,,Ty ne. To jsou otevřené knihy. Ale Durant II. Proč Renoira nekoupil, když věděl, jaké má dědice? Vždyť ho mohl darovat hospodyni. Jsem si jistý, že před třiceti lety s ní spal. Protože to bylo levné.”

Ve vyloze firmy Silver se skvěl plakát. ,Totální výprodej. Všechno za mimořádně nízké ceny.” Vstoupil jsem.

Alexandr Silver mě přivítal v šedých punčochách a kostkovaných kalhotách, ale k nim zvolil černou kravatu. ,,Co se stalo?” zeptal jsem se.

„Všechno,” odpověděl Alexandr temně. jo nejhorší.” Podíval jsem se na jeho kravatu a uvědomil si, ze i já

mám ještě na sobě černou. Zapomněl jsem si ji vyměnit.

„Někdo zemřel?” zajímal jsem se.

Alexandr zavrtěl hlavou. jo ne - ale skoro jako by se to stalo, pane Sommere. Ale co je s vámi? Umřel někdo vám? I vy jste v černém.”

,,Také ne, pane Alexandře. Smutek jako obchodní trik. A co vy? Dnes to vypadá na den černých kravat.”

„Můj bratr. Ten věrolomný nacista. Oženil se. Tajně. Před týdnem.”

,,A kdo je nakonec ta šťastná?”

„Šikse samozřejmě. Ta blonďatá chundelatá hyena.”

,Vypadá to dnes zároveň’ i na den hyen. Jednu takovou jsem potkal odpoledne. Proto ten plakát v okně? Totální výprodej, abyste mohl vyklidit krám?”

Alexandr přikývl. ,Do okna jsem pověsil ceduli. Ale nepřijde ani noha. Všechno je marné. Kdo by dnes také toužil po starožitnostech? Jedině můj bratr, ten nelida, ten se klidně ožení s takovou vykopávkou.”

Opřel jsem se o holandskou židli, která byla kromě noh originální. ,Chcete obchod zrušit? To by byla škoda.”

„Jestli bych chtěl? - Pokoušel jsem se o to. Nikdo ho nechce. Zákazníci nepřijdou, ani když je výprodej.”

,,Co za ten obchod požadujete?” zeptal jsem se.

Silver se na mě pátravě zadíval. jo nevím,” odpověděl opatrně. „Chcete ho koupit?” „Samozřejmě ne. Ani najmout. Nemám na to peníze.” „Proč se tedy ptáte?”

,,Z čistého soucitu. Co takhle šálek kávy v české cukrárně naproti? Mohu dnes pozvat já vás?”

Silver se na mé sklíčeně podíval. ,Necítím se na to, milý příteli. To byly krásné časy, jež patří minulosti. Všechno je pryč. Víte, čím mi vyhrožoval bratr? Chce se zase vrátit k právničině, když budu pořád tak zatvrzelý. Přitom jen chráním památku naší matky. Kdyby to věděla! V hrobu by se musela obrátit.”

,,To člověk nikdy neví. Třeba by měla snachu ráda.” ,,Co? Moje matka, ortodoxní židovka, a šikse?”

Šel jsem ke dveřím. Jen pojďte, pane Alexandře. Káva a trochu popovídání vám neuškodí. Udělejte mi prosím tu laskavost.”

Silver najednou vypadal hodně opuštěně. Boj o víru zanechal své stopy. Už to nebyl ten bohém jako za starých časů. I jeho krok ztratil někdejší pružnost. Skoro ho přejel cyklista, když jsme přecházeli ulici. Dost zahanbující pro muže, který dříve tančil mezi sportovními auty a autobusy.

„Bábovka je čerstvá,” oznamovala číšnice. „Vřele doporučuji, pane Silvere.”

Alexandr si dost apaticky prohlížel vystavené zákusky. „Indiánek,” rozhodl se konečně. Tmavou barvu čokolády zřejmě považoval za nejvhodnější doplněk ke své černé náladě.

Číšnice přinesla kávu. Alexandr si spálil rty, jak byla horká. „Mně se musí stát opravdu všechno,” zamumlal. „Samým hořem jsem to přestal být já.”

Snažil jsem se zavést hovor na pomíjivost všeho pozemského, v naději, že ho tak dostanu do melancholické, naměklé nálady. Rozebíral jsem příklad Duranta II. Alexandr však téměř neposlouchal. Zahleděl se směrem ke svému obchodu. „Tamhle jsou,” zašeptal. „Oba dva. Arnold a šikse. U výlohy. Taková drzost. Vidíte ji? Tu rozčepýřenou, blonďatou bestii s parukou a příliš mnoha zuby?”

Viděl jsem Arnolda v malém návštěvním obleku, marengovém žaketu a pruhovaných kalhotách, a neškodně vypadající štíhlounkou dívku. ,Sleduje, co by mohla ukořistit,” zasyčel Alexandr. ,Vidíte ten lačný pohled?”

,,Ne,” řekl jsem. ,Vy také ne, pane Alexandře. Máte příliš bujnou fantazii. Co chcete dělat? Snězte toho indiánka, to je nejjednodušší.”

„Vyloučeno. Musím tam. Jinak se šikse vloupe do obchodu a vyrabuje ho. Pojďte. Pomozte mi.”

Alexandr Silver se řítil přes ulici téměř se stejnou energií jako dříve. Nenávist mu zřejmě’ dávala křídla. Udělal překrásné, odvážné poloviční salto, aby se vyhnul dodávce s dětským prádlem, a zmizel za autobusem.

Vstal jsem a zaplatil. ,Už to není starý pan Silver, ” řekla číšnice. „Ničí mu srdce, ‘ze se pan Arnold oženil. Jako by nebylo nic horšího. Přitom je válka.” Zavrtěla hlavou.

Šel jsem velice pomalu k obchodu. Chtěl jsem dát Alexandru Silverovi příležitost, aby v rodinném kruhu zvládl své rozčilení. Považoval se ostatně za kavalíra, pro něhož’ i šikse byla ženou, která zasluhuje ohleduplnost.

Arnold mě představil. Pogratuloval jsem, ale ne moc přehnaně, abych Alexandra ne rozlítil. Potom jsem poslouchal. Arnold chtěl sundat z výlohy ceduli. K něčemu takovém by musel dát souhlas i on, poznamenal mírně’. „Proč chceš obchod prodat, Alexandře?”

,,Chci si znovu otevřít advokátní kancelář. Jako odpověděl Alexandr. “Budu se specializovat na rozvody,” dodal.

Šikse, která se jmenovala Karolína, se zasmála. jo je legrační. A zároveň’ smutné.”

,,O tom si můžeme později ještě promluvit,” klidně řekl Arnold, který, jak se mi zdálo, zrobustněl. ,Dnes by Karolína ráda viděla obchod.”

Alexandr na mě vrhl pohled, který mluvil za všechno. ,,Ty přece proti tomu nic nemáš, Alexandře, že?” šveholila Karolína. Viděl jsem, jak Silver I. při tom důvěrném oslovení zkoprněl, jako by ho bodla vosa. ,Myslela jsem si to,” pokračovala Karolína s úsměvem. „Takový kavalír každým coulem.”

Otevřela dveře a vstoupila. Arnold šel s úsměvem za ní. Alexandr vypadal jako prusky generál z vilémovskych dob, kterému někdo nečekaně sáhl do rozkroku. „Pojďte,” zašeptal mi přidušeně. , Pojďte také.

Karolína nebrala jeho ledový výraz na vědomí. Poletovala a cvrlikala kolem něj, všechno jí připadalo fantastické, říkala mu. ,,milý švagře”, stále mu tykala a potom chtěla vidět ty vzrušující katakomby. Arnold se spokojeným úsměvem scházel do sklepa jako první, Karolína ho následovala.

..Co tornu říkáte?” zasténal Alexandr, když novomanželé zmizeli v podzemí. ,Chová se, jako by všechno bylo v pořádku,. Co se tady dá dělat?” Díval se na mě žalujícím pohledem.

,,Nic,” řekl jsem. ,Stalo se to, tak bych to přijal s elegancí. Jinak riskujete infarkt.” Alexandr zalapal po dechu. jo mi radíte vy? A já vás považoval za přítele.”

„Pocházím ze země, kde vraždili Židy, když se křesťanky

jen dotkli - nemluvě o tom, když se s ní chtěli oženit, pane Alexandře. Nemohu tuhle situaci vidět objektivně.”

,,Právě proto,” prohlásil Silver. ,Právě proto musíme držet při sobě. Moje ubohá matka. Byla tak zbožná a věřící a v tom duchu nás vychovala. Odpadlík Arnold by ji

přivedl do hrobu, kdyby byla už neumřela. Štěstí pro ni. Ale co vy víte o mé bolesti. Vždyť vy jste sám ateista.”

,,Jenom přes den.”

,,Ach, nechce si ty vtipy. Co ted mám dělat? Na tuhle ženskou s její nervy drásající přátelskostí neexistuje zbraň.”

,,0žefite se také.”

,,Cože? S kým?”

,,S dívkou, která by se vaší matce líbila.”

,jo mám prodat svou svobodu? Jen proto, že Arnold „Opět byste tím nastolil rodinnou rovnováhu, víte?” upozornil jsem ho.

,,Vám není nic svaté,” řekl Silver. „Bohužel.”

,,Ale je,” odpověděl jsem. „Také bohužel.”

,,Jde sem, ta podloudná dědička,” zašeptal Alexandr. ,,Pozor. Má uši jako zloděj.” Sklápěcí dveře se otevřely. Arnold, již ted tlustší díky svatbě a kuchařskému umění své křesťanské manželky, se vyšplhal ven. Karolína ho následovala s veselým smíchem. Jen se podívej, co jsem našla, Alexandře,” jásala. „Krista ze slonoviny. Toho si můžu nechat, že? Nevadí ti to, vid? Vy jste ho přece dali popravit. Legrační, že s ním přesto obchodujete. Arnold proti tornu nic nemá, kdyz’ si ho vezmu, ty také ne, že?”

Alexandr se znovu téměř zalkl. Zamumlal něco nesrozumitelného o umění a svobodě a musel od, Karolíny strpět polibek.

„Přijď dnes na večeři,” zvala ho. ,Máme dokonce něco - jak se tornu, říká? - košer. Jako předkrm sekaná kuřecí játra na cibulce.”

Zářivě se usmívala všemi svými zuby. Alexandr vypadal, jako by právě dostal záchvat mrtvice. ,Už jsme domluveni s panem Sommerem,” vypravil ze sebe konečně. „Nemůžete to odložit?” zeptala se Karolína koketně a zamrkala na mé.

„Těžko,” odpověděl jsem, když jsem viděl Alexandrův pohled žadonící o pomoc. ,,Máme schůzku v Harlemu. S jedním velkým sběratelem.”

,,V Harlemu? V černošské čtvrti? To je zajímavé!

V Savoy Ballroom?”

,,Ne. S misionářem se čtyřmi dětmi. Velice nudným, ale bohatým. je starostou obvodu Harlem-jih.”

,,Co sbírá?” ptala se neúnavná Karolína. „Černošské plastiky?”

„Naopak. Benátská zrcadla.”

Z Karolíny vytryskl perlivý smích. „Strašně komické. Co všechno je na tom světě možné. Pojď, miláčku.” Zavěsila se do Arnolda a rukou poslala polibek Alexandrovi. Jste tak legrační,” cvrlikala. ,Tak vážní. Ale milí a legrační.”

Díval jsem se za ní. Slovo legrační ve spojení s jejím smíchem mi náhle připomnělo jednoho lékaře v koncentračním táboře, kterému přezdívali Smíšek. Všichni nemocní mu připadali legrační a léčil je tím, že do nich práskal jezdeckým bičíkem a přitom se smál - tak dlouho, dokud neprohlásili, že jsou zdraví. Tak vypadala jeho vyšetření.

,,Co je s vámi?” zeptal se Alexandr Silver. ,Najednou jste úplně zbledl. Také se vám ta nezdolná bestie hnusí? Jak z tohohle ven? Libá vás a objímá a přitom se směje jako hrdlička, ať děláte, co děláte. Arnold je ztracený. že si to myslíte také?”

,,Jak se zdálo, cítil se při tom dobře.”

„I se smíchem vás mohou odvézt do pekla.”

„Počkejte, pane Silvere. Rozvodový systém je v Americe velice jednoduchý a žádná katastrofa. Nanejvýš se může stát, že Arnold bude o jednu zkušenost bohatší.“

Silver na mě’ pohlédl. ,Není ve vás moc citu.”

Neodpověděl jsem. Bylo příliš směšné snažit se na tohle odpovídat.

„Chcete být opravdu zase advokát?” zeptal jsem se.

Alexandr udělal vágní gesto.

„Sundejte ten nápis s výprodejem,” vybídl jsem ho. „Stejně nikdo nepřijde. A proč byste prodával pod cenou?”

,,Pod cenou? Na to nemyslím,” odpověděl Silver, který náhle zase ožil. ,Výprodej neznamená pod cenou. Výprodej je prostě výprodej. Přirozeně že na něm chceme také vydělat.”

„Dobře. Tak ceduli ve výloze nechte. To je pravý obchodnický duch. A čekejte klidně a trpělivě na Arnoldův rozvod. Vždyť jste oba právníci.”

„Rozvod stojí peníze. Zbytečné peníze.”

„Každá zkušenost něco stojí. Pokud jsou to peníze, je to dost neškodné.”

,,A trpí duše!”

Pohlédl jsem zoufalému židovskému pseudonacistovi do ustaraného, dobrotivého

obličeje. Připomínal mi starého Zida, kterého Smíšek v koncentráku při vyšetření utloukl. Byl těžce nemocný na srdce a Smíšek mu ranami bičem vysvětloval, že strava v táboře je na srdeční choroby ideální. Bez tuku a bez masa a hodně práce na čerstvém vzduchu. Starý muž se pod jednou zvlášť ostrou ranou tiše zhroutil a už nevstal. ,Nebudete mi to věřit, pane Silvere, řekl jsem. „Ale vy se všemi svými starostmi jste neuvěřitelně šťastný člověk.”

Navštívil jsem Roberta Hirsche. Právě zavíral obchod. ,,Pojď se mnou na večeři,” zval mě. „V New Yorku se sice nikde nedá sedět venku, ale zato je tu spousta prvotřídních rybích restaurací.”

,,Dá se sedět venku,” řekl jsem. ,Na úzké terase v hotelu Svatý Mořic Hirsch udělal odmítavé gesto. ,Nemají tam nic k večeři. Jenom kávu a koláče pro rozteskněné emigranty. A alkohol na utopení stesku po spoustě malých pařížských zahradních restaurací.”

,,A po tamějším gestapu a policii.”

„Gestapo tam už není. Mor město opustil. Stesk po

domově zůstal. Je to zvláštní. V Paříži se emigrantům stýská po Německu, v New Yorku po Paříži - jedna vrstva vždy překryje druhou. Jaká bude ta příští?”

„Existují také emigranti, kteří neznají ani jedno, ani druhé.”

„Superameričané a ti, co se usilovně’ snaží stát se světoobčany. Stesk po domově je i v nich, ale potlačeny, neurotický a anonymní.” Hirsch se zasmál. „Svět se otevírá.

Paříž je svobodná a vlastně už skoro celá Francie. Také Belgie. Via Dolorosa je opět bezpečná. Osvobodili Brusel. Také Holandsko zase dýchá. Můžeme si znovu dovolit stesk po Evropě.”

„Brusel?” ujišťoval jsem se.

jo přece víš,” divil se Robert Hirsch. „Včera jsem četl článek o tom, jak byl osvobozen. Schoval jsem ho pro tebe. Tady je.”

Odešel do tmavého obchodu a přinesl mi noviny. „Přečti si ho později,” řekl. ,Ted se půjdeme najíst. Ke Králi mok.” „K humrům s přibitými klepety?”

Robert přikývl. ,K humrům, kteří připoutaní čekají na ledě ve výloze na svou smrt. Pamatuješ ještě, jak jsme tam šli poprvé?”

,,Na to nikdy nezapomenu. Ulice mi připadaly vydlážděné zlatem a nadějí.

,A ted?”

„Jinak a zároveň’ stejně. Nic jsem nezapomněl.

Hirsch na mě pohlédl. jo je zvláštní. Paměť je největší zrádce, jaký existuje. Jsi šťastný člověk, Ludvíku.”

,,To jsem dnes také už někomu říkal. Skoro mě za to zabil. Pravděpodobně to sami nikdy nevíme.”

Scházeli jsme k Třetí avenue. Noviny s článkem o osvobození Bruselu mě pálily v kapse kabátu, jako by byly ohněm zapáleným nad mým srdcem.

Jak se má Carmen?” zeptal jsem se.

Hirsch neodpovídal. Teplý” vítr funěl kolem domů jako lovecký pes. Po letním New Yorku s jeho prádelnovým vzduchem nezůstalo ani památky. Vítr přinášel pach soli a moře.

Jak se má Carmen?” zopakoval jsem otázku.

,,Jako vždycky,” řekl Hirsch. ,Hádanka bez tajemství. Někdo ji chtěl vzít do Hollywoodu. Radil jsem jí, aby to udělala.”

„Cože?”

,,Je to jediná možnost jak si někoho udržet. Ty to nevíš? Jak se daří Marii Fiole?”

,,Je v Hollywoodu,” odpověděl jsem. Jako manekýnka. Ale zase se vrátí. Byla tam už víckrát.”

Výlohy Krále moře se rozsvítily. Humři mlčky leželi na ledu v očekávání smrti ve vařící vodě. „Křičí, když je tam házejí?” zeptal jsem se. ,Vím, že raci při tom mohou křičet. Nezemřou okamžitě’. Krunýř, který jim chrání život, je při umírání jejich neštěstím. Smrt přichází pomaleji a předchází jí mučení.”

,,Ty jsi opravdu správný společník na večeři v téhle restauraci,” řekl Hirsch. „Objednám si dnes raději krabí nožičky jako ty. Krabi jsou alespoň už mrtví. Vyhrál jsi.” Pozoroval jsem černé hejno ztuhlých humrů. ,Tohle je nejmlčenlivější výkřik stesku po volném moři, jaký znám,” poznamenal jsem.

„Přestaň už, Ludvíku, jinak budeme muset přesedlat na vegetariánskou stravu. A stesk po domově? - Nic než sentimentalita - dokud člověk odchází dobrovolně. Neškodná, neužitečná a zbytečná. Něco jiného je, když člověk musí utíkat, protože mu jinak hrozí smrt a mučení v koncentráku. Potom se po čase může záchrana kupodivu stát

plíživou rakovinou, užírající vnitřnosti. To tehdy, když člověk není hodně-opatrný, hodně odvážný nebo nemá hodně velké štěstí.”

,,Kdo to o sobě ví?” namítl jsem. Noviny se zprávou z Bruselu mi nedopřály klidu. Vrátil jsem se do hotelu brzy. Najednou jsem měl spoustu času. Ne volna, které by se dalo nějak využít, ale času, který se podobal díře. A byl tím prázdnější, čím víc se ho člověk snažil vyplnit. Od okamžiku, kdy Maria Fiola odjela, jsem o ní neslyšel. Ani jsem to neočekával. Velká část mého života uběhla bez dopisů a bez telefonování, protože jsem skoro nikdy neměl stálou adresu. Zvykl jsem si na to. Zvykl jsem si také neočekávat nic jiného než to, co právě bylo. Přesto jsem cítil prázdnotu. Ne paniku kvůli tomu, že bych pochyboval o Mariině návratu - i když jsem věděl, že byt na Sedmapadesáté musela pustit; ale prostě prázdnotu, jako by ve mně něco chybělo. Nebyl jsem nešťastný - to je člověk tehdy, když mu někdo umře, ne když od něj pouze odejde, ať už na dlouho nebo navždy. Tohle jsem se naučil.

Podzim začal, aniž jsem si to uvědomil. Prádelnové dusno bylo nenávratně pryč, kamsi odváté, a noci byly jasné, s vysokou oblohou. Stínová existence pokračovala, válka, kterou vedly noviny, její ozvěna na druhé straně světa, v Evropě, v jižních mořích, v Egyptě’, válka strašidel zuřící všude, jen ne na kontinentě, který ji stále ještě umožňoval, v zemi, v níž jsem já byl neklidným stínem, trpěný a dokonce obdařený malým soukromým ‘štěstím, nezaslouženým a vyvolávajícím téměř pocit viny, nechtěným, když, jsem myslel na černý přelud, zeď, která se přede mnou pomalu otevírala a popoháněla mě stále blíž k tomu, co mě po celá léta útěku udržovalo při životě, stále víc a víc mi ted připomínajíc krvavý slib.

Zůstal jsem stát pod lampou na ulici a otevřel noviny. Chtěl jsem počkat, až se vrátím do pokoje, ale skoro jsem se bál zůstat s tím, sám.

Chvíli mi trvalo, než jsem se zase vzpamatoval. V novinách jsem našel fotografii a mnoho jmen ulic a náměstí, která jsem znal a která v pouličním hluku města zněla mému uchu, jako by je někdo vyvolával v mém srdci jako na nádraží z jiného světa, na šedivém strašidelném nádraží, jež se pak náhle, podobaje se sálu za stmívání, když se rozsvítí žárovka, naplní bílým a zelenavým hřbitovním světlem, tichými hlasy a téměř nesnesitelným smutkem.. Býval bych nikdy nevěřil, že na ulici v hluku aut a světle výloh člověk může zůstat stát bez pocitů, jakoby zmrzlý, šeptat jména, ztracená, možná mrtvá, plochá jména s trny a bolestí neutišitelné bezútěšnosti, za níž se vynořují obličeje - bledé, žalující, ale ne obžalovávající - a oči, které se ptají, ptají, ale

na co, na co? Na svůj ‘život? Volají o pomoc? 0 jakou pomoc? Žádají si vzpomínku? Jakou vzpomínku? Nebo pomstu? Nevěděl jsem.

Stál jsem před obchodem s koženým zbožím. Kufry tam byly umělecky navršené do tvaru pyramid. Hleděl jsem na ně’. Kam zmizeli ti, kteří je předtím tak pečlivě srovnali, jako by to měl být cíl jejich existence, jak žili a kde, v jakých malých buňkách domácí pohody a měšťáckého míru? Kde jsem je mohl najít, malomocný v bouři vin a vzpomínek, abych si ohřál ruce na jejich malém ohníčku nevědění? Rozhlédl jsem se. Někdo do mě vrazil a něco říkal. Nerozuměl jsem mu. Díval jsem se na kufry před sebou, symboly bezstarostného cestování, které jsem už neznal. Moje

cestování představovalo vždy útěk, při němž jsem nepotřeboval kožené kufry, a útěk to byl i tady, odkud jsem už nemohl a nechtěl dál. Vždycky to byl - jak jsem pochopil onoho podzimního večera - útěk přede mnou samotným, před tím, kdo žil zlomený’ a zmatený ve mně a křičel a nedokázal ze sebe jako celku pochopit nic jiného nez cosi, co také musí něco zničit: totiž právě to, co zničilo mě. Vyhýbal jsem se tomu a hodlal se vyhýbat i nadále, neboť jsem věděl, že nejprve musí přijít pravý čas a teprve potom to mohu použít, ne dříve, jinak by mě’ to jenom naprosto rozpoltilo. A čím více se spoutaný a krvavý svět zase otvíral, tim více mě moje vlastní blížící se střetnutí uzavíralo do temného zmatku bezmoci a činu, o němž jsem nevěděl nic jiného, než že musí být vykonán, a je úplně lhostejné, zda mé strhne r nestrhne do záhuby.

„Někdo tu na tebe čeká,” řekl Mojkov - Už hodinu.” Zapátral jsem pohledem v plyšovém salonu, zda tam mám jít. ,Policie?” zeptal jsem se.

„Myslím, že ne. Ríká, že tě zná už hodně dlouho.”

„Ty ho znáš?”

Mojkov zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy tu nebyl.

Chvilku jsem čekal. Nenáviděl jsem se za svou vyděšenost, ale věděl jsem, že se tohohle emigrantského komplexu nikdy nezbavím. Zažral se nám všem příliš hluboko

pod kůži.Šel jsem k plyšovým křeslům.

Někdo ze zvedl zpod palem. „Ludvíku!”

„Bože, Siegfriede! Ty ještě žiješ’? jak se ted jmenuješ?” „Pořád stejně. A ty jsi ted Sommer, že?”

Byly to obvyklé otázky při opětovném setkání na hřbitově, kdy dva lidé s úžasem konstatovali, že oba unikli. Siegfrieda Lenze jsem potkal v jednom sběrném táboře v Německu. Byl to malíř a hrál na klavír. Obojí ho zachránilo před ranou do zátylku. UM děti velitele hrát na klavír. Velitel tak ušetřil peníze za výuku a za to nechal Lenze naživu. Lenz vyučoval hlemýždím tempem - právě tak rychle, aby velitel nezačal být netrpělivý, a tak pomalu, aby mu to co nejvíce prodloužilo život. Hrál také na kamarádských večírcích SS a SA. Ne stranické písně, to by bylo zostuzování rasy,

protože Lenz byl Zid, ale pochody, tance a operety, když dozorci dostali alkohol odměnou za mlácení a mučení židů, aby se jím a hudbou mohli opít.

Velitele vystřídali a přišel jiný, bezdětný. Ale Lenz měl opět ‘štěstí. Nový velitel slyšel, že Lenz nejen hraje na klavír, ale že i maluje. Poručil Lenzovi, aby namaloval jeho portrét. Lenz opět pracoval pomalu jako želva, aby si prodloužil život. Když byl hotov, velitele povýšili. Dostal novou uniformu a Lenz maloval znovu. Namaloval jednoho dozorce po druhém, ženu velitele a ženy velitelových nadřízených, maloval o život, maloval lékaře, který ho chtěl usmrtit injekcí, maloval a maloval - až ho poslali do dalšího tábora a já už o něm neslyšel. Myslel. jsem, že při štvanici se štětcem proti smrti dávno skončil v krematoriu, a skoro jsem na něj zapomněl. Ted stál přede mnou. Tlustý, s vousem, skoro k nepoznání.

„Proč nosíš bradku?” zeptal jsem se, abych se na něco zeptal.

,,Dá se oholit,” odpověděl Lenz, udiven tak stupidní otázkou. „Člověka to hodně změní. To je na útěku velká výhoda. Pořád lepší být připravený, nemyslíš?”

Přikývl jsem. Jak ses dostal ven? Z tábora?”

„Propustili mě. Jeden velitel to zařídil. Chtěl, abych namaloval celou jeho rodinu, i dědečka a přátele. Udělal jsem to. Než byl hotový poslední, pláchnul jsem. Jinak by mě-zase zašili. Nepřestal jsem utíkat, až jsem se dostal do Francie.”

,Ave Francii?”

„Maloval jsem,” ‘řekl Lenz. ,Lidem, kteří mě v Německu na jednu noc schovali, jsem poděkoval tak, že jsem je alespoň nakreslil. Za jednu noc se toho moc nestihne. Nanejvýš tak akvarel. Na hranicích jsem udělal obrázky francouzským celníkům. je to úžasné, kolik se toho dá dokázat špatným uměním. Nejsem dobrý malíř. je to š‘míra, ale podobizny jsou věrné, jako fotografie. Van Gogh a Cézanne by se byIi nikdy přes hranici nedostali. Mně dali navíc láhev beaujolais a vysvětlili mi cestu. Mezi celníky jsem profil dojemnou vánoční noc. ByIi vděční jako děti, že mají pro své ženy tak krásné dárky.”

Mojkov přišel, ke stolu a mlčky na něj postavil láhev vodky a dvě skleničky.

„Pokud bych mohl dostat beaujolais, raději bych to,” řekl Lertz. ,Ze staré sentimentality. Kromě toho nesnáším tvrdý alkohol.”

,,Máme nějaké?” zeptal jsem se Vladimíra.

,,Pan Raoul má. Můžu mu zatelefonovat a navrhnout výměnu. je to nutné?”

,,Ano,” ujistil jsem ho. „Tentokrát je to nutné. Dokonce i šampaňské by bylo na místě. Tohle je shledání, kdy člověk začíná věřit na poctivé zázraky. Nejenom na ty středověké.”

„Chytili tě za války ve Francii?”

Lenz přikývl. ,Právě jsem maloval v Antibes, abych získal španělské a portugalské vízum. Dostal jsem je a zavřeli mě. 0 pár měsíců později jsem byl volný. Namaloval jsem velitele tábora v Tempeře. Dostat se ven bylo snadné, protože jsem už měl víza.” Mojkov se vrátil. “S komplimenty od pana Raoula. Všichni jsme poutníky na této krvavé planetě, vyřizuje vám.” Otevřel láhev šampaňského.

,,Pan Raoul je také emigrant?” zeptal se Lenz.

„Exotický. Jak ses sem dostal, Siegfriede?”

,,Z Portugalska nákladní lodí. Tam jsem -”

Přerušil jsem ho.,,… maloval kapitána, prvního a druhého kormidelníka -”

,,A kuchaře,” doplnil Lenz. ,Toho dokonce dvakrát. Byl to mulat, který dělal fantastické dušené maso, pravé Irish Stew. “

,,Maloval jste i amerického konzula, který vám dal americké vízum?” zeptal se Mojkov.

,,Toho ne,” odpověděl Lenz. ,Ten mi dal vízum, když jsem mu, ukázal svůj propouštěcí list z tábora. Přesto jsem ho chtěl z vděčnosti alespoň nakreslit. Ale odmítl. Sbíral kubistické obrazy.”

Mojkov dolil skleničky. ,Malujete stále ještě portréty?” zeptal se.

,Občas, když mě k tornu, nouze dožene. Člověk až žasne, jak uměnímilovní jsou úředníci, celníci, dozorci, tyrani a vrazi. Ani demokraté nejsou výjimkou.”

„Hraješ ještě na klavír?” zeptal jsem se.

Lenz se na mě podíval. ,Moc ne, Ludvíku. Ze stejného důvodu ani často nemaluji. Kdysi jsem totiž doufal, že ze mě něco bude. Měl jsem ctižádost. To všechno se v koncentráku vytratilo. Už to od sebe neumím oddělit. Můj zbytek ctižádosti je vydlážděn příliš mnoha příšernými vzpomínkami. Hlavně spoustou smrti. Tvůj ne?” „Všichni jsme na tom tak, Siegfriede,” přisvědčil jsem.

,,Je to pravda. Ale stejně je pro emigranta lepší být muzikantem a malířem než, spisovatelem a básníkem. Co s tím? I kdyby ‘šlo o bývalého skvělého novináře! Už v Holandsku, v Belgii, v Itálii a ve Francii představoval jazyk vždycky tu největší

překážku. Clověk byl němý. Ty také, nebo ne?”

,,Já také. jak jsi mě našel?”

Lenz se pousmál. ,Stará Via Dolorosa stále ještě existuje.

Dokonce i tady. Podzemní telegraf. Jedna velice krásná že-na mi dala tvoji adresu. Neznal jsem tvé současné jméno. V jednom ruském nočním klubu.

,,Jak se jmenuje?”

Na okamžik jsem ztuhl. ,Maria Fiola, ” řekl Leriz. ,Mluvil jsem o tobě. Domnívala se,

ž to musíš být ty, a řekla mi, kde tady bydlíš. Hodilo se mi to, protože jsem stejně musel do New Yorku. Tak jsem tady.”

Jak dlouho se zdržíš?”

,,Jen několik dní. Bydlím ve Westwoodu v Kalifornii. Co možná nejdál od Evropy. V umělém městě, v umělé společnosti, obklopen lidmi, kteří dělají filmy a věří, že to je život. je snesitelnější než ten skutečný. Mám už dost skutečného života. TY ne?” „Nevím. Nepřemýšlel jsem o tom. Pokud je to, co známe, skutečné, tak máš pravdu.” ,,Ty to také nevíš?”

,,Dnes ne, Siegfriede. Každý den je to jinak.”

Opět vešel Mojkov. „Úplněk,” řekl.

Lenz na něj nechápavé pohlédl. ,Podzimní úplněk,” vysvětloval Vladimír. „Emigranti jsou neklidní. Neklidnější než jindy.”

„Proč?”

„Sám nevím. Snad jako tažní ptáci uvěznění v kleci. I oni začínají třepotat křídly”

Lenz se rozhlédl a zívl si. Plyšový salon působil dost neutěšeně. Jsem unavený,” řekl. jo je ten časový rozdíl. Mohu tady přespat?”

Mojkov přikývl. ,Ve druhém patře, pokoj číslo osm je volný.”

„Zítra se musím vrátit,” řekl Lenz. „Chtěl jsem tě jen zase jednou vidět, Ludvíku.” Usmál se. ,Zvláštní, jak málo si mají lidé co říct, když se vidí po tak dlouhé době, co? Snad to způsobuje ta monotónnost neštěstí.”

Šel jsem s ním nahoru. Je to neštěstí? Ted?” zeptal jsem se.

,,Ne. Ale je to ‘štěstí? Cekáme. Na co?”

„Chtěl by ses vrátit?

„Ne. Myslím, že ne. Nevím. Vzpomínáš ještě, jak jsme v lágru říkávali: Dokud žijeme, nic není ztraceno. Byli jsme pěkní idioti s tím svým bezmocným, falešným hrdinstvím. Dokud člověk ‘žije, mohou ho mučit. To by bylo správnější. A dokud ‘žije, může trpět. Dobrou noc, Ludvíku. Uvidíme se ještě zítra ráno?”

„Určitě, Siegfriede.”

Lenz se opět usmál. Byl to rezignovaný, cynický a smutný úsměv. ,Tenkrát jsme si tuhle otázku někdy kladli. Ale tam se na ni nedalo s jistotou odpovědět. Víš, že jsme pravděpodobně jediní z lágru, kteří zůstali naživu?”

„Pravděpodobně.”

,jo také něco znamená, ne?”

„Všechno,” odpověděl jsem.

Vrátil jsem se do plyšového salonu. Právě se tam objevila komtesa. Seděla jako kombinace ‘šedých krajek a pobledlého obličeje před velkou sklenicí vodky. „Udělám všechno, abych zemřela slušným způsobem, než budu muset do chudobince,” zašeptala. ,Nemohu to skoncovat sama, to mi zakazuje náboženství. Ale proč mám, tak železné srdce, Vladimíre Ivanovi6? Nebo je jenom gumové?”

,,Je z nejdrahocennějšího materiálu, jaký existuje,” odpověděl Mojkov opatrně. „Ze vzpomínek a slz.”

Přikývla a zhluboka se napila. ,Ale není to snad totéž?” zeptala se pak plaše.

Mojkov přikývl. ,Myslím, že ano, komteso. I v případě těch šťastných vzpomínek. V tom případě především.” Obrátil se ke mně a otevřel svou obrovskou dlaň. V ní leželo několik prášků na spaní. „Kolik?” zeptal se.

„Dva,” odpověděl jsem. ,,Nebo tři. Ty jsi jasnovidec.”

„Úplněk. Vezmi si tři. Pro jistotu. Dva musím nechat komtese.”

Usnul jsem, ale po pár hodinách jsem se opět probudil s křikem. Dost dlouho trvalo, než jsem se vzpamatoval. Zdálo se mi o Sibylině bledém, mlčícím obličeji a ještě o jiném v Paříži, ztuhlém a posetém mouchami, a potom o dalších mrtvých a mezitím také o Marii Fiole, a cítil jsem se, jako bych spáchal podvod, podvod na živých i mrtvých. Zíral jsem před sebe a oblékl jsem se, abych se šel procházet nocí, a opět jsem se svlékl a hleděl do dvora a na to, co jsem udělal, a do svého života - a potom jsem si vzal zbytek prášků a myslel na Siegfrieda Lenze a na komtesu, která nemůže zemřít, a na Jessii, která nechce zemřít, a na mnoho a mnoho jiného, a potom jsem si vzal ještě další tabletky na spaní, které jsem ještě měl, a váhavé’ sklouzával zpět do bublajícího tmavého nic, jehož stínů jsem se bál, protože jsem byl proti nim bezbranný a neměl nic jiného než své rozbolavělé a mnou opovrhované, rozervané já.

Potkal jsem Siegfrieda Lenze, když jsem odcházel z hotelu. “Za hodinu odjíždím,” oznámil mi. „Můžeme se spolu ještě nasnídat?” Souhlasil jsem.

,,Tady za rohem je drugstore. Jak jsi spal?”

„Děsně špatně, Ludvíku, nebo jak se to ted vlastně jmenuješ?”

„Ludvík Sommer.”

„Dobře. Kdyby tak člověk mohl změnit vzpomínky stejně rychle jako jméno, vid’? Myslíme si, že máme všechno za sebou, ale sotva potkáme kamaráda z dřívějška, zase

se to všechno okamžitě vrátí. Z války lidi časem na leccos zapomenou nebo to pro ně pomalu získá patinu snesitelného - ale lágry? To je něco úplně jiného. Válka je blbost, vraždění, skoro necílené - každého to může trefit. Ale lágry - to byla čistá krutost, zloba, masové vraždění a rozkoš z mučení a zabíjení. Tahle vzpomínka nikdy nezeslábne - i kdybychom se dožili stovky.” Lenz se jemně usmál. ,Zato spolky válečníků, kteří by se setkávali pravidelně u jednoho stolu, aby si vzájemně

osvěžovali

utlumené, zfalšované vzpomínky, ty existovat nebudou. Nebo si to nemyslíš?”

,,Ne,” řekl jsem. ,Ty budou v Německu existovat také. Ne spolky obětí, ale vrahů. Zapomínáš, že naše milovaná otčina je vlastí dobrého svědomí. Němečtí vrazi a mučitelé dělají svou práci jen z idealismu a s prvotřídním, dobrým svědomím. To je na nich tak odporné. Mají pro všechno důvod. Už si nevzpomínáš na ty projevy plné lidskosti pronášené pod šibenicí?”

Lenz odsunul svůj toast. „Myslíš, že budou pod ochranou i po válce?”

„Obejdou se bez ní. Po nacistech se slehne zem. A pokud snad někoho chytí, vždycky dokáže, že jednal jen pod tlakem. A dokonce tornu i uvěří.”

„Krásné vyhlídky,” poznamenal Lenz.“Ale doufejme, že nemáš pravdu.”

jo také doufám. Ale podívej se, jak bojují. Brání každou kupu hnoje jako svatý grál a

umírají pro ni. Cítí snad tihle lidé hrůzu nad tím, co se v jejich zemi více než deset let

děje? Čingischánovy časy byly ve srovnání s tím sanatorium. Jenom Němci obětují za něco takového vlastní život.”

Lenz odsunul talíř. „Nemluvme už o tom,” řekl. „Proč to děláme? Zůstali jsme naživu jen proto, že jsme o tom nemluvili a co nejméně přemýšleli, nemám pravdu?”

,,Snad.”

,,Ne snad. Je to tak. Ale tady v New Yorku, na tomhle prokletém východním pobřeží, se okamžitě nemluví o ničem jiném. Pravděpodobně proto, že odtud k tornu máme celkem blízko. Proč neodjedeš se mnou na západ? V Hollywoodu, na břehu Tichého oceánu, je nejblíž pobřeží Japonska.”

,,Ani v Japonsku a v jižních mořích přece válka ještě neskončila.”

Lenz se usmál. ,Ale ta se nás týká méně.

„Opravdu? To je možné?” podivil jsem se…že by se člověka týkala méně? Není tohle ten hrozný důvod, proč pořád znovu dochází k válkám?”

Lenz dopil kávu. ,Ludvíku,” odpověděl. ,Za patnáct minut odjíždím. Nechci s tebou polemizovat o světových názorech. Ani o egoismu, hlouposti, zbabělosti a instinktu zabíjet. Chtěl bych ti dát radu. Tady to s tebou půjde z kopce. Přijeď do Hollywoodu. To je umělý svět - ale veselý. Je lehčí čekat tam. Nemáme velké rezervy. A ty přece čekáš, nebo ne?”

Neodpověděl jsem. Nebylo co. Existovalo příliš mnoho druhů čekání. O tom svém jsem nechtěl mluvit. ,Budu o tom přemýšlet,” řekl jsem.

„Udělej to.” Lenz mi napsal adresu na ubrousek. „Tady, na tomhle čísle, mě zastihneš.” Zvedl kufr. „Myslíš, že jednou přece jen dokážeme zapomenout, co se s námi dělo?” ,,Přál by sis to?”

„Někdy ano, když v létě’ ležírn u Pacifiku. Myslíš, že se nám to může podařit?”

,,Nám ne,” řekl jsem. ,Ale vrahům a mučitelům ano. Dokonce velice snadno.” „Nedodáváš člověku příliš optimismu, Ludvíku.”

„Nechtěl jsem tě deprimovat. Žijeme, Siegfriede. Možná je to obrovská útěcha, možná ne. V každém případě jsme ještě tady. Už mnohokrát nám hrozilo, že budeme tlít v masovém hrobu nebo že proletíme komínem krematoria.”

Lenz přikývl. ,Rozmysli si to s tím Hollywoodem. Nejsme tady, abychom uhnili v bezmoci. Pro nás je lepší karneval bláznivého světa s jeho továrnami na sny. Tam můžeme přezimovat.”

Z poznámek Dvě verze autorových úvah o závěru románu

Potkává vraha svého otce. Chce ho střelit do místa, kam on střelil jeho otce. Objeví se u toho žena. Křičí. (Zvrací?) On poodejde, přemýšlí. Střelí ho do břicha.

Prchá. Nikdo ho nepronásleduje. 0 rok později uslyší, že vrah je opět zdráv, ale kulhá. (Napíše mu: Přijdu znovu.) Nebo: Slyší, že z vraha se samým strachem stala psychická troska. Přemýšlí, zda se vrátí do New Yorku. Snad.

Pomalu poznává, ‘,,e energii svého života spotřeboval. Vraždou vojáka ve Francii. Může se ještě vrátit do Německa a zabít vraha svého otce. Nebude pak však už schopen dál žít a vybudovat si nový život. To zjišťuje, když, nakonec přijede do Německa a vidí, že leccos je přece jen jinak, než si myslel.

Zabije vraha, je uvězněn. Soudce se snaží vyjít mu všemožně vstříc. Odmítá, prchá - pověsí se.