Kostkař aneb náhoda je život

Luke Rhinehart

(1995)

Hodnocení:

87%

Štítky:

Romány, Literatura světová

Jen málo románů Vás dokáže změnit. Kostkař ano. Nikoli k lepšímu. Psychiatr, znuděný konformním životem, řeší krizi středního věku svéráznou osobní anarchií. Potlačuje svou závislost na společenských konvencích, svůj úsudek i svoji osobnost. Rozhodování v drobných i zásadních věcech vědomě ponechává náhodě. Nejprve za sebe, pak to učí své pacienty i své okolí. Vzniká kult, který se rychle šíří, dostává se mimo kontrolu a získává falešné proroky, výklady a ambice.

Luke Rhinehart

Kostkař

aneb

Náhoda je život

Přeložil

Miroslav Jindra

Nakladatelství

Dita

Praha

Copyright

© 1971 by George Cockcroft

Translation

© 1995 Miroslav Jindra

Illustration

© 1995 Josef Velčovský

ISBN 80-901503-9-X

Věnováno A. J. M.

Bez kohokoli z nich, žádná Kniha

Na počátku byla Náhoda, a ta Náhoda byla u Boha, a ta Náhoda byla Bůh. Byla na počátku u Boha. Všecky věci skrze ni učiněny jsou a bez ní nic není učiněno, což učiněno jest. V ní život byl, a život byl světlo lidí.

Byl člověk poslaný od Náhody, jemuž jméno bylo Luke. Ten přišel, aby vydal svědectví, aby svědčil o Náhodě, aby všichni uvěřili skrze něho. Nebyl on ta Náhoda, ale přišel, aby vydal o Náhodě svědectví. Tentoť byl dílem Náhody, jež znáhodňuje každého člověka, přicházejícího na svět. Na světě byl, a svět skrze něho učiněn jest, ale svět ho nepoznal. Do svého vlastního přišel, ale vlastní jeho nepřijali ho. Těm pak, kteříž ho přijali, dal moc stát se dětmi Náhody, i těm, kdož uvěřili náhodně; těm, kdož ne z krve, ani z vůle těla, ani z vůle lidí, ale z Náhody zplozeni byli. A Náhoda se stala tělem [a my spatřili její slávu, slávu, jakou má od Velkého Vrtkavého Otce jednorozené Dítě], a zabydlela se mezi námi, plna chaosu a falešnosti a vrtochů.

z knihy Kostky

PŘEDMLUVA

„Člověka dělá styl,“ prohlásil jednou Richard Nixon, který celý život zasvětil tomu, že nudil své čtenáře.

Co dělat, když žádný individuální člověk neexistuje? Žádný individuální styl? Měl by se styl lišit, stejně jako se od sebe liší lidé píšící autobiografii nebo jako se od ostatních lidí odlišoval někdejší člověk, o jehož životě se referuje? Literární kritici by asi trvali na tom, že styl té které kapitoly musí odpovídat osobě, jejíž život se v textu dramaticky předvádí; je to docela racionální příkaz, jenž by právě proto měl být opakovaně ignorován.

Směšný život by měl být portrétován jako drtivá tragédie, běžné každodenní události líčeny perem šílence, zamilovaný člověk popisován exaktním přírodovědcem. Takže – se stylem si nadále nedělejme zbytečné starosti. Pokud v některé z následujících kapitol styl a téma harmonicky splynou, nechť to čtenář považuje za šťastnou náhodu, která se – doufejme – nebude hned tak brzy opakovat.

Rafinovaný chaos: to bude podoba mé autobiografie. Budu v ní postupovat chronologicky – což je inovace, které se v dnešní době odváží jen málokdo. Avšak můj styl bude náhodně těkavý, poučen moudrostí Kostky. Budu se chvíli chmuřit a podebrané trápit, vzápětí budu jásat a jízlivě se pošklebovat. Budu přecházet z první osoby do třetí; budu užívat první osoby vševědoucí, což je způsob vyprávění, který je obecně vyhrazen někomu Jinému. Pokud mě při popisu historie vlastního života napadnou určité deformace a digrese, rád je k sobě přivinu, protože dobře vylíčená lež je darem bohů. Ovšem realita Kostkařova života je mnohem zábavnější než moje nejinspirovanější výmysly – vzhledem k této její neocenitelné kvalitě bude proto v tomto vyprávění výrazně převažovat dokumentárně zachycená skutečnost.

Vypovím zde svůj životní příběh z téhož skromného důvodu, který inspiruje každého, kdo píše autobiografii: abych dokázal světu, že jsem velký muž. Čeká mě nezdar, samozřejmě – jako všechny ostatní. „Být velký znamená být nepochopen,“ řekl kdysi Elvis Presley, a nikdo mu to zatím nevyvrátil. Budu vyprávět o instinktivním pokusu jednoho člověka dojít naplnění smyslu své existence zcela novým způsobem, a všichni mě budou považovat za šílence. Nechť je tomu tak. Jinak by mi bylo jasné, že jsem ztroskotal.

Nejsme sami sebou;

ve skutečnosti už nic,

čemu bychom mohli říkat „vlastní já“,

neexistuje.

Jsme mnohočetní – máme tolik vlastních já,

kolik je skupin, ke kterým náležíme…

Takzvaný neurotik zřejmě trpí chorobou,

která postihuje každého z nás.

J. H. van den Berc

Mým cílem je vyvolat psychický stav,

ve kterém můj pacient začíná experimentovat

se svou vlastní povahou – stav plynulosti,

změny a růstu,

v němž už není nic navěky určeno

a beznadějně petrifikováno.

Carl Jung

Pochodeň chaosu a pochybností –

tou si mudrc svítí na cestu.

Chuang-Cu

Já jsem Zarathuštra bezbožný:

ve svém hrnci stále vařím

všechny naděje.

Nietzsche

Kdokoli může být kýmkoli.

Kostkař

KAPITOLA PRVNÍ

Jsem docela urostlý chlap, s velkýma řeznickýma rukama, mohutnými dubovými stehny, hranatou čelistí, a nosím brýle se silnými obroučkami a tlustými skly. Měřím sto třiadevadesát a vážím něco přes metrák. Vypadám tak trošku jako Superman – až na to, že když si sundám společenský oblek, nedokážu běžet rychleji než moje žena, jsem jenom o malinko silnější než pánové, kteří jsou proti mně poloviční, a barák nepřeskočím, kdybych se nevímjak odrazil.

Pokud jde o fyzickou zdatnost, jsem přímo výjimečně průměrný ve všech hlavních sportech a v řadě vedlejších. Při pokeru odvážně riskuju, s katastrofálními výsledky, a na burze hraju opatrně a zasvěceně. Oženil jsem se s jednou hezkou ženskou, za studií náčelnicí organizovaného sboru fanynek při jednom mužstvu amerického fotbalu a potom rokenrolovou zpěvačkou, a mám s ní dvě pěkné děti – zcela abnormální, protože vůbec nejsou neurotické. Jsem hluboce nábožensky založený, napsal jsem jeden prvotřídní pornografický román, Nahá před světem, a nejsem a nikdy jsem nebyl žid.

Uvědomuju si, že vaším úkolem jakožto čtenářů bude vytvořit si z toho všeho, co vám tu budu předkládat, věrohodný a konsistentní obraz o mé osobě, ale přece jen bych ještě rád předeslal, že za normálních okolností jsem ateista, přišel jsem naprosto pošetile už o spoustu dolarů, občas se ze mě stává revolucionář, který brojí proti vládě Spojených států a městským správám New York City, Bronxu a Scarsdaleu, a doposud jsem evidovaným členem republikánské strany. Jak většina z vás jistě ví, jsem tvůrcem a zakladatelem oněch ohavných kostkařských Středisek pro výzkum lidského chování, které Časopis pro psychické poruchy nazval „pobuřujícími“, „neetickými“ a „dezinformativními“ a New York Times „neuvěřitelně scestnými a zkorumpovanými“; časopis Time je charakterizoval jako „odpadní stoky“, kdežto revue Evergreen je pokládala za „skvělé a zábavné“. Byl jsem vždycky oddaný manžel a čilý děvkař a zkusil jsem si i homosexualitu. Působil jsem jako schopný, vysoce ceněný psychoanalytik, jediný, kterého vyloučili jak z NYPSu, Newyorské psychiatrické společnosti, tak z Amerického lékařského sdružení (pro „nepřístojné chování“ a „pravděpodobnou nekompetentnost“). Obdivují mě a vychvalují tisíce kostkařů z různých částí země, avšak byl jsem rovněž dvakrát hospitalizován na psychiatrické klinice, jednou jsem seděl ve vězení a momentálně se musím skrývat před zákonem, což se mi snad – dá-li Kostka – bude úspěšně dařit nejméně do té doby, než dokončím tuto pětisetstránkovou autobiografii.

Mým původním povoláním je psychiatrie. Od počátku bylo mou ctižádostí, jako psychiatra i jako Kostkaře, změnit osobnost člověka. Svou osobnost. Osobnost jiných. Osobnost jednoho každého. Poskytnout lidem pocit svobody, rozjařenosti, radosti. Vrátit do našeho života onu šokující zkušenost, která nás zaplaví, když za úsvitu někde v horách prvně pocítíme pod bosými prsty zem a slunce rozčísne stromy vodorovným bleskem; když nějaká dívka poprvé nabídne rty k políbení; když v mysli náhle naplno rozkvete myšlenka, která všechno, co jsme dosud prožili, v mžiku postaví do zcela nového světla. Život se skládá z ostrůvků extáze v oceánu nudy, a ty po třicítce zahledáme jen velmi zřídka. V nejlepším případě se bezcílně touláme od jedné písčiny k druhé a brzy dobře známe každé zrnko písku, na které nám padnou oči.

Když jsem tenhle „problém“ nadhodil kolegům, ujistili mě, že postupné uvadání životní radostnosti je pro normálního jedince stejně přirozené jako stárnutí jeho těla a že vychází z prakticky týchž fyziologických změn. Připomínali mi, že úkolem psychiatrie je tlumit v člověku pocity zoufalství, zvyšovat jeho výkonnost, zapojovat jednotlivce do společnosti, která ho obklopuje, a pomáhat mu poznat a akceptovat sám sebe.

Nikoli nutně změnit svoje zvyky, hodnoty a zájmy, pouze se na ně podívat bez jakéhokoli idealizování a přijmout je takové, jaké jsou.

Tohle mi vždycky připadalo jako zcela logický a žádoucí cíl terapie, avšak když jsem sám „úspěšně“ prošel psychoanalýzou a prožil s průměrným úspěchem sedm průměrně šťastných let s průměrnou manželkou v průměrné rodině, najednou jsem zjistil (bylo to ve dnech kolem mých dvaatřicátých narozenin), že bych se nejradši zabil a vzal s sebou při tom k čertu pár dalších lidí.

Chodil jsem na dlouhé procházky po Queensboroughském mostě a civěl z něj dolů na hladinu Východní řeky. Znovu jsem si přečetl, co Camus napsal o sebevraždě jako o logické volbě člověka žijícího v absurdním světě. V podzemní dráze jsem se stavěl vždycky jen pár centimetrů od hrany nástupiště a kýval se ze strany na stranu. V pondělí ráno jsem žádostivě upíral oči na lahvičku se strychninem, postavenou na poličce v mé pracovně. Celé hodiny jsem prosnil v představách jaderné pohromy, která dokonale a nadobro vylidňuje ulice Manhattanu; parních válců, které transformují mou ženu do dvourozměrné verze; taxíků, které s mým konkurentem doktorem Ecsteinem padají do Východní řeky a mizejí v ní; mladičké studentky, která nám chodívala hlídat děti, jak zoufale vřeští, když v její panenské půdě vyorávám surovou brázdu.

Všeobecně vzato pokládá obvykle psychiatrie touhu zabít se a zároveň zavraždit, otrávit, zlikvidovat či znásilnit někoho jiného za „chorobný sklon“. Za cosi špatného. Bytostně zlého.

Přesněji řečeno za hřích. Když pocítíte touhu se zabít, očekává se od vás, že si to uvědomíte a „vyrovnáte se s tím“, ale proboha – v žádném případě nikdo nepočítá s tím, že byste doopravdy spáchali sebevraždu. Když propadnete žádostivosti a hrozně rád byste zvrhle přefik nějakou bezbrannou holčinu, prosímnějak si to s tím svým chtíčem čestně vyřiďte, ale ať vás ani nenapadne na ni sáhnout. Ani na palec u nohy. Jestli nenávidíte tatínka, fajn – ale praštit ho po hlavě baseballovou pálkou, to se opravdu nehodí. Snažte se sám sobě porozumět, vyrovnejte se s tím, že máte takové odporné sklony – ale přece jim nemůžete podlehnout! Je to konzervativní doktrína, která má pacientovi zaručit, že se vyhne jakýmkoli násilným, vášnivým, neobvyklým činům a umožnit mu co nejdelší úctyhodný, středně mizerný život.

Tahle doktrína si vlastně klade za cíl udělat z každého člověka psychoterapeuta. Nad tou představou se mi zvedal žaludek.

Tyto triviální názory se ve mně začaly formovat v týdnech, které následovaly poté, co jsem z neznámých důvodů upadl do hluboké deprese. Zjevně ji vyvolalo to, že jsem se dlouho nemohl hnout z místa se svou „knihou“, ale byla to vlastně především součást všeobecné zácpy duše, která ve mně narůstala už značnou dobu. Vzpomínám si, že jsem každé ráno seděl po snídani za velkým dubovým stolem, vůbec se netěšil na svého prvního pacienta a s pocitem pohrdavého studu rekapituloval svoje dosavadní počínání a hodnotil budoucí naděje. Sundal jsem si vždycky brýle a pod vlivem svých myšlenek a surrealistické mlhy, která obestřela můj vizuální svět, kdykoli jsem ho neobhlížel přes ně, jsem dramaticky vykřikoval: „Slepota! Slepota! Slepota!“ a teatrálně jsem při tom bušil do stolu pěstí, která se velikostí podobá boxerské rukavici.

V průběhu vzdělávacího procesu jsem býval vynikající žák a hromadil akademická uznání podobně, jako můj syn Larry sbírá obrázky z bublinové žvýkací gumy. Už za studií na lékařské fakultě jsem vydal první terapeuticky zaměřený článek, příznivě přijatou drobnost s názvem „Fyziologie nervového napětí“. Jak jsem tak seděl za tím stolem, všechny moje dosud publikované studie mi připadaly stejně dobré jako články jiných odborníků: prázdné kecy. Moje terapeutické úspěchy byly totožné s úspěchy mých kolegů: nestály za řeč. Jediné, v co jsem mohl doufat, bylo, že se mi podaří zbavit pacienta úzkostných stavů a konfliktních situací – že ho změním tak, že místo aby se jeho život vyznačoval mučivou stagnací, bude sice stagnovat dál, ale jemu to vůbec nebude vadit. Pokud z mých pacientů tryskala tvořivost nebo vynalézavost nebo energie, moje analytické metody jim nepomáhaly ani v nejmenším. Z psychoanalýzy se stával drahý, pomalu a nespolehlivě účinkující utišující prostředek. Kdyby LSD opravdu dokázala působit v té míře, jak to pro ni Alpert s Learym nárokovali, všichni psychiatři by přes noc podstatně posílili armádu nezaměstnaných. Ta představa mi přinášela velké potěšení.

Občas jsem se probral ze svého cynismu a začal snít o vlastní budoucnosti. Moje naděje? Vyniknout ve všem, čím jsem se doposud zabýval: psát nadšeně přijímané články a knihy; vychovat své děti tak, aby se vyhnuly chybám, jichž jsem se já sám dopouštěl; potkat nějakou technikolorově dokonalou ženu, se kterou bych se pak duchovně stýkal do konce života. Naneštěstí mě představa, že by se mi všechny tyhle sny mohly posléze vyplnit, uváděla v čiré zoufalství.

Ocitl jsem se v jakési pasti. Na jedné straně mě můj život v posledních deseti letech nudil a hluboce neuspokojoval; a na druhé straně jsem si nedovedl představit, co by ho mohlo uspokojivě vylepšit. Byl jsem už příliš starý na to, abych si dokázal namluvit, že by se cokoli změnilo, kdybych se mohl válet celé dny u moře na Tahiti, udělal ze sebe populárního zazobance, který se nehne z televizní obrazovky, přátelil se intimně s osobnostmi jako Erich Fromm, Edward Kennedy či Bob Dylan nebo užíval si měsíc či tak nějak společně v jedné posteli se Sophií Lorenovou a Raquel Welchovou. Mohl jsem se kroutit a převracet sebevíc, ale nikdy jsem se nedokázal utrhnout z kotvy zabořené do dna mých prsou, přervat dlouhý řetěz, který se od ní pnul k nehybné, nevzrušené mořské hladině, jako by byl nezrušitelně zapuštěn do obrovité kamenné masy zemské kůry. Byl jsem k němu pevně přikován, a kdykoli mě zaplavil příval bezbřehé nudy a skličující otrávenosti, marně jsem se zmítal, abych to nelítostné pouto přetrhl, unikl mu a dal se unášet větrem někam daleko pryč, a ta kotva se mi naopak zařezávala do hrudi stále hlouběji. Zůstal jsem. Danost mé existence se jevila jako cosi nevyhnutelného a věčného.

Mí kolegové, rezervovaně mumlajíce nad pohovkami svých ordinací, mě ujišťovali, že můj problém je něco absolutně normálního, a i já sám jsem si říkal totéž. Jednoduše jsem nenáviděl celý svět i sebe sama, protože se mi nepodařilo přijmout okolnosti, kterými mě život omezoval, a vyrovnat se s nimi. V literatuře se tomuto jevu říká romantismus, v psychologii neuróza. Všeobecně se předpokládá, že pocit omezených možností a následné nudy je u člověka nevyhnutelný, že je to univerzální norma. A já jsem se s tím užuž smiřoval, ale pak mě po několika měsících převalování ve vlnách deprese (dokonce jsem si potajmu opatřil revolver ráže nula osmatřicet a devět nábojů) život vyvrhl na březích zenové filozofie.

Už dobrých patnáct let se moje existence vyznačovala ambiciózní, usilovnou snaživostí. Každý, kdo začne studovat medicínu a pak se specializuje na psychiatrii, musí v sobě mít pořádnou dávku zdravé neurózy, která v něm funguje jako hnací motor. Psychoanalytické vyšetření u doktora Timothyho Manna mi ukázalo, proč můj motor pracuje tak zběsile, ale nijak jeho tep nezpomalilo. Uháněl jsem teď neustále stovkou, místo aby moje rychlost těkavě kolísala mezi třicítkou a devadesátkou, ale jakmile se mi na té mé dálnici připletlo do cesty něco, co mě nutilo přibrzdit, uvádělo mě to do nepříčetnosti jako taxikáře, který musí čekat, než přejde nějaký průvod. Když mi Karen Horneyová pomohla objevit D. T. Suzukiho, Alana Wattse a zenový buddhismus, začal se mi svět krysích dostihů, který jsem pro ambiciózního mladého muže pokládal za normální a zdravé prostředí, najednou jevit právě jenom jako svět krysích dostihů.

Ohromilo mě to a rázem naprosto změnilo – jak to u na smrt znuděných lidí bývá. Ono lačné štvaní a veškeré intelektuální aspirace mých kolegů se mi rázem jevily jako cosi nesmyslného a chorobného, a to mi umožnilo vyvodit neobvyklý závěr i o vlastní osobě: u mě se přece rovněž projevovaly tytéž symptomy honby za iluzemi. Jako bych se začal propracovávat k poznání, že tajemství záleží v nezájmu o jakékoli klopotné snažení, v tom, že veškeré limity, konflikty a dvojznačnosti života je třeba přijímat s radostí a uspokojením, že je žádoucí nechat se pasivně unášet proudem okamžitých impulsů. Život že nemá smysl? Co na tom? Moje ambice jsou triviální? Proč bych je přesto neměl realizovat? Život je strašně nudný? Tak proč si pokojně nezívnout?

Poddal jsem se tedy svým impulsům. Nechal jsem se unášet. Všechno mi bylo jedno.

Potíž byla naneštěstí v tom, že můj život začal být ještě nudnější. Připouštím, že předtím mě jeho nuda bezmezně skličovala, kdežto teď jsem se nudil s potěšením a radostně, ale život, který jsem vedl, byl nadále nesmírně nezajímavý. Teoreticky vzato byl můj stav šťastné nudy mnohem vhodnější než třeba touha násilnit a zabíjet, ale z čistě osobního hlediska v tom zase takový rozdíl nebyl. A někdy v téhle fázi své poněkud sporné cesty k pravdě jsem objevil Kostkaře.

KAPITOLA DRUHÁ

Můj život před Dnem K byl jednotvárný, fádní, stále stejný, triviální, nutkavý, neuspořádaný, popuzující – typický život úspěšného ženatého muže. Můj nový život započal jednoho horkého dne uprostřed srpna roku osmašedesátého.

Probudil jsem se před sedmou, přitulený ke své ženě Lillian, která ležela vedle mě v posteli, nařasená do tvaru písmene zet, a začal se svými něžnými prackami příjemně mazlit s jejími ňadry, stehny a hýžděmi. Rád jsem takto začínal den – udával se tím standard, od něhož pak bylo možné měřit postupné zhoršování situace, které se právě v těchto chvílích nezadržitelně rozjíždělo. Po třech či čtyřech minutách jsme se oba překulili a ona mě začala laskat napřed rukama a potom rty, jazykem a ústy.

„‚Brejtro, miláčku,“ vypravil pak vždycky ze sebe jeden z nás.

„M-hum,“ odpověděl ten druhý.

Od toho okamžiku to pak šlo s konverzací onoho dne nezadržitelně z kopce, ale pod těmi vláčnými prsty a ústy bloudícími mi po nejcitlivějších místečkách těla se mi zdálo, že svět už nemůže být dokonalejší. Freud tomu říká stav polymorfní perverzity, ve které je ego zcela potlačeno, a ohrnuje nad tím nos, ale dal bych krk na to, že v životě neměl příležitost si vyzkoušet, jaké to je, když Lil chlapovi takhle laskavě cestuje rukama po těle. Dokonce že ani nezažil, aby mu to dělala jeho vlastní žena. Freud byl nesporně velký muž, ale vždycky jsem měl pocit, že si mu nikdy nikdo pořádně nepohrál s penisem.

S Lil jsme se tehdy pomalu blížili do stadia, kdy se taková hra proměňuje v rozvášnění, když se z haly ozvalo dvojí, trojí, čtveré zadupání, dveře ložnice se otevřely a skokem, který postrádal jakoukoli eleganci, přistálo u nás v posteli sedmadvacet kilogramů živé chlapecké váhy.

„Je čas vstávat!“ hulákalo to stvoření.

Při tom prvotním dupání se Lil ode mě instinktivně odvrátila, a i když se mi ještě stačila zabořit svým půvabným zadkem do klína a inteligentně se v něm zavrtět, dlouhodobá zkušenost mě poučila, že hra skončila. Mnohokrát jsem se ji pokoušel přesvědčit, že v ideální společnosti by se rodiče měli před svými dětmi milovat stejně přirozeně, jako před nimi jedí či mluví, ba že by dokonce nebylo vůbec nic špatného na tom, kdyby se g tatínkem nebo s maminkou či s oběma najednou mazlily, laskaly se s nimi, třeba se s nimi i milovaly, ale Lillian se na to dívala jinak. Ráda se milovala pod přikrývkou, sama s partnerem, bez jakéhokoli vyrušování. Upozorňoval jsem ji, že to svědčí o podvědomém studu, a ona to ochotně potvrzovala, avšak naše mazlení před dětmi nadále skrývala. To už nám naše dcerunka, dvacetikilová varianta svého bratříčka, hlasem o něco silnějším než jeho sdělovala:

„Kikirikííí! Vstáváme!“

Obvykle pak opravdu vstaneme. Občas, když nemám na devět hodin objednaného žádného pacienta, vyzveme Larryho, aby sestřičce i sobě připravil snídani. Rád nám v takovém případě vyhoví, ale zvědavost, kterou v nás pak probouzí zvuk tříštícího se skla či naopak totální neexistence takového či podobného lomozu nám ty minuty v posteli navíc značně kazí; ono je těžké vychutnávat naplno senzuální rozkoš, když zároveň zápasíte s představou, že vám v kuchyni hoří. Onoho konkrétního rána Lil ihned vstala, přední část těla upejpavě ukrývajíc před pohledem dětí, hodila na sebe nicotný župánek, který možná stačil udržet naše ratolesti v nevědomosti, ale neponechával vůbec nic mé představivosti, a ospale se odpotácela do kuchyně dělat snídani.

Asi bych měl na tomto místě podotknout, že Lil je vysoká, v podstatě štíhlá paní s ostrými a špičatými lokty, ušima, nosem, zoubky a (metaforicky myšleno) jazykem, naopak však s měkkými a pěkně zaoblenými prsy, půlkami a stehny. Všichni se shodují na tom, že je to krásná žena, vyznačující se přirozeně vlnitými světlými vlasy a sošnou důstojností. Ovšem její pěkná tvář má v sobě zvláštně skřítkovský výraz, kterému jsem v pokušení přiřknout atribut myší, až na to ovšem, že pak si ji budete představovat s korálkovitýma červenýma očkama, kdežto ta jsou ve skutečnosti korálkovitě modrá. Myši také obvykle neměří sto třiasedmdesát a jen zřídka útočí na lidi, což je u Lil zcela běžné. Nicméně vzbuzuje její hezký obličejík v leckterém pozorovateli představu myšky – krásné myšky, jistě; ale přece jen myšky. Když jsme spolu začínali chodit a já učinil neprozřetelnou poznámku v onom smyslu, zaplatil jsem za to čtyřmi týdny totální sexuální abstinence. Což by vás, drazí přátelé, mělo jednoznačně přesvědčit, že by ta myší analogie měla zůstat cistě mezi námi.

Malá Evie se sice s upovídaností sobě vlastní odebrala za matkou do kuchyně, ale Larry zůstal ležet rozcapený vedle mě na naší velikánské manželské posteli. Jeho filozofickým východiskem bylo, že naše lože je dostatečně veliké, aby se na ně mohla vejít celá rodina, a zásadně odmítal Lilin očividně pokrytecký argument, že maminka a tatínek jsou tak velcí, ze pro sebe potřebují veškerou plochu, kterou ta postel poskytuje V poslední době si zvykl zmítat se na posteli tak dlouho, dokud z ni oba dospělce nevypudil; teprve potom z ní triumfálně vylezl.

„Musíš vstávat, Luku,“ hlásil mi s uměřenou důstojností lékaře, který pacientovi oznamuje, že mu asi bude muset amputovat nohu.

„Ještě není ani osm,“ bránil jsem se.

„Co tě vede,“ odpověděl a mlčky ukázal na hodiny na nočním stolku.

Zašilhal jsem tím směrem. „Je na nich půl šesté a pět minut,“ zabrumlal jsem a obrátil se k němu zády. O pár vteřin později mě začal mlátit pěstičkou do čela.

„Tady máš brejle,“ vyzýval mě. „Podívej se pořádně.“

Podíval jsem se. „Něco jsi s tím budíkem udělal, když jsem se nedíval,“ prohlásil jsem a překulil se na opačnou stranu.

Larry vylezl zpátky na postel a začal se na ní házet a pobrukovat si při tom. Nic špatného tím nesledoval, já vím.

A přesto jsem se najednou rozeřval v onom iracionálním návalu zuřivosti, který dobře zná každý rodič: „Ihned vocaď vypadni, ano?“

Po dobu asi třinácti vteřin poté, co Larry zajel do kuchyně, jsem si v posteli hověl v relativním poklidu. Doléhalo ke mně pouze Eviino ustavičné štěbetání, přerušované občasným Liliným zaječením, a z manhattanských ulic dole nekonečné potrubování automobilových klaksonů. Těch třináct vteřin takových čistě smyslových prožitků bylo moc prima; pak jsem však začal přemýšlet a celý nadcházející den dostal pěknou ránu.

Myšlenky mi zamířily ke dvěma pacientům, které jsem měl objednané na dopoledne, přeskočily na společný oběd s kolegy Ecsteinem a Felloniovou, stočily se ke knize o sadismu, na které jsem měl pracovat, na děti, na Lil. A zaplavilo mě vědomí příšerné nudy. Už několik měsíců mě krušil depresivní pocit, že stoupám nahoru po eskalátoru, který jede dolů – zmocňoval se mě deset až patnáct vteřin po odeznění citované polymorfní perverzity a opouštěl mě teprve ve chvíli, kdy jsem večer usnul – nebo se oddal dalšímu prožitku polymorfní perverzity. „Kam a proč,“ jak se kdysi vyjádřil generál Eisenhower, „odletěly všechny radosti života?“ Nebo jak se jednou zeptal Burt Lancaster: „Proč musí naše prsty zhrubnout tak, že ztratí cit pro texturu dřeva, chlad oceli, žár slunce, hedvábnou pleť žen?“

„TATÍÍÍ! SNÍDANĚ!“

„Vystydnou ti vejce, miláčku!“

Vstal jsem, zasunul nohy do svých trepek číslo třináct, jako Říman chystající se vyjít na Fórum jsem se zahalil do koupacího pláště a odebral se k ranní tabuli, na tváři kamuflovaný výraz plný slunce, ale mysl zcela vyplněnou Lancasterovou věčnou otázkou.

Máme šestipokojový byt blízko Ústředního parku, trochu na východ a trochu nahoru od něj, v poněkud dražší části města, nedaleko černošské oblasti a zároveň nedaleko módní horní Východní čtvrti. Je to lokalita tak dvojznačná, že se naši přátelé stále nemohou rozhodnout, jestli nám mají závidět, nebo jestli nás mají litovat.

Lil stála v malé kuchyni u sporáku a naštvaně míchala na pánvi vajíčka. Děti seděly u vzdálenější strany stolu a zkřísnutě kňouraly; Larry se provinil tím, že si za zády hrál s okenní žaluzií (z kuchyňského okna máme totiž báječnou vyhlídku, ale týmž kuchyňským oknem je zároveň báječně vidět i na nás), a Eviin prohřešek spočíval v tom, že od okamžiku, kdy vstala, nezavřela ani na vteřinu pusu. Protože u nás se nikdy nesnižujeme k tělesným trestům, sjela je Lil chvíli předtím pouze verbálně. Ovšem Lil dokáže ječet tak, že kdyby si děti (ale i dospělí) mohly svobodně vybrat, určitě by daly přednost sešvihání koženým řemenem s kovovými cvočky před Liliným „slovním pokáráním“.

Lil samozřejmě tyhle ranní hodiny nemá zrovna v oblibě, ale došli jsme k závěru, že služebná by se nám pro ty chvíle asi „nevyplatila“. Když jsme si na počátku našeho manželství obstarali do domácnosti služku, která u nás měla bydlet, a zjistilo se, že to je nádherná mulatka, které ze všech pórů tryskal sex v takových dávkách, že by to zvedalo ze židle i eunucha, Lillian prozíravě rozhodla, že mnohem nerušenější soukromí nám poskytne posluhovačka, docházející pouze na část dne.

Když teď přinesla na stůl talíře s míchanými vajíčky na slanině, pohlédla na mě a zeptala se:

„Kdy se dnes vrátíš z Queensborough?“

„Někdy kolem půl páté. Proč?“ odpověděl jsem a opatrně jsem dosedl na vratkou kuchyňskou židli naproti dětem.

„Arlene si chce se mnou zase jednou nerušeně popovídat.“

„Larry mi vzal lžičku!“

„Dej jí tu lžičku, Larry,“ napomenul jsem synka.

Lil mu ji vyrvala a vrátila ji Evičce.

„Řekla bych, že chce důkladně probrat ten svůj sen – jak ráda by měla děťátko,“ řekla.

„Hmm.“

„Měl by sis o tom promluvit s Jakem,“ navrhla Lil a posadila se vedle mě.

„A co bych mu tak asi měl říct?“ zeptal jsem se. „Třeba něco jako ‚Hele, Jakeu, tvoje žena zoufale touží po dítěti – můžu ti v tom nějak pomoct?‘“

„Jsou v Harlemu dinosauři?“ zeptala se nás Evie.

„Ano,“ přisvědčila Lil. „Přesně tohle bys mu mohl říct. Je to jeho manželská povinnost. Arleně už je skoro třiatřicet a dítě chce mít už řadu – Evie, jí se lžičkou!“

„Jake letí dneska do Filadelfie,“ poznamenal jsem.

„Já vím. Proto taky chce Arlene přijít. Ale večer máme stejně domluvený ten poker, co?“

„U-hm.“

„Mami, co je to panna?“ zeptal se Larry potichoučku.

„Panna je mladé děvče,“ odpověděla mu.

„Velmi mladé,“ dodal jsem.

„To je divný,“ řekl.

„Co je divný?“ ptala se Lil.

„Barney Goldfield mi řek, že jsem blbej jako panna.“

„Barney asi neví, co to slovo znamená,“ uklidňovala ho Lil.

„Co kdybychom ten poker odřekli, Luku. Nemám –“

„Proč?“

„Radši bych šla na něco do divadla.“

„Poslední dobou jsme viděli už dost ptákovin, ne?“

„Divadlo je pořád lepší než hrát s těmi lidmi poker.“

[Pauza.]

„Myslíš?“

„Kdybyste se aspoň, ty a Tim a Renata, dokázali bavit třeba jen chvilku o něčem jiném než o psychologii a burze.“

„O psychologii na burze?“

„O psychologii a o burze! Panebože, kdybys mě aspoň jednou pořádně poslouchal!“

Důstojně jsem zasouval smažená vajíčka vidličkou do úst a s filozofickým nadhledem usrkával nescafé. Moje seznámení s mystikou zenového buddhismu mě naučilo mnohému, ale nejdůležitější příkaz byl nehádat se s vlastní ženou. „Nechat se unášet proudem,“ nabádal velký mudrc Oboko, a já se tímto pokynem už pět měsíců řídil. Lil to zvolna dohánělo k šílenství.

Asi po dvaceti vteřinách ticha (relativně řečeno – Larry se mezi tím lomozivě vymrštil, aby uchvátil topinku, a Evie se pokusila přednést krátký brebentivý monolog o dinosaurech, který zmrazil přísný pohled její matky) jsem špitl (teoreticky se lze nejlépe vyhnout hádce tím, že to člověk vzdá ještě dřív, než se útok protivníka stačí plně rozvinout): „Promiň, Lil.“

„S tím svým zenem se jdi vycpat. Já se ti tady snažím něco sdělit. Způsob, jakým se my dva bavíme, mi začíná jít na nervy.

Proč někdy nezkusíme něco úplně nového, docela jiného, nebo – což by byla revoluce všech revolucí – něco, co bych si přála já!“

„Ale vždyť to děláme, dušinko. Ty poslední tři hry –“

„Musela jsem tě vždycky do toho divadla dovléct násilím. Ty jsi tak –“

„Miláčku, jsou tu děti.“ Ve skutečnosti všechno nasvědčovalo tomu, že děti naši hádku vnímají asi jako sloni štípance komárů, ale tenhle trik vždycky dokázal Lil umlčet.

Když jsme společně dosnídali, odvedla děti obléknout do jejich pokoje, a já se šel umýt a oholit. Držel jsem namydlenou štětku toporně v ruce jako indián, který se právě chystá pronést slavností zaříkadlo, a zachmuřeně na sebe zíral do zrcadla.

Odjakživa jsem si strašně nerad holil dva dni staré vousy.

S tmavými stíny kolem úst jsem vypadal – alespoň potenciálně – jako Don Giovanni, Faust, Mefistofeles, Charlton Heston nebo Ježíš. Věděl jsme, že až to oholím, budu vypadat jako úspěšný, chlapecky pohledný reklamní agent. Protože jsem byl buržoazní psychiatr, a když jsem se chtěl vidět v zrcadle, musel jsem si nasadit brýle, odolával jsem pokušení nechat si narůst plnovous. Nechal jsem si ovšem narůst kotletky, takže jsem už tolik nepřipomínal reklamního agenta a spíše jsem mohl být pokládán za nějakého neúspěšného, nezaměstnaného herce.

Začal jsem se holit a právě jsem se soustředěně věnoval třem malinkým chloupkům na špičce brady, když do koupelny vešla Lil, stále v tom lehounkém obscénním župánku, a opřela se o futro dveří.

„Kdyby to neznamenalo, že mi zůstanou na krku děti, hned bych se s tebou rozvedla,“ oznámila mi napůl ironickým, napůl vážným tónem.

„Hmm…“

„Kdyby totiž zůstaly u tebe, udělal bys z nich určitě dva malý šaškovitý buddhíčky.“

„U-um…“

„Jedno ovšem nechápu – jseš psychiatr, všichni říkají, že docela dobrej, ale do mě i do sebe vidíš asi stejně jako ten chlap, co tady v baráku obsluhuje výtah.“

„Ale miláč –“

„To je fakt! Myslíš si, že když mě pěkně pomiluješ a slušně se omluvíš před každou hádkou i po ní, budeš mi kupovat šminky a trikoty a kytary a desky a spoustu knížek, budu bez sebe štěstím. Jednou se z toho pominu.“

„A co mám tedy dělat?“

„To já nevím. Ty jseš psychoanalytik. Ty bys to měl vědět.“

Nudím se. „Jsem na tom úplně stejně jako paní Bovaryová – jenom se nekojím žádnými romantickými nadějemi.“

„To mi ovšem jako psychiatrovi příliš nelichotí.“

„Já vím. To jsem ráda, žes to pochopil. Nebaví mě pořád na tebe útočit, když ti moje literární narážky vůbec nedocházejí.

V literatuře se totiž orientuješ stejně tak málo jako ten chlap od výtahu.“

„Hele – ty ses s tím chlapem od výtahu musela nějak zaplést.“

„Už jsem přestala dělat i jógu –“

„Proč to?“

„Jsem z toho pak celá nervózní.“

„To je zvláštní. Vždyť přece jóga má naopak –“

„Já vím! Ale mě neurotizuje – nemůžu si pomoct.“ Dokončil jsem holení, sundal si brýle a začal si vtírat do vlasů cosi, co jim obávám se těžko mohlo nějak prospět – jakousi pomádu pro adolescenty. Lil postoupila do koupelny a posadila se na dřevěný koš na prádlo. Když jsem se trochu předklonil, abych si v zrcadle dohlédl na vršek hlavy, zjistil jsem, že nepříjemně cítím šlachy v kolenou. Kromě toho jsem toho dne bez brýlí vypadal staře a v tom rozmazaném odrazu prostopášnicky zbědované. Protože jsem ani moc nekouřil, ani nepil, napadlo mě, jestli mi nějak neškodí to nadměrné ranní mazlení.

„Možná bych se měla dát k hippíkům,“ hlesla Lil nepřítomně.

„Pár našich pacientů to zkusilo. Ale nezdá se, že by je výsledky toho experimentu uspokojovaly.“

„Nebo začít brát nějakou drogu.“

„Ty moje slaďoučká Lil –“

„Nesahej na mě!“

„Ale –“

„Ne!“ Lil se opírala o vanu a sprchový závěs, jako by ji v nějakém laciném melodramatu ohrožoval chlípný cizí člověk, a tak jsem se trochu zmaten jejím očividným odporem poslušně stáhl.

„Za půl hodiny mi přijde pacient, miláčku. Musím jít.“

„Zkusím to s nevěrou!“ křikla za mnou. „Jako Emma Bovaryová!“ Otočil jsem se tváří k ní. Stála tam s pažemi zkříženými na prsou, lokty vytrčené do stran od dlouhého štíhlého těla, ve tváři ponurý, myší, bezmocný výraz. V té chvíli vypadala jako nějaký ženský don Quijote, který právě dostal pořádně za vyučenou. Vrátil jsem se k ní a vzal ji do náruče.

„Ty moje malá bohatá holčičko. Koho by sis asi k tomu cizoložství vybrala? Toho chlápka od výtahu? [Vzlykla.] Nebo snad někoho jiného? Třiašedesátiletého pana doktora Manna? Či snad oslnivého šaramantního Jakea Ecsteina? [Jakem opovrhovala a on si ji nikdy ani nevšiml.] Uklidni se, prosím tě. Brzy si spolu vyjedem na chalupu. Potřebuješ trochu vysadit. Ale teď honem…“ Hlava jí dosud spočívala na mé hrudi, ale dýchala už naprosto pravidelně. Vydala ze sebe jen ten jediný vzlyk.

„…hlavu vzhůru, vypnout prsa, zatáhnout bříško,“ přikazoval jsem, „stáhnout půlky pěkně k sobě – a už se zase můžeš obrátit čelem k životu. Čeká tě vzrušující dopoledne: budeš si povídat s Evičkou, pohovoříš o avantgardním umění s matkou Kettlovou [to byla naše posluhovačka], přečteš si nějaký časopis, poslechneš si Schubertovu Nedokončenou – samé vzrušující, inspirující zážitky.“

„Ještě jsi zapomněl [otírala si nos o mou hruď], že bych si taky mohla malovat s Larrym, až dorazí domů ze školy.“

„No jistě, samozřejmě. Máš přímo nevyčerpatelný výběr nejrůznějších zábaviček. A až bude Evička spinkat, nezapomeň si zavolat toho pána od výtahu. Taková rychlovka je k nezaplacení.“ Objal jsem ji pravou paží a odváděl k nám do ložnice. Začal jsem se oblékat a ona mě mlčky sledovala, stojíc vedle velké postele se zkříženými pažemi na prsou a s lokty vysazenými stranou. Pak mě vyprovodila ke dveřím, a když jsme se na rozloučenou spíše vlažně než vášnivě políbili, poznamenala se zamyšleným, téměř zaujatým výrazem ve tváři: „Už mi nezůstala ani ta jóga.“

KAPITOLA TŘETÍ

Svou ordinaci na sedmapadesáté ulici jsem sdílel s doktorem Jacobem Ecsteinem, mladým (třiatřicet), dynamickým (dvě vydané knihy), inteligentním (obvykle jsme měli na věci stejný názor), sympatickým (každému se líbil), nepřitažlivým (nikdo ho neměl rád), análně (nedokáže odolat nutkání hrát na burze), orálně (nadměrně kouří) a negenitálně (ženy pro něj zřejmě neexistují) orientovaným židem (zná dvě slangová slova z jidiš).

Naší společnou sekretářkou byla slečna Reingoldová, Mary Jane Reingoldová, stará (šestatřicet), nedynamická (když mohla pracovat pro nás), nepříliš inteligentní (váží si víc Ecsteina než mě), sympatická (každému jí bylo líto), nepřitažlivá (vyčouhlá, hubená, brejlatá, nikdo ji neměl rád), análně (přímo posedle čistotná), orálně (pořád se něčím cpala), genitálně (v tomto ohledu se mohla přetrhnout) orientovaná nežidovka (prokládat svou řeč dvěma slangovými slovy z jidiš považovala za nesmírně intelektuální). Slečna Reingoldová mě činorodě uvítala.

„Pan Jenkins čeká u vás v ordinaci, pane doktore.“

„Děkuji, slečno Reingoldová. Volal mě včera někdo?“

„Pan doktor Mann chtěl vědět, jestli platí ten dnešní společný oběd. Řekla jsem, že ano.“

„Výborně.“

Než jsem se mohl vydat za svým pacientem, vyřítil se ze své ordinace Jake Ecstein a tónem, jakým by se většina mužů ptala přítele, jak se vede jeho ženě, na mě přátelsky zahlaholil: „Ahoj, kamaráde – co dělá tvá kniha?“ Vzápětí chtěl po slečně Reingoldové, aby mu vyhledala pár karet jeho pacientů. Už jsem popsal Jakeův charakter. Postavy byl malé, zavalité, boubelaté; obličej měl kulaťoučký, bystrý, přívětivý, pronikavé oči orámované kostěnými obroučkami se tvářily, že člověku vidí až do žaludku; celkově působil dojmem obchodníka s ojetými automobily a boty měl vyleštěné do takového stupně oslnivosti, že jsem měl podezření, jestli nepoužívá nějaký speciální fosforeskující šúviks.

„Moje kniha na tom není právě nejlíp,“ odpověděl jsem. To už Jake přebíral od poněkud znervóznělé slečny Reingoldové štůsek záznamů.

„Fajn,“ řekl. „Zrovna jsem z Americké psychiatrie dostal recenzi na tu mou práci – Psychoanalýza: Účel a prostředky.

Moc to tam chválej.“ Začal se pomalu probírat těmi zápisy a jednu kartu po druhé kladl zpátky na sekretářčin stůl.

„To rád slyším, Jakeu. Jak to vypadá, touhle knížkou jsi trefil do černého.“

„Lidi začínají vidět světlo –“

„É – pane doktore Ecsteine,“ začala slečna Reingoldová.

„Lidem se to bude líbit – možná, že se z toho poučí i pár psychoanalytiků.“

„Stihneš to dneska na ten oběd?“ zeptal jsem se. „Kdy ti to letí – do té Filadelfie?“

„No vidíš. Chci Mannovi ukázat tu recenzi. Letím ve dvě. Ovšem ten váš pokerový večírek nestihnu.“

„Uhm… pane doktore!?“

„No jo. Ve Filadelfii se hodlám podívat na toho očaře, na jehož případě by moh sám Freud ideálně demonstrovat, co je to anální stadium. Jak jsem ti o něm vyprávěl. Řek bych, že se mi ten případ daří úspěšně řešit. Z toho voyeurismu je už venku, ale pořád ještě trpí poruchami vidění. Pracujeme na tom ovšem teprve tři měsíce. Nakonec ho určitě zmáknu. Ještě bude koukat, co všechno bude vidět.“ Spiklenecky se zašklebil.

„Pane doktore – pane doktore Ecsteine…“ snažila se slečna Reingoldová, která mezitím povstala.

„Nashle, Luku. Pošlete mi do ordinace pana Kloppera, slečno Reingoldová.“

Když Jake uspěchaně zapadl do svého doupěte, se zbytkem těch lejster v ruce, požádal jsem slečnu Reingoldovou, aby zavolala do Queensboroughské státní nemocnice a zjistila, co mě tam odpoledne čeká.

„Jistě, pane doktore,“ přisvědčila.

„A co jste to chtěla sdělit panu doktorovi Ecsteinovi?“

„Ale pane doktore,“ usmála se nejisté, „pan doktor po mně chtěl dokumentaci o slečně Riffové a o panu Klopperovi, a já mu omylem dala záznamy o našem loňském rozpočtu.“

„S tím si nedělejte starosti, slečno Reingoldová,“ prohlásil jsem sebejistě. „Třeba mu to pomůže úspěšně zvládnout další případ.“

Když jsem se konečně v ordinaci usadil na židli přisunuté k pohovce, na které se rozvaloval Reginald Jenkins, bylo už sedm minut po deváté. Normálně platí, že pacienta nic tak nerozhodí, jako když ho psychoanalytik nechá čekat, ale Jenkins byl masochista – určitě si to v hlavě přebere tak, že si za to může on sám.

„Omlouvám se, že na vás čekám tady,“ řekl mi, „ale vaše sekretářka trvala na tom, že mám jít dovnitř a lehnout si tu.“

„To je v pořádku, pane Jenkinsi. Já se omlouvám, že jsem se trochu zdržel. Trošku si oba vydechneme, a pak můžete rovnou začít.“

Zvědavý čtenář by jistě rád věděl, jaký druh psychoanalýzy jsem vlastně pěstoval. Nechť je tedy informován, že šlo o takzvanou nedlenou terapii. Pro ty, kdo ten termín neznají: jde o metodu, kdy je psychoanalytik zcela pasivní, má pochopení, nic neinterpretuje, nikam sezení nekormidluje. Přesněji řečeno, tváří se jako zcela neužitečný debil. Sezení s pacientem Jenkinsova typu probíhá potom nějak takto:

JENKINS: „Připadá mi, že ať se snažím sebevíc, vždycky všechno zpackám. Že ve mně pracuje nějaký vnitřní mechanismus, který pokaždé poničí všechno, co se pokouším dělat.“

[Pauza.]

PSYCHOANALYTIK: „Máte pocit, že určitá část vaší osobnosti vždycky způsobí, že se vám to nepovede.“

JENKINS: „Ano. Například tenkrát, jak jsem měl to rande, s jednou moc hezkou ženskou, velice přitažlivou – s tou knihovnicí, vzpomínáte. Celou večeři jsem tehdy žvanil jenom o newyorských Tryskacích, o tom, jakou mají báječnou druhou obrannou řadu. Byl bych měl hovořit o knihách nebo se jí na něco vyptávat, ale nemohl jsem s tím přestat.“

PSYCHOANALYTIK: „Máte pocit, že jistá složka vaší osobnosti vědomě znemožnila potenciální vztah mezi vámi a tou dívkou.“

JENKINS: „Nebo ten flek u firmy Wessen, Wessen a Woof.

Klidně jsem ho moh dostat. Ale když mi došlo, že si se mnou budou napřed chtít pohovořit, radši jsem odjel a flákal se měsíc na Jamajce.“

„Rozumím.“

„Co si o tom myslíte, pane doktore? Mně připadá, že je v tom nějaký masochismus či co.“

„Vy máte dojem, že takové počínání je jaksi masochistické.“

„Já nevím. Co si o tom myslíte vy?“

„Vy si nejste jist, jestli je takové počínání opravdu masochistické, ale uvědomujete si docela určitě, že se často dopouštíte věcí, které vám značně škodí.“

„Přesně. Přesně tak. A přesto v sobě nemám žádné sebevražedné sklony. Jedině ve snu, to ano. Třeba sebou praštím před pádící stádo nosorožců. Polejů se před budovou Wessena, Wessena a Woofa benzinem a upálím se. Ale když se mi ve skutečném životě naskytne nějaká šance, pokaždé to zvořu.“

„I když nikdy vědomě neuvažujete o sebevraždě, zdává se vám o ní.“

„To ano. Ale to je normální. Ve snu přece děláme všichni samý blbiny.“

„Myslíte si, že ve snu je vaše sebeničivé počínání normální, protože…“

Inteligentnímu čtenáři nemusím víc říkat. Nedlená terapie má pacienta povzbudit, aby o sobě hovořil stále upřímněji, aby v něm rostla bezmezná důvěra v toho dobromyslného, všechno s pochopením přijímajícího troubu, který ho léčí a jemuž to nakonec umožní diagnostikovat a vyřešit jeho vlastní konflikty, neboť někde nad tou pohovkou se neustále vznáší představa oněch několika desítek dolarů za hodinu, které budou tvořit jeho honorář.

A ono to funguje. Stejně spolehlivě jako kterýkoli jiný ověřený psychoterapeutický postup. Takže to někdy funguje a jindy nikoli a úspěchy i neúspěchy této metody se zcela shodují s úspěchy a neúspěchy postupů aplikovaných jinými psychoanalytiky. Jistě – občas se takový rozhovor podobá spíše kabaretnímu výstupu. Toho rána byl mým druhým pacientem obrovitý dědic malého jmění, který se vyznačoval jak postavou, tak mentalitou profesionálního zápasníka.

Frank Osterflood byl nejdepresivnější případ, se kterým jsem měl za pět let své praxe co dělat. V prvních dvou měsících, kdy jsem se s ním zaobíral, mi připadal jako docela milá prázdná nádoba, člověk, který se upřímně, i když nepříliš hluboce trápí svou neschopností na cokoli se soustředit. Měl sklon neustále měnit zaměstnání – v průměru tak dvakrát či třikrát do roka. Mnoho mi toho o těch svých džobech napovídal, stejně jako o svém fádním otci a dvou odporných bratrech a jejich rodinách, ale všechno to pronášel takovým lehce klábosivým tónem, že mi bylo od začátku jasné, na čem s ním jsem. Bude ještě dlouho trvat, než z něj vyhřezne, co ho vlastně trápí. Pokud ho vůbec něco trápí. Jediný náznak, který mohl signalizovat, že tenhle chlap možná není jenom mohutná hora svalů, představovaly jeho občasné syčivě nenávistné poznámky o ženách, i když většinou ulpívající na zcela obecné rovině. Když jsem se ho při jedné návštěvě zeptal na jeho poměr k ženám, zaváhal a pak se dal slyšet, že je s nimi hrozná nuda. Chtěl jsem tedy vědět, jakým způsobem uspokojuje svoje sexuální potřeby, a on neutrálně odpověděl: „S prostitutkama.“

Později mi dvakrát či třikrát podrobně popsal, s jakým potěšením ty holky, co si kupuje, pokořuje, ale nikdy se ani v nejmenším nepokusil zamyslet se nad tím. Zřejmě v tom svém povrchně světáckém přístupu k tomuto problému pokládal ponižování žen za správné, naprosto normální americké chování. Bylo pro něj mnohem zajímavější zamýšlet se nad tím, proč odešel ze svého posledního místa: v místnosti, ve které pracoval, to prý „tak nějak divně páchlo.“

Onoho srpnového dne přestal najednou asi v polovině našeho sezení líčit svoje zřejmě příjemné vzpomínky na to, jak jednou docela sám zdemoloval jakýsi bar ve Východní čtvrti. Posadil se na pohovce a soustředěně, i když podle mého profesionálního názoru naprosto tupě, zaryl oči do podlahy. I obličej jako by se mu nadouval hrou svalů. Seděl tam takhle několik minut a něco si pro sebe tiše mručel; připomínalo to broukání hlučné chladničky. Nakonec řekl:

„Někdy v sobě cítím tak příšerný napětí, že… musím něco udělat, nebo by mě to roztrhlo.“

„Rozumím.“

[Pauza.]

„Udělat něco… sexuálního. Nebo by mě to roztrhalo na kusy.“

„Máte v sobě takový přetlak, že vás to nutí realizovat se sexuálně.“

„Ano.“

[Pauza.]

„Nechtěl byste vědět, co bych v těch chvílích nejradši udělal?“ ptal se.

„Jedině pokud mi to sám chcete říct.“

„Vy to nechcete vědět? Nepotřebujete to vědět, abyste mi moh pomoct?“

„Chci, abyste mi pověděl jenom to, co sám uznáte za vhodné.“

„Já stejně vím, že byste to rád věděl, ale já vám to nepovím. Už jsem vám říkal o těch čubkách, který píchám, a jak se mi z těch jejich kroutivejch vlhkejch orgasmů chce blít, ale asi bych si to měl nechat pro sebe.“

[Pauza.]

„Máte pocit, že i když bych se o tom já rád dozvěděl, už jste mi toho o svém vztahu k ženám řekl dost, a tak mi raději neřeknete nic.“

„Abyste věděl, oč mi jde: nabourat se do nějaký mrchy zezadu. Když mám v sobě ten přetlak – může to na mě přijít třeba chvíli po tom, co jsem přefik nějakou nóbl děvku, chce se mi… potřebuju… hrozně rád bych z nějaký ženský… z nějaký holky… mladý… čím mladší, tím lepší… vyšoustal ty její zasraný vnitřnosti.“

„Takže když v sobě cítíte to napětí, máte chuť vrazit to nějaké ženě až do jejích vnitřností.“

„Do těch jejích zasranejch vnitřností. A pořádně ji to tam vykuchat. Vrazit jí ho tlustým střevem až do břicha a pak jícnem nahoru do chřtánu, až by jí vyjel ven vrškem hlavy.“

[Pauza.]

„Chtěl byste proniknout celým jejím tělem.“

„Jo. Ale hezky zezadu prcinkou. Potřebuju, aby pěkně vřískala, aby jí tekla krev, aby omdlívala hrůzou.“

[Pauza. Dlouhá pauza.]

„Chtěl byste do ní vniknout análně, způsobit, aby krvácela, ječela a měla strach.“

„Jo – ale ty kurvy, s kterejma jsem to zkoušel, při tom klidně žvejkaly a šťouraly se v nose.“

[Pauza.]

„Prostitutky, s kterými jste to zkoušel, to tedy ani nezraňovalo, ani neděsilo.“

„Vážený pane – ty sebraly svejch pětasedmdesát dolarů, vysadily na mě prdel a začaly žvejkat nebo prohlížet si komiksy. A když jsem chtěl trošku přitvrdit, objevil se chlap o čtvrt metru vyšší než já, v ruce nějakej perlík či co. [Pauza.] Nějaká normální anální soulož [tváří mu přeletěl rozpačitý úsměv] – ta mě toho přetlaku nezbaví.“

„Návštěvy u prostitutek vám nepřinášely žádnou úlevu, protože ty ženy zřejmě nepociťovaly ani bolest, ani pokoření.“

„Takže mi došlo, že si musím najít někoho, kdo vřískat bude.“ [Pauza.]

[Dlouhá pauza.]

„Hledal jste tedy jiné způsoby, jak tomu svému vnitřnímu napětí ulevit.“

„Jo. Abyste věděl – začal jsem znásilňovat a zabíjet ještě nedospělý holky.“

[Pauza.] [Dlouhá pauza.]

[Ještě delší pauza.]

„Abyste se zbavil pocitu onoho vnitřního přetlaku, začal jste znásilňovat a zabíjet velmi mladá děvčata.“

„Jo. Vy to ale nesmíte nikde říct, že ne? Říkal jste přece, že vám profesionální etika zakazuje prozradit cokoli z toho, co vám tady vykládám. Je to tak?“

„Ano.“

[Pauza.]

„Zjišťuju totiž, že když nějakou takovou holku znásilním a zabiju, podstatně mi to pomůže zbavit se toho vnitřního napětí a je mi pak zase docela fajn.“

„Rozumím.“

„Mám teď ovšem jinej problém – začíná mě znervózňovat, že by mě taky třeba mohli líznout. Tak jsem chtěl zkusit psychoanalýzu – že by mi možná pomohla najít nějakej trošku normálnější způsob, jak ze sebe ten přetlak dostat.“

„Přál byste si najít nějaký jiný způsob, jak se zbavit toho vnitřního přetlaku. Abyste nemusel znásilňovat a zabíjet děvčátka.“

„Jo. Buď to, nebo mi nějak pomozte, abych se přestal bát, že mě dopadnou…“

■

Pozorný čtenář si teď asi říká, že tohle je poněkud silná káva, má-li uvěřit, že se mu tu líčí jeden typický den v ordinaci, ale pan Osterflood skutečně existuje. Nebo spíš existovalo tom více později. Pravdou ovšem rovněž je, že jsem zrovna pracoval na knize s názvem Proměny sadomasochistické osobnosti, díle, v němž měly být popsány případy transformace sadistického jedince v masochistu a naopak. Z tohoto důvodu ke mně kolegové neustále posílali pacienty s výraznými sadistickými a masochistickými sklony. Připouštím, že Osterflood byl profesionálně nejaktivnější sadista, kterého jsem vyšetřoval, ale na odděleních psychiatrických klinik je takových spousta.

Pozoruhodná je ovšem skutečnost, že Osterflood mohl volně pobíhat po světě. I když jsem na něj po té zpovědi důrazně naléhal, aby se šel léčit na příslušnou kliniku, odmítal to a já jsem ho tam nemohl dostat bez porušení profesionálního tajemství.

Kromě toho zřejmě nikdo jiný neměl sebemenší tušení, že ten člověk je „nepřítel společnosti“ takového kalibru. Jediné, co jsem mohl udělat, bylo varovat přátele, aby svoje dcerky nepouštěly na harlemská hřiště (tam Osterflood vyhledával svoje oběti), a usilovně se snažit toho nešťastníka léčit. A protože moji přátele vesměs své ratolesti na harlemská hřiště nepouštěli, protože měli strach z černošských zvrhlíků, byly i tyhle moje výstrahy vlastně zbytečné.

Když Osterflood tehdy dopoledne odešel, chvilku jsem se trápil nad svou bezmocí v tomhle případě, udělal jsem si pár poznámek a pak se rozhodoval, neměl-li bych se aspoň chvíli věnovat své knize.

Nutil jsem se do ní s nadšením člověka, který má průjem a žene ho to na toaletu. Měl jsem nutkavou potřebu dostat to ze sebe ven, ale už před několika měsíci jsem došel k závěru, že to, co produkuju, jsou prostě sračky.

Moje kniha mě začala strašně nudit. Byl to ambiciózní projekt předem odsouzený k nezdaru. Několik měsíců předtím jsem se pokoušel přimět nakladatelství Random House, aby se ji zavázalo vydat, až ji dokončím, a představoval jsem si, že dostane-li se jí náležité propagace, dojde brzy celonárodního a posléze mezinárodního uznání, což Jakea Ecsteina rozzuří k nepříčetnosti, zažene do náruče pochybných ženštin a zmate tak, že si na burze neuváženým počínáním přivodí velké finanční ztráty.

V Random Housu tu nabídku důkladně zvažovali, přebírali, obraceli ze strany na stranu… a pak vyjádřili zdvořilý nezájem.

Toho dne, jako ostatně v poslední době valnou většinou, tak bylo možné charakterizovat i můj vlastní postoj k ní.

Problém té knihy byl jednoduchý, ale signifikantní: neměla co říci. Největší část měly zabrat empirické popisy pacientů, kteří svoje primárně sadistické modely chování změnili v masochistické. Mým snem bylo objevit techniku, kterou by bylo možné zmrazit pacientovo chování přesně v tom bodě, kdy už se vzdálil sadismu, avšak ještě se nestal masochistou. Pokud ovšem nějaký takový specifický bod existuje. Měl jsem spoustu dramatického materiálu, zachycujícího totální proměny tohoto typu, ale nevyskytl se ani jediný případ „zmrazené svobody“, což byl termín charakterizující onen ideální středový stav; bleskl mi hlavou v jedné osvícené dopolední chvíli, právě když jsem si hrál na ozvěnu pana Jenkinse. Problém ovšem záležel v tom, že Jake Ecstein, přestože vypadal jako obchodník s ojetými automobily, napsal dvě knihy, které patřily k tomu nejrozumnějšímu a nejpoctivějšímu, co jsem kdy o psychoanalýze četl, a v podstatě jednoznačně svědčily o tom, že nikdo z nás psychiatrů vlastně neví a se vší pravděpodobností nikdy vědět nebude, co dělá. Jake vyléčil sem tam nějakého pacienta, stejně jako kterýkoli jiný jeho kolega, a pak o tom sepisoval jasné, brilantně podané zprávy, které prokazovaly, že klíčem k jeho úspěchu byla náhoda, že to začasté byla jeho neschopnost řídit se svými vlastními teoretickými východisky, která mu pomohla případ „úspěšně řešit“ a s pacientem něco pozitivního provést.

Když jsem slečně Reingoldové na závěr našeho ranního rozhovoru žertem nadhodil, že jestli si Jake přečte podklady k našemu rozpočtu na minulý rok, třeba mu to pomůže zvládnout nějaký případ, myslel jsem to zčásti vážně. Jake znovu a znovu prokazoval důležitost náhody v terapeutickém procesu, kterou asi nejpřesvědčivěji dokládá jeho slavná „metoda ořezávání tužky“.

Jednu pacientku léčil už patnáct měsíců bez jakéhokoli náznaku zlepšení její neuroticky přeháněné sebejistoty, že to začalo otravovat i jeho. K dramatickému obratu došlo ve chvíli, kdy si ji v roztržitosti, kterou v něm nudná povaha toho případu vyvolala, spletl se sekretářkou a poručil jí, aby mu ořezala tužky. Pacientka, zhýčkaná zazobaná panička, odešla do přední kanceláře, aby jeho přání vyplnila, a když se chystala vložit první tužku do ořezávátka, začala najednou ječet, rvát si vlasy a kálet pod sebe. Tři týdny poté byla „paní W. C.“ (neomylnost ve volbě krycích jmen pacientů je pouze drobnou složkou Jakeova všestranného talentu) naprosto v pořádku.

Není tedy divu, že jsem svou pracnou snahu něco sepsat a snad i publikovat začínal považovat za snobsky domýšlivou hru se slovíčky.

Hodinové čekání na oběd jsem si proto krátil tím, že jsem: (a) pečlivě pročetl finanční sekci newyorských Timesů; (b) zhotovil stránku a půl dlouhý zápis o případu pana Osterflooda ve stylu finanční a rozpočtové zprávy („nepříliš slibné vyhlídky pro prostitutky“; „jateční rezervy v podobě děvčátek z harlemských hřišť“); a (c) nakreslil na rukopis svého díla složitě členěný viktoriánský dům bombardovaný motocyklovými letadly, která pilotovali Pekelní andělé.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Toho dne jsem obědval se třemi mně nejbližšími kolegy: s doktorem Ecsteinem, kterému se posmívám, protože je tak nesmírně inteligentní a úspěšný; s paní doktorkou Renatou Felloniovou, už delší dobu jedinou v Itálii narozenou aktivní newyorskou psychoanalytičkou; a s doktorem Timothym Mannem, malým, obtloustlým, neupraveným, otcovsky se tvářícím pánem, který mi dělal psychoanalýzu čtyři roky předtím a od té doby mě neustále mentoroval.

Když jsme s Jakem dorazili, doktor Mann se hrbil nad stolem, usilovně žmoulal rohlík a přívětivě pomrkával na doktorku Felloniovou, která seděla naproti němu. Doktor Mann byl dost velké zvíře: jeden z ředitelů Queensboroughské státní nemocnice, kde jsem dvakrát týdně pracoval, člen výkonného výboru Newyorské psychiatrické společnosti a autor sedmnácti článků a tří knih, mezi nimi všeobecně doporučované a nejčastěji užívané učebnice existencialistické terapie. Být analyzován panem doktorem Mannem bylo považováno za mimořádnou poctu a já jsem si toho také náležitě vážil, ovšem pouze do té chvíle, kdy mě vzrůstající nuda a rozladěnost dohnaly k závěru, že ta jeho psychoanalýza mi klidně může být ukradená. Doktor Mann se plně soustřeďoval na jídlo a nebylo vůbec jasné, zda závažnému expozé paní doktorky Felloniové aspoň zčásti naslouchá.

Renata Felloniová vypadá jako výrazně staropanenská děkanka nějaké presbyteriánské dívčí koleje – šedivé vlasy má vždycky pečlivě upravené, na nose brýle, a její pomalý, důstojný způsob řeči, ve které se italský akcent výrazně mísí s newyorským, dodává jejím poznámkám o penisech, orgasmech, análním sexu a felaci ráz informace o bankovních úředních hodinách či návodu k řízení domácnosti. Kromě toho – alespoň nikdo to nezpochybňoval – nikdy nebyla vdaná a (což se ovšem dalo těžko tvrdit s naprostou jistotou) po celých sedm let, co jsme se s ní znali, jí neunikl jediný náznak toho, že by vůbec kdy poznala muže (v biblickém slova smyslu). Její důstojnost působila tak drtivě, že se nikdo z nás neodvážil vyptávat se jí, ať už přímo, nebo nepřímo, na minulost. Uvolněně jsme se s ní mohli bavit pouze o počasí, akciích, penisech, orgasmech, análních souložích a felaci.

Restaurace, kde jsme se sešli, byla hlučná a drahá a kromě doktora Manna, který miloval každé koryto, ze kterého se kdy tláskal, jsme ji všichni nenáviděli a chodili jsme tam jenom proto, že všechny další podniky, které se v okolí vyskytovaly, byly taky vesměs natřískané, hlučné a drahé. Obvykle jsem vynakládal tolik nervózní energie na to, abych ve zvukové cloně bzučících hlasů, řinčícího nádobí a „tiché“ hudby alespoň zčásti zachytil, co kolegové říkají, a abych se zároveň dokázal vyhnout pohledu na doktora Manna, kterak se živí, že jsem si nikdy nestačil uvědomit, jestli to, co jím, je dobré či ne. Jedno nicméně musím přiznat: jen zřídka mi pak bylo špatně.

„Pouze deset procent našich respondentů soudí, že ‚Bůh trestá masturbaci na věčnosti‘,“ dávala se slyšet paní doktorka Felloniová, když jsme se s Jakem usazovali proti sobě ke směšně malému stolu. Zřejmě právě hovořila o výzkumném projektu, který jsem s ní společně zajišťoval. Formálně se rovnou měrou usmála nalevo na Jakea a napravo na mě a pokračovala: „Třicet tři a jedna třetina procenta se jich domnívá, že ‚Bůh trestá masturbaci ještě na tomto světě‘. Čtyřicet procent je toho názoru, že je zdraví škodlivá. Dvě a půl procenta věří, že při ní hrozí nebezpečí otěhotnění, pětasedmdesát pro –“

„Nebezpečí otěhotnění?“ přerušil ji Jake a obrátil k ní oči od jídelního lístku.

„Aplikujeme totiž stejný dotazník pro masturbaci, líbání, petting, předmanželský a pomanželský heterosexuální styk, homosexuální petting a homosexuální anální soulož. Nebezpečí otěhotnění nám respondenti doposud uvádějí pouze u masturbace, u pettingu dovedeného až k orgasmu a u heterosexuálního pohlavního styku,“ vysvětlovala s úsměvem.

I já se na Jakea usmál, ale ten mhouřil oči na doktorku Felloniovou.

„A prosím tě,“ zeptal se jí, „co vlastně chcete na základě těch percentuálně kvantifikovaných odpovědí zjistit?“

„Zajímá nás, z jakých důvodů naši respondenti soudí, pokud tak vůbec soudí, že vzrušovat se představami, četbou, prohlížením fotografií či manuální excitací je škodlivé.“

„A předkládáte jim na druhé straně také výběr důvodů, proč je masturbace podle jejich názoru prospěšná?“ chtěl vědět doktor Mann a otřel si spodní ret kouskem rohlíku.

„Jistě,“ odvětila doktorka Felloniová. „Respondent, který má k masturbaci pozitivní vztah, si může vybrat z těchto šesti možností: za prvé – je to příjemné; za druhé – uvolní se tím psychické napětí; za třetí – je to přirozené vyjádření milostného citu; za čtvrté – je to zkušenost, která dotváří osobnostní vývoj; za páté – je to způsob reprodukce lidského rodu; a za šesté je to společensky žádoucí.“

Jake i já jsme se v tu chvíli začali smát. Když jsme se uklidnili, ujistila paní doktorka Jakea, že pokud jde o masturbaci, volili respondenti výlučně pouze dvě první opce, až na jednu osobu, která interpretovala masturbaci jako vyjádření milostného citu. Při nedávném rozhovoru s ní však vyšlo najevo, že zaškrtla tuto položku v přechodném záchvatu cynismu.

„Nechápu, proč jste se vůbec do něčeho takového pouštěli,“ obrátil se Jake zničehonic na mě. „Sociální psychologové chrlí takovéhle studie už celá desetiletí. Překopáváte neplodnou půdu.“

Doktorka Felloniová Jakeovým slovům zdvořile přikyvovala, jak činila vždy, když někdo pronášel názor, který bylo možné interpretovat jako kritiku jí samé nebo její práce. Čím byla taková kritika prudší či neomalenější, tím náruživěji přikyvovala.

Vytvořil jsem si hypotézu, že kdyby na ni nějaký prokurátor u soudu nemilosrdně útočil po dobu řekněme jedné hodiny, nemuseli by pak už v jejím případě amortizovat gilotinu – krk by jí za tu dobu naprosto zhoubovatěl, hlava sama upadla, odkutálela se k prokurátorovým nohám a ještě i tam by setrvale přikyvovala. Na Jakeovu kritiku reagovala takto:

„Ovšem náš záměr ověřit si hloubkovým rozhovorem s každým jednotlivým respondentem, nakolik jsou odpovědí vybírané vždy z několika daných možností průkazné, představuje přece nesporný metodologický přínos.“

„Proboha – vždyť pak strávíte nejmíň sto dvacet hodin objevováním něčeho, co je od počátku naprosto jasné: že totiž takovéhle výběrové testy jsou naprosto nespolehlivé.“

„Dobře – ale nesmíš zapomínat, že jsme na to dostali grant,“ připomněl jsem mu.

„No a? Proč jste ho nežádali na něco opravdu originálního, na něco, co by mělo smysl?“

„My jsme ten grant totiž chtěli získat,“ odpověděl jsem ironicky.

Jake mi věnoval jeden z těch svých přimhouřených pohledů, naznačujících, že mi vidí až do žaludku, a pak se zachechtal.

„A nic originálního, nic, co by mělo smysl, nás nechtělo napadnout,“ dodal jsem, rovněž se smíchem. „Tak jsme to zkusili s tímhle.“

Doktorka Felloniová se teď výrazně mračila, ale nadále energicky přikyvovala.

„Takže učiníte epochální objev, že lidé mají výhrady spíše proti předmanželskému než manželskému pohlavnímu styku,“ posmíval se Jake, „že homosexuálové přijímají homosexualitu jako něco zcela přirozeného, že –“

„Naše výsledky,“ přerušila ho doktorka Felloniová důstojně, „možná taková konvenční očekávání nepotvrdí. Hloubkové rozhovory s respondenty třeba ukáží, že ti lidé kamuflují svoje postoje a zkušeností způsobem, který dosavadním experimentátorům zcela unikl.“

„Má pravdu, Jakeu. Souhlasím – celá ta věc vypadá jako nebetyčná nuda a povede třeba k potvrzení něčeho předem zcela jasného, ale co když zrovna ne?“

„Ale jo,“ odporoval doktor Mann.

„Co ale jo?“ ptal jsem se.

„Potvrdí něco předem zcela jasného a nic víc.“ Vzhlédl a poprvé se na mě podíval. Podbradek měl růžový jako Mikuláš, buď od alkoholu nebo zlostí – těžko říct.

„No a?“

„Tak proč s tím ztrácíš čas? Renata si ten projekt mohla vzít na starost sama, bez tvojí pomoci.“

„Je to vynikající způsob, jak si krátit dlouhý čas. Často sním o tom, že by se výsledky takových experimentů daly pěkně vyšperkovat a zparodovat. Publikovat něco jako: ‚Pětadevadesát procent americké mládeže má za to, že masturbace je vhodnější způsob jak projevit přátelství a lásku než soulož.‘“

„Celý ten váš projekt je parodie, která se nijak vyšperkovat nedá,“ konstatoval doktor Mann.

Nastalo ticho – pokud ovšem člověk dokázal neslyšet kakofonii hlasů, talířů a reprodukované hudby, která na něj ze všech stran útočila.

„Náš pokus,“ prohlásila doktorka Felloniová, pokyvujíc teď hlavou v rytmu přímo tryskovém, „vnese nové světlo do vztahů mezi sexuálním chováním, sexuální tolerancí a duševní stabilitou jednotlivce.“

„Nenamáhej se,“ řekl doktor Mann, „četl jsem tvůj přípis té nadaci.“

„Znal jsem jednu dívku, ještě jí nebylo dvacet,“ změnil Jake bez mrknutí oka téma rozhovoru, „která by většinu z nás tady u stolu strčila svými intelektuálními dispozicemi do kapsy. Věděla snad všechno – mozek jí přímo tekl ušima z hlavy. Ještě pár týdnů a asi bych byl ten případ úspěšně vyřešil. Ale ona mi umřela.“

„Umřela?“ podivil jsem se.

„Spadla z Williamsburského mostu do Východní řeky. Přiznám se, že ta holka je jeden z několika málo případů, kdy moje léčba skončila nezdarem.“

„Poslyš, Time,“ řekl jsem a obrátil se na doktora Manna, „já přiznávám, že ten náš experiment hraničí s nesmyslem, ale v absurdním světě je třeba jít s proudem.“

„Tvoje metafyzické spekulace mě nezajímají.“

„Vědecké taky ne. Asi bych se měl radši začít bavit o situaci na burze.“

„Nechte toho, vy dva kohouti,“ vmísil se do toho Jake. „Od té doby, co Luke napsal ten článek na téma ‚Taoismus, zenbuddhismus a psychoanalýza‘, chová se Tim, jako by se Luke dal na astrologii.“

„Ovšem astrologie,“ podotkl doktor Mann a proklál mě chladným pohledem, „ta se aspoň snaží předpovědět něco důležitého. Se zenovým buddhismem odplouvá člověk do nirvány bez jediné myšlenky.“

„Do nirvány se neodplouvá,“ poučil jsem ho. „To odplouvání samo je nirvána.“

„Velmi pohodlná teorie,“ ušklíbl se doktor Mann.

„To jsou všechny dobré teorie.“

„Akcie zlata a General Motors stoupají tenhle měsíc týdně o dva body,“ vložila se do toho stále přikyvující doktorka Felloniová.

„No jo,“ přisvědčil Jake, „a dlužno podotknout, že akcie Velkoodpadu, oděvních závodů Hadrex a firmy Technology Archaic taky.“

My dva s doktorem Mannem jsme se však na sebe pořád ještě dívali, on chladnýma modrýma očima, utopenýma v brunátně rozpáleném obličeji, já pohledem, který se snažil o přívětivou nevzrušenost.

„Zato moje akcie si v těchto dnech stojí dost nízko,“ řekl jsem.

„Třeba to odpovídá jejich skutečně hodnotě,“ reagoval na to jízlivě doktor Mann.

„Ještě se můžou vzpamatovat a začít jít nahoru.“

„Kdo se jenom nechá unášet proudem, nemůže nikdy jít nahoru.“

„Ale může,“ odporoval jsem mu. „Ty prostě nechápeš, co je to zen.“

„Zaplať pámbu,“ odsekl doktor Mann.

„Poslyš – ty máš to svoje jídlo, mně zase dopřej můj zen a sexuologické experimenty.“

„Jídlo nesnižuje mou produktivitu.“

„Řekl bych dokonce, že ji v určitém ohledu naopak zvyšuje.“ Zrudl ještě víc a odsunul se s židlí od stolu.

„Přestaňte blbnout, vy dva,“ okřikl nás Jake. „Vyčítáš Lukovi buddhismus, Time, a sám tu dřepíš jako nějakej tlustej Buddha, a ty, Luku –“

„Máš pravdu,“ řekl doktor Mann. Seděl teď na své židli tak ztuha, jak mu jen bachraté šaty a tělesné proporce dovolovaly. „Omlouvám se, Luku. Jídlo mi dneska přinesli skoro studené, a já si musel nějak ulevit.“

„Jasně,“ přisvědčil jsem. „I já se omlouvám. Moje martini bylo křtěné vodou, a tak jsem se neovládl a začal jsem se hádat.“

U našeho stolu se zase jednou po delší době objevila servírka a Jake se chystal, že objedná nějaký moučník, ale tu se důrazně ozvala paní doktorka Felloniová:

„Moje vlastní portfolio stouplo za poslední tři měsíce o čtrnáct procent, přestože trh šel v průměru o dvě dolů.“

„Nebude trvat dlouho, Renato, a založíš si svou vlastní nadaci,“ věštil doktor Mann.

„Prozíravé investování,“ řekla na to, „je jako prozíravé experimentování: drží se toho, co je předem jasné.“

Po zbytek oběda úroveň naší konverzace neustále klesala.

KAPITOLA PÁTÁ

Po obědě jsem na místním parkovišti zaplatil výkupné za svůj vůz a deštivými ulicemi odjel do nemocnice. Mám auto značky Rambler American. Kolegové jezdí v jaguárech, mercedesech, caddilacích, corvettách, porschích, thunderbirdech a (ti co občas zajíždějí do chudinských čtvrtí) mustanzích. Já se přesunoval v prachsprostém rambleru. V té době to byl můj nejoriginálnější příspěvek newyorské psychoanalýze.

Projel jsem Manhattanem směrem na východ, najel na Queensboroughský most a sjel z něho na ostrov ve Východní řece, na kterém kdysi postavili Státní nemocnici. Starobylé budovy působily ošuntěle a ponuře. Některé vypadaly docela opuštěně. Tři nové přístavby z vesele žlutých cihel, proložených přívětivými, lesknoucími se břevny, vytvářely společně s původními hororovými stavbami z tohoto nemocničního komplexu hollywoodskou kulisu, ve které jako by se současně natáčely dva filmy – „Moje šílená matka“ a „Vzpoura vězňů“.

Zajel jsem rovnou k přijímací kanceláři, umístěné v jedné z těch starých, nízkých, zčernalých budov, o které spolehlivé zdroje tvrdily, že už drží pohromadě pouze díky sedmatřiceti vrstvám světlezeleného nátěru vnitřních stěn a stropů. Vždycky v pondělí a ve středu odpoledne jsem tam měl k dispozici malou ordinaci, ve které jsem konal terapeutická sezení s vybranými pacienty. Vybíral jsem si je sám a skutečně jsem se je snažil léčit. Normálně jsem se tam věnoval vždy dvěma pacientům, každému dvakrát týdně hodinu.

Asi měsíc předtím však jeden z mých dvou pacientů napadl lavicí dva a půl metru dlouhou nemocničního zřízence, a když ho posléze zpacifikovali, měl tři zlomená žebra, dvaatřicet tržných ran a kýlu. Protože celkový počet zranění, která způsobil pěti mužům z nemocničního personálu, kteří ho krotili, byl ještě o něco málo vyšší, nebyla proti nim vznesena žádná obvinění z brutálního zacházení s pacienty, a když se tomu muži zacelily rány, přemístili ho do nemocnice s maximálním bezpečnostním dozorem.

Jako náhradu za něj mi doktor Mann doporučil sedmnáctiletého mládence, který se na kliniku dostal proto, že se u něj začaly projevovat známky svatosti: vykazoval totiž tendenci počínat si jako Ježíš Kristus. Jestli si doktor Mann myslel, že každý Kristus musí být masochista, nebo jestli se domníval, že styk s tím chlapcem mě duchovně obohatí, to mi nebylo jasné.

V Queensboroughské nemocnici byl mým druhým pacientem Arturo Toscanini Jones, černoch, jenž prožíval každý okamžik svého života v představě, že je černý panter, izolovaný na malém ostrově, plném bílých lovců vyzbrojených houfnicemi. Základní překážka, která mi znemožňovala nějak mu pomoci, spočívala v tom, že v jeho pohledu na svět se velice realisticky obrážely jeho dosavadní životní zkušenosti. Naše sezení bývala obvykle velmi tichá: Arturo Toscanini Jones prakticky neměl s bílými lovci o čem hovořit. I když jsem se kvůli tomu na něj sotva mohl zlobit, jako nedirektivního psychoanalytika mě to přece jen trochu hendikepovalo: pokud jsem měl fungovat jako ozvěna, potřeboval jsem, aby ze sebe ten člověk vydával nějaké zvuky.

V době, kdy Jones dvěma ručními granáty zaútočil na schůzi Klubu mladých konzervativců, byl vynikajícím studentem třetího ročníku newyorské City College. Za takový čin by za normálních okolností vyfasoval mnohaleté vězení, avšak vzhledem k tomu, že v Jonesově anamnéze byly zjištěny projevy „duševní poruchy“ (kouřil marihuanu, zkoušel to i s LSD, a ve druhém ročníku ho stihl „nervový kolaps“ – na politologickém semináři začal profesora častovat sprostými nadávkami) a že výbuch oněch dvou granátů zničil pouze portrét Barryho Goldwatera a nezpůsobil žádné jiné škody, vysloužil si pouze doživotní pobyt v Queensboroughské státní nemocnici. Mým pacientem se stal díky pochybnému předpokladu, že člověk, který hází granáty po mladých konzervativcích, je nepochybně sadista. Tehdy odpoledne jsem si umínil, že se trošku odvážu a zkusím ho přece jenom vyprovokovat k rozhovoru.

„Pane Jonesi,“ začal jsem (po patnácti minutách naprostého ticha), „Proč si myslíte, že vám nechci nebo nedokážu pomoct?“

Seděl šikmo ode mě na prosté dřevěné židli a teď po mně otočil oči plné čirého opovržení. „Zažil jsem svoje,“ řekl.

„Že vás postupně už devatenáct bělochů nakopalo do koulí, nemusí snad znamenat, že vám totéž provede i ten dvacátý.“

„To je pravda,“ souhlasil, „ale každej černej bratr, co by si před tou dvacátou bílou hubou preventivně nechránil rukama svoje nádobíčko, by musel bejt pěknej vůl.“

„Prosím – ale mluvit by s ní přesto moh.“

„To jste vedle, milej pane! My negři musíme používat ruce, když mluvíme! To si pište! Všecko je u nás fyzický, rozumíte?“

„Ale teď právě jste rukama nemluvil, pokud jsem si všim.“

„Člověče, vy nevíte, že já jsem vlastně běloch? Pracuju ve službách Sí-aj-ej – s úkolem zjistit, jestli do Národního sdružení pro povznesení barevného obyvatelstva tajně nepronikly nějaké podvratné černošské živly.“ Zuby i oči se mu blýskaly – hravým potěšením, nebo nenávistí? Těžko říct.

„V tom případě jistě oceníte i můj převlek,“ řekl jsem. „Já jsem totiž černoch, kamaráde – je to jasný? Pracuju pro –“

„Vy nejste žádnej černoch, pane Rhinehart,“ přerušil mě prudce. „Kdybyste byl černoch, oba bychom to dobře věděli a byl by tu jenom jeden z nás dvou.“

„Ať jsem černoch, nebo běloch – stejně bych vám rád pomoh.“

„Kdybyste byl černoch, pomoct mně by vám nedovolili. A jako běloch mi pomoct nemůžete.“

„Vyberte si.“

„Necháme toho.“

Ponořil jsem se tedy do mlčení a on se ke mně připojil. Posledních patnáct minut naší seance jsme seděli beze slova a poslouchali rytmické skřeky nějakého pacienta, doléhající k našim uším ze sousední budovy.

Když pan Jones odešel, sledoval jsem zasedlým oknem, jak venku prší. Za chvíli vstoupila do ordinace hezká žákyňka se záznamy o Eriku Cannonovi a oznámila mi, že za chvilku přivede celou rodinu. Když za sebou zavřela dveře, několik vteřin jsem přemýšlel o tom, čemu se v medicínské branži říká „jev pé“: o schopnosti naškrobených ošetřovatelských uniforem vyvolávat dojem, že všechny sestřičky jsou obdivuhodně oble obdařeny v hrudních partiích, takže z profilu připomínají písmeno „P“. V praxi to znamená, že si páni doktoři při rekognoskaci ošetřovatelského terénu nikdy nemohou být jisti, má-li sestřička, se kterou flirtují, proporce velikosti dvou vyzrálých grapefruitů, nebo nejde-li spíše o dva hrášky přilepené na žehlící prkno. Jsou lidé, kteří tvrdí, že v této hádance spočívá podstata mystéria a přitažlivosti lékařského povolání.

Materiály Erika Cannona poskytovaly dosti podrobný popis jakési moderní ovečky ve vlčím rouše. Od pěti let se u toho chlapce projevovaly nápadné známky předčasné zralosti a zároveň nepřehlédnutelné prostoduchosti. Přestože byl synem luteránského duchovního, hádal se s kantory, chodil za školu, neposlouchal učitele ani rodiče. V devíti letech poprvé utekl z domova, což se pak opakovalo ještě pětkrát, naposledy sotva před půl rokem, kdy zmizel na plných osm týdnů a vynořil se nakonec na Kubě. Když mu bylo dvanáct, začal se posmívat kněžím, což vyvrcholilo tím, že zásadně odmítl vstoupit ještě někdy v životě do kostela. Zároveň přestal chodit i do školy. Přistihli ho s marihuanovými cigaretami po kapsách. A jednou mu v poslední chvíli překazili pokus manifestačně se upálit před brooklynskou Ústřední odvodní kanceláří.

Pastor Cannon, jeho otec, vypadal jako vskutku dobrý muž v tradičním chápání takové charakteristiky: konzervativec, ukázněný ochránce stávajících pořádků. Jeho syn však ustavičně proti něčemu rebeloval. Odmítal se léčit u soukromého psychiatra, odmítal žít u rodičů a doma se vyskytoval jenom v řídkých chvílích, kdy se mu to zrovna hodilo. Jeho otec se ho proto rozhodl poslat do Queensboroughské státní nemocnice s tím, že ho tam dostanu na starost já a pokusím se ho vyléčit.

„Pane doktore.“ To mě ze studia záznamů o mém příštím pacientovi vytrhla ta hezká žákyňka. „Tohle je pastor Cannon a jeho paní.“

„Pěkně vítám,“ vypadlo ze mě, a v příští chvíli jsem tiskl boubelatou ruku pána s milou tváří a hustými šedivějícími vlasy.

Když mi potřásal pravicí, široce se usmíval.

„Jsem rád, že vás poznávám, pane doktore. Pan doktor Mann mi o vás hodně vyprávěl.“

„Moc mě těší, pane doktore,“ ozval se melodický ženský hlas a já se obrátil k paní Cannonové. Za levým ramenem svého chotě stála malá, upravená žena a vyděšeně se usmívala – oči se jí totiž opakovaně stáčely k zástupu babizen, který právě hlučně procházel chodbou kolem mých dveří. Ty pacientky byly postrojené tak nepopsatelně odporným způsobem, že vypadaly jako skupina charakterních hereček, které právě vyhnali od konkurzu na účinkování ve hře Petera Weisse Marat-Sade, protože bizarnost svých postav poněkud přehnaly.

Za paní Cannonovou stál její syn Eric. Měl na sobě oblek s kravatou, ale dlouhé vlasy, brýle bez obrouček a jiskry v očích, které obrážely buď čirý idiotismus nebo svatou posedlost, z něj dělaly všechno jiné než synka ze středostavovské předměstské rodiny.

„To je on,“ představil mi ho pastor Cannon s upřímně žoviálním úsměvem.

Zdvořile jsem mu pokynul hlavou a pak je pozval, aby se posadili. Pastor a jeho paní mě obešli a usedli, ale Eric zůstal stát a sledoval ty ženské na chodbě, dokud všechny nepřešly. Jedna z nich, šeredné bezzubé stvoření se zaknocenými rozcuchanými vlasy, se zastavila a koketně se na něj usmála.

„Ahoj, krasavče,“ řekla. „Co kdybys ke mně někdy zašel na kus řeči?“ Chlapec se na ni chvíli díval, usmál se a odpověděl: „Tak jo.“ Se smíchem po mně šlehl jasnýma očima a šel si taky sednout. Typický debilní adolescent…

Neformálně jsem se opřel zadkem o psací stůl, čelem proti manželům Cannonovým, a předhodil jim úsměv, vyjadřoval cosi jako „aninevítejakjsemrádžesimůžempopovídat“. Mladík se utábořil u okna po mé pravici, trochu za svými rodiči, a díval se na mě se vstřícným očekáváním.

„Je vám doufám jasné, pane pastore, že když teď Erika svěřujete do péče tohoto zařízení, přenášíte na nás i rozhodování o tom, jak tady s ním budeme nakládat.“

„Samozřejmě, pane doktore. Doktor Mann se těší mé naprosté důvěře.“

„Dobrá. Předpokládám rovněž, že je jak vám, tak Erikovi známo, že ho tady nečeká žádný prázdninový tábor. Tohle je státní psychiatrické zařízení a –“

„Je to báječná instituce, pane doktore,“ přerušil mě pastor Cannon. „Občané státu New York na ni mohou být hrdi.“

„Hmmmm – ano,“ přisvědčil jsem a obrátil se na Erika. „Co vy si o tom všem myslíte, mladý muži?“

„Ve vrstvě sazí na oknech jsou zajímavý ornamenty.“

„Můj syn se domnívá, že celý svět zešílel.“

Eric se stále ještě pokojně díval z okna. „Docela hodnověrná teorie, vzhledem k tomu, co se teď ve světě děje, to přiznávám,“ oslovil jsem ho. „Ale z téhle nemocnice vás sotva dostane.“

„To jistě ne. Spíš mě dostala do ní,“ odpověděl. Poprvé jsme si pohlédli do očí.

„Chtěl byste, abych se vám pokusil pomoct?“ zeptal jsem se ho.

„Copak vy tady můžete někomu pomoct?“

„Najdou se dokonce tací, co mi za takovou snahu dobře platí.“

Chlapcův úsměv nebyl podle všeho sardonický, pouze přátelský.

„Tátovi taky platěj za to, že šíří Pravdu.“

„Život v tomhle zařízení, to není žádná procházka růžovým sadem – počítáte s tím?“ upozornil jsem ho.

„Myslím, že se tu budu cítit jako doma.“

„Asi tu nebude moc lidí, co by rádi vybudovali lepší svět,“ připojil se jeho otec.

„Každý člověk by rád vybudoval lepší svět,“ odporoval Eric a v jeho hlase zazněl trochu ostřejší tón.

Odpoutal jsem se od psacího stolu, přesunul se za něj a vzal do ruky Erikovy záznamy. Podíval jsem se přes brýle, jako bych bez nich něco viděl, a oslovil pastora: „Než odejdete, chtěl bych si s vámi o Erikovi trochu popovídat. Přejete si, abychom hovořili o samotě, nebo byste byl radši, kdyby byl Eric při tom?“

„To je mi jedno,“ odpověděl. „Eric ví, co si myslím. Bude se možná trošku předvádět, ale na to jsem už zvyklý. Klidně ho tady nechte.“

„Eriku – chcete tady zůstat, nebo byste už radši šel na svoje oddělení?“

„Na pět sáhů v hlubokosti spí můj otec na dně v moři,“ zarecitoval Eric a zahleděl se oknem ven. Jeho matka sebou při té lehce pozměněné citaci z Shakespearovy Bouře trhla, ale pastor jenom pomalu zavrtěl hlavou a posunul si brýle na kořen nosu. Protože mě zajímalo sledovat, jak syn bude na své rodiče reagovat, nechal jsem ho v ordinaci.

„Vyprávějte mi o svém synovi, pane pastore,“ vybídl jsem otce. Usedl jsem za stůl na dřevěnou židli, nasadil svůj profesionálně zvídavý výraz a naklonil se dopředu, jako bych se nemohl dočkat, co uslyším. Pastor rozvážně zaklonil hlavu, přehodil nohu přes nohu a odkašlal si.

„Můj syn je záhada,“ začal. „Stále nemohu uvěřit, že vůbec existuje. Vůči ostatním lidem je naprosto netolerantní. Asi jste – pokud jste si prostudoval jeho materiály, jistě už znáte podrobnosti. Přesto mi dovolte ještě jeden příklad. Je to asi čtrnáct dní. Eric [pastor nervózně pohlédl na syna, který se stále ještě buď díval na okno, nebo skrz něj ven] už přes měsíc skoro nic nejedl. Ani nic nečetl, ani nic nepsal. Všechno, co kdy napsal, před více než dvěma měsíci spálil. Byla toho strašná spousta. Už ani skoro s nikým nemluví. Překvapilo mě, že vám odpověděl… Takže před těmi dvěma týdny – seděli jsme u jídelního stolu, Eric jen se sklenicí vody, jak si zase jednou hrál na svatého, a já jsem hostu, který s námi toho večera stoloval, jistému panu Houstonovi, viceprezidentovi jedné významné firmy, řekl, že si někdy málem přeju, aby vypukla třetí světová válka, protože nevidím jinou možnost, jak svět zbavit komunismu. Něco takového asi občas napadne každého z nás. A Eric mi vzápětí vychrstl tu vodu do obličeje a mrštil sklenicí na podlahu, že se roztříštila na tisíc kousků.“

Upřeně mě pozoroval a čekal, co já na to. Když jsem pouze jeho pohled opětoval, pokračoval:

„Mně by to tak dalece nevadilo, ale jistě si dovedete představit, jak takové scény dokážou rozrušit mou paní, a to jsou na denním pořádku.“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. „Proč to udělal, co myslíte?“

„Je to naprostý egomaniak. Nevidí věci kolem sebe stejně jako vy nebo já. Nechce se mu žít, jak žijeme my. Myslí si, že všichni katoličtí kněží, valná většina učitelů a samozřejmě i já podle něj prostě nestojíme za nic. To si ovšem asi představuje i hodně dalších lidí, jenže nikdo kvůli tomu ustavičně nepůsobí rozruch. A v tom je ta potíž. Ten chlapec bere život hrozně vážně. Nezná žádnou zábavu – především se odmítá bavit, když ho k tomu většina lidí z jeho okolí vybízí. Sice si stále s něčím hraje, ale nikde ne tak, jak se od něj očekává. Pořád jenom probojovává svůj vlastní způsob života. Tohle je velká svobodná země, ale není stvořená pro lidi, kteří umíněně prosazují jenom svoje vlastní názory. Naším heslem je tolerance, ale Eric je přímo obludně netolerantní.“

„Je mi líto, táto.“ Eric najednou vstal, s mírumilovným úsměvem na rtech se šel postavit dozadu mezi své rodiče a položil ruce na opěradla židlí, na kterých seděli. Pastor Cannon se na mě díval, jako by chtěl z výrazu mé tváře vyčíst, jak dlouho bude ještě muset žít.

„Jste opravdu tak netolerantní, Eriku?“ zeptal jsem se.

„Jsem netolerantní vůči zlu a lidské hlouposti,“ odpověděl.

„Ale kdo ti dává právo,“ pootočil se jeho otec k němu dozadu, „poučovat jiné lidi o tom, co je dobré a co je špatné?“

„To je svaté právo králů,“ odpověděl s úsměvem Eric.

Jeho otec se otočil zpátky ke mně a pokrčil rameny. „Tak to vidíte,“ postěžoval si. „A uvedu vám ještě jeden příklad. To snad Erikovi nebylo ještě ani třináct – jen si to představte! Jednou uprostřed dopoledních služeb Božích se najednou v natřískaném kostele vztyčí a přes hlavy klečících postav křikne: ‚Jak jen to mohlo dospět takhle daleko!‘ A vyjde ven.“

Zůstali jsme beze slova sedět, jako bych já byl salónní fotograf a oni čekali, až se připravím a zhotovím jim rodinné foto.

„Vy nemáte rád moderní křesťanství?“ zeptal jsem se nakonec Erika.

Rukou si prohrábl dlouhé černé vlasy, zvrátil hlavu ke stropu a vyrazil ze sebe příšerné zaječení.

Jeho rodiče se vymrštili, jako by jim někdo do židlí pustil elektrický proud, a celí roztřesení sledovali syna, jak s rukama svěšenýma podle těla a s mírným úsměvem na tváři ječí jako siréna.

Do ordinace vběhl černošský zřízenec v bílém plášti a vzápětí další. Dívali se po mně a očekávali moje instrukce. Čekal jsem, až dozní druhý Erikův jek, deroucí se táhle z jeho plic, a začne třetí. Nezačal. Eric umlkl, chvíli tiše stál a pak prohlásil, aniž bylo jasné, komu je to určeno: „Už bych radši šel.“

„Odveďte ho na přijímač, ať mu doktor Vener udělá všeobecnou prohlídku. Tenhle recept dejte doktoru Venerovi.“ Naškrábal jsem předpis na mírné sedativum a sledoval jsem, jak si oba zřízenci toho mládence otráveně prohlížejí.

„Nebude se moc cukat?“ zeptal se ten menší.

Eric ještě chvíli stál, najednou dvakrát poskočil a nepravidelnými tanečními kroky zamířil ke dveřím. Přitom si zpíval: „Jde se PRYČ – jde se PRYČ – čaroděj nám ukrad míč – čaroděj nám…“

A tím, tanečním krokem vyhopkal z ordinace. Zřízenci spěchali za ním, a než všichni tři zmizeli z dohledu, bylo vidět, jak se ho snaží uchopit za paži, každý z jedné strany. Pastor Cannon objal ženu kolem ramen, aby ji uklidnil. Já jsem mezitím zazvonil na sestřičku.

„Velice se omlouvám, pane doktore,“ obrátil se na mě pastor Cannon. „Obával jsem se, že by k něčemu takovému mohlo dojít, ale domníval jsem se, že byste měl na vlastní oči vidět, jak se ten chlapec chová.“

„To máte naprostou pravdu,“ ujistil jsem ho.

„Je tu ještě jedna věc,“ pokračoval pastor Cannon. „Říkali jsme si tady se ženou, jestli by nebylo možné… Totiž pokud tomu dobře rozumím, dá se občas zařídit, aby pacient dostal pokoj sám pro sebe.“ Obešel jsem psací stůl a přistoupil těsně k pastorovi, který stále ještě držel paní Cannonovou kolem ramen.

„Pane pastore, tohle je křesťanská instituce,“ řekl jsem. „Všichni tu pevně věříme v bratrství všech lidí. Váš syn tu bude přebývat na sále s patnácti dalšími zdravými, normálními duševně vyšinutými Američany. Takové společné bydlení v nich probouzí pocit soudržnosti a sounáležitosti. Pokud váš syn zatouží po jednolůžkovém pokoji, ať trošku pochroumá jednoho či dva dozorce, a hned bude mít místnost pro sebe; stát dokonce při takové příležitosti poskytuje zdarma i svěrací kazajku.“

Paní Cannonová se celá přikrčila a odvrátila oči na druhou stranu, ale pastor váhal pouze vteřinku a pak přikývl.

„Máte naprosto pravdu. Ať ten chlapec pozná, co je život. A teď co se týká oblečení…“

„Pane pastore,“ přerušil jsem ho tvrdě, „tohle není žádná nedělní škola. Je to nemocnice pro duševně choré. Lidé se sem dostávají proto, že odmítají spolupracovat s námi ostatními, kteří přijímáme normální realitu našeho života. Vašeho syna teď pohltí nemocniční sál. Už nikdy ho nespatříte takového, jakým byl doposud, ať už se změní k lepšímu, anebo k horšímu. Nedělejte si zbytečné starosti kvůli ubytování či ošacení. Váš syn prostě zmizel.“

Záblesk strachu se v jeho očích změnil v chladný jas a paže se odpoutala od ramen jeho ženy.

„Nikdy jsem neměl syna,“ prohlásil.

A vzápětí odešli.

KAPITOLA ŠESTÁ

Když jsem dorazil domů, našel jsem Lillian a Arlene Ecsteinovou zhroucené bok po boku na válendě, obě v domácích kalhotách a opilecky rozchechtané, jako by právě společně dorazily láhev ginu. Mimochodem – Arlene jako by se neustále ukrývala ve stínu světelného víru, který kolem sebe šířil její manžel. Z téměř dvoumetrové výšky, ze které jsem ji obzíral, mi připadala trochu příliš malá, a v brýlích se širokými kostěnými obroučkami, podobných Jakeovým, a s nevýraznými černými vlasy, jež měla vzadu smotané do jakéhosi drdolu, působila obvykle pečlivě upraveným, ba upjatým dojmem. Donesly se mi sice nepotvrzené zprávy, že její jinak štíhlé tělo se pyšní dvěma báječně plnými prsy, avšak nosila zásadně pouze bachraté svetry, pánské košile, volné blůzy a šaty mnohem větších velikostí, než jaké by její postavě odpovídaly, takže jejích ňader si člověk mohl všimnout až v době, kdy ji znal už několik měsíců, a to už o ni mezitím ztratil všechen zájem.

Myslím, že mi jednou dala svým sladce prostoduchým způsobem najevo, že by nebyla proti tomu, abychom se trošku důvěrněji sblížili, ale protože jsem byl ženatý muž, seriózní příslušník svobodného povolání a loajální přítel jejího manžela, a také protože jsem o ni už dávno ztratil všechen zájem, odolal jsem pokušení. (Vzpomínám si, že po mně jednou celý dlouhý večer chtěla, abych jí ze šatů obíral smítka, a já jsem celý ten večer strávil tím, že jsem jí ze šatů obíral smítka.) Na druhé straně se musím přiznat, že občas pozdě večer, po nějakém namáhavém dni v nemocnici, nebo když Lil a děti měly chřipku, průjem či spalničky, na mě padla mlžná lítost, že jsem ženatý muž, seriózní příslušník svobodného povolání a loajální přítel. Dokonce jsem se dvakrát i za bílého dna oddal snění o tom, že kdyby se někdy naskytla příležitost zkusit vtáhnout to či ono Arlenino ňadro celé do úst, mohl by to být docela zajímavý zážitek. Bylo jasné, že kdyby mi osud poskytl vhodnou šanci (například že by mi třeba jednoho dne vlezla nahatá do postele), asi bych podlehl; odbyli bychom si první lačnou rychlovku plnou ohnivé vášnivosti a pak bychom si vybudovali příslušný rutinní systém utajených souloživých schůzek. Ovšem pokud bude na mě, abych projevil iniciativu, nevyvrbí se z toho nikdy nic. Dvě třetiny mé osobnosti, reprezentované oním ženatým seriózním příslušníkem svobodného povolání a loajálním přítelem rodiny, vždycky převáží nad zbývající třetinou, obsazenou znuděným zvířetem. A jak asi víte z vlastní zkušenosti, milí přátelé, když se tohle někdo snaží nějak skloubit, dopadne to s ním obvykle špatně.

Lilin smích byl velmi hlasitý, ba přímo nevázaný, kdežto Arlenin připomínal dlouhé dávky z kulometu opatřeného tlumičem. Svíjela se na té válendě, že z ní málem spadla, zato Lil ležela naznak, napnutá jako struna, a řehtala se přímo do stropu.

„Co to tady vyvádíte, dámy?“ zeptal jsem se. Aktovku jsem hodil pod psací stůl a pršiplášť opatrně pověsil nad loužičku, která zdobila podlahu kuchyně hned za dveřmi.

„Otevřely jsme si flašku ginu a dáváme si do sosáčků,“ oznámila mi Lil šťastně.

„Buď jsme mohly začít chlastat, nebo zkusit nějakou drogu, ale žádnou jsme neobjevily,“ dodala Arlene. „Jake nemá k El-es-dé důvěru a tvou zásobičku nemohla Lil najít.“

„To je divný – přece by mohla vědět, že ji mám schovanou v klukově skřínce s hračkami.“

„Teď už mi je jasný, proč Larry šel dneska do školy jako beránek,“ konstatovala Lil, a protože řekla něco svým způsobem docela vtipného, ihned se přestala smát.

„A co vlastně slavíte? Jedna z vás se snad rozvádí? Nebo jde na potrat?“ vyzvídal jsem. S použitím jejich láhve ginu, ještě ze dvou třetin plné, jsem si připravil štědrou dávku martini.

„Mluvíš nesmysly,“ napomenula mě Lil. „O takových zásadních věcech se nám ani nesní. Nádoby našich životů tečou, tak je dolejváme – ne že by z nich prýštilo vzrušení či sex appeal, prostě sáknou.“

„Jako když z nezavřený tuby vytéká vaginální želé,“ upřesňovala to Arlene.

Chvíli zvadle seděly na válendě, jakoby sklíčené žalem. Pak se Lil vzpřímila.

„Co takhle zorganizovat Zvací klub manželek psychiatrů, Arlene?“ navrhla. „Luka a Jakea bychom ovšem nepozvaly.“

„To doufám,“ řekl jsem. Smýkl jsem otáčecí židlí, teatrálně jsem ji obkročil a se sklenkou v ruce unaveně usedl čelem k dámám.

„Mohly bychom se stát zakládajícími členkami,“ pokračovala Lil a zamračila se. „I když nevím, k čemu by nám to bylo.“ Pak vyprskla smíchy. „Možná bychom brzy měly víc členů než ten váš spolek.“ Obě na mě několik vteřin potěšené civěly a pak se začaly stupidně hihňat.

„A víš, co bychom mohly zorganizovat jako svou první společenskou akci? Vyměnily bychom si manžílky,“ navrhovala Arlene.

„Ani jedna z nás by nezaznamenala žádný rozdíl,“ podotkla skepticky Lil.

„To není pravda. Jake si čistí zuby velice originálním způsobem a vsadím se, že Luke by mě taky lecčíms překvapil.“

„Věř mi, že nepřekvapil,“ ujišťovala ji Lil.

„Psssst,“ okřikla ji Arlene. „To přece nemůžeš, takhle ho před cizíma lidma shazovat. Bude to mít zhoubný vliv na jeho ego.“

„Díky, Arlene,“ ocenil jsem její intervenci.

„Luke je totiž hróózně inte… inteligentní chlap,“ vypravila ze sebe Arlene s obtížemi. „Já jsem se ani nedostala na univerzitu, a on študoval… on študoval…“

„Moč a stolici,“ doplnila ji Lil a obě se rozesmály.

Čím to je, že já dokážu procházet životem plným tichého zoufalství s dokonalým sebeovládáním, kdežto většina žen, které znám, usiluje o to, aby jejich život plný tichého zoufalství bylo co nejvíc slyšet? Hluboce jsem se nad tím problémem zamyslel, a pak jsem si najednou všiml, že Lil s Arlene se ke mně šinou po kolenou, ruce sepjaté v prosebném gestu.

„Zachraň nás, ó Mistře Pravidelné Stolice – nebo zemřeme nudou!“

„Zjev nám, co si máme počít!“

Po takovém namáhavém dnu mezi duševně chorými je člověk vskutku rád, že si konečně může odpočinout v poklidu u rodinného krbu!

„Ó Mistře, pomoz nám! Naše životy jsou v tvých rukou!“

Při pohledu na ty dvě žebronící opilé ženštiny, lezoucí ke mně po kolenou, se mi to samozřejmě postavilo. Z profesionálního a manželského hlediska to zrovna nebyla ortodoxní reakce, ale spontánnost jí rozhodně nechyběla. Ovšem cítil jsem, že od mudrce mého kalibru se přece jen čeká víc.

„Povstaňte, milé dcery,“ zazpíval jsem slavnostním tónem a sám se před nimi vztyčil ve vší mohutnosti.

„Mluv, ó Mistře!“ vzhlížela ke mně klečící Arlene.

„Chcete být spaseny? Znovuzrozeny?“

„Ach ano, ano!“

„Toužíte po novém životě?“

„Ano, ano!“

„A už jste někdy vyzkoušely nový Palmex s boraxem?“

S řehotem a přidušeným úpěním se zhroutily na podlahu, ale ihned se zase vzpřímily a volaly: „Ano, ano, ale spása nás neosvítila!“ (Lil) a „Dokonce nám nepomoh ani pan Glanc!“ (Arlene).

„Musíte na všechno zapomenout,“ kázal jsem. „Musíte se všeho vzdát. Odhodit všechno, co vás omezuje. VŠECHNO!“

„Ale Mistře – tady, před vaší ženou?“ děsila se okázale Arlene, a pak se zase začaly hihňat a při tom sebou mlít a zmítat jako dvě ryby na suchu.

„VŠECHNO!“ křikl jsem popuzeně. „Vzdejte se všech nadějí, všech iluzí, všech tužeb.“

„To už jsme zkoušely.“

„Zkoušely jsme to a toužíme pořád.“

„Toužíme po tom, abychom nemusely po ničem toužit, doufáme, že přestaneme doufat, a děláme si iluze, že se jednou obejdeme bez jakýchkoli iluzí.“

„Všeho se vzdejte, pravím vám! Všeho, včetně touhy po spasení. Staňte se stébly, která někde v lukách nepozorovaně vyrostou a potom stejně nepozorovaně zhynou. Odevzdejte se větru!“

Lillian náhle vstala a odkráčela ke skřínce s nápoji.

„Tohle všechno jsem už mockrát slyšela,“ prohlásila, „a stejně nikdy žádný vítr nefouká a na všechno nakonec padne dusno k nedýchání.“

„Myslel jsem, že jsi pěkně opilá.“

„Když člověk sleduje tvoje kázání, rychle vystřízliví.“

Arlene stále ještě klečela. Mžourala skrz tlustá skla brýlí a nakonec řekla: „Ale já pořád ještě nejsem spasená. A já chci bejt spasená.“

„Slyšelas ho – máš se všeho vzdát.“

„A to mi přinese spásu?“

„Tenhle člověk ti nic lepšího nenabídne. Jake snad ano?“

„Ne. Ale s Jakem máme společný bankovní konto.“

A znovu se rozesmály.

„Jste vy dvě opravdu namazaný, nebo to jenom předstíráte?“ zeptal jsem se.

„Já jsem, ale Lil tvrdí, že si chce uchovat všech pět pohromadě, abys s ní večer nemoh moc mávat. Jake není doma, takže já jsem dneska mohla dát svým všem pěti volno.“

„To Luke má všech pět pohromadě neustále. Všechny jeho schopnosti mají definitivu,“ poznamenala Lil. „Proto v sobě taky vesměs mají něco senilního.“ Lil se napřed usmála hořce a potom úšklebkem, který měl asi vyjadřovat, že je sama se sebou spokojená, načež pozvedla sklenku s novou dávkou martini ve výsměšném přípitku mým senilním schopnostem. Já se pak se snahou o neuspěchanou důstojnost přesunul k sobě do pracovny. V životě muže se ovšem někdy vyskytnou chvíle, kdy mu důstojnost nezajistí ani dýmka, kterou okázale třímá v ruce.

KAPITOLA SEDMÁ

Následující pokerový večer, to byla přímo katastrofa. Lillian s Arlene byly nejprve přehnaně rozjívené (ta láhev ginu už byla téměř prázdná) a pak se během hry po sérii neuváženě zvýšených nabídek stejně přehnaně roztruchlily. Lil potom začala zvyšovat ještě zbrkleji (plýtvajíc při tom mými penězi), kdežto Arlene propadla blaženě apatickému nezájmu. Doktor Mann měl neuvěřitelné štěstí. S totálně znuděným výrazem ve tváři, zdánlivě zcela bez zájmu, dramaticky zvýšil nabídku, vyhrál, sebejistě zablufoval, zase vyhrál, nebo to zase brzy zabalil a unikla mu jen bezvýznamná výhra. Byl to inteligentní hráč, jistě; ale když mu padala karta, působila jeho poklidná sebejistota až nadlidsky. Mě osobně krušilo ovšem i to, že ten bachratý bůh trousil zároveň po celém stole úlomky smažených brambůrků. Lil zjevně působilo potěšení, že tak nepřístojně vyhrává doktor Mann a nikoli já, avšak doktorku Felloniovou, soudě podle toho, jak horlivě začala pokyvovat hlavou, když jí vyfoukl jeden velice zajímavý bank, to asi štvalo stejně jako mě.

Někdy kolem jedenácté Arlene prohlásila, že končí, a ospale se nám svěřila, že když při pokeru prohrává, jdou na ni nemravně hříšné myšlenky a začíná se jí chtít spát. Rozloučila se a vydala se o patro níž do svého bytu. Lil pokračovala v pití i ve hře, při sedmikaretním stud-pokeru, kombinovaném s házením kostkami, což byla její oblíbená varianta, shrábla dvakrát značně velký bank, znovu dostala náladu, začala mě zamilovaně škádlit, omluvila se za svou předcházející podrážděnost, žertem vyčetla doktoru Mannovi, že by se měl za to ustavičné vyhrávání stydět, a potom se odběhla vyzvracet do vany. Když se za několik minut vrátila, neměla už o poker sebemenší zájem. Oznámila nám, že když v něm prohrává, stává se z ní frigidní nespavec, a odebrala se na lože.

My tři doktoři jsme pokračovali ve hře ještě asi půl hodiny, bavili se o nejnovější knize doktora Ecsteina, kterou jsem při té příležitosti brilantně zkritizoval, a i nás začínal poker postupně unavovat. Kolem půlnoci pravila doktorka Felloniová, že už bude muset jít, ale doktor Mann, místo aby se s ní odebral domů, řekl, že ještě chvíli zůstane a pak si vezme taxík. Když doktorka Felloniová odešla, sehráli jsme jen ve dvou čtyři poslední rundy stud-pokeru a mě velmi potěšilo, že jsem tři z nich vyhrál.

Když jsme to zabalili, zvedl se ze židle s rovným opěradlem a uvelebil se v lenošce blízko dlouhé knihovní stěny. Zaslechl jsem, že na záchodě někdo spláchl, a říkal jsem si v duchu, jestli Lil nešla ještě jednou zvracet. Doktor Mann vytáhl dýmku, rychlostí maximálně zpomaleného filmu nekonečně dlouho bafal, než se mu ji podařilo zapálit, a pak najednou – pfjúú: vypustil oblak kouře připomínající nechvalně známý hřib atomového výbuchu, který zahalil řady knih na regálech vedle něj a ohromil mě svými rozměry.

„Tak jak pokračuješ s tím svým dílem, Luku?“ zeptal se. Měl hluboko posazený, chraplavě stařecký hlas.

„Spíš nepokračuju,“ odpověděl jsem mu ze svého místa u pokerového stolu.

„Mmmmm.“

„Nezdá se mi, že by se z toho mohlo vyvinout něco hodnotného.“

„Uhm… Hmmm.“

„Když jsem se do toho pouštěl, zdálo se mi, že zkoumání přechodu mezi sadismem a masochismem by mohlo vést k nějakým závažnějším zjištěním.“ Přejel jsem prstem po měkkém zeleném sametu, kterým byl stůl potažen. „Ale zjišťuji, že to je prostě jen přechod od sadismu k masochismu.“ Usmál jsem se tomu.

Zlehka popotahoval z dýmky a upíral pohled na Freudův portrét, který visel proti němu na zdi. Pak se zeptal:

„Kolik případů jsi zatím analyzoval a podrobně popsal?“

„Tři.“

„Pořád ty samý tři?“

„Ty samý tři. Pochop, Time – jediný, na co se zmůžu, je prostý popis jednotlivých případů. Žádná interpretace. Takových publikací hnijou v knihovnách stovky.“

„Mmmmm.“

Podíval jsem se na něj. Stále ještě si prohlížel toho Freuda. Zdola z Madison Avenue se ozval jekot policejní sirény.

„Ale tu knihu bys stejně měl dopsat,“ radil mi mírně. „Jak radí ten tvůj zen: pluj s proudem. I když ten proud nemá smysl.“

„Já pluju s proudem. Jenže pokud jde o tu mou knihu, její proud se zcela zastavil. A mně se nechce uvádět ho znova do pohybu.“

„Mmmm.“

Uvědomil jsem si, že vrtám hrací kostkou do toho sametu. Pokusil jsem se uvolnit.

„Mimochodem – dneska jsem poprvé mluvil s tím mládencem, kteréhos mi přihrál do špitálu. Podle mě je to –“

„Tvůj pacient ze špitálu mě začne zajímat teprve tehdy, až o něm budeš něco publikovat.“

Stále ještě se na mě nedíval, a prudkost té poznámky mě vyvedla z míry.

„Kdo nepíše, nepřemejšlí,“ pokračoval, „a kdo nepřemejšlí, je mrtvej.“

„To jsem si taky kdysi myslel.“

„Jistě. Ale pak jsi objevil zen.“

„Přesně.“

„A teď ti psaní připadá jako hrozná nuda.“

„Jo.“

„A přemejšlení?“

„Přemejšlení taky,“ odpověděl jsem.

„S tím zenem není možná všechno docela v pořádku,“ poznamenal.

„Možná není něco docela v pořádku s tím přemejšlením.“

„To je teď mezi mysliteli velká móda, tohle říkat, ale tvrdit něco jako ‚myslím, že myšlení je nesmysl‘ – to mi připadá dost absurdní.“

„Jistěže to je absurdní. Celá psychoanalýza je absurdní.“

Konečně se na mě podíval. Ve vráskách kolem levého oka mu zacukalo.

„Psychoanalýza prozkoumala lidskou duši mnohem hlouběji, než dva miliony všeho předchozího myšlení dohromady. Zen už je známý taky dost dlouho, ale ještě jsem si nevšiml, že by přinesl nějaké epochální objevy.“ Bez sebemenší známky podrážděnosti vypustil ke stropu další mohutný houbovitý oblak dýmu. Točil jsem v prstech hrací kostkou a nervózně zarýval nehty do prohlubinek jejích očí. Díval jsem se na něj, ale on se už zase pohledem vrátil k tomu Freudovi.

„Time, nechce se mi s tebou znova debatovat o kladech a záporech zenového buddhismu. Už jsem ti říkal, že pokud mu za něco vděčím, nedokážu to jasně artikulovat.“

„Víš, za co mu můžeš vděčit? Za intelektuální chudokrevnost.“

„Možná mu vděčím za to, že jsem dostal rozum. Přece dobře víš, že osmdesát procent toho, co vychází v odborných psychoanalytických časopisech, jsou vyložený sračky. Naprosto zbytečný fekálie. Včetně toho, co v nich tisknu já.“ Odmlčel jsem se. „I toho, co v nich tiskneš ty.“

Chvíli váhal, a pak se bublavě zachechtal.

„Znáš přece první lékařskou zásadu – pacienta nemůžeš pořádně léčit, dokud mu neodebereš vzorek stolice,“ řekl pak.

„A kdo se potřebuje léčit?“

Líně po mně otočil oči a pravil: „Ty.“

„Tys mě přece dělal psychoanalýzu. Tak o co jde?“ Díval jsem se na něj stejně upřeně jako on na mě.

„Jde o to, že někdy člověku pomůže, když se trošku zamyslí nad tím, co vlastně život obnáší.“

„S tím se můžeš jít vycpat.“

„Jseš prostě bytostně línej, a tak ti velice vyhovuje, když tě zen nabádá, aby ses nechal unášet proudem.“

Odmlčel se, ale nespouštěl ze mě oči. Dýmku položil do popelníku na malém stolku vedle sebe.

„Ten tvůj proud je ve své podstatě stojatý.“

„To v něm ovšem zajišťuje dobré rozmnožovací podmínky,“ opáčil jsem a pokusil jsem se o zasmání.

„Proboha Luku, nesměj se tomu,“ zvýšil hlas. „V poslední době mrháš svým životem, nesmyslně jím plýtváš.“

„A neděláme to všichni?“

„Ne, neděláme. Jake to například nedělá. Já taky ne. Nedělá to žádný dobrý profesionál, ať už pracuje v kterékoli branži. Ještě tak přes rokem jsi to nedělal ani ty.“

„Když jsem byl dítě, mluvil jsem jako dítě –“

„Poslyš, Luku. Chci ti něco navrhnout.“ Najednou to byl velmi rozčilený starý pán.

„Poslouchám.“

„Přijď někdy ke mně, a já ti tu analýzu udělám ještě jednou.“

Přejížděl jsem kostku hřbetem ruky a bez velkého rozmýšlení jsem odpověděl:

„V žádném případě.“

„Co je to s tebou, prosím tě?“ vyjel na mě zostra. „Proč jsi ztratil víru ve smysl svojí práce? Vysvětlil bys mi to laskavě?“

Vymrštil jsem se ze židle jako obránce, který chce zachytit soupeřovu dlouhou křižmou přihrávku. Přešel jsem pokojem a stanul proti doktoru Mannovi, přímo před velkým oknem, vyhlížejícím ulicí k Ústřednímu parku.

„Umírám nudou. Prostě se strašně nudím. Je mi líto, ale je to tak. Už mě vůbec nebaví pomáhat chudákům pacientům tím, že bych se je snažil vmanipulovat zpátky do stavu všeobjímající nudy. Mám plný zuby triviálních experimentů, jalových článků –“

„To jsou jenom symptomy, žádná analýza.“

„Zažít něco úplně poprvé. Vzletět v balónu, navštívit nějakou cizí zem. S požitkem přefiknout novou ženskou. Obdržet první plat, nebo zůstat paf z první pořádný výhry u pokerovýho stolu nebo na dostizích. Prožívat vzrušující chvíle na silnici při autostopu, když se do tebe opírá vítr a ty čekáš, jestli ti někdo zastaví, vezme tě do auta a někam odveze – třeba jen do města pár kilometrů odtamtud, nebo za nějakým novým přátelstvím, třeba i na rande se smrtí. Vychutnávat těžko popsatelný blažený pocity, když člověk konečně napíše dobrej článek, když se mu s někým povede psychoanalýza, nebo třeba když mu při tenisu vyjde bekhendovej lob. Vzrušení z nový životní filozofie. Nebo z novýho domova. Z prvního dítěte. To jsou věci, které si člověk od života přeje. A teď… teď už je všechno v čudu, a ani zen, ani psychoanalýza mi to nedokáže vrátit.“

„Mluvíš jako student druhého ročníku, který na univerzitě ztratil všechny mladické iluze.“

„Pořád tytéž nové země, stále totéž šoustání, tytéž příjmy a tytéž výdaje, pořád tytéž zfetované, zoufalé, bezvýrazné tváře, které se objevují v ordinaci a chtějí, aby jim člověk udělal psychoanalýzu, stále stejný nesmyslný bekhendový loby. Tytéž staré nové životní filozofie. A psychoanalýza, se kterou jsem nerozlučně spojil svoje ego, nemá k problému co říct.“

„Samozřejmě že má.“

„Protože analýza, kdyby doopravdy k něčemu byla, by mě dokázala změnit, změnit cokoli a kohokoli, eliminovat všechny nežádoucí neurotické symptomy, a to mnohem rychleji než za ty dva roky, které jsou podle všeho minimálně zapotřebí, aby se u lidí dosáhlo jistých objektivně prokazatelných změn.“

„Fantazíruješ, Luku. To nedokáže nikdo. Teoreticky i prakticky je nemožné zbavit lidskou bytost všech nežádoucích návyků, napětí, ve kterém žije, nutkavých sklonů, zábran a vím já čeho všeho.“

„Tak se třeba teorie i praxe mýlí.“

„Nepochybně.“

„Dokážeme zdokonalovat rostliny, modernizovat stroje, cvičit zvířata – proč se to nedaří s lidmi?“

„Proboha, Luku!“ Doktor Mann energicky vyklepal dýmku do bronzového popelníku a popuzeně mě probodával pohledem. „Jsi snílek. Utopie neexistují. Člověk nebude nikdy dokonalý. Život každého z nás, to není nic jiného než konečná řada omylů, na kterých máme sklon ustrnout, nebo je znovu a znovu opakujeme. Pro každého z nás platí: ‚Všechno, co existuje, je správné, a prospívá všem.‘ Základní tendence je… člověk, jeho osobnost, má sklon postupně tuhnout a měnit se v mrtvolu. A s mrtvolou nic nenaděláš. Mrtvoly obvykle nebunzírujou nadšením. Můžeš je jedině trošku přepudrovat a upravit, aby pohled na ně neodpuzoval.“

„Naprosto souhlasím: psychoanalýze se jen zřídkakdy podaří narušit tohle postupné tuhnutí osobnosti – člověku, který se neskonale nudí, nemůže nic nabídnout.“

Doktor Mann si odkašlal či odfrkl či jak to nazvat, a já se odtrhl od okna a zadíval se na zeď, kde visel doktor Freud. Zachmuřeně na mě shlížel a vůbec se netvářil přívětivě.

„Musí existovat ještě nějaká jiná… nějaké jiné tajemství [to bylo rouhání!]… něco jako zázračný nápoj, který by určitým lidem umožnil radikálně změnit život, jaký vedou,“ pokračoval jsem.

„Co takhle třeba astrologie, satanismus, El-es-dé?“

„Freudovi vděčím za určitý filozofický ekvivalent El-es-dé, ale jak to vypadá, účinek Freudova vlastního zázračného nápoje začíná slábnout.“

„Jseš fantasta. Očekáváš příliš mnoho. Každá lidská bytost, každá osobnost představuje do detailů propracovanou soustavu postupně kumulovaných omezení a otevřených možností. Odeber jí její návyky, nutkavé tužby, usměrňované pudy, a rozplyne se ti pod rukama.“

„Tak bychom ji možná měli nechat klidně rozplynout.“

Chvíli mlčel, jako by si rovnal v hlavě, co jsem právě řekl, a když jsem se k němu obrátil čelem, vyvedl mě z míry tím, že z koutku úst vystřelil dvě dělové koule kouře.

„Ale Luku, to už zase flirtuješ s tou zatracenou východní mystikou. Kdybych nebyl stabilizovaně tím, čím jsem – poživačným žroutem, který se nemožně obléká, říká bez obalu, co si myslí, a je umanutě propadlý psychoanalýze a touze po úspěchu a nejradši by se upublikoval – a to všechno bez jediného vychýlení – nikdy bych nic nedokázal, a co by pak ze mě bylo?“

Neodpověděl jsem mu.

„Kdybych jednou kouřil tímhle způsobem, příště docela jinak,“ pokračoval, „a jindy třeba zase vůbec ne, kdybych chodil každý den jinak postrojený, kdybych byl střídavě nervózní, vyrovnaný, ctižádostivý, líný, chlípný, žravý, asketický – co by se asi stalo s mým já? Čeho bych tím dosáhl? Právě způsob, jakým se člověk dobrovolně vymezuje, určuje jeho charakter. Individuum bez návyků, důslednosti, kam vítr, tam plášť, propadá zákonitě nudě a ztrácí lidské parametry – nakonec se musí zbláznit.“

Se zadostiučiněním a úlevným heknutím znovu položil dýmku na popelník a přívětivě se na mě usmál.

„Kdežto přijmout tahle poraženecká omezení vlastní osobnosti, to zaručuje duševní zdraví?“ zeptal jsem se.

„Mmmmm.“

Jak jsem tam tak proti němu stál, zahltil mě najednou podivný nával vzteku. V té chvíli bych panu doktorovi Mannovi nejradši pustil z výšky na hlavu desetitunový blok betonu. Svoje další slova jsem přímo vyštěkával:

„Všechno to musí být nějaký omyl. Veškerá psychoterapie je nebetyčný průser. Zřejmě někde děláme nějakou základní, hluboce zakořeněnou chybu, která nám otravuje myšlení. Jednou ve vzdálené budoucnosti budou lidi naše terapeutické teorie a techniky považovat za stejnou kuriozitu jako my pouštění žilou, tak běžné v minulém století.“

„Ty jseš nemocnej člověk, Luku,“ sdělil mi pokojně.

„Ty a Jake patříte k nejlepším v branži, ale jako normální lidi stojíte za prd.“ Seděl teď v křesle, jako by spolkl pravítko.

„Jseš nemocnej člověk,“ opakoval. „A s těma svejma kecama o zenu se jdi vycpat. Už tě sleduju několik měsíců. Jseš napnutej jako struna. Polovinu doby se chováš jako rozjívenej školák a druhou jako pompézní idiot.“

„Jsem terapeut a je mi jasný, že jako člověk jsem v průseru. A proto si říkám – pane doktore, napřed musíte vyléčit sám sebe.“

„Ztratils víru v nejdůležitější profesi na světě, protože ti tvoje zenová filozofie tvrdí, že nemá smysl mít ideály. Když je možné každý den několika lidem pomoct, aby se začali cítit líp, je to zázrak, ale tebe už to začalo nudit. Ovšem koukat se na to, jak je jim pořád o něco hůř – to asi zrovna není to, na co by moh bejt člověk pyšnej.“

„Já na nic nejsem pyšnej a –“

„Ale jseš. Myslíš si, že ses dobral absolutní pravdy, nebo že jseš aspoň jedinej, kdo ji hledá. Jsi přímo klasický příklad člověka, kterému přináší uspokojení ne to, co vykonal, ale o čem sní, že vykonal.“

„To je asi fakt.“ Souhlasil jsem s tím bez váhání. Náhodou to byla pravda. „Ale ty jseš zase přímo klasický příklad člověka takzvaně normálního, Time, a věru že z tebe nejsem na větvi.“ Chvíli se na mě beze slova díval, s tváří brunátnou, dokonce si ani nezabafal, a pak se najednou hekavě zvedl z křesla, jako nějaký velký málo nahuštěný balón.

„To je mi líto, že se na to díváš takhle,“ řekl a hrabal se ven z pokoje.

„Musí přece existovat způsob, jak lidi změnit mnohem radikálněji, než se to pokoušíme dělat my –“

„Vzkaž mi, až na něj přijdeš, ano?“ řekl na to.

U dveří se zastavil. Dívali jsme se na sebe jako dva cizí světy.

Jeho tvář vyjadřovala hořké opovržení.

„Vzkážu,“ sliboval jsem.

„Stačí, zatelefonovat. Oxford čtyři nula tři nula nula.“ Pořád jsme ještě stáli proti sobě.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Dobrou,“ opětoval můj pozdrav a obrátil se k odchodu. Pak se ještě jednou otočil. „Ráno vyřiď Lil, že ji moc zdravím. A Luku, zkus tu Jakeovu knihu dočíst. Ono se mnohem líp kritizuje, když si člověk přečet, o čem mluví.“

„Já přece –“

„Dobrou noc.“

Otevřel dveře, vykolébal se na chodbu, chvilku zaváhal před výtahem a pak se vydal po schodech dolů a zmizel.

KAPITOLA OSMÁ

Když jsem za ním zavřel dveře, vrátil jsem se automaticky zpátky do obýváku. Zastavil jsem se u okna a díval se na nepočetná světla a prázdné, dosud spící ulice dole. Doktor Mann se vynořil z našeho domu a vydal se směrem k Madison Avenue; takhle shora, z výše tří pater, vypadal jako nějaký vycpaný trpaslík. Měl jsem nutkání popadnout lenošku, ve které před chvíli seděl, a prohodit ji zavřeným oknem za ním. V hlavě mi vířily zdeformované představy: Jakeova kniha, černě se odrážející od bílého ubrusu restauračního stolu; temné oči toho chlapce, Erika, horce na mě upřené; Lil a Arlene, jak ke mně lezou po kolenou; netknuté listy papíru na mém psacím stole; hřibovité oblaky kouře z dýmky doktora Manna, stoupající ke stropu; Arlenino široké, smyslné zívnutí, když před několika hodinami odcházela. Z neznámého důvodu mi najednou připadlo, že se z opačného konce pokoje řítím plnou rychlostí k protější stěně a tam tříštivě narážím na ten Freudův portrét.

Potlačil jsem tu představu a místo toho jsem se odtrhl od okna a vydal se přes pokoj k tomu obrazu pomalým krokem. Stanul jsem přímo proti němu. Doktor Freud na mě důstojně, vážně, činorodě, moudře a vyrovnaně zíral, jak se sluší a patří na rozumného člověka. Vztáhl jsem ruce, opatrně ten obrázek sejmul ze zdi, otočil ho a zavěsil zpátky tváří ke zdi. Se vzrůstajícím uspokojením jsem chvíli upíral pohled na hnědou lepenku, která tvořila zadní stěnu, a potom jsem si dlouze povzdechl a vydal se k pokerovému stolu, sklidit z něj karty, smažené brambůrky a hrací kostky. Jedna ze dvou kostek chyběla, ale když jsem po ní očima zapátral na podlaze, nikde jsem ji neviděl. Chystal jsem se tedy do postele, ale tu jsem si všiml, že na malém stolku vedle křesla, ze kterého mi doktor Mann dával to školení, leží karta (byla to piková dáma), kterou cosi, co bylo pod ní, šikmo nadzvedávalo. Přistoupil jsem blíž. Bylo mi jasné, že postrádaná kostka je právě pod tou kartou.

Stál jsem nad tím stolkem dobře minutu a cítil, že ve mně narůstá nepochopitelný, iracionální vztek – něco takového, co muselo sužovat Osterflooda nebo co asi odpoledne pocítila Lil; ten hněv nesměřoval proti ničemu určitému, byl naprosto nezacílený. Matně si vzpomínám, že na krbové římse do toho tiše předly elektrické stojací hodiny. Pak do pokoje odněkud ze zamlžené Východní řeky zalehl zvuk výstražné lodní sirény, a mně najednou něco děsivého začalo rvát tepny z krajiny srdeční, zaknocovat je do klubíček a cpát mi je někam do břicha: jestli je ta kostka obrácená vzhůru jedničkou, blesklo mi hlavou, sejdu o patro níž a Arlene přefiknu. „Jestli je tam jednička, jdu Arlene znásilnit,“ blikalo mi vytrvale v hlavě jako obrovská neonová reklama, a ten šílený tlak ve mně stále narůstal. Ale pak mi došlo, že když to jednička nebude, můžu si jít klidně lehnout, a rázem tu hrůzu odplavilo docela příjemné vzrušení a ústa se mi roztáhla do gargantuovského šklebu: jednička mi přikáže znásilnit Arlene, jakýkoli jiný počet očí odchod na lože. Kostka je vržena, a já jsem moc malý pán, abych se jí mohl protivit.

Když jsem odsunul tu pikovou dámu, zažíralo na mě jediné kyklopské oko: tak tedy jednička!

Ten šok mě zmrazil nejméně na pět vteřin, ale pak jsem provedl rázné vojácké čelem vzad, napochodoval k vstupním dveřím do našeho bytu, otevřel je a vykročil na chodbu. Vzápětí jsem se otočil jako na obrtlíku, vešel s mechanickou přesností a v radostném vzrušení zpátky do bytu, rázoval předsíní k naší ložnici, otevřel na škvíru dveře a hlasitě prohlásil: „Lil, jdu ven, trošku se projít.“ Pak jsem se obrátil a vypochodoval z bytu podruhé.

Dřevěně jsem scházel po dvou úsecích schodiště o patro níž a při tom mi padly oči na skvrny rezu na zábradlí a pomačkaný propagační leták, který se povaloval v rohu podesty na zemi. „Buďte velkorysí,“ vyzýval. V poschodí, kde bydleli Ecsteinovi, jsem jako loutka zahnul ke dveřím jejich bytu a zazvonil. Další jasná myšlenka, která mi projela hlavou, mě trochu zpanikařila: „Bere Arlene opravdu antikoncepční pilulky?“ Následovala absurdní představa Jacka Rozparovače, chystajícího se za chviličku znásilnit a uškrtit svou další oběť, jak si klade otázku, jestli se ta ženská nějak chrání proti otěhotnění, a v duchu jsem se tomu musel usmát.

Po dvaceti vteřinách jsem zazvonil znovu.

Mou myslí prolnul další úsměv (tvář zůstávala i nadále ztrnulá), protože mě napadlo, co když třeba na ten nápad s kostkou přišel někdo jiný přede mnou, a v tomhle okamžiku už má Arlene povalenou na podlaze hned na druhé straně dveří a dává jí pořádně zabrat.

Ozvalo se zachrastění zajišťovacího řetízku a dveře se na úzkou mezeru otevřely.

„To jseš ty, miláčku?“ ozvalo se rozespale.

„Ne – to jsem já, Arlene,“ oznámil jsem jí.

„Co tu chceš?“ Dveře zůstávaly jen malinko pootevřené.

„Přišel jsem dolů, protože jsem dostal chuť tě znásilnit,“ sdělil jsem jí.

„Nač žes dostal chuť?“ ptala se.

Odsunula řetízek a otevřela dveře. Měla na sobě nezajímavý bavlněný župan, možná to byl dokonce Jakeův, rozcuchané černé vlasy jí padaly přes obličej, tvář měla bíle zapatlanou nočním krémem, a protože neměla brýle, šilhala na mě jako slepá žebračka v melodramatickém mystériu o životě Kristově.

Zavřel jsem za sebou dveře, obrátil se čelem k ní a trpně čekal, co se bude dít dál.

„Cos to říkal, že chceš?“ ptala se znovu, ještě docela zpitomělá rozespalostí.

„Přišel jsem tě znásilnit,“ odpověděl jsem a pokročil směrem k ní. Ani se nepohnula, ale v obličeji se jí začaly probouzet první známky toho, že začíná vnímat. Poprvé mnou projel nával sexuální žádostivosti, a ten způsobil, že jsem ji vzal do náruče, sehnul hlavu a přisál se jí ústy ke krku.

V příštím okamžiku se mi opřela rukama o prsa a snažila se mě odstrčit a vzápětí ze sebe vyrazila protáhlé: „Lukúú…!“ V jejím hlase zaznívala zčásti upřímná vylekanost, zčásti hihňavá nejistota. Vlhkými ústy jsem se chvíli vzrušivě popásal na úbočí jejího hrdla a pak jsem ji pustil. Ustoupila o krok a upravila si ten ošklivý koupací plášť. Jako zhypnotizovaní, byť každý jinak, jsme se jeden druhému vpíjeli do očí, podobni dvěma opilcům, od kterých se k jejich hrůze očekává, že se spolu pustí do tance.

„Pojď,“ přerušil jsem nakonec to oboustranně vyděšené mlčení. Levou rukou jsem ji vzal kolem pasu a začal ji sunout směrem k ložnici.

„Ihned mě pusť,“ křikla ostře a paži mi odstrčila.

S mechanickou pohotovostí skvěle vedené loutky jsem ji pravou rukou vyťal políček. Vyděsilo ji to. Mě taky. Znovu jsme se na sebe upřeně zadívali. Na levé tváři ji vyvstávala červená skvrna. Opět zcela mechanicky jsem si otřel o kalhoty prsty, potřísněné tím bílým nočním krémem, a pak jsem po ní sáhl, chytil ji vpředu za župan a přitáhl si ji k sobě.

„Pojď,“ opakoval jsem.

„Pusť laskavě ten Jakeův plášť, jo?“ vyzvala mě nejistě.

Vyhověl jsem jí a řekl: „Chci tě přeříznout, Arlene. Hned teď, v tuhle chvíli. Jdeme na to.“

Odtáhla se ode mě jako vylekané kotě a plášť si oběma rukama přitáhla ke krku. Pak se napřímila.

„Dobrá,“ podvolila se a s výrazem, který nedokážu popsat jinak než jako spravedlivé pohoršení, prošla kolem mě a zamířila k ložnici. „Ale na Jakeův plášť mi nesahej.“

Znásilnění bylo potom zrealizováno s vynaložením minimálního násilí z mé strany, po pravdě řečeno s nepříliš velkou dávkou fantazie, vášně či rozkoše. Rozkoš zřejmě prožívala především Arlene. Uplatnil jsem postupně všechny náležité úkony – ohryzával jsem jí ňadra, zarýval jí prsty do hýždí, něžně jí listoval v klíně, pak na ni nalehl obvyklým způsobem, dováděl na ní rytmicky déle, než jsem měl ve zvyku (po celý ten akt jsem si připadal jako loutka, která slouží k instruktážní ukázce pohlavního styku, předváděné skupině nepříliš chápavých adolescentů), a posléze to ukončil. Svíjela a vzpínala se ještě hodnou chvíli a pak dlouze vzdychla. Nakonec ke mně vzhlédla a zeptala se:

„Proč jsi to udělal, Luku?“

„Musel jsem, Arlene. Byl jsem najednou jako posedlý.“

„Jake nebude rád.“

„É… Jake?“

„Já mu všechno říkám. Tvrdí, že je to pro něj cenný materiál.“

„Ale… tohle… tebe už někdo znásilnil přede mnou?“

„Ne. Od té doby, co jsem vdaná, ne. Jake je můj jedinej chlap, a ten mě nikdy nenásilní.“

„A musíš mu to vážně říct?“

„Jistě. Bude ho to moc zajímat.“

„Ale nebude z toho celej pryč?“

„Jake? Ne. Bude to pro něj jistě velmi zajímavé. Pro něho je všechno zajímavé. Kdybychom při tom páchali nějaký prasárničky, bylo by to pro něj ještě zajímavější.“

„Arlene, nedělej si z toho legraci.“

„Já si nedělám legraci. Jake je vědec.“

„Já nevím. Možná máš pravdu, ale –“

„Ovšem je fakt, že tenkrát…“

„Co tenkrát?“

„Na jednom večírku se mi jeden jeho kolega otřel nechtěně loktem o ňadro, a on mu rozrazil hlavu lahví… lahví… co to bylo – koňak?“

„Rozrazil hlavu?“

„Brandy to byla. A jindy zase, když mě jeden chlap o vánocích políbil pod jmelím – musíš se na to pamatovat, byls tam taky – Jake mu řekl, že ho…“

„Vzpomínám si – poslyš, Arlene, neblbni. Jakeovi nic neříkej.“ Uvažovala o tom.

„Ale když mu o tom neřeknu, bude to vypadat, jako že jsem provedla něco špatného.“

„Ne. Já jsem provedl něco špatného, Arlene. A nerad bych ztratil Jakeovo přátelství a jeho důvěru jenom proto, že jsem tě znásilnil.“

„Chápu.“

„Bolelo by ho to.“

„Asi ano. Nebyl by objektivní. A jestli by měl přitom trochu upito…“

„Což je docela dobře možný.“

„Tak já mu nic neřeknu.“

Vyměnili jsme si ještě pár vět a skončili to. Odešel jsem od ní asi čtyřicet minut poté, co jsem se objevil. Když jsem odcházel a s Arlene jsme si ještě na rozloučenou u dveří navzájem prozkoumávali jazykem ústa, ona v nicotném župánku, ze kterého se jí dralo jedno těžké ňadro, takže jsem ho musel dlaní podpírat, oblečený více méně tak, jako když jsem přišel, narušilo nám najednou ten senzuální prožitek zarachocení klíče v zámku. Odskočili jsme od sebe, dveře do bytu se otevřely a stál v nich Jacob Ecstein.

Zadíval se na mě skrz ta svoje tlustá skla a tak asi šestnáct a půl minuty (ve skutečnosti to jistě nebylo víc než pět vteřin) si mě zkoumavě prohlížel. Potom slavnostně prohlásil:

„Luku, kamaráde! Ty jseš zrovna ten člověk, se kterým potřebuju mluvit. Vzpomínáš si na toho análního očaře z Filadelfie? Je z toho venku. Dokázal jsem to. Jsem jednička, člověče!“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Zpátky nahoře v obýváku jsem se zasněně zadíval na kostku, na to jediné zející oko. Poškrábal jsem se na pytlíku a zmámeně jsem nad tím vším zakroutil hlavou. Tenhle násilnický nájezd byl přece možný už dávno, celá dlouhá léta, možná desetiletí, ale došlo k němu až ve chvíli, kdy jsem přestal přemýšlet o tom, jestli něco takového připadá v úvahu, bylo-li by to moudré či dokonce žádoucí, a jednoduše jsem to uskutečnil, s pocitem loutky, kterou vede cizí síla sídlící mimo ni: hrací kostka – spíš nástroj bohů než zodpovědný činitel. Příčina spočívala v náhodě či osudu, nikoli ve mně. Pravděpodobnost, že kostka bude ukazovat jedničku, byla pouze jedna ku šesti. Že se ta kostka vůbec octne pod onou kartou, možná jedna k milionu. Toho znásilnění jsem se tedy jednoznačně dopustil z příkazu osudu. Jsem nevinen.

Samozřejmě – ten ústní závazek, že se budu bezpodmínečně řídit diktátem kostky, jsem mohl porušit. Mohl? Jistě. Ale porušit daný slib! Slavnostní slib, že budu kostku poslouchat! Svoje čestné slovo! Dá se od příslušníka svobodného povolání, člena Newyorské psychiatrické společnosti, očekávat, že by nedodržel slovo jenom proto, že mu kostka – proti všem předpokladům pravděpodobnosti – přikáže znásilnit sousedku? Kdepak – jistěže ne. Je to jasné – jsem naprosto nevinný. Připadlo mi, že jsem si právě elegantně odplivl do plivátka, umístěného příhodně přímo před porotou, která mě soudila.

Celkem vzato to ovšem byla zatraceně vratká obhajoba a v duchu jsem se už začal pídit po nějaké lepší, ale tu mě přímo sežehla myšlenka: vždyť je to tak správné – teď budu muset kostku vždycky poslouchat. Musím ji následovat, ať mě povede kamkoli. Všechna moc kostce! Celý rozrušený jsem chvíli pyšně stál před svým osobním Rubikonem. A pak jsem se vydal přes něj. V tom okamžiku jsem si vryl nadosmrti do paměti nezpochybnitelnou zásadu, že všechno, co mi kostka přikáže, bez váhání vykonám.

V příští chvíli euforie pominula. Sebral jsem kostku a prohlásil: „Jestli padne jednička, trojka nebo pětka, půjdu si lehnout. Jestli dvojka, půjdu dolů a zeptám se Jakea, jestli bych Arlene nemohl znásilnit ještě jednou. A když vyjde čtyřka nebo šestka, zůstanu ještě vzhůru a budu o všem ještě důkladně přemýšlet.“

Důkladně jsem kostkou protřepal v dlaních a pak ji vypustil na pokerový stůl. Když se zastavila, ukazovala pět. Překvapilo mě to a trošku zklamalo. Šel jsem si tedy lehnout. Tuhle lekci jsem pak měl při příštích hodech dostat ještě mnohokrát: kostka dokáže být téměř stejně bezradná jako člověk.

KAPITOLA DESÁTÁ

Systematickým tréninkem jsem se naučil hledat i v naprosto prokazatelných skutečnostech známky toho, že jsou vlastně bezvýznamné. Příštího rána, které se obešlo bez předsnídaňového mazlení s Lillinými oblinami, zato bylo silně poznamenáno její kocovinou, takže káva byla vlažná a její ječivé výbuchy měly o poznání větší frekvenci než jindy, jsem odešel do obývacího pokoje, abych si průběh událostí připomněl přímo na místě, kde se zločin zrodil. Přecházel jsem pokojem sem a tam a přesvědčoval sám sebe, že bych dolů za Arlene šel stejně, i kdyby kostka ukazovala místo jedničky třeba čtyřku, dokonce i kdyby byla pod tou kartou místo ní krabička sirek. Nedařilo se mi to. Hluboko v bušícím srdci jsem bezpečně věděl, že k Arleniným dveřím mě mohla zahnat pouze ta jednooká kostka.

Potom jsem se pokoušel prokázat, že jsem kostku na vedlejším stolku určitě zahlédl ještě před tím, než ji zakryla ta karta, v každém případě před tím, než jsem se slavnostně zavázal, že když na ní bude jednička, dopustím se onoho sexuálního násilí. Usilovně jsem si vybavoval, kdo tam tu kartu s kostkou mohl položit, a došel jsem k závěru, že to musela být Lil při svém bezhlavém úprku do koupelny. Pak jsem já ovšem nemohl v žádném případě vědět, že ta kostka je položená jedničkou nahoru. Ale co když jsem ji viděl z úhlu ze své židle z boku a podvědomě jsem usoudil, že nahoře může mít pouze jedničku nebo šestku? Přešel jsem ke stolku, položil na něj kostku, nepodíval se, kolik očí nahoře ukazuje, a přikryl ji pikovou dámou přibližně tak, jak to vypadalo předcházejícího večera. Vrátil jsem se k pokerovému stolu, posadil se k němu a s brýlemi na očích jsem se s nadlidským úsilím snažil něco na stolku rozpoznat, až jsem z toho málem šilhal. Ale viděl jsem jenom ten stolek a na něm šikmo položenou kartu. Jestli pod ní byla hrací kostka, zůstávalo mému pohledu zcela utajeno. Kdybych ji chtěl z mého místa u pokerového stolu spatřit, musel bych mít místo očí teleskopické zařízení. Případ byl naprosto jasný: možnost, že bych byl včera věděl, co pod tou pikovou dámou je, nepřipadala v úvahu. K tomu znásilnění mě vybídl osud.

„Co se to stalo panu doktorovi Freudovi?“ ptala se Lil, která mezitím předala děti služebné a teď přišla za mnou.

Zaznamenal jsem, že Freudův portrét stále ještě visí tváří ke stěně, a odpověděl jsem:

„Já nevím, ale mám dojem, žes to udělala ty, když jsi šla včera večer spát. Že ses tím chtěla ode mě a mých kolegů symbolicky distancovat.“

S rozcuchanými blond vlasy, zarudlýma očima a s nejistě zamračeným výrazem na tváři se Lil v té chvíli velice podobala myšce, která se právě blíží k pastičce s nastraženým sýrem. Podezíravě se na mě podívala.

„Že jsem to udělala já?“ optala se nedůvěřivě. Její mysl vrávoravě klopýtala průběhem včerejšího večera.

„Jistě. Ty se nepamatuješ? Prohlásilas něco jako: ‚Tak – ať se Freud může podívat našemu baráku na střeva.‘ A odpotácela ses na toaletu.“

„Neodpotácela,“ odporovala. „Důstojně jsem tam odkráčela.“

„Správně. Důstojně jsi odkráčela, jenomže různými směry.“

„Ovšem v zásadě jsem zamířila na východ.“

„To je fakt.“

„Na východ a na záchod.“

Rozchechtali jsme se a já ji poprosil, aby mi do pracovny přinesla ještě jeden šálek kávy a koblihu. Evie a Larry na okamžik unikli ze spárů služebné, přehnali se obývákem jako dva desperáti, kteří se pokoušejí prostřílet ven z města, a vzápětí zmizeli zpátky v kuchyni. Uchýlil jsem se do svého domova v domově – do své pracovny, ke starému dubovému stolu.

Chvíli jsem tam seděl, kutálel dvě zelené kostky po jeho zjizvené ploše a přemýšlel o tom, jaké důsledky vlastně pro mě události předcházejícího večera budou mít. Nohy jsem měl ztěžklé, to mezi nimi taky, ale moje mysl se přímo vznášela. Včera večer jsem udělal něco, co jsem měl chuť udělat už dobře dva nebo tři roky. Ten čin mě změnil – ne nějak zásadně, ale změnil. Aspoň pár týdnů bude teď můj život poněkud složitější, poněkud rušnější. Budu se snažit vyšetřit si občas nějakou tu hodinku, abych si mohl pohrát s Arlene, což mi příjemně ukrátí dlouhou chvíli a vyplní čas, který jsem v poslední době tratil lim, že jsem nepracoval na své knize, nesoustřeďoval se na svoje pacienty a snil o zásadních převratech na burze. Možná to nebude lépe strávený čas, ale budu se při tom určitě lépe bavit. Díky kostce.

Co dalšího mi může kostka přikázat? Tak třeba – abych přestal psát připitomělé psychiatrické články; abych prodal všechny svoje akcie, nebo abych naopak koupil všechny, na které mi budou stačit peníze; abych se s Arlene miloval u nás v manželské posteli a Lil přitom spala na její druhé straně; abych si zajel do San Francisca, na Havaj, do Pekingu; abych při pokeru soustavně blufoval; abych odešel z domova, zapomněl na svoje přátele, vzdal se svého povolání. A až bych nechal psychiatrické praxe, mohl by se ze mě stát středoškolský profesor… burzovní makléř… obchodník s realitami… propagátor zenového buddhismu… obchodník s ojetými automobily… majitel cestovní kanceláře… obsluhovatel zdviže. Najednou se mi zdálo, že si mohu vybrat z nekonečného počtu povolání. Že bych asi nerad začal prodávat ojeté vozy, že by mi to nepřipadalo příliš seriózní, to byl spíš nedostatek na mé straně, jakási idiosynkrazie.

Moje mysl přetékala nejrůznějšími možnostmi. Nuda, kterou jsem pociťoval už tak dlouho, nebyla zřejmě nezbytná. Představoval jsem si, jak si po každém náhodném rozhodnutí říkám: „Kostka je vržena,“ a pak se pouštím přes nějaký nový, ještě širší Rubikon. Jeden život byl mrtvý a nudný. No a? Ať tedy žije nový život!

Ale jaký nový život? V posledních měsících mi připadalo, že žádná činnost nemá smysl. Že by to kostka změnila? Co konkrétního jsem chtěl dělat? No – konkrétního asi nic. Ale obecně vzato? Všechna moc kostce! Dobrá, ale o čem může vlastně rozhodovat?

O všem.

O všem?

O všem.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Z počátku se nezdálo, že by se toho zase tolik změnilo. Odpoledne toho dne kostka potlačila nejrůznější vzrušující možnosti a nakormidlovala mě místo toho do dragstóru na rohu, abych si tam namátkou opatřil něco zajímavého ke čtení.

Připouštím, že listovat pak čtyřmi časopisy, které jsem si tam vybral – Bolestná doznání, Americký fotbal, Kašlem na to! a Zdraví a Vy – bylo nesporně zábavnější než číst mou obvyklou literaturu z oblasti psychoanalýzy, ale přece jen jsem mírně litoval, že mě kostka nevypravila za nějakým důležitějším nebo absurdnějším posláním.

Večer a příštího dne jsem se kostce jaksi vyhýbal. Následkem toho jsem dvě noci po svém velkém Dni K produmal nad problémem, co si teď mám počít s Arlene. Nebylo pochyb o tom, že jsem ji chtěl k sobě zase někdy přivinout, ale cena, kterou by bylo třeba za to zaplatit – riziko, komplikace, hraní komedie – mi připadala příliš vysoká. Převaloval jsem se a zmítal sebou v posteli, sužován nerozhodností, obavami i chtíčem, až mi nakonec Lil přikázala, abych si buď vzal prášek na spaní, nebo si šel lehnout do vany.

Vyhrabal jsem se tedy z lože a stáhl se do pracovny. Právě jsem byl v polovině komplikovaného imaginárního rozhovoru, v němž jsem Jakeovi s přesvědčivou jasností vysvětloval, co dělám pod jeho postelí, a poukazoval na zákonné komplikace související se spácháním vraždy, když jsem si s velkou úlevou uvědomil, že přece znám řešení: nechám rozhodnout kostku! Váhám? Tonu v nejistotě? Trápí mě starosti? Tu tíhu s sebou drkotavě odkutálí krychlička slonoviny. Dvojice kostek stojí jen dva a půl dolaru.

Vzal jsem pero a na kus papíru napsal čísla od jedné do šesti. První možnost, která vyplynula z mé v podstatě konzervativní povahy, požadovala všechno zatlouct; na to malé dobrodružství prostě zapomenu a s Arlene se budu nadále stýkat, jako by se nic nestalo. Občasné dovádění s cizí manželkou může koneckonců přinést větší či menší komplikace. A když je ta dáma ženou vašeho nejlepšího přítele, nejbližšího souseda a klíčového obchodního partnera, mohou nutné intriky a podvůdky člověku natolik zkomplikovat život, že mu pak konečná sladká odměna může pořádně zhořknout. A Arlenina sladká odměna se zase tolik nelišila od Liliny, aby to ospravedlňovalo vyčerpávající hodiny plánování, jak si ji kostkou diktovanými cestami vybrat, a stejně vyčerpávající hodiny přemýšlení o tom, má-li si pak člověk lámat hlavu s následky toho, že si ji vybral. Ani zákruty Arleniny duše nebudou jistě nabízet o nic víc originality než křivky jejího těla.

Jake se s Arlene oženil před sedmnácti lety, když ještě oba studovali na střední škole. Jake byl nadmíru předčasně vyspělý mladík. Jednoho léta Arlene svedl, a když ho pak podzim od ní odtrhl, protože ho rodiče poslali studovat na soukromou internátní školu pro obzvlášť nadané chlapce, zjistil, že sexuálně strádá. Masturbace ho doháněla k zuřivým frustracím, protože žádné erotické snění či sebeukájení se ani vzdáleně nemohlo rovnat pocitům, které prožíval s Arleninými oblými prsy v rukou nebo v ústech. O vánocích oznámil rodičům, že se buď musí ihned vrátit na veřejnou střední školu, nebo spáchat sebevraždu, nebo si Arlene vzít. Jeho rodiče krátce rozvažovali mezi posledními dvěma možnostmi a pak zdráhavě přivolili k svatbě.

Arlene školu opustila docela ráda a vůbec jí nevadilo, že nestihne složit závěrečné zkoušky z matematiky a chemie. O velikonočních prázdninách se vzali a Arlene začala pracovat, aby mohla Jakea na škole finančně podporovat. Další vzdělání jí tedy mohl poskytnout pouze praktický život, a protože ho postupně trávila jako prodavačka v Gimbelově obchodním domě, při výpomocných pracích u firmy Bache and Company, psaním na stroji u Woolworthů a v telefonní centrále Institutu módního návrhářství, byly její možnosti značně omezené. V průběhu sedmi let, která uplynula od doby, kdy přestala pracovat, se věnovala různým filantropickým projektům, o kterých nikdy nikdo neslyšel (Spolek na ochranu štěňat, Správné těsto pro diabetiky, Pomoc afgánským ovčákům), a četbě hororových románů a speciálních psychoanalytických časopisů. Není jasné, do jaké míry chápala smysl všech těchto svých aktivit.

Dnem jejich sňatku se Jake zřejmě zcela přestal zajímat o jiné ženy. Arlene pro něj podle všeho představovala akvizici podobného typu, jako když si o několik let později opatřil doživotní zásobu aspirinů a brzy nato i doživotní zásobu projímadel. A stejně jako se u aspirinu a projímadel zaručuje, že jejich užívání nevyvolá nežádoucí vedlejší účinky, dbal Jake o to, aby ani periodické aplikace Arleny nezanechávaly žádných následků. Škodolibé hlasy tvrdily, že přinutil Arlene, aby brala pilulky, dala si zavést nitroděložní tělísko, používala pesar a prováděla výplachy, zatímco on sám si důsledně nasazoval prezervativ, pěstoval výhradně anální styk a pro jistotu praktikoval coitus interruptus. O jeho metodách by se jistě dalo diskutovat, ale pravda je, že se osvědčovaly. Potomky tedy neměli, což Jakea naplňovalo hlubokým uspokojením a Arlene nudilo a skličovalo, takže o to víc po dětech toužila.

Moje první volba byla tedy jasná – nechat toho. Jako možnost číslo dvě jsem v návalu rebelantství zapsal: „Udělám to, co si bude přát Arlene.“ (Což bylo v dané situaci věru odvážné.) Trojka bude znamenat, že Arlene přefiknu znova, jakmile se naskytne příležitost. To ovšem bylo dost mlhavé. Ne – pokusím se ji znovu svést… hmm – nejspíš v sobotu večer. (To Ecsteinovi pořádali koktejl.)

Za čtvrté… Zdálo se, že těmi třemi možnostmi jsem vyčerpal všechny opce, které se logicky nabízely. Ale ne – počkat! Za čtvrté jí vždycky, když se s ní octnu o samotě, budu tvrdit, že ačkoli ji miluji tak, že se to nedá slovy vyjádřit, mám pocit, že bychom kvůli dětem měli svou lásku držet v platonické rovině. Volba číslo pět: nechám všechno koňovi a budu své chování podřizovat okamžitým spontánním impulsům (další alibistický východ z nouze). A možnost číslo šest? V úterý odpoledne (první příležitost, kdy vím, že bude sama) vtrhnu do jejího bytu a tentokrát ji znásilním docela realisticky (žádná snaha o něžné zacházení a přemlouvání).

Přehlédl jsem ten výběr ještě jednou, spokojeně se usmál a hodil kostkou: čtyři – tak tedy platonická láska. Platonická láska? Dělá si ze mě ta kostka srandu? Na okamžik mě to vyvedlo z míry. Pak jsem si to přebral tak, že opce číslo čtyři v sobě samozřejmě zahrnuje i možnost, že sama Arlene mně ten platonismus rozmluví.

V sobotu večer mi otevřela dveře ve slušivých modrých koktejlkách, které jsem na ni ještě neviděl (Jake rovněž ne), se sklenkou whisky v ruce a s očima doširoka otevřenýma, což mohlo znamenat, že se mě děsí, že má strach, jestli něco neprošvihnu, nebo že má problémy s viděním, protože neměla nasazené brýle. Podala mi tu sklenici (Lil se ještě nahoře dooblékala) a uprchla na druhý konec místnosti. Přesunul jsem se ke skupince psychiatrů, jejímž středem byl Jake, a vyslechl sérii monologů o tom, jaké únikové možnosti se nabízejí plátcům daně z příjmu.

Pokleslý na duchu jsem se raději vydal za Arlene, na rtech pomyslné drobty poezie. Pendlovala mezi kuchyňským barem a hosty, na rtech široký prázdný úsměv, a co chvíli se zarazila uprostřed věty a odběhla pod záminkou, že musí přinést nějaké pití. Ještě nikdy jsem ji neviděl takhle vyšinutou. Když jsem se za ní nakonec vypravil do kuchyně, našel jsem ji, jak upřeně zírá na fotografii Empire State Building, nebo spíš na kalendář pod ní, na kterém byly všechny bankovní svátky vyznačené oranžovou barvou.

Obrátila se ke mně s týmž pohledem jako prve u dveří, plném hrůzy či obav či krátkozrakosti, a hlasem děsivě zvučným a silně nervózním se zeptala:

„Co když jsem v tom?“

„Šššš,“ tišil jsem ji.

„Jestli jsem těhotná, Jake mi to nikdy neodpustí.“

„Ale já myslel, že bereš každé ráno pilulku.“

„Jake mi to nakazuje, ale už dva roky si místo prášků dávám do té datované krabičky tabletky vitaminu cé.“

„Panebože, ale to… A tobě připadá, že jsi těhotná?“

„Jake přijde na to, že jsem ho podváděla a prášky nebrala.“

„Ovšem stejně by si myslel, že otcem je on.“

„Samozřejmě – a kdo jiný?“

„No – přece…“

„Přece dobře víš, jak je mu představa, že bychom mohli mít děti, odporná.“

„To vím, jistě. Ale Arlene…“

„Omluv mě, prosím tě. Musím se podívat, jestli mají všichni co pít.“

Vyběhla z kuchyně se dvěma sklenkami martini a vzápětí se vrátila s prázdnou sklenicí od whisky.

„Ať tě ani nenapadne, že bys na mě směl ještě někdy sáhnout,“ prohlásila a začala chystat další pití.

„Jak můžeš něco takového vůbec vyslovit, Arlene? Moje láska je jako…“

„Tohle úterý chce Jake pracovat celý den až do noci v knihovně, na té své nové knize. Kdyby ses odvážil něčeho takového jako tuhle, volala bych na policii.“

„Arlene…“

„Zjistila jsem si číslo a budu mít telefon pořád po ruce.“

„Arlene – city, které k tobě chovám…“

„Lil jsem ovšem včera řekla, že ten den jedu do Westchesteru za tetou Miriam.“

Znovu vyšla z kuchyně, tentokrát s velkou dávkou whisky a dvěma porcemi celeru se sýrem, a než se stačila vrátit, objevila se Lil a já se potom s jistým pánem, který se jmenoval Sidney Opt, zapletl do nekonečné debaty o tom, jak Beatles ovlivnili americkou kulturu. Blíže k milostné poezii jsem se toho večera už nedostal. Vlastně jsem pak už s Arlene nemluvil. Až potom to úterý odpoledne.

„Arlene,“ řekl jsem a s velkým úsilím potlačil bolestný výkřik, jak mi odhodlaně skřípla nohu mezi dveřmi, „musíš mě pustit dovnitř.“

„Ne,“ prohlásila.

„Jestli mě nepustíš dovnitř, neřeknu ti, co se chystám udělat.“

„Co se chystáš udělat?“

„Když mě nepustíš k sobě, nikdy se to nedozvíš.“

Nastala dlouhá pauza a pak se dveře pomalu otevřely a já mohl vkulhat do bytu. Energicky ustoupila k telefonu, pevně uchopila sluchátko, v ostražitém vzpřímeném postoji zabodla ukazováček do ciferníku, jako by se užuž chystala vytočit první číslici, a prohlásila:

„Nepřibližuj se ke mně.“

„Neboj se, nic ti přece neudělám. Ale to sluchátko bys vážně měla položit.“

„Ani mě nenapadne.“

„Jestli ho budeš držet delší dobu mimo vidlici, odpojí vám telefon.“

Váhavě sluchátko zavěsila a posadila se na jednu stranu gauče (hned vedle telefonu). Já se uvelebil na druhém konci.

Delší dobu se na mě dívala prázdnýma očima (já si zatím chystal své prohlášení platonické lásky), a najednou ukryla obličej v dlaních a rozeštkala se.

„Já se ti nedokážu ubránit,“ zakvílela.

„Vždyť ti přece nic nedělám!“

„Neubráním se ti, vím to. Jsem příliš slabá.“

„Ale já se tě ani nedotknu.“

„Jsi silnej chlap, násilník…“

„Ani se tě nedotknu.“

Vzhlédla.

„Nedotkneš?“

„Arlene, já tě miluju…“

„Já to věděla! A já jsem tak slabá!“

„Svým způsobem tě miluju tak, že se to nedá slovy vyjádřit.“

„Ty bídáku…“

„Ale rozhodl jsem se [šla mi v té chvíli tak na nervy, že se mi až špatně artikulovalo], že naše láska bude muset být už navždy pouze platonická.“

Podívala se na mě přivřenýma, pohrdavýma očima – byla to zřejmě její verze Jakeova pronikavého šilhavého mžourání. Ovšem vypadala při tom, jako by se právě usilovně snažila číst titulky nějakého starého italského filmu.

„Platonická?“ zeptala se.

„Ano – musí zůstat navždycky platonická.“

„Platonická…“ Hluboce se zamyslela.

„Ano,“ potvrzoval jsem. „Chci tě milovat láskou, kterou nelze vyjádřit slovy a která daleko přesahuje pouhé doteky těl. Láskou duchovní.“

„Ale co budeme dělat?“

„Budeme se scházet stejně jako dřív, jenže teď už nám bude jasné, že jsme sice byli jeden druhému předurčeni, ovšem že osud udělal před sedmnácti lety chybu a přidělil tě Jakeovi.“

„Ale co budeme dělat?“ Znovu chňapla po sluchátku a přiložila si ho k uchu.

„A pro blaho dětí musíme zůstat věrni našim životním partnerům a už nikdy nepopustit uzdu svým vášním.“

„Já vím – ale co budeme dělat?“

„Nic.“

„Nic?“

„É… nic… zvláštního.“

„To se ani nebudeme scházet?“

„Ale ano.“

„Třeba jenom abychom si mohli říct, jak se máme rádi?“

„Tak asi.“

„Abys mě moh aspoň občas ujistit, žes na mě nezapomněl?“

„Snad.“

„Tobě se nelíbí, když se se mnou… když se mě dotýkáš?“

„Ach Arlene – ano, ano, jistě! Ale v zájmu dětí…“

„Jakých dětí?“

„Mých dětí.“

„Jo tak…“

Seděla na válendě, jednu ruku v klíně a v druhé sluchátko, přitisknuté k pravému uchu.

Ty modré koktejlové šaty s hlubokým výstřihem, které měla na sobě, mě postupně činily méně a méně platonickým.

„Ale…“ Jako by hledala správná slova. „Jak… jak by mohlo to, že bys… mě znásilnil, ublížit tvým dětem?“

„Protože – ptáš se, jak by mohlo to, že bych tě znásilnil, ublížit mým dětem?“

„Ano.“

„Totiž kdyby… pokud bych se zase mohl dotýkat tvého kouzelného těla, možná bych se pak už ke své rodině nevrátil. Třeba by se mi zachtělo popadnout tě za ruku a chtít po tobě, abys se mnou začala nový život.“

„Hm.“ Znovu ty široké oči, upřeně ke mně přisáté.

„Ty jsi tak zvláštní člověk,“ poznamenala potom.

„Ozvláštnila mě láska k tobě.“

„Ty mě máš opravdu rád?“

„Já tě mám rád už od… mám tě rád už od chvíle, kdy jsem si uvědomil… kdy jsem pochopil, co všechno se skrývá pod vnější slupkou tvého zjevu, jak hluboká a bohatá je tvoje duše.“

„Já to prostě nechápu.“

Postavila telefon na opěradlo gauče a znovu ukryla tvář do dlaní, ale tentokrát se už nerozplakala.

„Arlene, já už teď musím jít. Už nikdy nesmíme o naší lásce mluvit.“

Podívala se na mě skrz brýle a na tváři se jí najednou objevil poněkud jiný výraz – únava či smutek, kdoví.

„Sedmnáct let…“

Váhavě jsem vstal z gauče. Dál upírala oči na místo, které jsem uvolnil.

„Sedmnáct let…“

„Děkuju ti, žes mi dovolila, abych si s tebou mohl upřímně popovídat.“

I ona se zvedla, sundala si brýle a položila je vedle telefonu.

Přistoupila ke mně a položila mi třesoucí se ruku na paži.

„Můžeš tu zůstat,“ řekla.

„Ne. Musím odejít.“

„Já ti nikdy nedovolím, abys opustil svoje děti.“

„Bude to silnější než já. Nic mě nedokáže zastavit.“

Zaváhala. Její oči pátraly v mé tváři.

„Ty jsi tak zvláštní člověk…“

„Arlene, kdyby jen…“

„Zůstaň tady.“

„Mám tu zůstat?“

„Prosím.“

„Proč?“

Přitáhla si mou hlavu k sobě a svými rty se mi v horkém polibku přisála k ústům.

„Já se ale nedokážu ovládnout,“ varoval jsem ji.

„Musíš se snažit,“ řekla zasněně. „Já jsem si přísahala, že s tebou už nikdy nevlezu do postele.“

„Co že jsi…?“

„Přísahala jsem si na čest svého muže, že s tebou už nikdy nevlezu do postele.“

„Budu tě tedy muset znásilnit.“

Smutně se na mě podívala.

„Ano, to budeš muset.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Během prvního měsíce neměla kostka na můj život významnější vliv. Používal jsem ji k výběru způsobů, jak trávit volný čas, a při volbě alternativ, na kterých moje normální „já“ nemělo nijak zvláštní zájem. Kostka například rozhodla, že s Lil půjdeme raději na jednu hru Edwarda Albeeho než na představení odměněné Cenou kritiků; že si přečtu dílo X, náhodně zvolené z početného souboru; že přestanu pracovat na své knize a pustím se do článku na téma „Proč psychoanalýza obvykle selhává?“; že si místo akcií společnosti C. E. C. koupím raději akcie společnosti P. R. S.; že nepojedu na psychiatrický sjezd do Chicaga; že se s manželkou budeme milovat v pozicích dvacet tři, padesát dva, osm atd. z Kámasútry; že se zajdu podívat za Arlene, že nepůjdu za Arlene atd.; že se s ní sejdu raději na místě X než na místě Y; atd.

Stručně řečeno, kostka rozhodovala o věcech, na kterých ve skutečnosti moc nezáleželo. Většina jí daných voleb se pohybovala v prostoru širšího průměru mého vkusu a založení. Bavilo mě pohrávat si s pravděpodobností nejrůznějších možností, které jsem si vymýšlel. Když jsem kostce ukládal, aby mi mezi opcemi, jež jsem měl k dispozici, vybrala ženu, se kterou bych měl strávit noc, poskytl jsem Lil jednu šanci ze šesti, nějaké zcela náhodně vybrané ženě dvě ze šesti a Arlene tři ze šesti. Když jsem použil místo jedné kostky dvě, pravděpodobnostní jemnůstky se ještě podstatně násobily. Zároveň jsem se ovšem důsledně řídil dvěma zásadami. Především: nikdy nepřipouštěj takovou opci, do jejíž realizace by se ti pak ani trochu nechtělo. A za druhé: každou volbu, která vyjde, začni zásadně ihned uskutečňovat – bez velkého přemýšlení a vytáček. Tajemství úspěšného života s kostkou je chovat se jako loutka, za jejíž nitky tahá právě ona.

Šest týdnů po tom, co jsem se spustil s Arlene, začala kostka na můj popud laškovat s pacienty. To byl rozhodující krok. Zadával jsem jí nejrůznější volby – že zároveň s tím, jak do pacienta postupně víc uvidím, budou mé komentáře stále agresivnější; že nastuduji nějakou jinou standardní analytickou teorii a budu ji po určitý počet hodin aplikovat u svých pacientů; že budu své pacienty obracet na víru; a tak dále.

Nakonec jsem jako jednu z možností začal zařazovat i postup spočívající v tom, že jsem pacientům ukládal provádět určitá psychologická cvičení, podobně jako sportovní trenér předpisuje svým svěřencům cvičení tělesná: ostýchavá dívka si měla smluvit rande se známým umělcem; agresivní hromotluk dostal za úkol vyvolat rvačku s padesátikilovým tintítkem, ve které měl uloženo prohrát; nemožně svědomitý šprt musel v jednom týdnu shlédnout pět filmů, jít dvakrát tancovat a každý den hrát nejméně pět hodin bridž. Většina takových smysluplných úkolů samozřejmě implikovala porušení etického kodexu psychiatra. Tím, že jsem pacienty takto instruoval, co mají dělat, stával jsem se zákonně zodpovědným za všechny nepříznivé následky, které jejich počínání mohlo mít. A protože všechno, co typický neurotik činí, má nakonec vždycky nepříznivé následky, koledoval jsem si zadáváním takových úkolů o průšvih. Mohlo to docela dobře znamenat definitivní konec mé kariéry – což mě ovšem z neznámých důvodů přivádělo do stavu euforie. Profesionální psychiatr ve mně ustupoval před mým základním já, které propadalo nekontrolovatelné vrtkavosti.

V několika prvních dnech mě kostka obvykle měla k tomu, abych pacientům na rovinu říkal, co si o nich myslím – což představovalo porušení základního pravidla psychoterapie: nikdy pacienta nesoudit. Začal jsem nepokrytě kritizovat každou sebemenší slabůstku, kterou jsem u svých fňukajících, ustrašených pacientů objevil. Panebože – víte, jakou mi to přinášelo rozkoš? Uvědomte si: čtyři roky jsem se choval jako světec, chápající, odpouštějící a přijímající nejrůznější lidské pošetilosti, krutosti a úchylnosti, a v důsledku toho jsem v sobě musel tvrdě potlačovat všechny normální reakce. Dovedete si představit, s jakým potěšením jsem teď vyhovoval kostce, když mi dovolovala říkat pacientům, že jsou sadisti, idioti, pancharti, děvky, zbabělci a latentní kreténi? Byla to radost. Čirá radost.

Objevil jsem nový ostrov rozkoší.

Moji pacienti a kolegové ovšem tuto zásadní změnu v mém chování nemínili přijmout. Od té doby začala moje reputace upadat a pověst nevypočitatelného výstředníka prudce narůstat. První, kdo mi způsobil velké nesnáze, byl můj profesor angličtiny z Yaleské univerzity Orville Boggles.

Tento hřmotný muž s malýma přituplýma očima a nápadně mohutným chrupem ke mně docházel už půl roku, protože po mně chtěl, abych mu pomohl překonat poruchu, která zablokovala jeho schopnost písemně se vyjadřovat. Už tři roky se dokázal nanejvýš podepsat, a aby si jakžtakž zachoval akademickou vědeckou reputaci, vyhrabával svoje staré písemné práce z doby, kdy studoval ve druhém ročníku na Michiganské státní univerzitě, nepatrně je upravoval a pak je publikoval v odborných čtvrtletnících. Protože je nikdo nedočetl dál než do konce druhého odstavce, nepřišli mu na to; naopak, na základě úctyhodného seznamu publikací dostal rok před tím, než za mnou přišel, profesorskou definitivu.

Bez valného nadšení jsem v něm od té doby rozkrýval dvojlomné pocity, které choval ke svému otci, jeho latentní homosexualitu a falešné představy, které o sobě měl, ale teď to ve mně z příkazu kostky najednou přímo explodovalo.

„Milý pane Bogglesi,“ řekl jsem mu, když se jednoho rána zase objevil (předtím jsem mu vždycky říkal „pane profesore“), „co byste tomu řekl, kdybychom si přestali hrát na schovávanou a šlápli do toho pěkně od podlahy? Proč se zcela vědomě a veřejně nerozhodnete, že prostě už nebudete nic psát?“

Pan profesor, který se právě položil na gauč a ještě neřekl ani slovo, se zachvěl jako list slunečnice při prvním náporu bouře.

„Co prosím?“

„Proč se vůbec pokoušíte psát?“

„Vždycky mi to skýtalo velké vnitřní uspokojení a –“

„Prdlajs.“

Prudce se posadil a zadíval se ke dveřím, jako by doufal, že v příští vteřině tudy vtrhne do ordinace Superman a zachrání ho.

„Já jsem za vámi přišel ne proto, že bych byl nějaký neurotik či co, ale abyste mě zbavil velmi jednoduchého psychického bloku. A teď –“

„Přišel jste jako pacient, který si myslí, že je mírně nachlazený, ale ve skutečnosti umírá na rakovinu.“

„A teď se ukazuje, že ten blok odstranit nedovedete, a tak byste mě chtěl přesvědčit, abych tedy raději přestal psát. To mi ovšem připadá –“

„Ta představa se vám zdá nepřijatelná, jistě. Ale jen pomyslete, jak fantasticky byste si mohl užívat, kdybyste se přestal snažit pořád něco publikovat. Podíval jste se za posledních šest let pořádně aspoň na nějaký strom?“

„Viděl jsem mnoho stromů, samozřejmě. Přesto chci zase psát a publikovat, a není mi jasné, co to do vás dneška ráno vjelo.“

„Sundávám si masku, pane Bogglesi. Doposud jsem s vámi hrál obvyklou psychiatrickou šaškárnu a bombardoval vás efektními termíny, jako je anální stadium, předmětová katexie, latentní heterosexualita a podobně, ale teď jsem se rozhodl, že vás můžu vyléčit jedině tak, že vás zasvětím do záhad skrytých za tou fasádou, že vám tak říkajíc naliju čistého vína. Tahle metafora v našem případě znamená, pane Bogglesi, že –“

„Já ovšem o žádné takové zasvěcování nestojím, a –“

„To já vím, že nestojíte. Nikdo o něj nestojí. Ale já po vás chci, abyste mi platil pětatřicet dolarů za hodinu, a tak vám za to musím podle svého nejlepšího vědomí a svědomí něco seriózního poskytnout. Především po vás chci, abyste to na té své univerzitě zabalil a oznámil vedoucímu katedry, správní radě a tisku, že odjíždíte do Afriky, kde byste rád navázal na svůj zvířecí původ.“

„Co je to za nesmysl?“

„Samozřejmě že to je nesmysl. O to přece jde. Jen si pomyslete, jaká to bude bomba: ‚Profesor odchází z Yaleu hledat Pravdu.‘ To vzbudí mnohem větší zájem než váš poslední článek na téma ‚Henry James a londýnská autobusová doprava.‘ Kromě toho –“

„Ale proč zrovna do Afriky?“

„Protože nemá nic společného s tou vaší literaturou, akademickou kariérou či řádnou profesurou. Neposkytne vám záminku, abyste si pošetile namlouval, že sbíráte materiál na nějaký další článek. Zůstaňte rok v Kongu, přidejte se k nějaké revoluční nebo kontrarevoluční skupině, postřílejte pár lidí, důvěrně se seznamte s místními drogami, nechte se svést kýmkoli, kdo se vám naskytne, chlapem, ženskou, zvířetem, zeleninou, minerálem – to je fuk. A jestli ještě i potom budete chtít psát do čtvrtletníků o Henrym Jamesovi, pokusím se vám pomoci.“

Seděl na kraji gauče a hleděl na mě s nervózní důstojností. Pak řekl: „Ale proč po mně chcete, abych přestal mít zájem psát?“

„Protože to je marná lásky snaha, milý pane. Celých těch třiačtyřicet let jste se pachtil zbytečně. Naprosto zbytečně. Nechci vás kritizovat, ale k ničemu to nebylo. V hloubi duše to sám dobře víte, vědí to i vaši kolegové a zcela jednoznačně to vím i já. Budeme vás muset kompletně předělat, jestli si mám ty vaše peníze zasloužit. Normálně bych vám doporučil, abyste si nabrnk nějakou studentku, nebo studenta, na tom by nezáleželo, ale vzhledem k tomu, co jste zač, byste dokázal splašit jen někoho ještě horšího, než jste sám, a to by nemělo smysl.“ Boggles povstal, ale já jsem nerušeně pokračoval.

„Já vám řeknu, co potřebujete: rozsáhlejší osobní zkušenost s krutostí, utrpením, hladem, strachem, sexem. Jedině až se důkladněji seznámíte s těmihle základními věcmi, budete mít naději na podstatnější změnu k lepšímu. Do té doby je všechno zbytečné.“

Starý Boggles už měl na sobě převlečník a se zubatým úšklebkem couval směrem ke dveřím.

„Mějte se dobře, pane doktore. Doufám, že brzy budete zase v pořádku,“ řekl.

„Vy se též mějte dobře, pane Bogglesi. Taky bych vám přál, abyste byl brzy v pořádku, ale dokud nepadnete do rukou nějakých konžských povstalců nebo neonemocníte aspoň na osm měsíců někde hluboko v džungli nebo se z vás aspoň nestane obchodník se slonovinou, někdo takový jako Conradův Kurtz, obávám se, že se vaše naděje rovnají nule.“

Zvedl jsem se za stolem, abych mu podal ruku, ale to už spěšně vycházel ze dveří. Šest dní poté jsem dostal zdvořilý dopis od předsedy Americké asociace praktických psychiatrů (AAPP), ve kterém se mi sdělovalo, že jeden můj pacient, jistý Dr. Orville Boggles z Yaleu, trpí paranoidními halucinacemi o mé osobě a poslal na AAPP dlouhou, obsahově velmi povážlivou, stylisticky ovšem velice vybroušenou stížnost na mé chování. Poslal jsem panu předsedovi Weinsteinovi dopis, v němž jsem mu děkoval za pochopení, a zároveň sdělení Bogglesovi, ve kterém jsem ho upozorňoval, že jeho připiš na AAPP naznačuje zřetelný ústup toho jeho tvůrčího bloku. Rovněž jsem mu udělil svolení k tomu, aby se pokusil dopis publikovat v jihodakotském literárním čtvrtletníku Review Journal.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

„Jenkinsi,“ zeptal jsem se při jedné dopolední seanci svého masochisty z Madison Avenue, „vy jste si ještě nikdy v životě nepohrával s myšlenkou na znásilnění?“

„Já vám nerozumím.“

„Že byste nějakou ženu mohl násilím přinutit k souloži.“

„Nechápu… jak vás vůbec mohlo napadnout, že bych mohl o něčem takovém uvažovat?“

„Vy jste si nikdy nepředstavoval, jaká by to byla rozkoš, někoho zabít nebo znásilnit?“

„Ne. Ne, to nikdy. Já nedokážu jednat agresivně, vůči nikomu.“ Odmlčel se. „Jen snad vůči sobě.“

„Hned jsem si to myslel, Jenkinsi. Takže bychom měli začít o nějakém znásilnění, loupeži nebo vraždě vážně uvažovat.“

V průběhu celého tohoto rozhovoru ležel Jenkins způsobně a klidně na pohovce a ani na okamžik nezvýšil hlas. Ani se nepohnul.

„Vy myslíte… že bych si něco takového měl opravdu začít představovat?“ ptal se.

„Myslím, že byste měl něco takového udělat. Jak to vypadá, jste na nejlepší cestě, aby se z vás stal jeden z těch nemravných starších pánů, co?“

„P-p-prosím?“

„Budete se věčně povalovat ve své zadrobené posteli, číst pornografie a spřádat fantazie o krásných dívkách, které zoufale čekají na to, až je zachráníte. Málem je zavalí obrovský sesun půdy nebo přeřízne vejpůl cirkulárka nebo je uškrtí nějaký šílenec nebo zahynou při požáru, ale vám se je vždycky v poslední chvíli podaří zachránit, a ony vám pak projeví vděčnost tím, že vám spirituálně políbí konečky prstů – že mám pravdu? Ale kdy potom máte orgasmus, pane Jenkinsi?“

„Já… nechápu, co… nevím, o čem mluvíte.“

„Ona závěrečná rozkoš – dostavuje se, když pak tu zachráněnou dívku chlácholíte, nebo už když jí plameny olizují tvář nebo jí nůž přetíná žíly, či když se jí ta cirkulárka zakusuje do ňader? Kdy to na vás přichází?“

„Ale já přece chci lidem pomáhat. Nejsem agresivní člověk, ani trochu. Nikdy jsem nebyl.“

„Poslyšte, Jenkinsi, mně už ta vaše pasivita začíná jít na nervy. I to vaše snění. Vy jste se opravdu nikdy o nic takového nepokusil?“

„Nikdy se mi nenaskytla možnost –“

„Vy jste vážně ještě nikdy žádnému člověku neublížil?“

„To bych nikdy nedokázal. Po ničem takovém vůbec netoužím. Chtěl bych lidi naopak spasit –“

„Napřed byste měl spasit sám sebe, a to se vám může podařit pouze za předpokladu, že se zbavíte té své nemožné pasivity. Dám vám jeden úkol, který musíte do páteční návštěvy u mně splnit. Uděláte to?“

„Já nevím. V žádném případě nechci nikomu ubližovat. O tuhle zásadu se opírá celá moje duše.“

„To já vím. To vím, ale vaše duše je nemocná, uvědomte si to. Proto jste tady.“

„Prosím vás, já nechci nikoho znásilňovat –“

„Všiml jste si? Mám novou sekretářku. Myslím tu druhou.“ [Byla to ne právě nejmladší prostitutka, kterou jsem najal speciálně pro pana Jenkinse.]

„É… ano, všiml.“

„Docela pěkná, ne?“

„To ano, jistě.“

„A je to taky docela milá osůbka.“

„Ano,“ přisvědčil poslušně.

„A já po vás budu chtít, abyste ji znásilnil.“

„To ne, prosím… ne, ne – to opravdu není dobrý nápad.“

„Dobrá – a co ji takhle aspoň pozvat na rande?“

„Ale… bylo by to vhodné? Myslím z etického hlediska?“

„Co byste s ní chtěl provádět?“

„Chci říct… je to přece vaše sekretářka. Takže jsem myslel, že by –“

„S tím si nedělejte starosti. Do jejího soukromého života se jí nepletu.“ [Věru že ne.] „Chci, abyste ji pozval na schůzku. Dneska večer. Vezmete ji někam na večeři, potom ji pozvete k sobě, a uvidíte, jak se to vyvine. Jestli dostanete chuť ji znásilnit, udělejte to. Řekněte jí, že to je součást vaší terapie.“

„To ne, v žádném případě, prosím. Nikdy bych jí nedokázal ublížit. Takové milé ženě.“

„Právě to, že je to taková milá žena, ji činí jako objekt znásilnění ještě lákavější. Ale to si rozhodněte sám. Jenom se opravdu snažte vyburcovat v sobě nějaké agresivní pudy.“

„Vy si vážně myslíte, že by mi to pomohlo, kdybych byl trochu agresivnější?“

„Nepochybně. Změnilo by to celý váš život. Kdybyste se opravdu snažil, třeba byste se dopracoval až k vraždě. Ale s tím se ani nezatěžujte, když se zatím zmůžete leda tak na to, že občas – samozřejmě jenom v duchu – pošlete do háje hulváta, který do vás vrazí na ulici.“ Zvedl jsem se. „Teď jděte. Budete potřebovat pár minut, abyste Ritu na to rande dostal.“

Trvalo mu to skoro půl hodiny, přestože se Rita pokoušela říct „ano“ od okamžiku, kdy vyslovil svoje jméno. Bylo zapotřebí téměř čtyř týdnů jenkinsovského dvoření, než se mu podařilo ji svést – na předním sedadle jeho volskwagenu a k velké úlevě všech zúčastněných. Ti rovněž s ulehčením přijali, že se pak oba přesunuli do Jenkinsova bytu, aby ve své činnosti pokračovali v pohodlnějším prostředí. Podařilo se mi získat jediný doklad toho, že se Jenkins pokusil projevit jakous takous agresi – spočívala v tom, že Ritu jednou náhodně praštil loktem do nosu a neomluvil se. Rita na něj zkusila osvědčené: „Ty jseš tak báječnej surovec, zfackuj mě, prosím,“ ale Jenkins ji ihned ujistil, že i když je možná báječnej surovec, v životě by nikoho neuhodil. Vyzývala ho, aby ji aspoň hryzal do ňader, ale on se vymlouval, že má špatné dásně. Snažila se ho rozdráždit tím, že napřed použila veškerých prostředků, aby ho pořádně vyrajcovala, a pak mu odmítla probuzené touhy ukojit, ale Jenkins jenom provinile zvadl, a tak to nakonec vzdala.

Jenkins se po celou dobu snažil uplatnit všechny možné masochistické triky, aby Ritu donutil poslat ho do háje. Dvakrát ji na sebe nechal marně čekat (Rita mi poslala účet za ztrátu času), jako náhodou ji rozbil hodinky (zaplatil jsem za ně) a při milování měl obvykle orgasmus v okamžiku, kdy to nejméně očekávala a zrovna zívala nudou. Nicméně se ho držela jako klíště – za těch tři sta dolarů týdně jí to rozhodně stálo. Po měsíci nepopiratelných úspěchů, kterých u ní dosáhl, získal Jenkins přece jen jakousi jistotu ve styku s ženami – dokonce jednou pět minut flirtoval se slečnou Reingoldovou. Octl se ovšem zároveň na pokraji totálního nervového zhroucení. To, že se mu nedařilo chytit pohlavní chorobu, Ritu zbouchnout, rozzuřit, přimět, aby mu dala kvinde, či jakýmkoli jiným způsobem selhat, ho uvádělo do čirého zoufalství. Jistě – kompenzoval to zvýšením frekvence neúspěchů v jiných sférách svého života.

Dvakrát ztratil náprsní tašku. Jednou nechal u vany téct vodu, když odcházel, a vytopil si celý byt. A nakonec mi jednoho dne oznámil, že od chvíle, kdy začal sám investovat, přišel na burze o spoustu peněz a nemůže mi dál platit za léčení.

Naléhal jsem na něj, aby ho teď nepřerušoval, ale téhož dne odpoledne ho porazil buldozer, když okouněl u nějaké stavby, a následujících šest týdnů strávil v nemocnici. O několik měsíců později mi kostka přikázala, abych mu poslal účet za Ritiny služby, a s lítostí musím konstatovat, že ho neprodleně vyrovnal. Jeho případ jsem proto předběžně zařadil k neúspěšným.

Ani jiné mi ovšem nevycházely o moc lépe. U jedné ženy, která trpěla nutkavou promiskuitou, jsem za účelem narušení tohoto návyku aplikoval metodu Williama Jamese číslo tři: přesycení. Přesvědčil jsem ji, aby šla na týden pracovat do jednoho rušného brooklynského bordelu, neboť jsem se domníval, že by to mělo bohatě stačit k tomu, aby se stala cudnou jako panna, ale ona tam zůstala celý měsíc. A za peníze, které si tam vydělala, si najala jednoho zákazníka odtamtud, aby ji doprovázel na turistickém zájezdu do Puerta Vallarty. Od té doby jsem o ní neslyšel, ale stejně jsem i její případ prozatím přiřadil ke svým neúspěchům.

Moje psychoanalytické seance se proměnily v hraní předepsaných rolí – zatím bez pomoci kostky. Avšak místo abych se omezil na běžné postupy psychodramatu, situoval jsem předepisované úlohy do reálného života a mezi reálné lidi.

Po příštích pět měsíců jsem ve valné většině případů ukládal svým pacientům, aby nechali svého zaměstnání, opustili životní partnery, vzdali se svých koníčků a návyků, odešli z domova, konvertovali k jiné církvi a zásadně změnili svůj spánkový rytmus, jídelní zvyky, pozice při souložení a způsob myšlení; krátce řečeno, aby se zkusili dobrat svých dosud nevyjádřených tužeb a uplatnit zatím nevyužitý potenciál. O kostce jsem jim však zatím nesdělil nic.

Jak jste už asi začali tušit, bez toho, abych pacienty naučil pracovat s kostkou, musely být moje výsledky obecně vzato katastrofální. Brzy jsem měl na krku dvě soudní žaloby, jeden pacient mi spáchal sebevraždu (třicet pět dolarů za hodinu vyletělo oknem), jiného mi zavřeli, protože naváděl k nezákonné činnosti mladistvého, a další zmizel na širém moři, když se na plachetní kanoi plavil na Tahiti. Na druhé straně jsem se však dočkal i několika jednoznačných úspěchů.

Jeden pacient, výborně placený pracovník reklamní agentury, nechal své práce, opustil rodinu a vstoupil do mírových sborů, strávil dva roky v Peru, sepsal knihu o podvodech při pozemkových reformách v méně rozvinutých zemích, proti které sice vznesly zásadní výhrady vlády Peru a Spojených států, jinak však byla všeobecně velmi vřele přijata, a nyní ten pán tvoří v malém srubu někde v Tennessee další dílo, tentokrát o vlivu reklamy na lidi s méně rozvinutou mozkovou kapacitou. Kdykoli navštíví New York, zaskočí za mnou a snaží se mě přemluvit, abych začal psát knihu o méně rozvinuté psychice psychiatrů.

Moje další úspěchy nejsou už tak evidentní a bezprostřední.

Tak třeba Linda Reichmanová. Byla to štíhlá, zazobaná dívka, která poslední čtyři roky žila v Greenwich Village a provozovala tam veškeré činnosti, které bohaté dívky v Greenwich Village provozují. Za čtyři týdny léčení, které proběhly před mou vlastní emancipací, jsem zjistil, že je to už její třetí psychoanalýza, že o sobě hovoří až náruživě ráda, zvláště o své rozvinuté promiskuitě, přičemž vůči mužům je velmi bezohledná a krutá a hluboce pohrdá jejich stupidní a neefektivní snahou ji zraňovat. Její monology občas přímo přetékaly literárními, filozofickými a freudovskými narážkami, a pak najednou jako když utne a mluvila jak primitiv. Při každé seanci se pokusila vyrukovat na mě s něčím, co mělo šokovat mou buržoazní důstojnost.

Pouhé tři týdny po tom, co mi kostka začala diktovat anarchii, jsem s Lindou zažil velmi pozoruhodné sezení. Přišla ještě rozkuráženější než obvykle, s rozvlněnými boky houpavě proplula ordinací a agresivně sebou hodila na gauč. K mému velkému překvapení však plné tři minuty neřekla ani slovo – čímž vytvořila svůj absolutní rekord. Nakonec hlasem výrazně naježeným prohlásila: „Mně se z těchhle… zasranejch návštěv u vás dělá špatně. [Pauza.] Nechápu, proč sem vlastně chodím. [Pauza.] Jste mi platnej asi jako špatná kartářka. Bože, co bych dala za to, kdybych aspoň jednou narazila na nějakýho pořádnýho CHLAPA. Potkávám pořád jenom samý… onanisty bez koulí. [Pauza.] Tenhle blbej svět stojí za hovno. Jak to lidi dělají, že se z takovýho všivýho života všichni nezblázněj? Já mám prachy, myslí mi to, šukám jako posedlá – a přitom umírám nudou. Jak to, že všechny ty nuly, co jim tohle všechno chybí, můžou vůbec žít? Co je udržuje v chodu? [Pauza.] Nejradši bych to všechno vyhodila do povětří… celý tohle zasraný město. [Dlouhá pauza.] Poslední víkend jsem strávila s Curtem Rollinsem. Pro vaši informaci – to je ten chlápek, co nedávno vydal román, o kterým se psalo v Partisan Review, že je to – cituji –’nejpoetičtější prozaické dílo, jež se v posledním desetiletí objevilo.‘ Konec citátu. [Pauza.] Nepochybně má talent. Jeho próza je jako blesk: překvapivá, prudká, oslňující. Je to James Joyce, obdařený energií Henry Millera. [Pauza.] Teď pracuje na novém románu, který popisuje patnáct minut ze života chlapce, který právě přišel o otce. Patnáct minut – a celý román… Curt je kromě toho pěknej chlap. Většina ženskejch před ním padá na záda. [Pauza.] Potřebuje prachy. [Pauza.] Je to divný, ale o sex podle všeho moc nestojí. Plesk-plesk a honem zase k psacímu stolu. Plesk-plesk a dost. [Pauza.] Ovšem když jsem mu ho vykouřila, to se mu líbilo. Jenže…

Nejradši bych mu usekla ruce. Sek-sek. A pak by mi musel ten svůj román diktovat. Useknout mu ruce – což zřejmě znamená, že bych si ho přála vykastrovat. Možná. Asi by mu to ani moc nevadilo. Zřejmě by si to přebral tak, že bude aspoň mít víc času na to svoje slavný psaní, na těch patnáct minut ze života nějakýho puberťáka. [Pauza.] ‚Nejpoetičtější prozaické dílo‘ – kristepane, má eleganci pozdního Hermana Melvilla a sílu umírající Emily Dickinsonové. Víte, o čem to je? O citlivém mladém muži, který zjistí, že jeho matka má poměr s člověkem, který ho naučil milovat poezii. Protože je to citlivý mladý muž, je z toho zoufalý. ‚Ach, Shelley – proč jsi mě opustil?‘ [Pauza.] Taky takovej onanista bez koulí. [Pauza.]

Vy toho ale dneska moc nenamluvíte, jak tak koukám. Že byste aspoň tu a tam řek něco jako ‚u-hm‘ nebo ‚ano‘, co vy na to? Platím vám čtyřicet dolarů za hodinu, uvědomte si to, Za to bych si zasloužila nejmíň dvoje troje souhlasný zamručení za minutu.“

„Dneska na to prostě nemám náladu.“

„Jo, tak vy na to nemáte náladu? A koho to zajímá? Myslíte si, že mě to baví? Vyblejvat se vám tady tři dny v tejdnu? Milý pane doktore Rhineharte – vy na to náladu mít musíte! Svět je přece zbudovanej na principu, že všichni lidi musej žrát stejný sračky, i když jim to nechutná. Tak honem řekněte něco. Chovejte se jako psychiatr. Poslechněme si onu věrnou ozvěnu.“

„Dneska bych od vás se rád dozvěděl, co byste nejraději udělala, kdybyste měla možnost předělat svět podle svých… nejtajnějších snů.“

„S tím mi dejte pokoj. Proměnila bych se v jedno pěkný velikánský varle, co jinýho?“

[Pauza.] [Delší pauza.]

„Nejdřív bych vyhubila všechny lidi… kromě… až na pár jedinců. Zničila bych všechno, co člověk kdy vytvořil. VŠECHNO. A pak bych – naživu by zůstala jenom zvířata… Ne. Nezůstala. I ta bych všechna vyhubila. Zůstala by ale tráva, a taky květiny. [Pauza.]

Lidi nikde nevidím. [Pauza.] Ani samu sebe nikde nevidím. Asi jsem taky vymazaná. No jo! Jasně. Můj největší sen je úplně prázdnej svět. Člověče, to by bylo! I spoustě lidí v Greenwich Village by se to jistě líbilo. Ale ti by přece v tom mym světě taky nebyli. Taky by byli v čudu. Svět by byl prázdnej, prázdnej, prázdnej.“

„Dovedete si představit lidského tvora, kterého byste mohla mít ráda?“

„Podívejte se, doktore, mě lidi strašně serou. Jsem si toho plně vědoma. Ale opovrhoval jimi i Swift, opovrhoval jimi Mark Twain. Octla jsem se v docela dobré společnosti. Jedině hlupáci si můžou vážit hlupáků, stádní tvorové stáda. Ať už jsem, jaká jsem, mám toho v kebuli dost, abych si uvědomovala, že i ten nejlepší člověk je buď slaboch, nebo cvok. Ani vy nejste jinej, jak se zdá. Vy psychiatři jste asi největší cvoci ze všech.“

„Proč to říkáte?“

„Ten váš podvodnej etickej kód. Schováváte se za něj. Polehávám tady u vás už čtyři tejdny a vykládám vám o svým stupidním, krutým, promiskuitním, nesmyslným chování, a vy jen sedíte a pokyvujete hlavou jako loutka a souhlasíte se vším, co říkám. Občas před váma hodím zadkem, ukážu kus stehna, a vy děláte, jako byste to vůbec neviděl. Všímáte si pouze toho, co říkám – mejch slov. Tak tedy poslouchejte: ráda bych se seznámila s vaším ptákem. [Pauza.] A teď dokonalý pan doktor řekne tím svým tichým, oslovským hlasem: ‚Říkáte, že byste se ráda seznámila s mým ptákem.‘ A já na to: ‚Ano. Všechno to souvisí s tím, jak mi tatínek, když mi byly tři roky…‘ A vy řeknete: ‚Myslíte, že vaše přání seznámit se s mým ptákem souvisí s tím, jak vám kdysi…‘ A oba začneme dělat, jako že na těch slovech vůbec nezáleží.“

Slečna Reichmanová se odmlčela, pak se nadzvedla na loktech, a aniž se na mě podívala, vyslala na koberec před mým psacím stolem velkým obloukem šťavnatý flusanec.

„Vůbec se na vás nezlobím. Počínal jsem si doopravdy jako nějaký automat. Přesněji řečeno, jako osel.“ Slečna Reichmanová se na gauči posadila, obrátila se ke mně celou horní polovinou těla a upřela na mě oči.

„Co jste to řek?“

„Máte pocit, že nevíte, co jsem to řekl?“ Avšak při tom jsem nasadil karikaturu typicky odtažitého výrazu psychiatra a potom se pokusil o spiklenecký úšklebek.

„No to mě podržte, ona je v něm přece jenom schovaná lidská bytost! [Pauza.] Dobrá. Řekněte ještě něco. Ještě nikdy jsem vás neslyšela říct něco smysluplného.“

„Nuže, milá Lindo, řekl bych, že nadešel čas, abychom se rozloučili s nedirektivní terapií. Nastala chvíle, kdy bych vám měl sdělit, co si o vás myslím.“

„Právě to po vás přece chci.“

„Tak za prvé – měla byste vědět, že podle mě jste neobyčejně nafoukaná ženská. Za druhé že po stránce sexuální toho asi můžete nabídnout mnohem míň než spousta jiných žen, protože jste dost hubená a soudě podle toho, co je vidět, musíte si přivycpávat nepříliš vyvinutá ňadra [pohrdavě se ušklíbla], a pravděpodobně popoháníte partnera k vyvrcholení ještě dřív, než si stačí pořádně rozzipnout poklopec. Za třetí že po intelektuální stránce jste neobyčejně omezená co do hloubky a šíře načtenosti a všeobecného rozhledu. Summa summarum, že ve srovnání s ostatními lidmi jste ve všech ohledech průměrná, s výjimkou majetku, kterým disponujete. Počet mužů, se kterými jste spala a kteří se ucházeli o vaši ruku nebo přízeň, není dán vaší osobností, ale ochotou rozevřít nohy a otevřít portmonku.“

Její úšklebek se šířil, až už neměl na její tváři kam postoupit, a tak jí přeskočil na ramena a na záda, kterými se ode mě v teatrálním nahrbení s odporem odtahovala. Když jsem skončil, byla rudá v obličeji a hovořila přehnaně pomalu a rozvážně.

„Chudáček Linda. Jedině velký Luke Rhinehart může uchránit její duši před tím, aby v té své žumpě neztvrdla na betonový hovno. [Náhle změnila kadenci.] Vy parchante namyšlenej! Kdo vám dal právo vynášet o mně zásadní soudy? Vždyť mě vůbec neznáte. Neřekla jsem vám o sobě vůbec nic, jen pár pikantních povrchností. A vy se opovažujete mě posuzovat podle nich?“

„Přála byste si snad ukázat mi svoje ňadra?“

„Trhněte si.“

„Nebo byste mi snad chtěla předložit nějaké svoje eseje, povídky či básně, popřípadě malby?“

„Nikoho nemůžete soudit podle toho, kolik měří přes prsa nebo jaký píše eseje. Ale žadnej chlap, se kterým jsem se pomilovala, na to do smrti nezapomene. Bude mu jasný, že měl v posteli opravdovou ženskou, ne nějakej naondulovanej ledovec. A vy se budete schovávat za tu svou drahocennou profesionální etiku a budete se cítit kdovíjak nadřazenej i když si stačíte všimnout jenom zcela povrchních jevů.“

„A jaké další kvality můžete vykázat?“

„Dokážu nazývat věci pravými jmény. Já vím – zdaleka nejsem dokonalá. Ale taky se k tomu hlásím. A zjistila jsem, že vy psychiatři jste jenom pokrytečtí voyeuři, a dokážu vám to bez servítků říct, a proto jste tak nasranej a napadáte mě. Nedovedete se podívat pravdě do očí.“

„Takže podle vás mi jen ta moje etika zabránila, abych se s vámi pomiloval?“

„Ano – pokud ovšem nejste teplej, jako jinej šaman z vaší branže, se kterým jsem taky měla to potěšení.“

„Tak mi tedy dovolte, abych vám formálně oznámil, že ve svých příštích kontaktech s vámi se už nebudu přidržovat tradičního modelu vztahu mezi pacientem a lékařem a nebudu se řídit etickým standardem, obsaženým v kodexu Americké asociace praktických psychiatrů. Od nynějška na vás budu reagovat jako člověk na člověka. Jako člověk-psychiatr se vám budu i nadále snažit pomoci, ale to je všechno. Co vy na to?“

Linda sesunula nohy na podlahu a podívala se na mě s líným úsměvem – měl snad být sexy? Ona vlastně docela sexy byla. Štíhlá postava, čistá pleť, plné rty. Pokud ovšem byla mou pacientkou, nereagoval jsem na ni sexuálně ani náznakem, stejně jako během uplynulých pěti let praxe na žádnou jinou pacientku – přes všelijaké svůdné vlnění, provokativní prohlášení, nemravné návrhy, dráždivé vysvlékáni, otevřené pokusy mě znásilnit; k tomu všemu totiž v průběhu některých seancí skutečně docházelo. Avšak hluboce vštípený kodex vztahu mezi lékařem a pacientem zmrazil vždycky moje sexuální vědomí stejně účinně jako padesát kliků pod studenou sprchou. Ovšem pohled na usmívající se Lindu Reichmanovou, jak se rozkošnicky protahuje a vypíná prsa (ať už pravá, nebo přivycpaná) nyní způsobil, že se mi ve stydké krajině poprvé za celou mou psychoanalytickou kariéru znatelně začeřilo.

Její úsměv se pomalu proměnil v úsměšek.

„Je to lepší než to, co jste mi servíroval předtím, ale to ještě vůbec nic neznamená.“

„Myslel jsem, že byste si ráda sáhla na mýho ptáka.“

„Nic mi nemůže být vzdálenější.“

„V tom případě se vrátíme k vašim problémům. Laskavě si zase lehněte a pěkně se uvolněte.“

„Jak to myslíte – laskavě si zase lehněte. Právě jste říkal, že se budete chovat lidsky. A lidi k sobě obvykle nebývají otočení zády, když si spolu povídají.“

„To je pravda. Tak prosím, budeme si povídat… z očí do očí.“

Znovu se na mě podívala. Oči se jí mírně zúžily a v horním rtu jí dvakrát cuklo. Vstala a postavila se přímo proti mně. Světlo z mé stolní lampy vyhmátlo kapičky potu na její tváři, na které už nebylo ani stopy po vyzývavém úsměvu – i když se o něco takového možná pokoušela. Vycházela z toho však spíše trochu křečovitá grimasa. Pomalu vykročila směrem ke mně a při tom si na boku rozepínala sukni.

„Mám dojem, že by bylo pro nás oba prospěšné, kdybychom se navzájem trochu blíž poznali… fyzicky. Nemyslíte?“

Když došla až ke mně, nechala sukni spadnout na zem. Pokud měla něco pod ní, šlo to dolů s sebou. Měla na sobě bílé hedvábné kalhotky, ale žádné punčochy. Posadila se mi na klín (křeslo s nedůstojným zaúpěním popojelo o kousek dozadu), přimhouřenýma očima se mi podívala do tváře a ospale se zeptala: „Nemyslíš?“

Upřímně řečeno jsem na to reagoval kladně. Už v té chvíli mi to docela pěkně stálo, tep byl sotva čtyřicet procent normálu, pohlavní orgány se kvapem aktivovaly působením příslušných hormonů a moje mysl, jak příroda v takových případech předpisuje, fungovala jen velmi mdle a nevýkonně. Její rty se vlhce spojily s mými, jazykem se mi začala dobývat do úst a svými prsty mi přejížděla po krku a zarývala mi je do vlasů. V tomhle psychodramatu hrála roli Brigitte Bardotové a já jí odpovídajícím způsobem sekundoval. Po dlouhém, velmi uspokojivém polibku se mi svezla s klína, postavila se a s utkvělým, ospalým, mechanickým poloúsměvem na rtech se začala svlékat, kus po kuse, napřed blůzku, pak podprsenku (nepotřebovala nic přivycpávat), náramek, náramkové hodinky a nakonec ty bikinky.

Protože jsem seděl dál jako pecka, s idiotsky blaženým výrazem na tváři, zaváhala a zřejmě měla za to, že nastala chvíle pro mou narážku, kdy bych ji měl vášnivě sevřít v náručí, odnést na pohovku a dovršit naše spojení. Rozhodl jsem se, že tu narážku prošvihnu. Po onom kratičkém zaváhání (horní ret se jí jednou zachvěl) poklekla vedle mě a začala se zabývat mým poklopcem. Rozepnula mi pásek kalhot a rozdrcla zip. Protože jsem se (zcela úmyslně) nehnul ani o milimetr, dalo jí dost práce, než vytoužený předmět svého zájmu vydolovala z mých boxerských spodků. Když se jí konečně podařilo vysvobodit ho z té klece, trčel dopředu s důstojnou ztuhlostí a jenom se malinko chvěl, jako postgraduální student okamžik před tím, než mu promotor nasadí na hlavu doktorskou čapku. (Zbývající část mého těla byla chladná a nehybná, jak nás k tomu nabádá etický kodex AAPP.) Shýbla se a obemkla ho svými rty.

„Vidělas ten film s Bogartem, Poklad na Sierra Madre?“ zeptal jsem se.

Zarazila se, trhla sebou, ale pak zavřela oči docela a vtáhla můj penis do úst.

Počínala si přesně tak, jak si inteligentní ženy v takové situaci počínat mají. I když ve mně teplo jejích úst a tlak jejího jazyka vzbuzovaly předvídatelné pocity euforie, zjišťoval jsem, že mě to, co se právě odehrává, mysl příliš nevzrušuje. Onen šílený, vědecky zaměřený kostkař ve mně se na všechno díval až příliš odtažitě.

Musela uplynout téměř nepříjemně dlouhá chvíle (seděl jsem beze slova, důstojně, stále ve všem všudy dokonalý profesionál), než se ode mě odtrhla a zašeptala: „Svlíkni se a pojď ke mně.“ Ladně se přemístila ke gauči a lehla si na něj – na břicho, tváří ke zdi.

Cítil jsem, že kdybych i teď zůstal nehnuté sedět, vypadla by z role, dostala na mě vztek, oblékla se a žádala svoje peníze zpátky. Poznal jsem ji už ve dvou úlohách – jako sexuální kočičku a jako intelektuální potvoru. Existovala ještě nějaká třetí Linda? Přešel jsem za ní ke gauči (levou rukou jsem si při tom přidržoval kalhoty) a posadil se k ní. Její bílé, nahé tělo se chladně a dětsky odráželo od kancelářské hnědé kůže. Ležela ke mně zády, ale když jsem dosedl na gauč, poznala samozřejmě, že jsem vedle ní.

Ať už měla Linda jako lidská bytost nejrůznější nedostatky, všechny stačila bohatě vykompenzovat její kulatá a očividně pevná zadnice. Instinkt, možná spíš zkušeností získaný návyk, který ji radil vysazovat na zřejmě již dostatečně vzrušené muže svou dokonalou prdelku, byl zřejmě velmi správný. Moje ruka se přiblížila k té části jejího těla už na pouhé tři centimetry, a teprve v tom okamžiku dostal šílený, v londýnské mlze ztracený vědec spásonosný nápad.

„Překul se na záda,“ vyzval jsem ji. (Ať její nejúčinnější zbraň míří radši jinam.)

Pomalu se převrátila na hřbet, vztáhla ke mně dvojici bílých paží, sepjala mi je za krkem a přitáhla mi hlavu k sobě dolů, až se naše ústa spojila. Začala autoritativně sténat. Nejprve se mi zarývala ústy do mých a pak, když se jí bůhvíjak podařilo mě donutit, abych si lehl na gauč vedle ní, tiskla se ke mně stejně zuřivě břichem. Řádila mi jazykem v ústech, vzrušeně se svíjela, sténala a objímala mě s inteligentní divokostí. Já jsem jenom ležel a nepříliš usilovně přemýšlel, co bych teď měl dělat. Zřejmě jsem propásl další narážku, protože najednou odtrhla rty od mých úst a trošku mě od sebe odstrčila. Chvilku jsem si myslel, že teď už z té role vypadne určitě, ale její slastně přivřené oči a zkroucená ústa svědčily o něčem jiném. Roztáhla nohy a chňapala po mých potenciálních příštích generacích.

„Lindo,“ řekl jsem tiše. (Už žádné nesmyslné poukazy na staré filmy.) „Lindo,“ opakoval jsem. Jednou rukou recitovala na mém Dantovi Vergilia a snažila se ho zavést do podsvětí, ale já ho tam nepustil. „Lindo,“ řekl jsem potřetí.

„Šoupni ho tam,“ vybídla mě.

„Lindo, počkej chvíli.“

„Co je? Strč mi ho tam…“ Otevřela oči a dívala se na mě, jako by mě nepoznávala.

„Lindo, já mám krámy.“

Snad jen sám Freud ví, proč jsem to řekl, ale ve svém hledání něčeho naprosto absurdního jsem to skutečně vyslovil, a když jsem si uvědomil psychoanalytický význam toho sdělení, ihned jsem se zastyděl.

Linda buď nečetla Freuda, nebo ji to nezajímalo. S politováním jsem zjišťoval, že se užuž mění z Bardotky na tu zlou potvoru, a to bez jakéhokoli přechodu přes nějakou třetí Lindu.

Jednou zamrkala, začala drmolit něco, co vyznělo jako nezřetelné zachroptění, nakrčila třikrát čtyřikrát horní ret, znovu přivřela oči, zasténala a zaprosila: „Prosím tě, pojď, pojď ke mně. Rychle. Rychle.“

I když ho její ruce právě nepobízely, reagoval můj koníček na ta slova s nadšením a hnal se tryskem k onomu hvězdnému údolí, které ho k sobě tak sladce lákalo. Šílený vědec mu přitáhl otěže až pouhé dva centimetry před cílem.

„Lindo, já bych chtěl, abys napřed ještě něco udělala,“ řekl jsem. (Ale co, proboha? Co?) Jak se ukázalo, byla to naprosto perfektní formulace: nemohla vědět, jestli po ní chci něco sexuálního, v kterémžto případě by se s rozkoší znovu ponořila do té bardotské role, nebo něco zhola nesmyslného, což by určitě nějak souviselo s tím, že jsem psychiatr. Z očí dokořán otevřených jí vyhlédla zvědavost, která byla silnější než Bardotka i ta intelektuální čubka.

„Co?“ zeptala se.

„Zůstaň ležet tak, jak jseš, nehýbej se a zavři oči.“ Podívala se na mě – naše těla byla od sebe vzdálená jen pár centimetrů a ona mě stále ještě táhla k tomu svému tavícímu tyglíku – a v té chvíli znovu nebyla ani Bardotkou, ani intelektuální potvorou. Vzdychla, pustila mě a zavřela oči. Odpoutal jsem se od ní a usadil se opět na okraji gauče.

„Snaž se naprosto uvolnit,“ vyzýval jsem ji.

Rázem otevřela oči a hlava se jí vztyčila jako loutce.

„Proč bych se krucinál měla uvolňovat?“

„Prosím tě. Udělej to – kvůli mně. Tuhle jedinou věc. Zůstaň takhle ležet v celé své kráse a uvolni se – paže, nohy, obličej, všechno. Prosím tě.“

„Ale proč? Ty přece taky nejsi uvolněnej.“ A studeně se zasmála nad mou neuspokojenou, zklamanou, ale dosud napnutou prostřední nohou.

„Prosím tě, Lindo. Já tě chci. Chci se s tebou milovat. Ale nejdřív tě chci hladit a líbat a přál bych si, abys mou lásku přijímala bez… prostě dokonale uvolněná. Já vím, že je to těžko možné, ale já ti navrhnu způsob, který by snad pomohl. Chtěl bych, aby sis představila louku plnou kytek, a na ní malou holčičku, která tam ty květiny trhá. Můžeš to pro mě udělat?“

Teď už mě žhnoucíma očima probodávala jen ta potvora.

„A proč?“

„Jestli to zkusíš – jestli se budeš řídit mými pokyny, dočkáš se možná nějakého překvapení. Ale když to teď do tebe vrazím, ani jeden z nás nezjistí vůbec nic.“ Naklonil jsem se nad ní a přiblížil tvář těsně k její. „Malá holčička trhá květiny na nádherně rozkvetlé, zelené, ale docela pusté louce. Už ji vidíš?“

Ještě chvíli se mi tvrdě dívala do očí, a pak jí hlava klesla dozadu na gauč a nohy dala pomalu k sobě. Uplynuly dvě nebo tři minuty. Někde v dálce se ozývalo staccatové ťukání psacího stroje slečny Reingoldové.

„Už ji vidím – malou holčičku, jak trhá na louce lilie.“

„Je ta holčička hezká?“

[Pauza.]

„Jo, je hezká.“

„A co rodiče – jaké má ta holčička rodiče?“

„Na tý louce taky kvetou sedmikrásky, a rostou tam šeříky.“

[Pauza.]

„Její rodiče jsou hnusní. Tu holčičku pořád bijou… Kupujou si dlouhý náhrdelníky a potom jimi tu holčičku švihají. Svazujou ji řetízkama. Dávají jí jedovatý cukroví, po kterým ona blinká, a oni ji pak nutěj, aby svoje zvratky vychlemtala. Nikdy ji nenechají ani chviličku o samotě. A když se jí někdy podaří utéct na tu louku, kde teď je, vždycky ji pak seřežou, když se vrátí domů.“

(Neřekl jsem ani slovo, ale nutkání opakovat po ní „a vždycky ji pak seřežou, když se vrátí domů“, mělo sílu Herkula.)

[Dlouhá pauza.]

„Tlučou ji knihama. Znovu a znovu ji mlátěj knihama do hlavy. A píchají ji špendlíkama a tužkama. A napínáčkama. A když s tím konečně skončej, zavřou ji pak vždycky do sklepa.“

Linda vůbec nebyla uvolněná. Ani neplakala. V podstatě se prezentovala ve své potvoří podobě – obviňovala ty rodiče, ale na to, aby tu holčičku politovala, se nezmohla. Pociťovala jenom hořký vztek.

„Podívej se na to děvčátko velmi pozorně, Lindo. Ta holčička na té louce. [Pauza.] Ta malá holčička –?“ [Pauza.]

„Ta malá holčička… pláče.“

„Proč ta malá… má ta holčička – drží nějaké květiny?“

„Ano, má v ruce… Je to růže, bílá růžička. Nevím, kde ji –“ [Pauza.]

„Co ta holčička… cítí něco k té růži, to děvčátko?“

„… Ta bílá růže… to je jediná věc na světě, se kterou si může povídat, jediná věc… která ji má ráda… Drží tu květinu před očima za stvol a mluví k ní… ne… ani ji vlastně nedrží. Ona se před ní vznáší… jako by byla kouzelná, ale ta holčička se jí nikdy ani nedotkne, nikdy ji nepolíbí. Dívá se na ni a ta růžička se dívá na tu malou, a v těch chvílích… v těch chvílích… je ta holčička… šťastná. Ta bílá růže – s tou bílou růží… je šťastná.“

Po minutce Linda se zamrkáním otevřela oči. Prohlédla si mě, můj povadlý úd, přejela očima stěny ordinace, strop. Na něm utkvěla. Ozval se bzučák, a já si teprve teď uvědomil, že už vrčel aspoň třikrát. Trhl jsem sebou.

„Hodina uplynula,“ řekla omámeně, a potom ospale dodala: „To ale byla směšná historka.“ Avšak nezaznívala v tom žádná hořkost.

A bylo po seanci. Beze slova jsme se oblékli a dali do pořádku.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Během prvních měsíců svého života s kostkou jsem nikdy vědomě nepřipustil, aby začala rozhodovat o veškerém mém konání či aby mě proměnila v organismus, jehož sebemenší počin by musela určovat ona. Představa něčeho takového by mě tehdy byla děsila. Snažil jsem se omezovat své volby tak, aby ani Lil, ani mí kolegové nezačali podezřívat, že jsem se zapletl do něčeho poněkud neortodoxního. Svoje opalizující zelené kostky jsem přede všemi pečlivě schovával, a když to bylo zapotřebí, radil jsem se s nimi v bezpečném ústraní. Postupně jsem však zjišťoval, že se rychle přizpůsobuji a bez odmlouvání se podřizuji i jejich občasným vrtochům. Některý konkrétní příkaz kostky mi třeba šel silně proti srsti, ale přesto jsem nezaváhal a splnil ho jako dobře naolejovaný automat.

Kostka mě posílala do barů roztroušených po celém městě, abych tam vysedával, usrkával drink, naslouchal, klábosil s jinými hosty. Vybírala úplně cizí lidi a posílala mě za nimi na kus řeči. Určovala role, které jsem s těmito neznámými osobami měl sehrát. Tak jsem se například octl v úloze bývalého outfieldera baseballového mužstva Detroitských tygrů, který přijel do města na sérii utkání s Yankees (v jednom baru v Bronxu), reportéra anglického Guardianu (v hale hotelu Barbizon Plaza), homosexuálního dramatika, univerzitního profesora, který propadl alkoholu, uprchlého trestance a tak dále. Kostka mi nařídila, abych se snažil svést nějakou úplně cizí ženu, kterou jsem si měl namátkou vybrat z brooklynského telefonního seznamu (tou šťastnou dámou se stala jakási paní Anna Maria Splogliová, která mě ovšem fyzicky přímo odpuzovala – bohudík); abych se pokusil vypůjčit si deset dolarů od naprosto cizího pana X (taky se nepovedlo); abych dal dvacet dolarů naprosto cizímu panu Y (vyhrožoval, že zavolá policii, a potom tu bankovku popadl a utíkal pryč, jako by ho honili). V barech, restauracích, divadlech, taxících, obchodních domech – všude, kde jsem byl mimo dohled lidí, kteří mě znali, jsem ihned přestal být sám sebou, odkládal jsem svou „normální“ totožnost.

Začal jsem hrát kuželky. Zapsal jsem se do jednoho fit-klubu, abych trochu posílil svoje břišní svalstvo. Navštěvoval jsem koncerty, chodil na baseball, zúčastňoval se protestních demonstrací a příležitostných večírků – soubory mých opcí vytvářelo všechno možné i nemožné, co jsem dosud nikdy nedělal, a kostka mnou pohazovala od jednoho úkolu k druhému, takže jsem jen zřídka byl dva dny po sobě týmž člověkem.

Stále nová prostředí a stále nová nadělení mě nutily pozorně sledovat, jak na mě ostatní lidé reagují. Když je člověk sám sebou, proplouvá životem podle své vlastní nátury, vystupuje na veřejnosti ve svých přirozených, autentických podobách, integrován do důvěrně známého prostředí, a většinou si vůbec neuvědomuje různé jemnůstky v chování svých bližních. Jedině když ten druhý poruší konvenční vzorec svého jednání, vzbudí to naši pozornost. Ovšem skutečnost, že jsem takto narušoval zavedené vzorce vlastního chování, ohrožovala hluboce zapuštěné podoby mého já a posunovala mé vědomí do velmi neobvyklé roviny, neobvyklé proto, že lidské počínání se instinktivně snaží volit prostředí, které vědomí co nejméně zatěžuje.

Tím, že jsem si vytvářel problémy, jsem na svoje vědomí, svoje myšlení, kladl mimořádné nároky.

Ovšem problémy jsem vytvářel i pro jiné.

I když jsem se snažil počínat si tak, abych ženě svoje extravagance vždycky dokázal „racionálně“ zdůvodnit, stále výrazněji jsem kostce dovoloval rozhodovat o tom, jak se mám jako otec a manžel chovat. Nápadně se to projevilo především během tří týdnů, jež jsme s Lil, Larrym a Evie (já ovšem za nimi jezdil jen na třídenní víkendy) strávili ve východní části Long Islandu na farmě, kterou jsme tam měli dlouhodobě pronajatou.

Mám-li být historicky přesný, drazí přátelé, jako otec jsem se vždycky držel spíš zpátky a moc jsem se neangažoval. Moje styky s našimi dvěma dětmi spočívaly především v tom, že jsem: (a) na ně ječel, aby přestaly ječet, když jsem zrovna v obýváku telefonoval; (b) na ně ječel, aby si šly hrát někam jinam, když jsem se chtěl někdy přes den s Lil pomilovat; (c) na ně ječel, aby poslechly maminku, když právě maminku přímo nehorázným způsobem poslechnout odmítaly; (d) ječel na Larryho, když se trápil s domácím úkolem z počtů, že je naprostej blbeček.

Byly ovšem i chvíle, kdy jsem na ně neječel, to je fakt. Když jsem se právě zasněně zabýval nějakou příjemnou představou (‚Rhinehart objevuje chybějící článek freudovské teorie!‘ ‚Sophia Lorenová se rozvádí s Pontim kvůli newyorskému psychiatrovi‘ ‚Neuvěřitelný burzovní tah lékaře, finančního amatéra‘) nebo jsem na něco usilovně myslel (jak objevit ten chybějící článek, sbalit Sophii Lorenovou, vyhrát na burze), mluvil jsem s dětmi nevzrušeně o čemkoli, o čem se jim mluvit chtělo (‚Tos namaloval opravdu krásný obrázek – zvlášť ten komín se mi líbí.‘ Lil: ‚To není komín, to je balistická střela.‘). A občas jsem si s nimi i hrál. (‚Bang-bang! A už jsi to koupil, táto!‘ Zhroutím se na podlahu. ‚Ale ne, tati – jseš jenom raněnej!‘) Měl jsem svoje děti rád, ale především jako potenciální Jungy, Adlery a Anny Freudové pro mého Sigmunda. Byl jsem příliš angažován jako budoucí velký psychiatr, a už mi nezbývaly síly na to, abych si kromě toho ještě hrál na tatínka. V mém rodičovském počínání se objevovaly četné trhliny.

Mezi alternativami, které jsem kostce předkládal k uvážení, byly některé, jež vyjadřovaly představu laskavého otce, který se skrývá někde hluboko ve mně, a jiné, které popouštěly uzdu jakémusi umíněnému despotovi.

Pokud jde o první skupinu, kostka dvakrát rozhodla, že se v nejbližší době musím dětem mimořádně pečlivě věnovat: že si s nimi musím po tři následující dny hrát minimálně pět hodin denně. (Taková oddanost! Taková oběť! Matky světa, co byste vy daly za to, abyste mohly se svými dětmi strávit pouze pět hodin denně?) Jednoho zářijového dne, po snídani ve velké staré kuchyni s bílými kredencemi, na velké, sluncem zalité farmě, obklopené vysokými stromy a celými lány pestrých křovisek, jsem se dětí zeptal, co by chtěli ten den dělat.

Larry se po mně ze svého místa u opékače topinek nedůvěřivě podíval. Měl na sobě červené kraťasy, bílé (místy) tričko, byl bosý, nohy měl poseté škrábanci a strupy a vyšisovaná blonďatá čupřina málem stačila ukrýt jeho podezřívavé zakabonění.

„Hrát si,“ odpověděl.

„A jak?“

„Odpadky jsem vynosil už včera.“

„Já bych si dneska rád hrál s vámi. Co byste chtěli dělat?“

Evie se ze svého místa podívala na Larryho, jako by chtěla zjistit, co on na to.

„Ty si s náma chceš hrát?“

„Ano.“

„Ty nebudeš pucovat náklaďáček?“

„Ne. Budu dělat to, co budeš chtít ty. Ty jsi dneska šéf.“

„Fakt?“

„Jasně.“

„Hurá – tak si jdem hrát na písčinu!“

Písčina, to bylo vlastně jedno farmářovo zorané pole, které ze tří stran a zčásti i čtvrté pravoúhle uzavíralo hlavní budovu farmy. Zelené výtrysky políček s kapustou a salátem tam děti prošpikovaly bludištěm silniček, ve kterém by se ztratil i zkušený jezdec automobilových rallye. Asi hodinu jsem byl nucen se po nich plahočit sem a tam s oprýskaným modýlkem dodávky z třiašedesátého roku, přičemž jsem byl několikrát vypeskován, že při posunování svého hřmotného těla po komunikacích třetího řádu nenapravitelně ničím komunikace druhého řádu a že tunely, které po celá léta odolávaly náporům cyklonů a hurikánů (za tři a půl dne jednou krátce zapršelo), stačil poničit jediný neopatrný pohyb mého lokte. Jinak byli děti šťastné, že jsem s nimi, a mně se to lezení po zemi v jejich společnosti taky líbilo. Když se s dětmi trochu sblížíte, zjistíte, že jsou docela milé.

Více než milé.

„Tati, proč oceán dělá vlny?“ zeptal se mě později téhož dne Larry. To už jsme leželi v písku a pozorovali, jak vlny Atlantiku dorážejí na westhamptonskou pláž.

Zrekapituloval jsem si v duchu, co vím o oceánech, přílivu a podobně, a došel k závěru, že: „To způsobuje vítr.“

„Ale někdy žádný vítr nefouká, a oceán stejně pořád dělá vlny.“

„To jak dýchá bůh moře.“ Uvažoval o tom.

„A co dejchá?“

„Vodu. Nadechne – vydechne. Nadechne – vydechne.“

„A kde je?“

„Uprostřed oceánu.“

„A jak je velkej?“

„Dva kilometry vysokej, a tlustej a svalnatej jako váš táta.“

„A nenarazí mu někdy parníky do hlavy?“

„To se pak naštve a udělá hurikán. Proto se tomu říká ‚rozhněvané moře‘.“

„Tati, proč si s náma víc nehraješ?“

V tu chvíli jako by mi do žaludku dopadla těžká námořní kotva. Do hlavy mi naskočilo klišé „Mám moc práce,“ a vzápětí mě zalil stud. Následovalo „Rád bych, ale –“a zastyděl jsem se ještě víc.

„Já nevím,“ řekl jsem nakonec. Rozběhl jsem se proti vlnám a chvíli si razil cestu příbojem. Když jsem se dostal za něj, položil jsem se na záda na hladinu, a pak už jsem viděl jen oblohu, zvedající se a klesající.

Jak kostka, tak moje vlastní inklinace mi umožnily být s dětmi víc pohromadě v srpnu a v září. Kostka mi jednou přikázala, abych je vzal na celý den do zábavního parku na Coney Islandu, a to odpoledne mi připadá jako jeden ze dvou, tří nejšťastnějších ostrůvků radosti v mém životě.

Zcela ze své vůle jsem jim dvakrát přinesl domů nějaké hračky, a jejich vděčnost za tento nevysvětlitelný, bezprecedentní dar bohů málem způsobila, že jsem nechal psychiatrie a nadále se věnoval výhradně otcovství. Když jsem to zkusil potřetí, odmítl Larryho jeřáb fungovat a děti se pak plné tři dny praly o ten zbývající. Zatoužil jsem po dovolené na Aljašce, na Sahaře, v povodí Amazonky, kdekoli – jen když tam budu sám.

Kostka ze mě udělala vychovatele velmi nedůsledného. V prvních dvou týdnech září po mně chtěla, abych nikdy na děti neřval, nenadával jim, netrestal je, i kdyby nevímjak vyváděly.

Ještě nikdy předtím nevládl v domě tak dlouho takový klid a mír. V posledním týdnu září (to už mezitím začala škola) mi kostka nařídila, abych ve věci domácích úkolů, chování u stolu, rámusení, udržování pořádku a poslušnosti vystupoval jako absolutní diktátor. Za každý přestupek měl následovat trest patnácti tvrdých úderů dlaní na holý zadek. Šestý den poté, co jsem začal aplikovat pravidla tohoto systému, se Lil, posluhovačka a děti přede mnou zamkly v dětském pokoji a odmítali mě pustit dovnitř. Když mi Lil ten náhlý týdenní záchvat tyranizování vyčítala, vysvětlil jsem jí, že mě k němu dohnal projev viceprezidenta Spiro Agnewa, v němž tento pán tepal zhoubné následky permisivní výchovy.

Není divu, že takovéhle události vnesly mezi Lil a mě určité napětí – mírně řečeno. Když člověk s někým žije sedm let – s inteligentní, citlivou osobou, která mu (občas) projevuje nepochybnou náklonnost – vytvoří si k té ženě určitou citovou vazbu. A když s ní zplodí dvě pěkné děti, to pouto se přirozeně ještě zpevní.

Lil a já jsme se potkali a intimně sblížili, když nám oběma bylo pětadvacet. Oba jsme si vypěstovali hlubokou, iracionální, zjevně neurotickou potřebu toho druhého: vzniklo mezi námi cosi jako láska – jedna z četných forem šílenství, kterou společnost toleruje. Pak jsme se vzali: způsob, jak společnost řeší osamělost, sexuální potřeby a problém praní prádla. Brzy jsme zjistili, že pokud lze na manželství najít určité stinné stránky, život za svobodna je zcela jistě nezná. Po jistou dobu nám to tak alespoň připadalo. Já jsem studoval medicínu a neměl jsem žádný příjem a Lil, rozmazlená dcera Petera Daupmanna, úspěšného obchodníka s nemovitostmi, musela jít pracovat, aby mě mohla na studiích vydržovat. A pak najednou Lil, jediná opora medika Luciuse Rhineharta, přišla do jiného stavu. Lucius, praktický, za všech okolností pevně se ovládající muž (jediné, co nezvládl, byla jeho rozjívená spermata), naléhal, aby si to dala vzít. Lil, senzitivní, milující žena, trvala na tom, že si dítě ponechá. Prakticky založený muž to otráveně vzdal. Žena donosila plod, plod se s ní rozloučil: narodil se hezký synáček Lawrence. Štěstí, pýcha, chudoba. Uplynou pouhé dva měsíce a rozmazlená dcerunka Lil už zase pracuje, protože medicíně oddaný, praktický, nemajetný (mezitím už) pan doktor Luke zatím nepraktikuje, ale přicmrdává v nemocnici a studuje psychoanalýzu. U Lil se zanedlouho vyvíjí zdravý odpor k práci, chudobě – a medicíně oddanému praktickému panu doktorovi.

Pouto mezi námi je stále pevnější, ale silná radostiplná vášeň minulých let znatelně slábne.

Krátce řečeno, jak si jistě pozorný čtenář už dávno domyslel, naše manželství bylo naprosto normální. Zažívali jsme šťastné chvíle, které byly jenom naše; měli jsme svoje vtípky, které byly ostatním lidem nepřístupné; pěstovali jsme náruživou, senzuální, sexuální lásku; spojoval nás společný zájem (alespoň u Lil velmi výrazný) o děti, předmět naší rodičovské pýchy; a oba jsme měli problémy s našimi stále frustrovanějšími, izolovanými vlastními nitry. Aspirace, které jsme v nich kdysi přechovávali, nedošly v manželství naplnění, a tuto skutečnost nedokázalo ani sebedivočejší postelové dovádění zastřít; ze všeho nejvíc nás spojovala nespokojenost se životem, který vedeme.

Kostka nyní pojednávala všechno a každého objektivně a nutila mě, abych činil totéž. Emoce, které jsem teď měl pociťovat vůči všemu kolem, určovala kostka, nikoli nějaký niterný vztah mezi mnou a jinou osobou či věcí. Lásku jsem teď začal chápat jako iracionální, náhodný vazebný vztah k nějakému jinému objektu. Měla nutkavou povahu. Byla důležitou součástí mého historického ega. Je třeba ji zničit. Lil se musí stát objektem – objektem, který na mě bude mít nulový niterný účinek, který bude budit můj zájem obdobně jako… Nora Hammerhillová (to jméno jsem si náhodně vybral v manhattanském telefonním seznamu). Že to není možné, říkáte? Třeba není. Ale je-li možné změnit celou lidskou bytost, ani tento nejzákladnější mezilidský vztah nemůže být neměnný. A tak jsem to zkusil.

Kostka občas odmítala spolupracovat. Přikazovala mi, abych o Arlene projevoval zájem a byl k ní štědrý. Dostal jsem od ní pokyn, abych Lil koupil náhrdelník – k něčemu takovému došlo naposledy před šesti lety. Lil mě obvinila, že jsem jí byl určitě nevěrný. Když jsem ji ujistil, že se nic takového nestalo, měla velkou radost. Kostka nás spolu tři večery po sobě poslala do divadla (můj běžný celoroční průměr byly tři hry, přitom dvě z nich pravidelně muzikály s rekordně nízkým počtem repríz). Oba jsme si pak připadali jako neobyčejně kulturní, avantgardní, nekonformní lidé. Slíbili jsme si, že celý příští rok budeme chodit do divadla jednou týdně. Kostka ovšem rozhodla jinak.

Pak mi kostka nařídila, abych se po celý jeden týden podvoloval každému Lilinu vrtochu. Ta mě sice dvakrát nazvala bezpáteřnou třtinou a na konci toho týdne se zdálo, že ji nedostatek autority na mé straně disgustuje, avšak já sám jsem zjišťoval, že jí normálně naslouchám a reaguju na ni i v situacích, kdy bych předtím neměl tušení, že vůbec existuje, a párkrát jsem ji svou ohleduplností přímo dojal.

Lil dokonce s potěšením přijala i zájem, který kostka začala projevovat o pitoreskní milovací pozice. Ovšem když mi kostka jednou poručila, abych do Arlene vnikl v třinácti různých pozicích, než dosáhnu vyvrcholení, došla mé ženě při pokusu vmanévrovat ji do pozice číslo jedenáct trpělivost. Když se podivila, odkud se ve mně v poslední době berou tyhle podivné vrtochy, vyjádřil jsem obavu, jestli nejsem v jiném stavu.

Avšak médium je poselstvím, jak říká Marshall McLuhan, a rozhodnutí kostky, i když jejich realizace mohla být Lil nebo Arlene nebo jiným jedincům někdy příjemná, mě postupně oddělovala od ostatních lidí. Především rozhodování kostky o sexuálních věcech bezpečně ničilo přirozenou intimitu (zkuste přesvědčit partnerku, že vás může uspokojit pouze jedna jediná sexuální pozice, když ona má na to jiný názor). Takové příkazy kostky s sebou zjevně nesly nutnost nemanipulovat (jak psychologicky, tak fyzicky) pouze příslušnou ženou, ale i sebou samým. Jednou po mně kostka perverzně chtěla, abych se po celý jeden týden „vystříhal sexuálního styku s jakoukoli ženou,“ a vyvolala tak ve mně vážný vnitřní konflikt: co se vlastně přesně myslí výrazem „sexuální styk“? Koncem toho týdne jsem přímo zoufale toužil to vědět. Dávala mi snad kostka možnost realizovat všechno kromě penetrace?

Nebo až kromě ejakulace? Nebo – hlodalo mi hluboko v nitru – po mně chtěla, abych se zdržel veškeré sexuální aktivity?

Ať už to kostka myslela jakkoli, sedmého dne jsem se ocitl na gauči, konzervativně oblečen v tričku a obou ponožkách, po boku Arlene Ecsteinové, slušivě oděné do elegantní podprsenky, klinkající se jí kolem pasu, jedné punčochy, shrnuté do poloviny lýtka, dvou náramků, jedné náušnice a kalhotek, skromně zahalujících její levý kotník. Důsledně dodržovala neporušitelný závazek, který na sebe vzala v onen první Den kostky, že totiž se mnou už nikdy nevleze do postele, onen závazek však neobsahoval žádnou zmínku o automobilech, podlahách, židlích či pohovkách a tak se různé části jejího těla pravidelně dostávaly do kontaktu s různými částmi mého těla se zcela jednoznačným záměrem. Protože jsem se ani při této příležitosti nebránil Arleninu laskání, ba naopak jsem ji k němu spíše podněcoval, uvědomil jsem si posléze, že už jsem dospěl do kritického stadia: kdyby mě teď vybídla: „Dej mi ho tam,“ a já jí na to řekl: „Mně se nechce,“ shodila by mě se smíchem na koberec a byl bych stejně ztracen. Zvyšující se počet decibelů, vyznačujících její milostné sténání, signalizoval, že do pětatřiceti sekund bude neodbytně požadovat, abych se fyzicky prezentoval v její herně.

Abych oddálil ten zdánlivě neodvratný běh událostí, změnil jsem svoje postavení, zakormidloval jí hlavou mezi nohy a zahájil pečlivě artikulovanou orální komunikaci. Její odpověď byla neméně artikulovaná a signály, které vysílala, byly bez problémů dešifrovány. Bylo mi ovšem dobře známo, že Arlene považovala takovouto komunikaci za sice příjemnou, ale relativně chabou náhražku ortodoxního intimního rozhovoru.

Ujasnit si svůj další postup mi netrvalo dlouho. Moje svědomí už předtím došlo k závěru, že kostka po mně žádala pouze to, abych se zdržel genitálního styku, a ačkoli mi Arlene kdysi na začátku řekla, že se kdesi dočetla, že po mužském semenu se tloustne, a neměla zájem si to ověřovat, stal se příslušný způsob mezitím běžnou součástí našeho milostného rituálu. Neuplynulo snad ani půl minuty a Kostkař dosáhl sexuálního uspokojení, aniž ztratil čest. Arlene ke mně vzhlížela očima jako tenisáky a otírala si hřbetem ruky ústa.

Omluvil jsem se jí za svou „ejakulační inkontinenci“ („Takhle se tomu vážně říká?“ ptala se), ale Arlene se ke mně jen láskyplně přitulila, zřejmě pyšná na to, jak mě dokázala vzrušit – tak úspěšně, že kotlík mé vášně proti mé vůli přetekl. Znovu jsem deklaroval svou ohnivou platonickou lásku, vsouval do Arlene neposedné prsty, líbal ji na ňadra, na ústa… za pár minut bych byl nevyhnutelně stál znovu před týmž dilematem jako prve, a to už by nebylo úniku. Vzpamatoval jsem se tedy, vymrštil se z gauče a začal soustředěně pracovat na úpravě svého vnějšího dekoru.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Na jeden den jsem se stal Kristem. Jako akce sloužící k narušení navyklých konvencí proměna v Ježíše dokonale fungovala a až mě překvapilo, kolik pokory, lásky a soucitu mě začalo naplňovat. Kostka mi přikázala, abych „byl jako Ježíš“ a pěstoval v sobě kristovskou lásku vůči každému, s kým se potkám. Naprosto dobrovolně jsem toho rána odvedl děti do školy, a když jsem je držel za drobné ručky, připadal jsem si nesmírně otcovsky, dobrodějně, láskyplně. Larryho to zaskočilo. „Co se děje, tati? Jak to, že jdeš dneska s náma?“

Ale mě to vůbec nevyvedlo z konceptu. Po návratu domů jsem si přečetl kázání na hoře a větší část evangelia svatého Marka, a když jsem se loučil s Lil, než odešla na nákup, požehnal jsem jí a projevil jí takovou něžnost, že ji také napadlo, jestli se mi něco nestalo. V jedné hrůzyplné chvíli jsem měl nutkání vyznat se jí ze svého hříšného poměru s Arlene a požádat ji za odpuštění, ale pak jsem se rozhodl, že se to týká někoho úplně jiného – a jiného světa.

Když jsem se s Lil potom večer doma zase sešli, svěřila se naopak ona mně, že jí moje láskyplnost pomohla utratit třikrát tolik než obvykle.

Na pozdní odpoledne téhož dne jsem měl sjednanou schůzku s Arlene, ale věděl jsem, že budu jenom přemlouvat ji i sebe, abychom spolu přestali hřešit a modlili se za odpuštění. Ke svým dopoledním pacientům, Franku Osterfloodovi a Lindě Reichmanové, jsem se toho dne snažil chovat co nejohleduplněji, ale nezdálo se, že by to na ně mělo nějaké blahodárné účinky. Pana Osterflooda jsem poněkud rozrušil, když jsem nadhodil, že znásilňování děvčátek je možná velký hřích; vyletěl a prohlásil, že to, co jim dělá, si ty mrchy nepochybně zaslouží. Když jsem mu začal číst kázání na hoře, jeho rozčilení stále stoupalo a vyvrcholilo ve chvíli, kdy jsem dospěl k místu, kde se mluví o tom, že jestliže člověka svádí jeho pravé oko, má ho vyrvat a odhodit pryč, a jestliže ho svádí jeho pravá ruka… Vymrštil se z pohovky, naklonil se přes stůl a než jsem stihl přestat číst, držel mě pod krkem. Když se ho Jakeovi, slečně Reingoldové a pacientovi, kterého měl Jake na tu dobu objednaného, konečně podařilo ode mě odtrhnout, upadli jsme oba do značných rozpaků a stydlivě jsme vysvětlovali, že jsme jenom diskutovali o kázání na hoře.

Lindu Reichmanovou zřejmě dost vyvedlo z míry, že když se do polo těla vysvlékla, navrhl jsem jí, abychom se spolu pomodlili. Začala mě líbat na ucho, ale já k ní zahovořil o potřebě spirituální lásky. Naštvala se a já ji pokorně poprosil za odpuštění, avšak když mi rozzipla poklopec, začal jsem i jí předčítat kázání na hoře.

„Co to s tebou krucinál dneska je?“ zamračila se. „Jsi na tom ještě hůř než posledně.“

„Snažím se ti vysvětlit, že duchovní láska obohacuje člověka mnohem víc než nejdokonalejší tělesné obcování.“

„Ty těmhle kecům vážně věříš?“ zeptala se.

„Věřím, že člověk je zcela ztracen, dokud ho nenaplní velká vřelá láska ke všem bližním, láska spirituální povahy, láska k Ježíši.“

„A ty těmhle kecům vážně věříš?“

„Ano.“

„Tak to já chci svoje peníze zpátky.“

■

Toho dne, kdy jsme byli s Jakem spolu na obědě, jsem se téměř rozeštkal. Tolik jsem mu chtěl pomoci – člověku zahnanému do kouta oním nelítostným, energií přesyceným strojem, který v něm bez ustání pracuje a dělá mu ze života štvanici, jež ho okrádá o vše, především o onu velkou lásku, která tak bohatě naplňuje mě. Nabodával vidličkou velké úkrojky dušeného hovězího a nabíral vrchovaté dávky fazolí a vykládal mi o jednom svém pacientovi, který omylem spáchal sebevraždu. Hledal jsem skulinu, kterou bych pronikl zdánlivě neprostupnou stěnou jeho obrněného já, ale marně. Jak oběd plynul, byl jsem z toho stále smutnější. Cítil jsem, že se mi do očí derou slzy. Hněvivě jsem ten nápor sentimentality potlačil a znovu začal hledat cestu k jeho srdci.

„Hledat cestu k jeho srdci.“ Ten obrat mě napadl právě toho dne. Každá osobnost a každé náboženství má svůj slovník a svůj styl. Pod vlivem toho, že jsem byl v tu chvíli Ježíšem Kristem, jsem zjistil, že hluboce miluji všechny lidi, a tato zkušenost se projevovala jak neobvyklým jednáním, tak neobvyklým jazykem.

„Jakeu,“ oslovil jsem ho konečně, „pociťuješ v sobě někdy velkou, vroucí lásku k lidem?“ Vidlička mu uvízla před ústy a chvíli na mě užasle zíral.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se potom.

„Pocítils vůbec někdy veliký nával vroucnosti a lásky k někomu, nebo dokonce k celému lidskému pokolení?“

Ještě chvíli na mě valil oči a pak řekl:

„Ne. Freud takové pocity spojuje s panteismem a s vývojovým stadiem dvouletého dítěte. Iracionální návaly lásky bych pokládal za regresi.“

„A tys nikdy nic takového nepocítil?“

„Nikoli. Proč?“

„Co když jsou takové pocity… něco úžasného. Co když je to tak, že není nic lepšího, že nic víc si nelze přát? I potom by fakt, že se to dá kvalifikovat jako regresivní typ pocitu, z toho činil něco nežádoucího?“

„Jistě. Kdo je ten pacient? Ten mladý Cannon, cos mi o něm vyprávěl?“

„Co kdybych ti pověděl, že ten, kdo cítí takový příval vroucí lásky k bližním, jsem já sám?“

Tohle onen parostroj v něm konečně zastavilo.

„A především lásky k tobě?“ dodal jsem.

Jake za svými brýlemi prudce zamžikal a v tu chvíli vypadal – ovšem je to jen moje interpretace výrazu, který jsem na jeho tváři nikdy předtím nespatřil – dost vyděšeně.

„Pověděl bych, že jseš v regresi,“ vyhrkl nervózně. „V nějaké fázi svého vývoje jsi zablokovaný, a abys unikl zodpovědnosti a pomohl si z toho, dětinsky si namlouváš, že nevímjak miluješ svoje bližní.“ Začal znovu jíst. „To tě přejde.“

„Ty si myslíš, že tyhle pocity – že si jenom dělám legraci?“

Uhnul ode mě pohledem a jeho oči začaly v jídelně přeskakovat z jednoho předmětu na druhý jako kanáři v kleci.

„Já nevím, Luku. V poslední době se chováš dost divně. Možná si jen tak hraješ, možná to myslíš naprosto vážně. Možná bys to měl ještě jednou zkusit s psychoanalýzou – domluv se tamhle s Timem. Já jako tvůj přítel nejsem objektivní.“

„Dobrá, příteli. Ale chtěl bych, abys pochopil, že tě miluju, a nemyslím si, že by to mohlo mít něco společného s předmětovou katexií nebo análním stadiem.“

Znovu nervózně zamrkal a stále ještě nezačal zase jíst.

„Je to ovšem láska kristovská, nebo spíš judeokristovská, samozřejmě,“ upřesňoval jsem.

Vypadal stále vyplašeněji. Začínal jsem o něj mít starost.

„Mám na mysli jenom vroucí, vášnivou bratrskou lásku, Jakeu. Nemusíš se ničeho bát.“

Nervózně se usmál, oči mu zašilhaly a pak se zeptal: „Míváš takovéhle záchvaty často, Luku?“

„S tím si nedělej starosti. Radši mi ještě něco pověz o tom pacientovi, co se ti zasebevraždil. Máš už o tom napsaný článek?“

Jake se brzy vrátil na hlavní trať, naplno otevřel škrtící klapku a svého kolegu, láskou přetékajícího Lucia Rhineharta, úspěšně přešíboval na vedlejší kolej, kde měl zřejmě zůstat stát a čekat, dokud o něm nebude možné napsat článek.

■

„Posaďte se, synu,“ vybídl jsem Erika Cannona, když toho odpoledne vstoupil do mé malé zelené ordinace v Queensboroughské nemocnici. Už než jsem stiskl knoflík bzučáku, kterým jsem dával pokyn, aby mi ho přivedli, prostupovaly mě vroucí a ježíšovské pocity, a když jsem teď stál za psacím stolem, pohlížel jsem na něj pln lásky. On mi pohled neuhýbavě vracel, jako by pevně věřil, že mi dohlédne až na dno duše, a velké temné oči se mu leskly zjevným potěšením. Přestože měl na sobě prošoupané khaki kalhoty a potrhané tričko, vypadal vyrovnaně a důstojně – pružný, dlouhovlasý Kristus, působící dojmem sportovce, který denně trénuje a stačí při tom obtahovat všechny holky v bloku.

Jako vždycky si přitáhl židli k oknu a s ležérním nezájmem na ni sklesl; ruce sepjal za hlavou a nohy natáhl daleko před sebe. Z podrážky jeho levé trepky na mě zírala velká díra.

Sklonil jsem hlavu a vyzval ho: „Modleme se.“

Zarazilo ho to s ústy zejícími uprostřed zívnutí, s rukama stále za hlavou. Chvíli na mě nehnuté zíral a pak přitáhl nohy k sobě, naklonil se dopředu a sklopil hlavu.

„Milý Bože,“ řekl jsem hlasitě, „pomoz nám v tuto hodinu, abychom mohli sloužit Tvé vůli, sešli se s Tvou duší a dýchali pouze pro Tvou slávu. Amen.“

Posadil jsem se, s očima stále ještě sklopenýma, a přemýšlel jsem, jak si mám počínat dál. Ve většině mých předcházejících sezení s Erikem jsem uplatňoval svůj obvyklý nedirektivní přístup a silně mě rozladilo, že se stal prvním pacientem v doložených dějinách psychiatrie, který celé první tři psychoterapeutické návštěvy dokázal prosedět beze slova a přitom zcela uvolněně. Při čtvrtém sezení mluvil plnou hodinu o situaci na jeho oddělení a o stavu světa. Při následujících návštěvách střídal mlčení s nekonečnými monology. V průběhu posledních tří týdnů jsem u něj uplatnil jen několik málo kostkou regulovaných pokusů; mimo jiné jsem mu uložil, aby se snažil pocítit lásku ke všem osobám, které o něm rozhodují, ale na všechna naléhání reagoval tvrdošíjným mlčením. Když jsem zvedl hlavu, zjistil jsem, že si mě pozorně prohlíží – jeho černé oči mě přímo přibodávaly ke křesílku, ve němž jsem seděl. Najednou sáhl do kapsy, naklonil se dopředu a beze slova mi nabídl winstonku.

„Děkuju, ale nevezmu si,“ odmítl jsem to gesto.

„Jen tak mezi námi dvěma Ježíši, co říkáte.“.

„Ne, děkuju pěkně.“

„Co to bylo, to s tou modlitbou?“ zeptal se potom.

„Cítím se dneska… nějak nábožensky,“ odpověděl jsem. „A tak –“

„To vám přeju,“ skočil mi do řeči.

„– a tak bych se s vámi rád o ten pocit podělil.“

„Kde vy jste přišel k náboženství, prosím vás?“ zeptal se najednou chladně.

„Já jsem… já… jsem Ježíš,“ odpověděl jsem.

Na jeho tváři prodlela ještě chvíli ona chladná ostražitost, ale potom ji zkřivil pohrdavý úsměv.

„Nemáte dost vůle,“ řekl.

„Jak to myslíte?“

„Netrpíte, nemáte dost zájmu, chybí vám ten pravý oheň, abyste se mohl stát Kristem skutečně žijícím na zemi.“

„A co vy, synu?“

„Já to všechno mám. V každém okamžiku mého života ve mně uvnitř hoří oheň, který mě pudí zburcovat tento svět, vyhnat všechny ty zatracený parchanty z chrámu, proklát jim mečem jejich zbabělé duše.“

„Ale co láska?“

„Láska?“ vyštěkl, a jeho tělo se na židli vzpřímilo a napjalo. „Láska…“ opakoval pak už klidněji. „Jistě, láska. Chovám lásku k těm, kdo trpí, kdo jsou natažený na skřipec stroje, ale ne k těm, kteří sedí za jeho ovládacíma pákama, k mučitelům – k těm ne.“

„Kdo jsou ti lidé?“

„Vy, kamaráde, a každej chlap, kterej by moh ten stroj předělat, jen kdyby chtěl, nebo ho rozbít či zastavit, ale neudělá to.“

„Já že jsem součástí toho stroje?“

„Každou vteřinou, kdy tuhle terapeutickou frašku v týhle kreténama obsazený nemocnici hrajete s nima, zatloukáte svůj hřeb do známýho starýho kříže.“

„Ale já vám přece chci pomoct, vrátit vám zdraví a štěstí.“

„Zarazte – nebo se z vás pobliju.“

„A kdybych přestal pro ten stroj pracovat?“

„To byste možná ještě měl nějakou naději. To bych vám začal naslouchat. Potom by vás bylo možný brát vážně.“

„Ale když z toho systému odejdu, už nikdy bych vás třeba neviděl.“

„Existujou přece návštěvní hodiny, ne? A já tady s váma stejně budu jenom krátkou dobu.“ Seděli jsme oba na svém místě a jeden druhého jsme pozorně zkoumali.

„Vás nepřekvapilo, že jsem tohle naše sezení začal modlitbou? Nebo tím, že jsem Ježíš?“

„Hrajete divadlo. Nevím proč, ale je to tak. Díky tomu vás nenávidím o něco míň než ostatní, ale je mi jasný, že bych vám nikdy neměl důvěřovat.“

„A vy si myslíte, že jste Kristus?“ Jeho oči se ze mě svezly k oknu, pokrytému vrstvou sazí.

„Kdo má uši, slyš,“ odpověděl.

„Já nevím, jestli na to dost milujete,“ řekl jsem. „Cítím, že klíčem ke všemu je právě láska, a ve vás je spíš nenávist.“ Pomalu se pohledem vrátil ke mně.

„Musí se bojovat, pane Rhinehart. Ne si jenom hrát. Musíte vědět, kdo je váš přítel, a toho milujte. A musíte znát i nepřítele, abyste ho moh bez milosti zlikvidovat.“

„To je velmi tvrdé,“ poznamenal jsem.

„Otevřte oči. Kdo má oči, ať se dívá.“

„Dívám se, ale vždycky vidím totéž: jak se v jednom a témž člověku sváří rota dobrých lidí a rota darebáků. Nevidím jasný cíl. Vždycky se mi chce jen odpouštět a milovat.“

„Ten chlap, co sedí za řídícím pultem toho stroje, i ten, kterej je jeho součástí – ti jsou vidět docela jasně. Všechno to lhaní a podvádění a manipulování a zabíjení: to všechno jste viděl a vidíte docela jasně. Jen se projděte po ulici a otevřete oči – uvidíte cílů, že se vám z nich bude točit hlava.“

„To po nás vážně chcete, abychom je všechny pozabíjeli?“

„Chci po vás, abyste s nimi bojovali. Na celém světě probíhá válka a každý musí narukovat a musí si vybrat: buď je na straně stroje, nebo proti němu. Buď je jeho součástí, nebo mu ten stroj denně drtí koule. Dnešní život, to je válka, pane doktore. Ať chcete, nebo ne. A vy, pane Rhinehart, vy jste zatím hrál svou roli na tý druhý straně.“

„Ale bible říká, že své nepřátele máme milovat,“ podotkl jsem.

„Jistěže. A taky že máme nenávidět zlo,“ opáčil.

„Nesuďte, abyste sami nebyli souzeni.“

„Kdo sedí na plotě, může si zarazit plaňku do zadku,“ řekl na to bez úsměvu.

„Chybí mi ten oheň. Já mám každého rád,“ přiznal jsem se smutně.

„Chybí vám ten oheň.“

„A k čemu jsem potom dobrý? Já bych byl rád zcela prostoupený náboženstvím.“

„Staňte se tedy učedníkem,“ poradil mi.

„Jedním z dvanácti?“

„Nejspíš. Kolik berete za hodinovou poradu – třicet dolarů?“

■

Půl hodiny poté jsem seděl proti Arturu Toscaninimu Jonesovi a cítil jsem se unaveně a neježíšovsky a moc jsem toho nenamluvil. Protože Jones byl jako obvykle rovněž tichý, trčeli jsme tam příjemně izolováni ve svých soukromých světech, dokud jsem v sobě neschrastil dost energie, abych se mohl aspoň pokusit dostát své úloze.

„Pane Jonesi,“ řekl jsem nakonec a přejel pohledem po jeho ostražitě napjaté postavě a zakaboněné tváři, „i když uznávám, že máte všechny důvody nedůvěřovat žádnému bělochovi, zkuste si aspoň na chvíli představit, že já k vám – třeba díky nějaké své vlastní neuróze – cítím nesmírně vřelé sympatie a strašně rád bych vám jakýmkoli možným způsobem pomohl. Co bych pro vás v tom případě mohl udělat?“

„Dostat mě vocaď,“ řekl bez rozmyšlení, jako by tu otázku očekával.

Uvažoval jsem o tom. Byl u mě v ordinaci už asi dvacetkrát a z rozhovorů, které jsme spolu vedli, jsem usoudil, že právě tohle je jeho utkvělé přání, které všechna ostatní dokáže potlačit. Žádné jiné neměl – jako pták v kleci.

„A až by se mi nakrásně podařilo dosáhnout vašeho propuštění – co bych pro vás mohl udělat potom?“

„Napřed mi pomozte vocaď. Dokud nebudu volný, nemůžu na nic jinýho myslet. Až budu venku, to ovšem bude…“

„Co byste potom dělal, když už byste byl venku?“

Prudce se ke mně otočil.

„Čert vás vem, člověče – povídám, dostaňte mě vocaď. Nechte těch keců. Řek jste, že mi chcete pomoct, a teď pořád melete nesmysly.“

Uvažoval jsem o tom. Bylo mi jasné, že ať pro Jonese v téhle nemocnici udělám cokoli, bude to chápat pouze jako silně podezřelý čin bělošského lékaře. Pokud se mi nepodaří rozbít tenhle stereotyp, moje láska k němu nikdy nepronikne. Až by byl venku, mohlo by se klidně stát, že mě začne pokládat za naprostého pitomce, kterého úspěšně doběhl, ale tahle možnost byla teď zcela irelevantní. Uvnitř nemocnice mohl pociťovat pouze nenávist. Venku…

Vstal jsem, přešel ke špinavému oknu a zadíval se na skupinu pacientů, kteří se tam bez většího zájmu snažili hrát softbal.

„Zařídím, aby vás propustili hned teď Můžete jít domů ještě dnes odpoledne, před večeří. Bude to trošku proti předpisům a může mě to dostat do jistých nesnází, ale jestli je svoboda všechno, co vám můžu dát, máte ji mít.“

„Děláte si ze mě srandu?“

„Za hodinu budete dole ve městě, kdybych vás tam měl sám dovézt.“

„Co to na mě hrajete? Když tady odtud můžu vypadnout dneska, proč jsem nemoh už před měsícem? Ani trochu jsem se mezitím nezměnil.“ Provokativně se zašklebil.

„Já vím. Jistě. Ale já jsem se změnil.“ Obrátil jsem se k němu opět zády a díval se přes trávník a přes hlavy softbalistů na kluka, který se tam pokoušel dostat do vzduchu draka.

„Myslím, že tahle nemocnice je vlastně vězení a zdejší doktoři spíš dozorci,“ řekl jsem, „a město je peklo a naše společnost dělá všechno možné, aby zahubila ducha lásky, který by mohl spojovat člověka s člověkem. Já mám štěstí. Jsem žalářník, nikoli jeden ze žalářovaných, a tak vám můžu pomoct. A taky vám pomůžu. Ale chtěl bych vás poprosit o jednu laskavost.“

Odmlčel jsem se a obrátil se k němu. Opíral se rukama o židli, v očích ostražitost zvířete, jemuž hrozí akutní nebezpečí. Zamračil se a šeptl: „Jakou?“

To zamračení a zašeptání mě varovalo, že dvě potenciální laskavosti, které jsem měl na mysli, nepadají v úvahu: „Přijďte za mnou do ordinace“ a „Staňte se mým přítelem.“ Se svým žalářníkem se nespřátelíte jenom proto, že vás pustí na svobodu, protože jste pevně přesvědčen, že si ji plně zasluhujete; a ve vztahu lékař-pacient je nezdar předem zabudován. Stál jsem a jen se na něj prázdně díval.

„Co chcete, abych udělal?“

Od řeky sem dolehlo dvojí chraplavé zahoukání lodní sirény – jako by mě chtělo varovat.

„Nic,“ řekl jsem. „Nic. Jenom jsem si uvědomil, že já chci pomoct vám. Tečka. Od vás nic nechci. Vy nemusíte dělat nic.

Odejdete odtud, a venku si pak dělejte, co uznáte za vhodné. Zbavíte se špitálu a zbavíte se i mě.“

Podezíravě se na mě díval a já jeho pohled opětoval. Prožíval jsem vznešený pocit, jako ochotník na vysněném jevišti. Bojoval jsem s nutkáním připomenout tomu chlapovi, jak je to, co se pro něj chystám udělat, ode mě přímo skvělé, ale pokorný Ježíš ve mně zvítězil.

„Pojďte,“ řekl jsem. „Vyzvedneme vám šaty a potom vypadneme.“

Nakonec mi trvalo víc než hodinu, než jsem panu Arturu Toscaninimu Jonesovi zařídil propuštění, a jak jsem se obával, nebylo to administrativně zcela v pořádku. Z oddělení ho propustili na základě toho, že ho do péče přebírám já, ale to mu nedávalo právo opustit nemocnici. K tomu bylo zapotřebí formálního svolení jednoho z ředitelů, které teď odpoledne už nebylo možné získat. Hodlal jsem o věci promluvit s doktorem Mannem v pátek při obědě, možná mu i zatelefonovat.

Zavezl jsem Jonese na Manhattan a tam nahoru na sever k domu na sto čtyřiadvacátou ulici, kde bydlela jeho matka. Po cestě jsme spolu nepromluvili ani slovo, jenom když vystupoval, řekl mi: „Dík za svezení.“

„Není zač,“ odpověděl jsem.

Na kratičký okamžik se zarazil, ale pak přibouchl dvířka a rázným krokem se vydal po svých.

Další kolo, ve kterém Ježíš nezískal ani bod.

■

Než jsem vymohl Arturovo propuštění z nemocnice, měl jsem toho plné zuby, a to mlčení v autě způsobila zčásti moje únava. Pokoušet se minutu po minutě transformovat do někoho, kdo v mé osobnosti nebyl tak docela doma, to jest do Ježíše, to nebylo vůbec snadné. Spíš to bylo nemožné, abych řekl pravdu. Během celého toho dne jsem bezpečně zjistil, že stačí tak asi čtyřicet minut existence v identifikaci s Ježíšem a můj systém se jednoduše zhroutí a rozplyne se v apatii a nezájmu. Pokud jsem v té roli pokračoval i po těch čtyřiceti minutách, bylo to počínání spíše čistě mechanické než prociťované. Když jsem pak jel na rendezvous s Arlene, pokoušela se má zkalená mysl vyhodnotit můj vztah k ní. Křesťanství hledí na cizoložství velmi příkře – o tom nebylo třeba dlouho dumat. Měl by se Ježíš schůzce s milenkou prostě vyhnout? Nikoli. Chtěl by jí jistě vyjádřit svou neskonalou lásku. Chtěl by jí připomenout různá základní přikázání.

Něco takového měl tedy Ježíš v úmyslu, když paní Arlene Ecsteinovou naložil toho dne na rohu sto pětadvacáté ulice a Lexington Avenue v Harlemu do auta a zajížděl s ní na odlehlou část parkoviště u letiště La Quardia, s výhledem na mořský záliv. Dáma byla v dobré náladě, chovala se zcela uvolněně a téměř po celou jízdu vyprávěla o Rothově Portnoyově neduhu, knize, kterou Ježíš dosud nečetl. Z toho referátu však bylo zcela jasné, že autor tohoto románu neobjevil v lidech žádnou čistou lásku, takže po jeho přečtení hrozilo paní Ecsteinové, že ještě cyničtěji, bezstarostněji a bezostyšněji propadne svému oblíbenému ginu – ať se mládí vydovádí, všechno stejně jednou vezme čert. Ježíš se oprávněně obával, že tohle její rozpoložení je pro zahájení rozpravy o judeokřesťanském pojetí lásky krajně nevhodné.

„Arlene,“ promluvil Ježíš, když s vozem zaparkovali, „pociťuješ někdy k lidem vroucí, všeobjímající lásku?“

„Jenom k tobě, miláčku,“ odpověděla.

„Tobě se nikdy nestává, že tě najednou zaplaví obrovská vlna sympatií a náklonnosti k nějakému člověku, či spíš ke všem lidem na světě?“

Žena naklonila hlavu na stranu a zamyslela se.

„Občas.“

„A čemu to připisuješ?“

„Alkoholu.“

Žena rozdrcla Ježíšovi příklopec, sáhla dovnitř a vzala do ruky Posvátný Nástroj. Ten, jak se shodují všechny zprávy, naplňovala v té chvíli jen čistá, neskonalá láska.

„Pověz, dcero,“ pravil Ježíš, „tebe vůbec nekruší, že ubližuješ svému muži a Lillian?“

Vyvalila na něj oči.

„Proč by mě to mělo krušit? Mně se tohle moc líbí.“

„Tebe vůbec nezajímá, co cítí tvůj muž?“

„Jake? Co cítí Jake?“ zvolala. „Ten je naprosto integrovanej.

Necítí vůbec nic.“

„Ani lásku?“

„Možná jednou tejdně.“

„Ale Lillian ví, co je to cit. A Bůh je na tohle citlivý.“

„Lil je mi vážně líto – to, jak teď trojčíš, je vůči ní krutý.“

„To je pravda, a proto ty a doktor Rhinehart musíte to, co je tak očividně hříšné a co ji musí zraňovat, přestat provádět.“

„My spolu nic neprovádíme – to ty ji tak trápíš.“

„Doktor Rhinehart se polepší.“

„To ráda slyším. Vůbec se mi nelíbí, jak bezohledně s ní zacházíš.“ Kamarádsky stiskla v prstech Posvátný Nástroj a pak se sehnula a vsála onu Spirituální Špagetu do úst.

„Ale Arlene!“ řekl Ježíš. „To, co děláte s doktorem Rhinehartem, je smilstvo, a právě to může Lil hluboce zranit.“

Žena Ho ještě chvíli pokoušela hadím jazýčkem, ale když nedosáhla žádaného efektu, zase se posadila zpříma. Protože se jí nedostalo hříšné rozkoše, vypadala dosti rozmrzele.

„O čem to mluvíš? Smilstvo – to vypadá, jako bychom spolu prováděli něco perverzního.“

„Pohlavní styk s doktorem Rhinehartem je hřích.“

„O jakým doktorovi Rhinehartovi to pořád meleš? Co to s tebou dneska je?“

„To, co děláš, je kruté a sobecké a proti Slovu Božímu. Tenhle tvůj poměr by mohl mít na Lillian a na děti zhoubný vliv.“

„Jak to!?“

„Kdyby na to přišly.“

„Tak by se s tebou nanejvejš rozvedla, no.“

Ježíš se na ni upřeně zadíval.

„Mluvíme o lidských tvorech a Svaté Instituci Manželství,“ pravil pak.

„Já ti nerozumím. Nevím, o čem mluvíš.“

Ježíš se rozhněval, odstrčil ženinu ruku a zatáhl zip Svatého Poklopce.

„Ty se tak topíš v hlubinách svého hříchu, že nevidíš, co činíš.“

I žena se rozzlobila. „Tři měsíce sis se mnou pěkně užíval, a teď najednou uděláš nevímjakou hříšnici zrovna ze mě.“

„I doktor Rhinehart je hříšník.“

Žena mu píchla prstem do Rozkroku.

„To se mi dneska zrovna nezdá,“ poznamenala uštěpačně.

Ježíš se skrz přední sklo vozu zadíval na parníček, který si právě razil cestu zálivem. Dva rackové, kteří ho sledovali, se od něj odtrhli, vznesli se do výšky a obloukem zamířili přímo k jejich autu, přeletěli ho a zmizeli mu ze zorného pole. Že by nějaké Znamení?

Ježíš si pokorně uvědomil, že to byl samozřejmě on sám, kdo se choval jako šílenec. Že paní Ecsteinovou v podobě pana doktora Rhineharta tři měsíce s velkým gustem obtahoval, jí přece muselo pořádně poplést hlavu. Těžko se teď po ní mohlo chtít, aby Ho rozpoznávala v těle někoho, kdo ji navštěvoval v roli hříšníka. Podíval se po ní. Hleděla někam daleko přes vodu a v rukou sepnutých v klíně svírala nakousnutou mandlovou čokoládovou tyčinku. Oči se mu svezly na její holá kolena, a najednou Mu připadala jako dítě, bytost s emocionálními projevy malé holčičky. Připomněl si, jaké zacházení s dětmi On sám přikazuje.

„Je mi to moc líto, Arlene. Nejsem normální. Uvědomuju si to. Někdy se vymykám sám sobě. Často nad sebou ztrácím kontrolu. Že tě najednou od sebe odháním řečmi o hříchu a o Lil a o Jakeovi, to ti musí připadat jako čiré pokrytectví.“

Když k Němu obrátila tvář, spatřil na jejích řasách slzy.

„Já miluju tvýho ptáka a tobě se líběj moje kozy, a to není žádnej hřích.“

Ježíš se nad tím zamyslel. Znělo to docela rozumně.

„Je to dobré, jistě. Ale existují ještě větší dobra.“

„Já vím, ale mě se líbí to tvoje.“

Dívali se na sebe – dva světy, které si jsou duchovně zcela cizí.

„Musím už jet,“ řekl. „Možná se jednou vrátím. Odhání mě od tebe to moje šílenství. To mi sugeruje, že se teď s tebou nějakou dobu nebudu moct milovat.“ A Ježíš nastartoval vůz.

„Chlapče drahý,“ řekla a uhryzla z té čokoládové tyčinky pořádný kus, „já ti něco povím. Ty sám bys měl chodit nejmíň pětkrát tejdně na psychoanalýzu.“

Ježíš je zavezl zpátky do středu města.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Ego, přátelé – to nám působí největší problémy. Čím víc jsem se je snažil s pomocí kostky zničit, tím víc narůstalo. Každý hod kostkou sice odštípl třísku z mého starého já, ale zároveň posílil tkáň nového ega Kostkařova. Zabíjel jsem v sobě bývalou pýchu psychoanalytika, autora odborných studií, pohledného muže, milujícího manžela, ovšem každá taková mršina posloužila jako potrava kanibalistickému egu onoho nadčlověka, kterým jsem se stával. Jsem Kostkař – víte, jak jsem na to pyšný? A přitom mým prvořadým úkolem jako Kostkaře by mělo být veškerou pýchu v sobě zabíjet. Z nekonečného množství voleb, které jsem kostce nabízel, jsem zásadně vylučoval pouze ty, které mohly ohrozit jeho, Kostkařovu moc a slávu. Na všechny hodnoty je možno kálet, tyto jsou však nedotknutelné. Kdybych přišel o identitu, kterou mi propůjčují, stala by se ze mě děsem sžíraná třtina, ztracená v prázdném vesmíru. S všemocnou kostkou v ruce jsem Bůh.

Jednou jsem si jako jednu z voleb (pravděpodobnost jedna ku šesti) zapsal, že budu mít po dobu jednoho měsíce právo neuposlechnout příkazu kostky, když se mi nebude chtít – pokud mi ovšem při následujícím hodu padne liché číslo. Ta možnost mě přímo děsila. Uklidnil jsem se, až když mi došlo, že takový akt „neposlušnosti“ by byl vlastně naopak výrazem poslušnosti. Kostka ovšem tuto možnost ignorovala. Jindy jsem se zase zabýval myšlenkou, že bych veškerá rozhodnutí kostky mohl podkládat za pouhá doporučení, nikoli za striktní příkazy. V praxi by to znamenalo, že bych úlohu kostky zásadně změnil – už by nefungovala jako vrchní velitel, ale jen jako odborný poradce. Ovšem hrozba, že bych měl zase „svobodnou vůli“, mě přímo ochromovala. Nikdy jsem proto takovou opci nezařadil.

Kostka mě znovu a znovu pokořovala. Jednou v sobotu mi nařídila, abych se opil – což bylo počínání, které jsem pokládal za neslučitelné se svou důstojností. Stav ožralosti mi tehdy přivodil ztrátu sebekontroly, a něco takového bylo u chladnokrevného experimentátora, kterým jsem se jako Kostkař stával, zcela nepatřičné. Stejně se mi to však líbilo. To, co jsem v opilosti vyváděl, se zase tolik nelišilo od vylomenin, které jsem páchal ve stavu zcela střízlivém. Strávil jsem večer s Lil a Ecsteinovými a o půlnoci jsem začal z jednotlivých listů své proponované knihy o sadismu vyrábět papírová letadýlka a vypouštět je z okna na Dvaasedmdesátou ulici. Když jsem začal opilecky osahávat Arlene, všichni přítomní si to vysvětlili tak, že ji jenom opilecky osahávám, a viděli v tom další doklad postupujícího rozkladu osobnosti Lucia Rhineharta.

V tomto směru jsem přátelům poskytoval stále nový důkazní materiál. Jen málokdy jsem teď chodil s kolegy na společný oběd, protože kdykoli jsem měl přes poledne volno, kostka mě obvykle poslala někam úplně jinam. A když jsem s nimi nakrásně na oběd šel, obsadila mě kostka do nějaké silně excentrické role, takže je moje chování velmi zneklidňovalo. Když jsem jednou z příkazu kostky osmačtyřicet hodin totálně hladověl (dovoleno jsem měl jen občas pár doušků vody), cítil jsem se tak zesláblý, že jsem kostce zabránil, aby mě zase poslala kdovíkam, a rozhodl jsem se postit právě ve společnosti Tima, Jakea a Renaty.

Mluvili – jak bylo obvyklé už několik měsíců – převážně jenom mezi sebou. Kdykoli se obrátili s nějakou otázkou nebo poznámkou na mě, činili tak s obezřelostí cvičitelů dravé zvěře při krmení raněného lva. Onoho dne bylo tématem debaty praxe nemocnice, která umožňovala podmíněné propuštění pacienta. Byl jsem už tak zpitomělý hladem, že jsem málem propadal hysterii. Nemohl jsem odtrhnout oči od Jakeova roštěnce. Doktor Mann trousil ústřice po stole a po ubrousku na klíně a doktorka Felloniová eskortovala drobné úkrojky jehněčího do svých úst s takovou delikátností, že se mě zmocňovalo šílenství. Jake jako obvykle mluvil a konzumoval jídlo dvakrát rychleji než zbývající dva dohromady.

„Měli by zůstat hezky zavření ve špitále,“ hlásal. „Když je pacient propuštěn předčasně, může to poškodit nás lékaře, nemocnici, společnost, prostě každého. Přečtěte si, co o tom píše Bowerly.“

Ticho. (Ve skutečnosti bylo slyšet přežvykování [slyšel jsem každičké chroupnutí], hlasy od vedlejších stolů, smích, syčení smažících pánví [zaznamenával jsem každou prasklou bublinku] a zvučný hlas, který pravil: „Už nikdy.“)

„Máš naprostou pravdu, Jakeu,“ prohlásil jsem znenadání. Byla to toho dne moje první slova.

„Pamatujete se na toho černocha, co jsme ho taky podmíněně propustili a on pak zabil oba svoje rodiče? Byli jsme idioti. Co kdyby je byl jenom zranil?“

„Má pravdu, Time,“ podpořil jsem ho.

Doktor Mann neráčil přerušit své hodování, ale Jake mi věnoval pichlavý kosý pohled.

„Vsadím se,“ pokračoval, „že nejméně dvě třetiny pacientů, které Queensboroughská nemocnice – a stejně tak i ostatní státní špitály – takhle pouští, se dostávají ven příliš brzy, to znamená ve stavu, kdy mohou reálně ohrozit sebe i společnost.“

„To je fakt,“ souhlasil jsem.

„Já vím, že je teď v naší profesi módní říkat, že hospitalizace je v nejlepším případě nutné zlo, ale je to hloupá móda. Pokud můžeme my soukromí lékaři něco našim pacientům nabídnout, v nemocnicích to pro ně mají k dispozici taky. A na jednoho pacienta tam připadá třikrát tolik hodin přímého styku s lékařem, než kolik mu může poskytnout i to nejlepší ambulantní léčení. Přečtěte si Hegalsona, Pottera a Busche, to poslední přepracované vydání.“

„A taky se tam nemůžou vykašlat na smluvenou návštěvu,“ dodal jsem.

„Pravda,“ souhlasil Jake, „tam jim nekomplikují život žádné rodinné povinnosti.“

„Manželky, manželé, děti, takzvaná domácí strava.“

„Jasně.“

Do hovoru se vmísila doktorka Felloniová: „Není ovšem naším cílem právě hladké zapojení do domácího prostředí?“

„Zapojení do domácího prostředí určitého typu,“ odpověděl Jake. „Já se svým černošským pacientům při skupinové terapii snažím předvést, jak je svět bělochů nemocný, aby mohli zapomenout na všechny vyčítavé resentimenty a mohli být spokojeni se svým životem na oddělení nebo s nezbytnou existencí někde v tom svém ghettu.“

„A Bůh dobře ví,“ doplnil jsem ho, „jak strašně je svět nás bílejch nemocnej. Podívejte, kolik milionů lidí hladoví třeba jenom ve východním Německu.“

To Jakea na chvilku vyvedlo z konceptu. Slyšel v tom rytmus souhlasu, ale nebyl si jist, jestli zrovna tohle konstatování bylo zcela uspokojivé. S bystrostí, která mu byla vlastní, se ho pokusil obejít: „Naším úkolem je vstřikovat psychologický penicilin do tkáně celé společnosti, bílých i černých, a my ho také plníme.“

„Ale když už mluvíme konkrétně o paní Lansingové,“ zapojila se do debaty doktorka Felloniová, „souhlasíš přece s tím, že bychom ji měli pustit.“

„To je tvůj případ, Renato, ale jedno měj pořád na paměti: ‚Když si lékař není jistý, ať ho špitál radši jistí.‘“

Doktor Mann ze sebe vydal říhnutí, zjevný signál, že se chystá promluvit. Všichni k němu obrátili uctivé zraky.

„Jakeu,“ řekl, „z tebe by byl vynikající velitel koncentračního tábora.“

Ticho.

Pak jsem řekl: „To je ale ošklivé, říct něco takového. Jake chce svým pacientům pomoct, ne je zlikvidovat. A kromě toho, takový velitel v koncentráku často… ani nedával vězňům jídlo.“

Ticho. Doktor Mann hýbal sanicí, jako by měl v ústech hroudu žvýkacího tabáku, a doktorka Felloniová hýbala hlavou ze strany na stranu, velmi pomalu, podobajíc se divačce na tenisovém utkání, ve kterém oba soupeři hrají výlučně samé loby. Jake se naklonil dopředu, beze strachu upřel oči do nevzrušené tváře doktora Manna a rychlostí profesionální písařky na psacím stroji ze sebe vychrlil:

„Nevím, co tím vlastně chceš říct, Time. Záznamy o svých pacientech položím klidně vedle tvých – kdykoli si budeš přát.

Můj názor na propouštění pacientů je totožný s názorem pana ředitele. Měl by ses mi omluvit.“

„Máš pravdu.“ Doktor Mann si otřel ústa ubrouskem (možná, že z něj při té příležitosti ještě i nějaké ztracené soustíčko sezobl). „Omlouvám se. I já bych moh dělat velitele koncentráku. Jediný, kdo by se na to nehodil, je Luke. Ten by každého pustil – třeba jen tak z rozmaru.“ Doktor Mann nebyl totiž právě nadšený, že jsem ze špitálu vysvobodil Artura Toscaniniho Jonese.

„Ne, to bych se opravdu nehodil,“ řekl jsem. „Kdybych já byl velitelem koncentráku, zvýšil bych dávky potravy o dvě stě procent a s vězni bych dělal pokusy, které by za dvanáct měsíců posunuly psychiatrii dopředu o sto let od Freuda.“

„To mluvíš o židovských vězních?“ zeptal se Jake.

„No ovšem. Židé jsou pro psychologické experimenty ten nejlepší materiál.“ Na půl druhé vteřiny jsem se odmlčel, ale když se už zase chystal spustit Jake, pokračoval jsem. „Protože jsou tak inteligentní, senzitivní a přizpůsobiví.“

To Jakea poněkud zarazilo. Rasový stereotyp, který jsem těmi třemi adjektivy formuloval, mu zřejmě neposkytoval velkou příležitost k zaútočení.

„Co myslíš tím ‚přizpůsobiví‘?“ chtěl nakonec vědět.

„Že nejsou předpojatí – že jsou přístupní argumentům, schopní na sobě pracovat.“

„A co by to bylo za pokusy, Luku? Konkrétně.“ To se ptal doktor Mann a žádostivýma očima při tom sledoval zavalitého číšníka, který se přehnal kolem s mísou plnou humrů.

„Fyzicky bych se vězňů ani nedotkl. Žádné operace mozku, sterilizace a podobně. Udělal bych tohle: všechny askety bych proměnil v hédonisty; epikurejce ve flagelanty; nymfomanky v jeptišky; homosexuály v heterosexuály a naopak. Vycvičil bych je, aby konzumovali jídlo, které není košer, vzdali se svého náboženství, změnili povolání, způsob oblékání, česání, chůze a tak dále, a udělal bych z nich lidi neinteligentní, necitlivé a předpojaté. Dokázal bych, že člověka je možné změnit.“

Paní doktorka Felloniová z toho byla trochu vyděšená, pročež nadšeně pokyvovala: „My snad budeme dělat něco takového i v Queensboroughské státní nemocnici?“

„Až se tam stanu ředitelem,“ odpověděl jsem.

„Já se ovšem obávám, že takové postupy by byly poněkud neetické,“ zapochybovala.

„A jakou metodou bys na to šel?“ ptal se Jake.

„Použil bych dé-terapii.“

„Dé-terapii?“ znejistěl Jake.

„Ano. Honker, Ronson a Gloop, Časopis APS, srpen padesát osm, strana šestnáct až dvacet tři plus anotovaná bibliografie.

Je to zkratka – místo dramaterapie.“

„Pane vrchní, prosil bych dezertní menu,“ žádal doktor Mann. Jako by ho ta debata přestala zajímat.

„Je to totéž co Morenova metoda?“ ptal se Jake.

„Ne. Moreno nutí pacienty k tomu, aby svoje fantazie uplatňovali v drobných divadelních inscenacích. Dramaterapie se snaží pacienty přimět k tomu, aby svoje potlačené latentní pudy dramatickou formou uvolňovaly přímo v reálném životě.“

„Co je to za publikaci – ten Časopis APS?“ chtěl vědět Jake.

„Jakeu, já přece souhlasím se vším, co říkáš,“ žádal jsem ho naléhavě. „Tak na mě nedorážej. Nebo ta křehká tkáň, o kterou opíráme svou argumentaci, praskne, a všechno nám to spadne na hlavu.“

„Já jsem ovšem pokusy na pacientech neprosazoval.“

„A co tak asi děláš, myslím během svých sezení s nimi?“

„Léčím je.“

Z doktora Manna se začaly drát zvuky, ze kterých by se byl pravděpodobně vyvinul dlouhý rachotivý smích, ale v tom okamžiku mu zaskočilo sousto a skončil v záchvatu kašle.

„Poslyš, Jakeu,“ začal jsem, „já myslel, že podle tvé koncepce se má vybavení na psychiatrických klinikách postupně zkvalitňovat a počet jejich pacientů zvyšovat o jedno procento ročně, dokud se nepodaří vyléčit celý národ.“

Ticho.

„Ty ovšem přijdeš na řadu první, Luku,“ řekl pak Jake rozvážně.

„Dobrá – tak s tím začnu ihned. Potřebuju pomoc. Musím přece jíst.“

„Chceš tím říct, že bys potřeboval psychoanalýzu?“

„Ano. Všichni přece víme, že ji naléhavě potřebuju.“

„Tvým psychoanalytikem je přece tady doktor Mann.“

„Ztratil jsem k němu důvěru. Neumí se chovat u stolu. Plýtvá moc jídlem, rozhazuje ho všude kolem sebe.“

„To ale víš už dávno.“

„Jenže teprve teď si uvědomuju, jak je jídlo důležité.“ Ticho. Pak se ozvala doktorka Felloniová:

„To jsem ráda, že ses zmínil o Timově chování u stolu, Luku, protože já jsem už delší dobu…“

„Co tomu říkáš, Time?“ ptal se Jake. „Můžu Luka od tebe převzít?“

„Jistě. Já pracuju výlučně jen s neurotiky.“ Tahle dvojsmyslná poznámka (mělo to znamenat, že jsem schizofrenní, nebo že jsem duševně v pořádku?) v podstatě ukončila debatu. Několik minut nato jsem se zesláble potácel od stolu, domluvený s panem doktorem Jacobem Ecsteinem, že se u něj v pátek v naší společné ordinaci podrobím psychoanalytickému vyšetření.

Jake odcházel od stolu jako člověk, kterému byl právě na stříbrném podnosu předán dekret, jímž byl oficiálně jmenován Synem Božím; chystal se na svůj největší životní triumf. A Fromm mě zatrať – jeho naděje věru byly oprávněné.

Pokud jde o mě, když jsem o osmnáct hodin později konečně něco pojedl, zabilo to ve mně chuť na jakoukoli psychoterapii, ale nakonec se ukázalo, že podrobit se psychoanalýze právě u Jakea byl nápad přímo geniální. O cestách Kostky se nikdy nemá pochybovat. I když třeba právě umíráte hlady.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Jednou k tomu muselo dojít. Kostky rozhodly, že doktor Rhinehart začne nákazu šířit: nařídily mu, aby do kostkařského života uvedl svoje nevinné děti.

Nedalo mu práci vymanévrovat svou ženu na třídenní návštěvu jejích rodičů, kteří žili v Daytona Beach. Pokrytecky ji ujistil, že o děti nemusí mít starost, on že se o ně společně s posluhovačkou paní Robertsovou vzorně postará. I tu potom vystrnadil z domova: poslal ji na představení do Rádio City Music Hallu.

A pak pan doktor Rhinehart zamnul rukama a s hysterickým šklebem na tváři zahájil realizaci špinavého plánu, jehož cílem bylo polapit vlastní nevinné děti do pavučiny chorobné zvrácenosti, které sám propadl.

„Milé děti,“ oslovil je otcovsky naladěným hlasem (ach, jak důmyslně se zlo dokáže maskovat!) z pohovky v obývacím pokoji, „dneska mám pro vás připravenou jednu hrozně zajímavou hru.“

Lawrence a malá Evie přiběhli k tatínkovi jako nic netušící drobné můry, přilákané smrtícím plamenem. Jejich otec vyndal z kapsy dvě kostky a položil je na opěradlo gauče – ona strašlivá semínka, ze kterých vzešlo už tolik hořkých plodů.

Děti na kostky hleděly rozšířenýma očima. Ještě nikdy nespatřily zlo takhle zblízka, ale mihotavé zelené světlo, které z kostek vyzařovalo, jim rozechvělo srdce zneklidňující předtuchou. Lawrence však potlačil strach a statečně se zeptal:

„Co je to za hru, tati?“

„Já chci hrát taky,“ přidala se Evie.

„Říká se tomu hra na kostkaře.“

„Co to je?“ ptal se Lawrence. (Pouhých sedm let, ale už brzy bude stárnout ve zlu!)

„Na kostkaře se hraje takhle: Hráč napíše šest různých věcí, které by chtěl dělat, a pak si hodí kostkou, aby se dozvěděl, která z nich to nakonec bude.“

„Hh?“

„Nebo napíše šest různých osob, kterými by chtěl být, a pak si hodí kostkou a ta mu řekne, kterou z nich se má stát.“

Lawrence a Evie třeštily na otce oči, ohromeni obludností té zvrácenosti.

„Tak jo,“ prohlásil potom Lawrence.

„Já taky,“ přidala se Evie.

„Jak se budeme rozhodovat, co zapsat?“ chtěl vědět Larry.

„Jednoduše mi řekneš, co tě napadne, něco, co bys pokládal za pořádnou legraci, třeba nevímjakou ptákovinu, a já to zapíšu.“

Lawrence se zamyslel, aniž si uvědomil sestupnou spirálu, na kterou se mohl po tomhle prvním kroku dostat.

„Jít do zoologické zahrady,“ prohlásil potom.

„Jít do zoologické zahrady,“ přisvědčil doktor Rhinehart a nonšalantně šel k psacímu stolu najít tužku a papír, aby mohl průběh té hnusné hry zaznamenávat.

„Vylézt na střechu a házet dolů papírky,“ pokračoval Lawrence. On a Evie přešli za otcem k psacímu stolu a sledovali, jak to zapisuje.

„Zbít Jerryho Brasse.“

To byla další Larryho možnost.

Doktor Rhinehart přikývl a zapsal to.

„To byla třetí možnost,“ konstatoval.

„Budeš nás nosit na zádech.“

„Hurá!“ zvolala Evie.

„To je číslo čtyři.“

Ticho.

„Už si nic neumím vymyslet.“

„Nepomůžeš mu, Evie?“

„Koupíš nám zmrzku.“

„Jasně,“ souhlasil Lawrence.

„To je pátá možnost. Zbývá ještě jedna.“

„Půjdem na dlouhou procházku do Harlemu,“ vykřikl Lawrence a rozběhl se ke gauči pro kostky. „Můžu už házet?“

„Jistě. Ale jen jednou kostkou, jasný?“

Larry tedy rozkutálel po podlaze svou první osudovou kostku. Čtyřka – táta je bude nosit na zádech. Bohové věční – v jak nenápadném rouše dovede vlk přicházet! Hráli si asi dvacet minut, děti jezdily na svém koníčku velmi náruživě, a pak Lawrence – už nyní zcela ztracený, jak Ti, můj Čtenáři, s lítostí sděluji – navrhl, aby si na Kostkaře zahráli ještě jednou. Jeho otec sotva dechu popadal, ale přesto s úsměvem na rtech doklopýtal k psacímu stolu, aby sepsal další stránku záhubné knihy. Lawrence ponechal na soupisu několik původních alternativ a jiné nahradil novými, a kostka rozhodla: „Zbít Jerryho Brasse.“

Lawrence se na otce bezradně zadíval: „Co teď?“ zeptal se.

„Půjdeš dolů, zazvoníš u Brassů, řekneš, že chceš mluvit s Jerrym, a pak se mu pokusíš nabančit.“

Lawrence zaryl oči do podlahy, protože na jeho drobné srdíčko teď plně dolehla obludnost toho pošetilého nápadu.

„Co když nebude doma?“

„Tak to zkusíš ještě jednou později.“

„A co mu řeknu, až ho zbiju?“

„Proč se na to nezeptáš kostky?“

Střelil po otci rychlým pohledem.

„Jak to myslíš?“

„Musíš zbít Jerryho, prosím. Předlož tedy kostce šest možností toho, co mu máš potom říct.“

„Prima. A jaký možnosti to mají bejt?“

„Ty jsi Bůh,“ odpověděl mu otec s týmž strašlivým úsměvem. „Urči si je sám.“

„Řeknu, že mi to nakázal táta.“ Doktor Rhinehart se zakuckal a trochu zaváhal. „To je tedy… hm… možnost číslo jedna.“

„Řeknu mu, že mi to nakázala maminka.“

„Prosím.“

„Že jsem opilej.“

„To je číslo tři.“

„Že… že je mi prostě protivnej.“

Pak se soustředěně zamyslel.

„Že to byl jenom boxerskej trénink…“ Zasmál se a vzrušením začal poskakovat.

„A že mi to poručila kostka.“

„To je šestá možnost – výborně, Larry.“

„A teď si teda hodím. Že to byl jenom boxerskej trénink – no teda…“ Rozesmál se a v příští chvíli se celý obývák rozvibroval jeho výkřikem: „Tři!“

„Tak dobře, Larry – byl jsi opilej. Mazej dolů.“

Čtenáři milý, věz, že Lawrence dolů opravdu mazal. Že Jerryho Brasse uhodil. Uhodil ho několikrát, oznámil mu, že je opilej, a vyvázl odtamtud bez následků (protože rodiče Brassovi nebyli doma a služebná z toho byla celá tumpachová), ale od té chvíle štván Fúriemi, které takový nesmyslný zlý skutek nemohou ponechat bez trestu. Když se Lawrence vrátil domů, jeho první slova byla – zaznamenávám je s velkým zahanbením:

„Kde jsou ty kostky, tati?“

■

Vězte, přátelé, že ve mně ono nevinné odpoledne s Larrym probudilo myšlenky o mém vlastním kostkařském životě, jaké mě ještě nikdy předtím nenapadaly. Larry propadl kostce tak snadno a s takovým potěšením, že když jsem to porovnal s duševním bojem, který se ve mně tak často odehrával, než jsem začal plnit nějaké rozhodnutí, musel jsem si klást naléhavou otázku, co se to s každým lidským tvorem stane v době mezi sedmi a sedmadvaceti lety, že nakonec z kotěte vyroste tupá kráva. Proč se děti chovají tak spontánně, proč se dokážou tak soustředěně a bez zábran radovat, kdežto dospělí připadají člověku tak strašně svázaní, úzkostliví, roztěkaní?

Může za to určitě to zatracené vědomí vlastního já: onen pocit jáství, o němž psychologové prohlašují, že je nám všem nevyhnutelně souzen. Ale co když – v té chvíli mi to připadalo jako zcela originální myšlenka – co když vznik takového vědomí vlastního já je sice normální a přirozený, ale není ani nevyhnutelný, ani žádoucí? Co když představuje pouhý psychologický přívěsek, něco jako zbytečné, anachronistické píchání v boku? Nebo jako obrovské kly mastodonta – těžké, neužitečné a v konečné fázi sebeničivé břímě? Co když ono vědomí, že jsem něco svého, jedinečného, představuje evoluční chybu, stejně katastrofální pro další vývoj strukturálně složitějšího tvora, jako byla ulita či krunýř pro hlemýždě či želvy? Hohohó! Co když… ale vážně: třeba by se lidé opravdu měli pokusit tento omyl eliminovat, od onoho vědomí sama sebe se osvobodit a zbavit ho i svoje děti. Člověk by se měl cítit dobře v jakékoli roli, měl by umět hladce přecházet z jedné do druhé, střídat různé soustavy hodnot, vyměňovat jeden život za docela jiný. Lidé se musí zbavit omezujících hranic, modelů a dogmat, aby mohli osvobozeně myslet, cítit a tvořit naprosto novým způsobem. Lidé se už příliš dlouho obdivují Prométheovi a Martovi – naším Bohem se musí stát Próteus.

Tyhle úvahy mě nesmírně vzrušily. „Člověk by se měl cítit dobře v jakékoli roli, měl by umět hladce přecházet z jedné do druhé…“ – proč to však nedovede? Když jsou dětem tři nebo čtyři roky, je jim jedno, jestli z nich vyrostou lidé dobří, nebo špatní, pravověrní Američané, nebo komouši, pilní studenti, nebo flákači. Ovšem když je pak začne utvářet příslušná kultura, začínají všechny děti umíněně trvat na tom, že budou hrát pouze jedinou, zcela jednoznačnou roli: každé chce být navždycky buď člověkem dobrým, nebo – ze stejně nutkavých důvodů – darebákem či rebelem. Pozbývá schopnost vystupovat v obou soustavách rolí a naplno je prociťovat. Začalo si totiž uvědomovat, co se od něho čeká – čím se má stát.

Vědomí permanentního vlastního já – psychologové a rodiče přímo prahnou po tom, aby mohli svoje děti uzavřít do přesně definovatelných klecí! Jednoznačný, přesně určený vzorec, něco, čemu můžeme dát jasnou nálepku – to je to, po čem u své ratolesti toužíme.

„Kdybyste věděli, jak krásně se náš Johnny vždycky po snídani vykaká!“

„Billy by od rána do večera pořád jenom četl…“

„Není Joan miloučká? Vždycky ráda nechá jiné lidi vyhrát, aby jim udělala radost.“

„Sylvia je přece tak hezká a už hrozně dospělá. Strašně ráda se pěkně obléká.“

Připadalo mi, že tisíc takových nesmyslných simplifikací, které nad dítětem každý rok zazní, zrazuje pravdu jeho srdce. Jednou mu musí dojít, že se mu přece vždycky nechce chodit každý den po snídani kakat, ale když to jeho mamince dělá takovou radost! A Billy by se šel mnohem radši brouzdat s kamarády blátem, ale… Joan by svému bráškovi nejradši ukousla čuráčka, když ji při hře porazí, ovšem… A Sylvia sní o zemi, kde by si vůbec nemusela dělat starosti s tím, co má na sobě a jak v tom vypadá…

Takovými ustálenými vzorci se děti prostituují, aby je rodiče mohli uznale poplácávat po ramenou. Dospělí jim vládnou a ustálené modely chování odměňují. Takže je mají mít. A nakonec jsou z nich děti zoufale frustrované.

Co kdybych já začal naše děti vychovávat jinak? Odměňoval je za to, že svoje návyky, záliby, role mění? Odměňoval je za to, že se chovají nepředvídatelně? K čemu by to vedlo? Vycvičili bychom je, aby byly spolehlivě stále jiné, vědomě nedůsledné, jednoznačně nezatížené trvalými návyky – včetně „dobrých“ návyků.

„Cože, chlapečku? Tys dneska ještě nezalhal? Tak šup do svého pokoje, a zůstaneš tam tak dlouho, dokud si nějakou lež nevymyslíš a nepolepšíš se.“

„Náš Johnny? To je skvělé dítě. Loni měl na vysvědčení samé jedničky, ale letos už dostává většinou jenom samé čtyřky a pětky. Jsme na něj hrozně pyšní.“

„Naše Eileen se ještě tu a tam počurává, a to je jí už skoro dvanáct!“

„No to je báječné! Vaše dcerka musí být úžasně čilál“

„Jsi pašák, Rogere! To bylo něco, jak ses na všechno vykašlal, když měl soupeř dva vyloučené hráče a vy jste mohli snadno vyrovnat, kdybyste se do toho pořádně opřeli! A ty utečeš ze hřiště domů, hrát radši pinčes. Každej táta na tribuně mi tě záviděl!“

„Donnie! Ať tě ani nenapadne čistit si dneska večer zase zuby! Už se z toho u tebe stává přímo zvyk.“

„Nezlob se, maminko.“

„To je ale darebák, ten náš syn. Tenhle týden se ještě ani jednou neulil. Jestli v nejbližších dnech nezjistím, že je trávník neposečený a koše s odpadky nepřetékají svinstvem, dostane ode mě co proto.“

„Larry, měl by ses stydět. Za celé léto jsi neztýral ani jedno malý děcko tady z našeho bloku.“

„Když mně se nechtělo, mami.“

„No dobře, ale moh jsi to aspoň zkusit.“

„Co si mám vzít na sebe, mami?“

„Já nevím, Sylvie. Co kdyby sis vzala tu pletenou vestu, ve které vypadáš, jako bys neměla žádný prsa, a tu šerednou sukni od babičky, co se tak snadno mačká? A můžu ti nabídnout nylonky, který si šetřím pro speciální příležitost – na každý je puštěný voko.“

„To zní fajn, mami.“

I učitelé by se museli změnit.

„Ta kresba se příliš podobá té věci, kterous chtěl nakreslit, mladý muži. Nedovedeš se odvázat, chlapče.“

„Ten váš esej je příliš logický, příliš dobře rozvržený. Jestli chcete, aby z vás byl spisovatel, musíte se naučit utíkat od tématu a občas do svého textu zařazovat něco, co tam vůbec nepatří.“

„Váš syn dělá poslední dobou znatelné pokroky. Jeho písemné práce z historie už zase začínají být pěkně zmatené, a pokud jde o chování, nedá se na něj vůbec spolehnout. V matematice je zčásti stále ještě nutkavě přesný, ale zato sledovat jeho pravopis je přímo požitek. Obzvlášť se mi líbí, když místo ‚analýza‘ napíše ‚annulízá‘ a místo ‚populační křivka‘ u něho najdu ‚kopulační křyfka‘.“

„S politováním Vám sdělujeme, že Váš syn vystupuje důsledně jako muž. Zřejmě není schopen být po určitou část dne dívkou. V poslední době se rovněž zajímal pouze o děvčata, a proto bychom Vám doporučovali zajistit mu psychiatrické vyšetření.“

„S lítosti konstatuji, Georgi, že jsi jeden z několika mála žáků devátých tříd, kteří se v průběhu tohoto týdne nechovali jako děti z mateřské školky. Budeš tu muset zůstat po škole a nějak to napravit.“

■

Tvrdí se nám, že dítě potřebuje vidět ve světě kolem sebe řád a důslednost, jinak že propadne nejistotě a strachu. Ale jaký řád a jakou důslednost? Dítě nemusí mít důslednou důslednost; připadalo mi tehdy, že se může stejně úspěšně vyvíjet i při uplatnění důsledné, spolehlivé nedůslednosti. Tak vypadá i skutečný život; kdyby rodiče připouštěli a oceňovali právě nedůslednost, jejich pokrytecká zabedněnost by pak jejich děti už zdaleka tolik neděsila.

„Když rozleješ mlíko, dostaneš ode mě někdy nasekáno. Ale někdy je mi to docela fuk.“

„Někdy se mi docela líbí, když se proti mně bouříš, milý synu. A jindy bych tě za to s rozkoší ukopal k smrti.“

„Obvykle mě dobré známky, které nosíš ze školy, těší, ale někdy si myslím, že jseš hroznej šprt.“

Takhle nějak vypadají pocity rodičů, a děti to dokáží velmi přesně vycítit. Proč tedy rodiče nemohou svou nedůslednost přiznat a patřičně ocenit? Protože si myslí, že musí ctít nějaké to svoje „já“.

Stejně jako želví krunýř představuje i vědomí sebe sama jako něčeho jedinečného štít proti stimulaci a břemeno, které omezuje přesun do potenciálně nebezpečných oblastí. Želva musí jen velmi zřídka myslet na to, co je na druhé straně jejího krunýře – ať je to, co je to, nemůže jí to moc ublížit, nemůže se jí to vlastně ani dotknout. A podobně i dospělí lidé požadují pro sebe a své děti krunýř svého konsistentního já a želvy považují za své přátele; přejí si mít ochranu před poraněním nebo hrubým dotekem nebo zmatkem nebo nutností myslet. Pokud se člověk může spoléhat na důslednost, nestojí nic v cestě tomu, aby si jiných lidí přestal po několika prvních vzájemných setkáních všímat. Ovšem já jsem si představoval svět, ve kterém by každý jedinec mohl sehrát úlohu milence, dobrodince, vyděrače, útočníka, přítele; a jakmile by se v jedné z této rolí prosadil, na druhý den by se mohl stát kýmkoli jiným. Nebudila by pak takováhle osobnost naší pozornost? Byl by náš život i nadále tak nudný? Nestálo by víc za to ho žít?

Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že je to strach z nezdaru, co nás zahání do jeskynního úkrytu svého vlastního já – souboru modelů chování, které jsme dokázali zvládnout a kterých se nemíníme vzdát, protože bychom tím riskovali svůj neúspěch.

Co kdyby se před každou akcí či hrou tajně házelo kostkami, aby se předem určilo, získá-li cenu za „vítězství“ ten, kdo „vyhraje“, nebo ten, kdo „prohraje“, přičemž by měl každý z nich padesátiprocentní naději? Poraženému by pak všichni blahopřáli, že měl štěstí a prohrál, protože tak získal cenu, a vítěze by mohla utěšit skutečnost, že hrál tak dobře.

„Ale: ten, kdo by v té hře prohrál, by se stejně trápil, a vítěz by se tak jako tak radoval.“ Vzpomněl jsem si ovšem, že jsem kdysi četl v jedné velmi oceňované knize o dětských hrách jistou pasáž, která by Larryho rychlý příklon ke kostkařskému životu mohla seriózně vysvětlit. Vyhledal jsem ji a s radostným uspokojením tam četl věty, které způsob mého myšlení plně potvrzovaly. Psalo se tam toto, milé děti:

„… většinou není třeba se zatěžovat tím, že byste dětem vedli záznamy o dosaženém skóre a podobně – na tom, kdo vyhraje či prohraje, pramálo záleží; hráče není třeba stimulovat cenami či odměnami a nezdá se, že by je příliš trápilo, když se hru nepodaří dovést až do konce. Lze oprávněně tvrdit, že děti mají rády takové hry, ve kterých podstatná role přísluší náhodě, takže není nutné přímo porovnávat individuální schopnosti účastníků. A také mají rády hry, které automaticky ihned začínají znovu, takže každý dostává novou šanci.“

Připadlo mi, že pojem neúspěchu má vlastně dva docela odlišné významy. Mysl dobře ví, kdy už nemůže dál a kdy našla řešení. Dítě, které se pokouší rozřešit hlavolam, pozná, jestli se mu to nepodařilo nebo jestli mělo úspěch. A dítěti, které si ze stavebnice buduje dům, je naprosto jasné, kdy zhroucení té stavby znamená nezdar (chtělo ji postavit ještě vyšší) a kdy znamená úspěch (přálo si, aby to spadlo). Úspěch a neúspěch znamenají prostě uspokojení touhy a její nenaplnění. Je skutečný; je důležitý; společnost nemusí dítě odměňovat ani trestat, aby ho naučila dávat přednost úspěchu před nezdarem.

Druhý význam nezdaru je rovněž prostý: neúspěch znamená, že se dítěti nepodařilo uspokojit dospělého; úspěchem naopak dospělého potěšilo. Peníze, sláva, vítězství v basketbalovém utkání, hezký zevnějšek, pěkné oblečení, luxusní vůz, výstavný dům, to všechno jsou druhy úspěchu, které původně souvisejí s děláním radosti světu dospělých. Strach z neúspěchu nikdy není nevyhnutelným atributem lidské duše.

Stát se kostkařem nebylo snadné, protože to s sebou neslo neustálé riziko neúspěchu v očích světa dospělých. Jako kostkař jsem „selhával“ (v onom druhém významu) znovu a znovu. Odvrhovala mě od sebe Lil, odmítaly mě děti, mí vážení kolegové, pacienti, úplně cizí lidé, přicházel jsem o celý kodex společností uznávaných hodnot, který se ve mně ukládal po třicet let mého života. V onom druhém smyslu pojmu neúspěch jsem ustavičně prohrával a trpěl, ale v jeho prvním významu jsem neselhal nikdy. Pokaždé, když jsem se řídil diktátem kostky, jsem buď úspěšně stavěl dům, nebo ho cílevědomě boural. Svoje hlavolamy jsem vždycky vyluštil. A neustále jsem se otvíral novým problémům a s potěšením jsem je řešil.

Na cestě od dětství k dospělosti se postupně uzavíráme do klece neměnných vzorců, abychom nemuseli čelit novým problémům a možným nezdarům. A po určité době se začneme nudit právě proto, že nemůžeme řešit žádné nové problémy. Tak vypadá život, řízený strachem z nezdaru.

Prohrávejte! Buďte neúspěšní! Buďte nezdární! Hrajte, riskujte, mějte odvahu! Takovéhle myšlenky se mi honily hlavou večer toho dne, kdy se Larry stal kostkařem. Pevně jsem se rozhodl, že z Larryho a Evie udělám nebojácné, ničím nespoutané bytosti bez vlastního ega. Larry se stane prvním člověkem bez vlastního já od dob starého Mistra Lao-c‘. Nechám ho hrát úlohu otce, hlavy rodiny, a Evie si bude moct zkusit roli matky. A pak dětem navrhnu, aby si to prohodily. Pak si zahrají svoje rodiče, jak je ony vidí, a jindy zase tak, jak se myslí, že by jejich rodiče měli vypadat. Všichni dohromady můžeme hrát různé televizní hrdiny a postavy z komiksů. A Lil a já – každý uvědomělý rodič – budeme měnit svou osobnost každý druhý den či týden.

„Já jsem ten, kdo umí hrát mnoho her.“ To je podstata existence šťastného čtyřletého dítěte, které nikdy nepocítí, že prohrálo. „Já jsem ten, kdo je X, Y a Z, a to jedině X, Y a Z.“ To je naopak jádro existence nešťastného dospělce. Já se tedy pokusím prodloužit svým dětem jejich dětskost. V duchu nesmrtelných slov Johna Edgara Hoovera, proslulého ředitele FBI: „Dokud se znovu nestanete malými dětmi, nespatříte Boha.“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Larryho první kostkařský den zkrátila nuda, kterou v něm vyvolala jednotvárnost nové hry; líbilo se mu to a dokázal příkazy kostky respektovat, i když se dostaly do rozporu s jeho běžnými návyky, ale asi za tři hodiny si zatoužil pohrát se svými autíčky a nehodlal se nechat o to potěšení kostkou připravit. Protože jsem často míval podobné pocity (byť v mém případě nešlo o autíčka), vysvětlil jsem mu, že kostkaření se má člověk věnovat jenom tehdy, když se mu opravdu chce. Zdůraznil jsem mu ovšem, že když pak už jednou začne hrát, musí kostku bezpodmínečně poslouchat.

V příštích dvou dnech však moje snaha udělat z Larryho nového Mistra Lao-c‘ narazila na jeho docela přirozenou dětskou vypočítavost: předkládal kostce k rozhodnutí pouze neobyčejně příjemné volby – zakoupení zmrzliny, návštěvu kina či zoologické zahrady, koupi nového autíčka či dětského kola, inkasování peněz. Začal kostky využívat jako truhlici s pokladem. Nakonec jsem mu musel vysvětlit, že kostkaření s sebou vždycky musí nést určité riziko, že kostce je třeba nabídnout i méně atraktivní možnosti. Kupodivu souhlasil. Vynalezl jsem pro něj v těch dnech jeden typ této hry, který se od té doby stal přímo klasickým – něco jako ruskou ruletu. První Larrymu určená verze byla docela prosťoučká: ze šesti alternativ musela být vždycky jedna vyloženě nepříjemná.

V důsledku toho zažil Larry v příštích dnech docela zajímavé příhody. (Evie se vrátila ke svým panenkám a k paní Robertsové.) Udělal si velký výlet do Harlemu (varoval jsem ho, aby si dával pozor na obrovitého svalnatého bělocha, který dětem nabízí cukroví a jmenuje se Osterflood), kde ho zadrželi pro podezření, že utekl z domova. Trvalo mi skoro tři čtvrti hodiny, než jsem policajty z šestadvacátého okrsku přesvědčil, že jsem svého sedmiletého syna na tu výpravu do Harlemu sám poslal.

Kostka mu přikázala, aby se pokusil proklouznout na film Jsem zvědavá holka, prošpikovaný svlékacími scénami a sexuálnímu hrátkami, a on se vrátil mírně zmatený a silně znuděný. Jednou musel lézt po čtyřech z našeho bytu čtyři patra dolů a pak po Madison Avenue k nejbližší cukrárně, kde měl za úkol zkonzumovat zmrzlinový pohár. Jindy byl nucen zahodit tři svoje nejmilejší hračky, ovšem na druhé straně pro něj kostka objednala nový model závodního auta. Dvakrát mě musel nechat vyhrát v šachu a mně bylo naopak přikázáno nechat ho zvítězit nade mnou. Nadšeně si vymýšlel provokativně hloupé tahy, aby mi co nejvíc ztížil úkol prohrát.

Kostka mu přikázala, aby si hodinu hrál na tatínka, a mě přiřkla roli malé Evie, ale brzy ho to otrávilo: moje Evie byla na jeho vkus příliš slaboučká a přitroublá. Velmi se mu však líbilo, když o dva dny později dělal tatínka a já mou ženu Lil. Tehdy jsem ještě neměl ani tušení, že když Larry se mnou šaškoval jako táta s Lil nebo jako Superman a nějaký zlotřilec či Lassie a rozzuřený hroch, zasévali jsme semínka, z kterých posléze vyrašila skupinová kostkařská terapie a moje Střediska pro výzkum lidského chování v totáně náhodných podmínkách. První a poslední krize této fáze Larryho kostkařského života nastala čtyři dny poté, co se Lil vrátila z Floridy. Moje kontakty s Larrym zřídly, takže chlapec ponechaný sám sobě někdy pro kostku vymýšlel takové opční úlety, že když je pak vybrala, nebyl schopen její volbu splnit. Například se mi těsně před propuknutím oné krize svěřil, že jednou kostce dokonce nabídl možnost, že zabije Evie (pochroumala mu totiž jeho závodní auto). Kostka tuto opci zvolila, ale sdělil mi, že se rozhodl ji neuposlechnout. Chtěl jsem vědět, co ho k tomu vedlo.

„Protože by pak šla na mě žalovat a ty bys mi za trest nespravil ten auťák.“

„Kdyby byla zabitá, jak by na tebe mohla žalovat?“ zeptal jsem se.

„To se neboj – vona by si našla způsob.“

Ta krize měla velmi prostou příčinu: Larry dostal od kostky příkaz, aby z Liliny kabelky ukradl tři dolary a koupil si za ně třiadvacet sešitů komiks (jak mi řekl, velmi to měl kostce za zlé, protože on sám by dal jednoznačně přednost bublinovým žvýkačkám, lízátkům, pistoli s přísavnými projektily nebo čokoládovým zmrzlinovým pohárům). Lil chtěla vědět, kde vzal na všechny ty komiksy peníze. Odmítal jí to říct a poslal ji, aby se na to zeptala mne. Což učinila.

„Je to docela prosté, Lil,“ začal jsem, a zatímco už popáté během jedné hodiny obouvala Evii, poradil jsem se s kostkou a dozvěděl se (jedna ze šesti možností), že mám říct pravdu.

„Hrál jsem s ním takovou hru s kostkami a on prohrál a musel ti proto z kabelky ukrást tři dolary.“ Vytřeštila na mě modré oči a vyděšeně zamžikala. Pramen světlých vlasů se jí svezl přes čelo.

„Musel mi z kabelky ukrást tři dolary?“ Seděl jsem v lenošce, popotahoval z lulky a na klíně jsem měl rozprostřený výtisk newyorských Timesů.

„Je to taková hloupá hra – vymyslel jsem si ji, když jsi byla pryč, abych v Larrym pěstoval sebekázeň. Hráč si stanoví určité možnosti, některé nepříliš příjemné, a kostka mu pak vybere, která z nich se má realizovat.“

„Kdo ji má realizovat?“ Vystrčila Evii do kuchyně, postoupila ke gauči a zapálila si cigaretu. Na té Floridě se měla moc krásně a naše znovushledání proběhlo velmi pěkně, ale teď jí opálením začala prorážet hněvivá červeň.

„Ten hráč, nebo hráči.“

„Nechápu, co mi to tu vykládáš.“

„Je to docela prosté,“ řekl jsem (tuhle frázi přímo miluju: vždycky si představuju, jak ji pronáší Immanuel Kant těsně před tím, než zformuluje první větu své Kritiky čistého rozumu, nebo ten či onen americký prezident, než se pustí do zdůvodňování našeho válečného dobrodružství ve Vietnamu).

„Abych v Larrym posílil schopnost rozšířit si svůj dětský –“

„Že má krást!“

„– svůj dětský životní obzůrek, vynalezl jsem hru, při které si hráč sám stanoví několik možností, a –“

„Ale krást, Luku! To přece –“

„– kostka mu pak pomůže jednu z nich vybrat.“

„A jedna z těch možností je, že má něco ukrást.“

„Vždyť to zůstane v rodině,“ chlácholil jsem ji.

Dívala se na mě od bližší bočnice gauče, paže zkřížené na prsou, s cigaretou mezi prsty. Vypadala překvapivě klidně.

„Luku,“ začala pomalu, „já nevím, co se to s tebou poslední dobou děje. Není mi jasný, jestli jsi při smyslech, nebo jestli ses pomát. Nevím, jestli se náhodou nepokoušíš zničit mě nebo svoje děti nebo sám sebe. Ale jestli – jestli se ještě jednou pokusíš zatahovat Larryho do těch svejch pošahanejch her – tak tě – tak tě…“

Její překvapivě klidný obličej se náhle roztříštil jako rozbité zrcadlo do desítek nervózních puklin, oči se jí zalily slzami, hlavu stočila stranou a z úst se jí vydralo potlačené zasténání.

„Prosím tě, přestaň s tím,“ zašeptala a prudce dosedla na boční opěradlo gauče, s tváří stále odvrácenou. „Půjdeš a tuhle hru mu zakážeš. Už nikdy si takhle nesmí hrát. Rozumíš?“ Vstal jsem a Timesy se šustivě snesly na podlahu.

„Omlouvám se, Lil. Neuvědomil jsem si –“

„Už nikdy žádný takovýhle hry, Larry – už nikdy.“

„Promluvím si s ním.“

Vyšel jsem z pokoje, zamířil do Larryho ložničky a tam mu oznámil, že jeho kariéra kostkaře po krátkém údobí osmi dnů skončila.

Než ji Kostka sama zase vzkřísí.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Moje dětství! Moje dětství! Panebože, už jsem toho napsal přes sto padesát stránek, a vy ještě ani nevíte, jestli mě maminka dlouho kojila, nebo jestli mě brzy krmili z láhve! Nevíte, kdy mě odstavili a jak jsem to snášel. Kdy jsem si poprvé uvědomil, že holčičky nemají pinďourka. Jestli jsem si potom lámal hlavičku, proč holčičky nemají pinďourka. Nevíte, kdy jsem se poprvé rozhodl využít faktu, že holčičky nemají pinďourka, ke svému vlastnímu potěšení. Není vám známo, kdo byli moji praprarodiče, moji prarodiče – dokonce nevíte nic ani o mé matce a o mém otci! O mých sourozencích! O prostředí, ve kterém jsem vyrůstal! O mém sociálně ekonomickém pozadí! O mých raných traumatech! Po mých raných radostech! O dobrých i špatných znameních, doprovázejících moje zrození! Drazí přátelé, vždyť vy nevíte vůbec nic ani o mém dětství, o tom, čemu Howard Hughes říká „žvásty vyčtené z Davida Copperfielda“ a co tvoří jádro každého vlastního životopisu!

Neděste se, přátelé, ničím z toho vás nehodlám zatěžovat.

Tradiční autoři vlastních životopisů se vám snaží pomoci, abyste pochopili, jak se v nich z mladistvého jedince „formoval“ dospělý člověk. Věřím, že většina lidí se takto „formuje“, jako nočník z hrnčířské hlíny – a podle toho se s nimi potom taky zachází. Ale já? Já se rodím znovu s každým dopadem kostky, a s každým dopadem kostky umírá moje minulost. Minulost – mylnost, malomocnost, malost – je pouze soubor přeludných událostí stvořený nehybnou kamennou maskou, který má ospravedlnit stejně přeludnou ustrnulou přítomnost. Avšak co je živé, teče, a jediným ospravedlněním autobiografie je to, že náhoda rozhodla o tom, že má být napsána – jako je tomu v tomto případě. Jednoho dne napíše nějaká vyšší bytost téměř dokonalou a naprosto poctivou autobiografii:

„Žiju.“

Jedno však mohu připustit: skutečností je, že jsem se narodil z lidské matky. O tom není třeba pochybovat.

KAPITOLA DVACÁTÁ

V listopadu mi zatelefonoval doktor Mann a oznámil mi, že během týdne, v němž jsem se zúčastnil psychiatrického sjezdu v Houstonu, začaly být vážné problémy s Erikem Cannonem, takže bylo nutné zvýšit mu dávky sedativ; dodal, že by byl velmi rád, kdybych se na pacienta Cannona přijel co nejdříve podívat. Není vyloučeno, že ho bude třeba umístit v jiném léčebném zařízení. Ve své občasné ordinaci v nemocnici na Rooseveltově ostrově jsem si pročetl zprávu, kterou o Eriku Cannonovi předložil hlavní ošetřovatel Herbie Flamm. Vyznačovala se literární přesvědčivostí, o jakou Henry James marně usiloval padesát let:

■ Je třeba konstatovat, že Erik Cannon patří k lidem, kteří stále vyvolávají nějaké konflikty. V průběhu celé své dosavadní práce v oboru jsem narazil pouze na několik málo pacientů, o kterých bych se vyjádřil podobným způsobem, ale tento muž mezi ně beze sporu patří. Poštívá ostatní pacienty. Toto moje oddělení patřilo vždycky k nejukázněnějším na ostrově, ale od té doby, co je u nás, tam panuje neúnosný hluk a nepořádek. Pacienti, kteří ze sebe po dlouhé roky nevypravili ani slovo, nezavřou teď ani na chvíli hubu. Pacienti, kteří předtím mlčky po celé dlouhé dny postávali stále v témže koutě, teď hrají vybíjenou se židlemi. Mnoho pacientů si teď často prozpěvuje a jsou pořád samý smích. Pacienty, kteří ke zlepšení svého stavu nezbytně potřebují klid a ticho, to značně ruší. Někdo pořád poškozuje televizor. Myslím, že pan Cannon je schizofrenik. Někdy se po oddělení prochází pokojně a tiše jako ve snách, jindy se jím plíží jako had a syčí na mě a na spolupacienty, jako by byl pánem oddělení on, a ne já.

Bohužel má následovníky. Mnoho pacientů teď odmítá brát sedativa. Někteří nedocházejí do dílny na pracovní léčbu. Dva pacienti, kteří jsou upoutáni na invalidní vozíky, předstírají, že chodí. Pacienti se velmi přezíravě vyjadřují o nemocniční stravě. Když se jednomu z nich udělalo špatně, začal jiný konzumovat jeho zvratky a prohlašoval, že jídlo mu takhle chutná mnohem lépe. Na oddělení nemáme dostatek bezpečnostních cel, kde bychom mohli takovéhle případy izolovat. Pacienti, kteří odmítají sedativa nebo je prostě nepolykají, nepřestávají zpívat a smát se, ani když je zdvořile žádáme, aby toho nechali. Všude vládne vzdorovitá nekázeň. Někdy mívám na oddělení pocit, jako bych vůbec neexistoval. Chci tím říci, že mě pacienti prostě ignorují. Mí asistenti by často vůči pacientům nejraději použili fyzické síly, ale já jim vždycky připomínám Hypokritickou přísahu. V noci nám pacienti utíkají z postelí. Ustavičně se mezi sebou baví. Asi pořádají nějaké schůze. Pořád si něco šeptají. Nevím, jestli to předpisy zakazují, ale pokud ne, měl by být takový zákaz vydán. To šeptání je ještě horší než zpěv.

Několik jeho stoupenců jsme už poslali na oddělení W [pro agresivní pacienty], ale pacient Cannon je velice mazaný. Sám nikdy nic neprovede. Podezírám ho, že na oddělení distribuuje nezákonné drogy, ale žádné jsme zatím nenašli. Sám se nikdy ničeho nedopustí, ale jinak se tam dějí strašné věci.

Musím ohlásit následující případ. Velice závažný. Desátého září ve 14.30 se ve společenské místnosti přímo před televizním přijímačem (porouchaným a vyřazeným tudíž z provozu) začala početná skupina pacientů společně objímat. Utvořili kruh, navzájem se těsně objali a začali pobrukovat a kvílivě prozpěvovat a pořád víc se na sebe tiskli a pobrukovali si a pohupovali se a převalovali a pulzovali jako nějaká obrovská améba nebo lidské srdce, a byli to samí chlapi. Pomocný ošetřovatel se je tedy pokusil od sebe odtrhnout, ale ten jejich kruh byl velmi pevný. I já jsem se ten chumel pokoušel narušit, rovněž co nejohleduplněji, ale najednou se jejich kruh otevřel a dva z nich po mně chňapli a proti mé vůli mě vtáhli mezi sebe do té hrozné mačkanice. Bylo to něco tak odporného, že to ani nedovedu slovy popsat.

Neprojevovali vůči mě žádný respekt a pokračovali v tom nedovoleném objímání, dokud mě čtyři ošetřovatelé z oddělení T spolu s R. Smithem nezachránili – prolomili to sevření s největší ohleduplností, naneštěstí mi při tom čirou náhodou zlomili ruku (ve spodní části toho, čemu se myslím říká tibia minor). Tato příhoda je typickým dokladem neudržitelných poměrů, které se na našem oddělení vyvinuly od chvíle, kdy k nám pacient Cannon přišel. Byl v tom chumlu taky, ale protože jich bylo celkem osm, Dr. Vener řekl, že je přece nemůžeme všechny poslat na oddělení W. Navíc z čistě technického hlediska není v předpisech takové objímání nijak postihováno, což jenom tím víc ukazuje, že je třeba se nad celou situací důkladně zamyslet.

Ten chlapec se mnou nikdy nemluví. Avšak já ho přesto slyším. Mám přátele mezi pacienty. Ti mě informovali, že pacient Cannon je zásadně proti existenci jakýchkoli zařízení pro osoby trpící duševními poruchami. To byste jistě měli vědět. Moji přátelé tvrdí, že ten člověk je iniciátorem veškerých narušitelských akcí. Že se snaží všechny ostatní pacienty zpracovávat a nutit je, aby se prostě cítili šťastnými a nás si vůbec nevšímali. Podle jejich sdělení prý spolupacienty nabádá, aby řízení nemocnice vzali sami do svých rukou. Slibuje jim, že i kdyby musel z nemocnice odejít, zase se k nim vrátí. Tohle všechno mi hlásí moji přátelé mezi pacienty.

Vzhledem ke skutečnostem, které jsem uvedl, jsem ve vší úctě nucen Vám doporučit zavedení následujících opatření:

1. Veškerá sedativa podávat výlučně injekčně, aby pacienti nemohli pouze předstírat, že je řádně polykají, a pak celý den vyvádět jako zvěř.

2. Přísně zakázat veškeré nepatřičné drogy.

3. Sestavit a zavést přísné předpisy, zamezující zpěv, smích, šeptání a vzájemné objímání.

4. Dát zhotovit speciální drátěnou síť chránící televizní přijímač, umístit ho dostatečně vysoko, aby na něj nebylo možné dosáhnout, a šňůru od něj vést přímo ke stropu, čímž by se narušitelům pořádku zabránilo znemožňovat sledování televize pacientům, kteří o ni mají zájem, což je zcela v souladu s právem na svobodu projevu. Ta drátěná síť musí být dostatečně hustá, aby skrz ní nebylo možné prohodit žádný předmět, kterým by bylo možné rozbít obrazovku; na druhé straně by skrz ní mělo být vidět na televizní obraz, i když bude tím mřížkovým efektem poněkud narušen. Sledování televize musí být bezpodmínečně umožněno.

5. Nejdůležitější opatření: Pacienta Erika Cannona je nutné se vší ohleduplností přemístit někam jinam.

Hlavní ošetřovatel Flamm poslal toto hlášení mně, doktoru Venerovi, doktoru Mannovi, hlavnímu inspektoru Henningsovi, řediteli státní nemocnice pro mentální poruchy Alfredu Colesovi, starostovi Johnu Lindsaymu a guvernérovi Nelsonu Rockefellerovi.

Od naší ježíšovské seance jsem Erika viděl pouze třikrát. Pokaždé působil velmi nervózním dojmem a řekl mi toho velmi málo, ale když nyní vešel do ordinace, připomínal ovečku, blaženě se pasoucí na travnaté louce.

Přešel k oknu a upřeně vyhlížel ven. Měl na sobě texasky, povážlivě špinavé tričko, tenisky a rozepnutou šedivou nemocniční košili. Vlasy měl dost dlouhé, ale pleť mnohem bledší než v září. Asi za minutu se otočil a šel si lehnout na krátkou pohovku nalevo od stolu.

„Pan Flamm se ve svém hlášení vyjádřil v tom smyslu,“ řekl jsem, „že ponoukáte pacienty k… k nepřístojnému počínání.“

K mému překvapení ihned zareagoval.

„Jasně. K nepřístojnému počínání. Špatnému chování. K lotrovinám. Má pravdu. To skutečně dělám,“ řekl s pohledem upřeným na zelený strop. „Hodnou chvíli mi trvalo, než jsem pochopil, o co těm parchantům jde, než jsem si uvědomil, že ten důraz na dobrý chování je jejich nejúčinnější metoda, jak tenhle zasranej systém udržet v chodu. Když se mi konečně rozbřesklo, dostal jsem děsnej vztek na to, jakou se mnou sehráli habaduru. Všechna moje krotkost a smířlivost a pokora jenom jejich systému napomáhala šlapat po těch chudácích tady o to pohodlnějš. Láska je báječná věc, když se s ní přistupuje k dobrým lidem, ale milovat fízly, armádu, Nixona, církev – to pozor, to by byl zoufalej omyl.“

Během jeho proslovu jsem vytáhl dýmku a začal si ji nacpávat marijánkou. Když se konečně odmlčel, řekl jsem:

„Doktor Mann mi naznačil, že jestli si na vás Flamm bude i nadále pořád stěžovat, budou vás muset přemístit na oddělení pro agresivní pacienty.“

„Hohohó,“ zasmál se trpce a ani se na mě nepodíval. „Je to pořád to samý. To je právě ten systém. Taková zvláštní mašina. Když se ji člověk ze všech sil snaží udržet v chodu, všechno je v pořádku, ale jakmile se začne trošku flákat nebo se ji pokusí zastavit, je zle – hned z něj udělají komouše či cvoka. Ten stroj může třeba začít likvidovat černochy jako na běžícím pásu nebo házet na Vietnam desetitunový pumy či každej druhej měsíc svrhnout nějakou latinskoamerickou reformní vládu – to je naprosto v pořádku, jen když se jeho kola točej. Člověče, když mi tohle všechno došlo, celej tejden jsem z toho blil. A na šest měsíců jsem se zavřel ve svým pokoji.“

Odmlčel se a společně jsme naslouchali zpěvu ptáků, který se ozýval odněkud z větví javorů venku před budovou. Zapálil jsem dýmku a zhluboka zatáhl. Pak jsem lenivě vyfoukl dým směrem k němu.

„A po celou tu dobu mi pozvolna docházelo, že se se mnou stane něco důležitýho, že jsem byl vybranej k nějakýmu zvláštnímu poslání. Musel jsem se jenom postit a čekat. A když jsem pak tátu praštil a poslali mě sem, pořád mi to bylo jasnější – brzy se stane něco velkýho. Prostě jsem to věděl.“

Přestal mluvit a dvakrát nasál vůni marihuany. Znovu jsem pořádně popotáhl.

„A už se něco stalo?“ zeptal jsem se.

Sledoval, jak si dávám dalšího mocného sluka, a pak se zase na gauči pohodlně uvelebil. Sáhl si do vlasů a vylovil z nich podomácku vyrobenou marihuanovou cigaretu.

„Neměl byste sirku?“ zeptal se.

„Jestli chcete kouřit, podělím se s váma,“ nabídl jsem mu.

Natáhl se pro dýmku, ale ta mezitím vyhasla, a tak jsem mu podal i sirky. Zapálil si a asi tři minuty jsme si ji beze slova vzájemně podávali. Upíral oči na strop, jako by se v jeho zelených prasklinách skrývala jak v želvím krunýři věštba budoucnosti. Už když ke mně dýmka přišla podruhé, pozoroval jsem, že dostávám příjemnou náladu. Cítil jsem se šťastný, jako bych se právě vydával na novou cestu, která mi poprvé v životě, včetně posledního kostkařského údobí, přinese skutečnou, nikoli jen povrchní změnu.

Nemohl jsem odtrhnout oči od jeho tváře, která – možná vlivem jeho vlastního rauše – celá žhnula. Z jeho úsměvu vyzařoval vnitřní klid, kterému jsem dobře rozuměl. Ruce měl přeložené na břiše a ležel tam jako mrtvola, ale žhnul, celý žhnul. Když promluvil, jeho hlas byl pomalý, sytý a jemný, jako by přicházel odněkud z dálky z vysokých mraků.

„Je to asi tři tejdny – všichni ošetřovatelé spali a já jsem uprostřed noci vstal, že se půjdu vychcat, ale vlastně jsem nepotřeboval. Táhlo mě to do společenský místnosti, a tam jsem se postavil k oknu a díval se na siluetu Manhattanu. Manhattan – hlavní hnací kolo tý mašinérie, nebo možná jenom její odpadní systém. Poklekl jsem a začal se modlit. Vážně, modlil jsem se. K Duchu svatýmu, kterej pozved Krista nad davy lidí, aby mi moh zjevit světlo schopný osvítit svět. Abych se moh stát cestou, pravdou a světlem. Přesně tak.“

Odmlčel se a já jsem vyklepl popel z dýmky do popelníku a začal ji znovu nacpávat.

„Jak dlouho jsem se modlil, to nevím. Ale najednou – bum! Zaplavilo mě světlo, proti kterýmu by byl rauš z elesdé zkomírající plamínek. Úplně mě to oslepilo. Tělo jako by mi bobtnalo, moje duše taky, připadalo mi, že se rozpínám, až zaplňuju celej vesmír. Svět a já jsme byli jedno.“ Na chviličku zmlkl. Odněkud z chodby doléhala do ordinace hudba – Jefferson Airplane, uvědomil jsem si.

„Už tři dny jsem si neprásk, žádná marijánka, nebyl jsem v rauši, ani náhodou. Ale přesto jsem vyplňoval celej vesmír.“

Chvíli mlčel.

„Brečel jsem. Plakal jsem radostí. To už jsem asi zase stál, a celej svět byl zalítej světlem a já jsem byl ten svět a bylo mi moc dobře. Stál jsem tam s náručí otevřenou, chtěl jsem to všechno obejmout, a pak jsem si najednou uvědomil, jak šíleně se asi šklebím a to vidění se ztratilo a já se zase scvrknul a byl jako dřív. Ale cítil jsem, věděl jsem, že jsem právě dostal úkol… určitou úlohu, poslání. Něco takovýho. Tenhle pekelnej šedozelenej barák se musí zbourat. Ty šedý fabriky, šedý ouřady, šedý budovy, šedý lidi… nikde žádný světlo… tohle všechno musí zmizet. Tehdy jsem si to uvědomil. I teď to vidím naprosto jasně. To, na co jsem dlouho čekal, se konečně stalo. Ten Duch, co jsem ho pořád hledal… byl teď… se mnou. Já vím, že tady nejsem pro všechny lidi. Většina lidí bude pořád koukat na šedej svět a bude v něm muset žít. Ale pár lidí mě bude následovat, třeba jen hrstka, a společně ten svět změníme.“

Když domluvil, podal jsem mu znovu zapálenou dýmku a on ji vzal a zatáhl a podal mi ji zpátky. Ale nepodíval se na mě.

„A co vy, o co jde vám?“ zeptal se. „Nekouříte tady se mnou marijánku jenom proto, že jste zrovna dostal chuť na marijánku.“

„To ne,“ přisvědčil jsem.

„A proč teda?“

„Jen to tak zkouším.“

Díval se na zelený strop, dokud jsem mu zase nepodal dýmku. Když vyfoukl kouř, řekl opět jako z velké dálky: „Jestli mě chcete následovat, musíte se všeho vzdát.“

„Já vím.“

„Doktoři, který kouřej trávu s duševně narušenejma pacientama, nezůstanou doktorama dlouho.“

„Já vím.“ Bylo mi najednou hrozně do smíchu.

„Cesta, po který jdu, se obvykle moc nezamlouvá ani manželkám, ani sourozencům, ani rodičům.“

„Taky si myslím.“

„Jednoho dne mi budete pomáhat.“

Zírali jsme teď do stropu oba a horká hlavička dýmky spočívala bez užitku v mé dlani.

„Ano,“ řekl jsem.

„Ta hra, kterou rozehrajem, bude báječná – nejlepší ze všech,“ prohlásil.

„Nevím proč, ale připadá mi, že jsem váš člověk,“ řekl jsem.

„Udělám všechno, co po mně budete chtít.“

„Počkejte, co všechno se bude dít.“

„Já vím.“

„Ty zaslepenci [jeho hlas byl klidný a vyrovnaný a vzdálený] zpanikaří a začnou zabíjet, zpanikaří a budou zabíjet, budou chtít zastavit, co zastavit nepůjde, budou se snažit zabít, co jedině může žít.“

„Zpanikaříme a budeme zabíjet.“

„A já,“ zachechtal se, „já se ten celej zasranej svět pokusím spasit –“

„Ano.“

„Jsem Božská bytost, je vám to jasný,“ řekl.

„Ano,“ přisvědčil jsem, a věřil jsem tomu.

„Přišel jsem, abych svět upozornil na zlo, abych donutil lidstvo přimknout se k dobru.“

„A my tě budeme nenávidět –“

„Abych jedním řezem obnažil všechny ty jejich kašovité duše s jejich hříchy.“

„Budeme slepí –“

„Abych slepým vrátil zrak, chromým chůzi, mrtvým život.“ Zasmál se.

„A my se budeme snažit vidoucí oslepit, chodící zchromit, živé zahubit.“ I já se usmál.

„Stanu se šíleným Spasitelem světa, a vy mě zabijete.“

„Cokoli si budeš přát, nechť se promění ve skutek.“ Pomalu ze mě vybublával pramínek radostného veselí.

„Stanu se…“ I on se zpomaleně kuckal smíchy. „Stanu se… Spasitelem… světa… a nic nebudu dělat, a vy… mě… zabijete.“

„A my… a já…“ No jestli tohle nebyla legrace! Přímo k popukání: „… A já tě zabiju!“

Místnost se proměnila v nádhernou rozmazanou šmouhu, houpající se na rozvlněných bublinách našeho smíchu. Měl jsem oči plné slz, a tak jsem si sundal brýle a složil jsem obličej na zkřížené paže a smál jsem se, celé moje velké tělo burácelo smíchy, od hlavy přes břicho až ke kolenům, slzy smíchu mi zmokřily sako a měkká bavlněná látka mi laskala vlhkou tvář jako medvědí kožešina, a já plakal v extázi, jakou jsem do té chvíle ještě nezažil, a pak jsem zvedl hlavu, protože jsem nemohl uvěřit, že pláču, a Erikova tvář byla celá rozmazaná, zářivě jasná, ale rozmazaná, a já sáhl po brýlích – ta hrůza, že už nikdy nebudu pořadně vidět – a hmatal jsem po nich celou věčnost, než jsem je konečně našel a nasadil si je a podíval se do toho rozmazaného jasu, a byla to Erikova svatá tvář, po které se řinuly slzy jako po mé, ale nebyly to slzy smíchu.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

[Toto je zredigovaný magnetofonový záznam jednoho z prvních psychoanalytických sezení, poskytnutých Dr. Jacobem Ecsteinem neurotickému Dr. Luciu Rhinehartovi. Do záznamu vstupujeme asi v polovině hodinové seance. První hlas v pořadí patří Dr. Rhinehartovi.]

– Mně vůbec není jasné, proč jsem se s tou ženskou takhle zapletl, ale řekl bych, že se to alespoň zčásti dá vyložit jako agrese vůči jejímu manželovi.

– A jak to vypadá s tvým vztahem k Lillian?

– Všechno v pořádku. Nebo spíš žádná změna. Což znamená, že jsme spolu v podstatě šťastní, i když jsou sem tam nějaké problémy. Nepřipadá mi, že by mohlo jít o agresi vůči Lil. Aspoň si nemyslím.

– Ale možná vůči tomu manželovi.

– Ano. Nebudu uvádět jména nebo zacházet do detailů, protože ty je oba znáš, ale ten chlap, ten manžel, mi připadá strašně ctižádostivý a namyšlený. Pokládám ho asi za svého rivala.

– Jména nemusíš tajit, víš přece, že mimo stěny téhle ordinace bych se pak k těm lidem choval pořád stejně.

– Možná. Asi máš pravdu, ale nemyslím si, že by na jménech nějak záleželo, když ve všem ostatním, co ti budu povídat, budu naprosto poctivý.

– Myslíš ve všech podrobnostech.

– Ano. I když předpokládám, že potom stejně poznáš, o koho jde. Přesto jména vynechám.

– Jak to vlastně začalo?

– Jednou pozdě večer jsem… se řídil jakýmsi vnuknutím, zašel do jejího bytu, našel ji tam samotnou a znásilnil ji.

– Znásilnil?

– No – docela úspěšně při tom spolupracovala. Po pravdě řečeno, líbilo se jí to asi víc než mně. Ale iniciativa byla na mé straně.

– Hmm.

– Teď se už asi půl roku tu a tam vídáme.

– Mmmm.

– Chodím k ní do bytu, když je její manžel pryč, někdy se taky scházíme v garsonce, kterou jsem pronajal v portorikánské čtvrti.

– Chápu.

– Po sexuální stránce je to velice zajímavé. Ta žena nemá sebemenší zábrany. Zkoušel jsem s ní všechno, co jsem si dokázal v představách vymyslet, ale jak se zdá, ona má v tomhle směru ještě větší fantazii než já.

– Rozumím.

– Nevypadá to na to, že by manžel něco tušil.

– Manžel tedy zřejmě nic netuší.

– Ne. Je totálně pohlcen svou prací. Jeho žena se mi svěřila, že pokud jde o jejich sexuální život, ten chlap se zmůže maximálně na udýchanou rychlovku tak asi jednou za čtrnáct dní, ale je v tom prý pak stejně tolik vášně či potěšení, jako když se člověk po delší době pořádně vyprázdní.

– Mmmmm.

– Jednou jsem se v ní udělal ve chvíli, kdy zrovna manželovi podávala do vany ručník.

– Co že jsi?

– Dělal jsem jí to zezadu, a ona se při tom nahnula do koupelny a bavila se s ním a podávala mu ručník.

– Poslyš, Rhineharte, uvědomuješ si vůbec, co mi to tu povídáš?

– Já myslím, že jo.

– Jak je možné… Jak je vůbec možné…

– Co se děje?

– Jak to, že ti zřejmě vůbec nedochází, o čem tenhle tvůj vztah svědčí?

– Já nevím. Zřejmě…

– Spontánní asociace.

– Cože?

– Budu ti házet slova a ty vzápětí řekneš slovo, které tě padne.

– Jo tak. Dobrá.

– Černá.

– Bílá.

– Měsíc.

– Slunce.

– Otec.

– Matka.

– Voda.

– É… vana.

– Silnice.

– Dálnice.

– Zelená.

– Žlutá.

– Šoustání zezadu.

– É… é… Afektovanost.

– Afektovanost?

– Afektovanost.

– Proč afektovanost?

– Jak to můžu vědět? Byla to spontánní asociace.

– Pokračujeme. Otec.

– Postava.

– Jezero.

– Tahoe.

– Žízeň.

– Voda.

– Láska.

– Ženský.

– Matka.

– Ženský.

– Bílá.

– Ženská.

– Černá.

– Černoška.

– To stačí. Právě něco takového jsem čekal.

– Co tím chceš říct?

– V té vaně, to byl tvůj otec.

– Myslíš?

– Samozřejmě. Tak za prvé: s otcem si spojuješ představu postavy. Logicky v tom můžeš vidět vliv psychoanalytického klišé a myslet si, že to s tímhle nemá co dělat, ale ta asociace zároveň implikuje, že si představu ‚postavy‘, přirozeně ženské postavy – spojuješ s otcem.

– To jsou věci…

– A za druhé: ‚šoustání zezadu‘ si asociuješ s afektovaností, ale vybalíš to až po určitém váhání. Žádám tě, abys mi laskavě sdělil, co ti hlavou blesklo nejdřív.

– Abych byl upřímný, napadlo mě, že tenhle způsob šoustání je afektovaný, zbytečný, nepodstatný. Asi jsem chtěl někoho zranit… někoho většího.

– Přesně. Tak tedy za třetí: tahle pozice je evidentně sodomická – tak se přece miluje muž s mužem.

– Ale…

– A za čtvrté: slovo ‚jezero‘ si spojuješ se jménem ‚Tahoe‘. Tahoe, i když si to tvoje vědomí třeba odmítá připustit, znamená v čerokézštině ‚Velký Otec Náčelník‘. Jezero nepochybně znamená vodu, a ty si vodu asociuješ s vanou. Ergo: v té vaně byl Velký Otec Náčelník.

– No tohle…

– A konečně – i když to jsou už jenom triviality, které potvrzují, co už ti je zřejmě jasné – ‚žízeň‘ si spojuješ se slovem ‚voda‘. Žízníš ne po ženách, ale po vodě, po vaně, po svém otci. V závěru metoda volných asociací jako by selhávala, protože si jak představu matky, tak představu otce spojuješ se ženami, ale ve skutečnosti to jen znovu potvrzuje skrytý význam té tvé mimomanželské aférky, kterým je tvoje incestní homosexuální láska k otci.

– To je neuvěřitelné. To je naprostá… bomba… [dlouhá pauza]… Ale… co to vlastně znamená?

– Jak to? Už jsem ti to přece vysvětlil.

– Chci říct… co s tím teď mám dělat?

– Jo tak. Podrobnosti. Tvoje chlípná touha po té ženské pravděpodobně vyšumí, když teď už znáš pravdu.

– Táta umřel, když mi byly dva roky.

– No právě. Víc nemusím dodávat.

– Měřil sto osmdesát a byl blonďák. Ten manžel je mnohem menší a snědý.

– Sublimační posun.

– Můj táta se nikdy nekoupal, vždycky se jenom sprchoval, jak mi říkala máma.

– To není podstatné.

– Když žena podává svému manželovi do vany ručník a povídá si s ním, není to nic pohodlného, pracovat na ní zezadu.

– Nesmysl.

– Já jsem neměl tušení, že Tahoe znamená Velký Otec Náčelník.

– Potlačená představa.

– Mám pocit, že se mi to bude pořád líbit, milovat se s tou ženskou.

– Apeluju na tebe, abys při tom analyzoval svoje fantazie.

– Většinou si představuju, že to právě dělám se svou ženou.

– Konzultace skončila.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Dny plynou, vážený čtenáři. A stejně tak týdny. Protože mám špatnou paměť a během dnů, které nyní zaznamenávám, jsem si nevedl žádný deník, není přesné pořadí událostí v mé mysli o nic jasnější než na těchto stránkách. Kostka mi totiž přikázala napsat vlastní životopis až téměř tři roky po mém objevu a tehdy mi nedocházelo, jak velkou historickou hodnotu bude mít všechno, co dělám.

Na druhé straně postihuje pravděpodobně moje selektivně defektní paměť pouze hlavní body, což možná mému náhodou řízenému životu dodává jistou strukturu, kterou by vyčerpávající vzpomínky pouze zatemnily. Předpokládejme tedy, že pokud na něco zapomínám, je to a priori nepodstatné, a to, co si pamatuju, má při obdobném přístupu zásadní význam. Třeba se to ani jednomu z nás, milý čtenáři, moc nezdá, ale jako teoretické východisko autobiografie se to výtečně hodí. Pokud se přechody od kapitole ke kapitole či od jedné scény k druhé zdají neúnosně nelogické, přičti to buď mé děravě nesystematické paměti, nebo náhodným volbám kostky – tvůj zážitek bude o to psychedeličtější.

Pro vývoj totálně náhodného člověka je hodno zaznamenání to, co se událo druhého ledna 1969 kolem jedné hodiny v noci.

Rozhodl jsem se začít nový rok (vždycky mi chvíli trvá, než se rozhoupám) tím, že nechám dvě kostky rozhodnout o svém příštím osudu v dlouhodobějším výhledu.

Nepevnou rukou a s očima zamženýma jsem napsal první možnost, přiřčenou „hadím očím“ – dvěma jedničkám – a dvěma šestkám: odejdu od ženy a od dětí a budu nadále žít sám. Celý jsem se nad tou představou roztřásl (což u člověka, který je tak mohutný jako já, není jen tak) a zároveň jsem byl na sebe pyšný. Dříve nebo později ukáží kostky dvě nebo dvanáct a dojde k poslední velké prověrce jejich schopnosti zničit lidské já. Jestliže Lil opustím, nebude pro mě už návratu; bude to znamenat, že budu kostkařem nadosmrti.

Pak jsem ale najednou pocítil únavu. Perspektiva života s Kostkou mi připadala nudná, nepřitažlivá, jiná. Proč si jednoduše nedat pokoj a těšit se dál z každodenního života, hrát si s kostkami méně zásadním způsobem, jako na začátku, a zapomenout na tohle teatrální gesto se zabíjením vlastního já? Objevil jsem zajímavý povzbuzovací prostředek, tonikum proměnlivější než alkohol, méně nebezpečné než LSD, provokativnější než hra na burze nebo sex. Proč ho nepřijmout právě jako takovéhle vcelku neškodné tonikum a nesnažit se z něj vytvořit zázračný nápoj? Měl jsem k dispozici pouze jeden život, proč ho tedy promrhávat tím, že se nechám zavřít v kleci kutálející se krychličky? Poprvé za šest měsíců od chvíle, kdy jsem se stal kostkařem, mě napadlo, že bych se možná měl kostek zcela vzdát.

Jako pokyn pro návrat do normálního bezkostkového života po dobu šesti měsíců jsem tedy zapsal součet šest, sedm a osm. Trochu se mi ulevilo.

Avšak hned vzápětí jsem pocítil strach, milí přátelé. Padlo to na mě jako deka. Když mi došlo, že bych měl žít bez kostky, zalila mě stejně těžká deprese, jaká mě stihla při představě, že bych měl ztratit Lil. Z možností, které by mi uložili vzdát se kostek, jsem proto vyškrtl číslo sedm. A hned se mi ulevilo. Nakonec jsem ten papír roztrhal a hodil do koše. Na ten nápad s tím, že bych nechal kostky rozhodnout o svých dlouhodobých perspektivách, prostě zapomenu. Zvedl jsem se ze křesla a pomalu se přesunul do koupelny, kde jsem si vyčistil zuby a omyl tváře. Zadíval jsem se na sebe do zrcadla.

Hleděl z něj na mě docela průměrný slušňák, trochu podobný Supermanovi, ovšem ještě předtím, než se z něj stane Superman. Trochu pomohlo, když jsem si sundal brýle, především proto, že se ten obličej v zrcadle silně rozostřil a poskytl prostor mé obrazotvornosti. Ta rozmazaná tvář byla napřed bez očí a bez úst – pan Nikdo. Když jsem se soustředil, rozeznal jsem dvě sedavé štěrbiny v místech, kde měly být oči, a bezzubá ústa – hlavu umrlce. Nasadil jsem si zase brýle a byl jsem to zase já. Doktor Luke Rhinehart, dosud neproměněný Superman newyorské psychoanalýzy. Ale jakýpak Superman? Vždyť v tom přece byla podstata téhle koupelnové krize identity. Kde by byl konec Supermanovi, kdybych si teď šel lehnout?

Vrátil jsem se k psacímu stolu a předělal první dvě volby: odejdu od Lil a vzdám se Kostky. Pak jsem poskytl šanci jedna ku pěti možnosti, že se vždycky na počátku každého z příštích sedmi měsíců (až do výročí dne K uprostřed srpna) rozhodnu, čemu bude ten který měsíc vyhrazen. Touž pravděpodobnost jsem dal volbě, že se během nadcházejících sedmi měsíců pokusím napsat román. O něco lepší vyhlídky dostala možnost, že příští tři měsíce budu cestovat po Evropě a zbytek času věnuji dalšímu putování, jehož itinerář určí kostka. Poslední opce jí poskytla příležitost rozhodnout, jakým směrem se má nadále orientovat sexuální výzkum, který jsme prováděli s doktorkou Felloniovou.

Nadešel tedy den, který měl poprvé na příští půlrok stanovit můj osud – událost značného dosahu. Požehnal jsem kostkám ve jménu Nietzscheho, Freuda, Jakea Ecsteina a Normana Vincenta Peala a protřepával je důkladně v kalíšku, až mi prudce narážely na dlaň, kterou jsem ho zakrýval. V krku mi chrčelo rozčílením – v rukou mi poskakoval příští půlrok mého života, možná i víc. Kostky se chvíli kutálely po desce stolu a pak se nejprve objevila šestka a potom… trojka. Celkem devět očí, takže žiju dál, napětí povolilo, všechno je otevřené, trochu jsem dokonce zklamán. Kostky mi přikázaly ptát se jich zvlášť na počátku každého měsíce, jaký mi v něm přiřknou osud.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Kostky se asi silně dotklo, jak snadno jsem si přivykl na život s ní a jak se mi to líbí, a tak se rozhodla vyhlásit pro mě Měsíc porušování zavedených návyků. Ten přinesl panu doktorovi Luciu Rhinehartovi na sto drobných explozí, které ho málem dočista rozložily. Porušování návyků zvítězilo nad (1) měsícem oddané psychiatrické práce, (2) měsícem zahájení tvorby románu, (3) měsícem prázdnin v Itálii, (4) měsícem laskavého chování ke všem bližním a (5) měsícem pomoci Arturovi X. Abych byl zcela přesný, její příkaz zněl takto: „V každém okamžiku každého dne tohoto měsíce budu porušovat svoje zavedené vzorce chování.“

Především to znamenalo, že když jsem se ráno překulil k Lil, abych se s ní pomazlil, musel jsem se zase ihned odkulit a upřít pohled do zdi. Setrval jsem tak několik minut, až jsem zase začal klimbat, ale stačil jsem si uvědomit, že takhle brzy ráno nikdy nevstávám, takže jsem, se vybičoval a se značným odporem vylezl z postele. Zajel jsem oběma nohama do trepek a šoural se směrem ke koupelně, ale tu mi došlo, že mě opět drží v drápech zvyk. Trepky jsem tedy odkopl a zprvu ospale zamířil a posléze přímo doklusal do salónu. Pořád jsem se ovšem potřeboval vymočit. Triumfálně jsem tedy učinil malou potřebu do kořenáče s ozdobnými mečíky. (Tři dny poté doktorka Felloniová obdivné poznamenala, že se jim zřejmě daří velmi dobře.) O pár minut později jsem se probral, stále vestoje v téže pozici, a uvědomil si, že mám na tváři pořád ještě ten přiblblý pyšný úsměv. Pečlivá probírka vědomím mě přesvědčila, že spát vestoje po vymočení v obýváku věru není můj zvyk, a tak jsem znovu upadl do mrákotného stavu.

„Co tu děláš?“ probral mě z dřímoty blízký hlas.

„Hhh?“

„Luku, co to tu provádíš?“

„Jo tak.“ Uviděl jsem Lil – stála tam úplně nahá s pažemi zkříženými na prsou a zkoumavě si mě prohlížela.

„Přemýšlím.“

„A o čem?“

„O dinosaurech.“

„Pojď si radši zase lehnout.“

„Tak jo.“ Vydal jsem se za ní do ložnice, ale uvědomil jsem si, že jít za nahou ženskou do postele je nepochybně počínání habituální povahy. Když Lil padla na lůžko a přetáhla přes sebe deku, zalezl jsem pod postel.

„Luku!?“

Neodpověděl jsem.

Skřípění per a prohýbání nízkého stropu nade mnou mi naznačilo, že se Lil naklání napřed na jednu a pak na druhou stranu postele. To nízké nebe nade mnou se trochu zvedlo a do mého pootočeného obličeje se zahleděla její převrácená tvář – brada nahoře, čelo dole. Dívali jsme se takhle na sebe asi půl minuty a pak její tvář beze slova zmizela a lůžko nade mnou se přestalo hýbat.

„Mám na tebe chuť,“ řekl jsem. „Chci se s tebou pomilovat.“ (Přízemnost téhle prózy se skvěle doplňovala z poezií mého postavení, či spíše položení.) Ticho trvalo i nadále a já jsem se musel Lil obdivovat. Každá normální, průměrná ženská (a) by začala sprostě nadávat, (b) znovu by se podívala pod postel, (3) rozječela by se na mě jako siréna. Pouze žena vysoce inteligentní a hluboce citlivá mohla takhle dokázat zachovat klid.

„Moc bych si přála mít teď v sobě tvýho ptáka,“ ozvala se najednou.

Vyděsilo mě to – zřejmě konflikt našich vůlí. Nesmím zareagovat habituálně.

„Já toužím po tvém levém kolínku,“ řekl jsem.

Ticho.

„Chtěl bych ti to vystříkat mezi prsty u nohou,“ pokračoval jsem.

„Chtěla bych si sáhnout, jak ti lítá ohryzek, nahoru dolů,“ nechala se slyšet.

Ticho.

Začal jsem si pobrukovat „Bojovou hymnu Republiky“. Vší silou jsem nadzvedl péra nad svou hlavou. Skutálela se na stranu. Přesunul jsem se a pokusil se ji shodit z postele. Převalila se zpátky doprostřed. Rozbolely mě od toho paže. I když všechno, co jsem pod tou postelí dělal, bylo nepochybně nehabituální, bolela mě od toho záda. Vysoukal jsem se ven, postavil se a protáhl se.

„Ty tvoje hry se mi vůbec nelíbí, Luku,“ konstatovala tiše.

„Pittsburští piráti vyhráli tři zápasy za sebou, ale pořád se nemůžou odlepit z třetího místa.“

„Prosím tě, pojď do postele a chovej se normálně.“

„Co je normální?“

„Všechno kromě tohohle ranního blbnutí.“ Zvyk mě táhl do postele, kostky mě strhovaly zpátky.

„Musím přemýšlet o dinosaurech,“ oznámil jsem jí, a když mi došlo, že jsem to řekl svým normálním hlasem, ještě jednou jsem to přímo zařval. Pak jsem si ovšem uvědomil, že řvu svým normálním způsobem, a pokusil jsem se o třetí verzi, ihned mě však napadlo, že když se něco opakuje potřetí, začíná to mít habituální povahu, a tak jsem napůl zakřičel a napůl zamumlal: „Snídani do postele s dinosaury.“ A odešel jsem do kuchyně.

Na půli cesty jsem změnil způsob přesunu a posledních pět metrů jsem lezl po čtyřech.

„Co to tu děláš, tati?“ Ve dveřích stál Larry, oči rozespalé, ale plné fascinovaného zájmu. Nechtěl jsem ho vyděsit. Musel jsem pečlivě vážit slova.

„Pátrám tu po myších.“

„Jé – můžu taky, jo?“

„Ne, jsou to nebezpečný potvory.“

„Myši?“

„Tyhle myši žerou lidi.“

„Ale tati…“ [Pohrdavě] „Dělám si legraci [Konvenční fráze; zakroutil jsem zahanbeně hlavou]. Tak mazej zase do postele [Další navyklý obrat!] Nebo se jdi podívat pod maminčinu postel, možná že utekly tam.“ Uplynulo snad jen nemnoho vteřin a Larry se z naší ložnice vrátil v doprovodu Lil, zahalené v koupacím plášti. Klečel jsem před sporákem a pokoušel se na něj postavit konvici s vodou.

„Děti do těch svých vylomenin laskavě nezatahuj, ano?“ Protože se vždycky dokonale ovládám, když jsem s Lil, tentokrát jsem se neopanoval.

„Buď laskavě zticha, ano? Kvůli tobě stejně dřív nebo pozdějš zdrhnou z domu!“

„Neopovažuj se mě okřikovat, jo?“

„Ještě slovo a vrazím ti do chřtánu dinosaura.“ Postavil jsem se na nohy a vykročil se zaťatými pěstmi směrem k ní.

Vypadali oba dost vyplašeně. Udělalo to na mě dojem.

„Jdi si ještě lehnout, Larry,“ vybídla Lil chlapce. Zaštítila ho svým tělem a postrkovala ho pryč.

„Na kolena, Lawrenci, a pros o slitování. Slyšíš?“ Larry s pláčem utekl do své ložničky.

„Že se nestydíš!“

„Neopovažuj se mě uhodit!“

„Panebože, ty ses doopravdy pomát,“ vyrazila ze sebe Lil.

Tak jsem praštil já ji, poměrně umírněně, do levého ramene.

Ona nato praštila mě, aniž se jakkoli krotila, do levého oka.

Posadil jsem se na kuchyňskou podlahu.

„A mít co budeme k snídani?“ zeptal jsem se. Alespoň jsem pomršil slovosled.

„Už jsi skončil?“

„Zříkám se všeho.“

„Pojď do postele.“

„Kromě své cti.“

„Svou čest si strč třeba za klobouk, ale teď si pojď lehnout a chovej se slušně.“ Odklusal jsem k posteli, byl jsem v ní dřív než Lil a pak jsem v ní ležel čtyřicet minut bez hnutí jako prkno, načež mi Lil poručila, abych vylezl. Okamžitě jsem ji toporně poslechl a zůstal stát vedle našeho lože jako robot.

„Uvolni se,“ křikla po mě naštvaně od toaletního stolku.

Zhroutil jsem se na podlahu, tak, aby to moc nebolelo, a zůstal ležet napůl na boku, napůl na zádech. Lil přišla ke mně, chvíli si mě shora měřila a pak mě nakopla do stehna. „Chovej se jako normální člověk,“ vyzvala mě.

Zvedl jsem se, udělal šest vzorných kliků a odešel do kuchyně. K snídani jsem si vzal jednoho hotdoga, dvě syrové mrkve, kávu s citrónem a javorovým sirupem a dvakrát opečenou topinku (byla černá jako bota) s arašídovou pomazánkou a ředkvičkami. Lil zuřila – především proto, že Larry i Evie přímo umanutě žádali k snídani přesně to, co jsem měl já, a když jim to nedovolila, rozbrečeli se zklamáním. Ona vzteky.

Z domova jsem pak běžel po Páté avenue do ordinace jako jogger. Budil jsem značnou pozornost, protože jsem (1) vůbec joggoval, (2) lapal při tom po dechu jako ryba vyhozená na břeh a (3) měl na sobě smoking, oblečený přes červenou teplákovou bundu s bílým nápisem DETROIT RED WINGS.

Slečna Reingoldová mě v ordinaci zdvořile pozdravila; tvářila se neutrálně, přímo vzor dokonalé sekretářky. Její chladná profesionalita mě vyprovokovala, abych do našeho vzájemného vztahu vnesl zcela nový rys. „Má milá Mary Jane,“ oslovil jsem ji, „dneska ráno mám pro vás velké překvapení. Rozhodl jsem se, že vám dám padáka.“ Ústa se jí dokořán otevřela, takže mi poskytla vzácný pohled na dvě vzorně souběžné řady nerovných zubů.

„A to hned od zítřka.“

„Ale to přece – pane doktore – já nechápu –“

„Je to docela prosté, vážená dámo. V posledních týdnech bych nejradši pořád šoustal, takže bych tu rád měl po ruce někoho, s kým by se mi to líbilo.“

„Ale pane doktore –“

„Vy jste velmi spolehlivá pracovnice, to je pravda, ale máte moc plochej zadek. Přijal jsem jednu slečnu, která má velmi dobré předpoklady, pětadevadesát přes prsa, šedesát v pase a třiadevadesát přes boky, je specialistka přes felaci, ovládá soixante-neuf, má to ráda zezadu, umí to báječně s rukama a dokonce je schopná vést mi kartotéku.“ Začala pomalu couvat směrem k ordinaci doktora Ecsteina.

Oči měla vyvalené a zuby se jí blýskaly jako dvě bitvou rozvrácená paralelní bojová seskupení.

„Nastupuje zítra ráno,“ pokračoval jsem. „Jestli tomu dobře rozumím, je antikoncepčně jištěná. Vy ovšem budete dostávat plný plat až do konce století. Takže sbohem a hodně štěstí.“ Asi v polovině téhle tirády jsem začal poklusávat na místě, a když jsem ji ukončil, elegantně jsem odběhl do své ordinace.

Poslední pohled koutkem oka mi ukázal slečnu Reingoldovou, jak zdaleka ne tak elegantně vbíhá do ordinace Jakeovy.

Vylezl jsem na psací stůl, zaujal na něm klasickou lotosovou pozici a přemýšlel jsem o tom, jak se asi slečna Reingoldová s mými chaotickými krutostmi vypořádá. Brzy jsem došel k závěru, že jsem jí alespoň poskytl něco, co jí trošku zpestřilo jistě velmi nezajímavý život. Představoval jsem si, jak někdy po letech vypráví nejméně dvěma tuctům synovců a neteří, vroubících její hranatá kolena, o jednom zlovolném doktorovi, který pod vlivem LSD a importované skotské whisky vrážel do pacientů špendlíky a některé pacientky surově znásilňoval a dobré, poctivě pracující lidi bezohledně propouštěl a nahrazoval posedlými nymfomankami.

Pociťoval jsem sice hrdost nad svou obdivuhodnou představivostí, ale ta jogínská pozice byla vskutku značně nepohodlná.

Abych si trochu ulevil, oběma rukama jsem vzpažil. V tom okamžiku se ozvalo zaklepání.

„Vstupte!“ zahalekal jsem, s pažemi stále nad hlavou. Smoking na mě groteskně šponoval. Ve dveřích se objevila Jakeova hlava.

„Poslyš, Luku, přišla za mnou slečna Reingoldová, že prý –“ Uviděl mě. Svým příznačně pronikavým přimhouřeným pohledem to, co spatřil, nezvládl. Dvakrát doširoka zamrkal.

„Co se děje?“ zeptal se nejistě.

Zasmál jsem se. „Myslíš tohle, ano?“ A ukázal jsem, na svůj smoking. „Byl jsem včera na jakémsi večírku a trochu se to protáhlo. Zkouším se trochu probrat, než přijde Osterflood.

Doufám, že jsem slečnu Er moc nepolekal.“ Zaváhal. Do ordinace zatím pronikla pouze jeho kulatá hlava, posazená na zakrslém krku.

„No,“ řekl, „zřejmě polekal. Tvrdí, žes jí dal padáka.“

„Nesmysl,“ odsekl jsem. „Jenom jsem jí vyprávěl jeden vtip, který včera kdosi vykládal na tom večírku. Byl trochu lechtivej, to jo, ale bez trvalé újmy by ho přežila i Maří Magdaléna.“

„Tak dobře,“ zamumlal. Jeho tradiční přimhouřený pohled nabýval zase na síle. Skla jeho brýlí připomínala dva létající talíře se štěrbinami, za nimiž číhaly smrtonosné paprsky. „Fajn,“ pokračoval. „Promiň, že jsem tě vyrušil.“ Jeho tvář zmizela, dveře zaklaply. Začal jsem znovu meditovat, ale za pár minut se znovu otevřely a objevily se Jakeovy brýle.

„Chce, abych se tě zeptal, jestli tu výpověď vážně nedostala.“

„Řekni jí, ať zítra přijde do práce v plné polní.“

„Fajn.“ Když do ordinace vstoupil Osterflood, belhal jsem se po místnosti, abych v nohou obnovil krevní oběh. Automaticky zamířil k pohovce, ale zarazil jsem ho.

„Tam ne, pane Osterfloode. Dneska se vy posadíte tady a já si lehnu na pohovku.“ Pohodlně jsem se tam uvelebil a on se zatím nejistě šátral k židli za psacím stolem.

„Co to má znamenat, pane doktore, co tím –“

„Dneska jsem v povznesené náladě,“ začal jsem. Všiml jsem si, že nahoře v koutě stropu je impozantní pavučina. Kolik asi let se už na ni moji pacienti takhle dívají? „Mám pocit, že jsem učinil rozhodný krok na cestě za Novým člověkem.“

„Za jakým novým člověkem?“

„Člověkem Náhody. Člověkem nepředvídatelným. Dneska jsem schopen dokázat, aspoň si myslím, že všechny návyky a konvence se dají rozbít. Že člověk je svobodný.“

„To já bych si docela přál, rozbít ten svůj zvyk znásilňovat malý holčičky.“ Zřejmě se pokoušel obrátit můj zájem zpátky k sobě.

„Máte naději, Osterfloode, máte naději. Stačí, když začnete dělat přesně opak toho, co děláte normálně. Když se vám bude chtít nějakou sejmout, zahrňte jí spoustou cukroví a laskavosti a dejte si odchod. Když budete mít nutkání zbít nějakou kurvu, nechte se naopak zmlátit od ní. Když vás napadne, že byste měl přijít za mnou, zapomeňte na to a jděte radši do kina.“

„Ale to není tak jednoduchý. Mně se líbí lidem ubližovat.“

„Jasně – ale třeba budete nacházet uspokojení i v tom, že se k nim budete chovat laskavě. Já sám jsem například dneska zjistil, že běžet do práce po svých je mnohem zajímavější než jet jako obvykle taxíkem. A na druhé straně jsem objevil velmi příjemnou změnu v tom, že jsem se choval velmi ošklivě ke slečně Reingoldové. Dosud jsem na ni byl vždycky hodný,“

„Já jsem si říkal, proč asi pláče. Co se stalo?“

„Vyčetl jsem jí, že jí páchne z úst a vůbec že celá smrdí.“

„Ježíšmarjá…“

„Fakt.“

„To je ale hrozný. Já bych nikdy nic takového neudělal.“

„To doufám. Ale z městského zdravotního úřadu přišla oficiální stížnost, že celá tahle budova začíná smrdět. Neměl jsem na vybranou.“ V nastalém tichu jsem zaslechl, jak pod ním zavrzala židle.

Možná se v ní zhoupl dozadu, ale z místa, kde jsem, ležel, jsem tam neviděl. V mém zorném poli byly jen části dvou stěn, police, knihy, ta pavučina a jediný obrázek, který zachycoval Sokrata ve chvíli, kdy si prolévá hrdlo bolehlavem. Při výběru výzdoby, která by na moje pacienty měla působit uklidňujícím dojmem, jsem zřejmě neměl příliš šťastnou ruku.

„Já vlastně jsem poslední dobou vážně nějak přívětivější,“ poznamenal Osterflood zamyšleně, a já jsem si uvědomil, že bych rád stočil námět rozhovoru ke svým problémům.

„Samozřejmě i z porušování návyků se může stát nepříjemná povinnost,“ řekl jsem. „Například já mám velké problémy, když se snažím objevovat nové metody a lokality třeba při močení.“

„Já mám dojem… skoro bych řek, že jste mě opravdu otevřel cestu k zásadnímu obratu,“ konstatoval Osterflood. Vůbec neposlouchal, co říkám.

„Nejvíc mi ovšem leží na srdci příští kritický moment mé peristaltiky,“ pokračoval jsem. „V tomto ohledu se mi zdá, že společnost jedince drasticky omezuje. Tolerují se sice všelijaké výstřednosti a nesmyslné horory – války, vraždy, manželství, chudinské čtvrti – ale logický požadavek, aby člověk mohl vyhovět nezadržitelným pohybům svých střev i kdekoli mimo toaletu, naráží na všeobecně odmítavý postoj.“

„Něco vám řeknu – mám pocit, že kdybych se dokázal zbavit té své náklonnosti k holčičkám, prostě… ztratil o ně zájem, všechno by se mnou bylo v pořádku. Dospělým děvčatům je to jedno – nebo si je člověk může koupit.“

„Nebo si třeba vezměte přesuny z jednoho místa na druhé.

Existuje pouze omezený počet způsobů, jak se z místa A dostat na místo B. Například zítra se mi určitě už nebude chtít do práce joggovat. Co mám dělat? Kráčet pozpátku?“ Zamračeně jsem se podíval po Osterfloodovi, ale ten byl hluboce ponořen do svých myšlenek.

„Ale v současné době… není to dlouho, to musím připustit…

jako bych ten zájem o malá děvčátka ztrácel.“

„Kráčet pozpátku, to je jistě řešení, ovšem pouze dočasné.

Ale potom, až zkusím lézt po čtyřech a běžet pozpátku a skákat po jedné noze, budu si připadat omezený, limitovaný, mechanický, jako robot.“

„Což je dobré, to je mi jasné. Totiž já ty malý potvory skutečně nesnáším, a když se mi teď už tolik nechce je zjebat do němoty, je to… nepochybně pokrok.“ Podíval se na mě upřímnýma očima a já ten jeho pohled stejně upřímně opětoval.

„I obyčejná konverzace je velký problém,“ řekl jsem. „Naše syntax, to je taky něco habituálního, stejně jako dikce a postulát koherence. Mám v sobě zakořeněný návyk logického myšlení, kterého se rozhodně musím co nejdřív zbavit. A co teprve moje slovní zásoba. Proč se proboha smiřuju s omezením, které představují naše běžná slova? Jsem tupec! Ťulpas!“

„Ale… poslední dobou… cítím, že… skoro se to bojím říct…“

„Co třeba… Neposuď. Uněmecká probra. Přámoník. Rádočile.

Pitulník. Žomba. Svlateč. Proč ne? Člověk se uměle a násilně omezuje minulostí. Mám pocit, že se pozvolna osvobozuji.“

„… že mě… aspoň připadá mi to tak… že mě začínají zajímat spíš… chlapečkové.“

„Je to přelomová chvíle. Jestli se mi podaří i nadále jednat zcela proti navyklým schématům, jak mi to vycházelo dneska ráno, mám vyhráno. Ale ještě taky sex. I sexuální schémata je třeba rozbít.“

„Myslím tím, že je prostě začínám mít rád,“ vysvětloval ohnivě. „Ne že bych je chtěl znásilňovat nebo jim jinak ubližovat či něco podobného – jenom se mi chce je chvíli pěkně píchat a pak si to od nich nechat vykouřit.“

„Je ovšem docela dobře možné, že mě tenhle pokus občas dostane do nebezpečné situace. Například protože jsem zatím vůbec neměl ve zvyku násilnit malé holčičky, teoreticky vzato bych to měl možná zkusit.“

„A chlapci… takového kloučka je taky lehčí sbalit. Chlapečkové jsou důvěřivější, míň podezřívaví.“

„Ale mám hrůzu z toho, že bych měl někomu doopravdy ublížit. Myslím, že – ale ne! To bych se zase zásadně omezoval.

A takového omezování se přece musím zbavit. Abych ze sebe setřásl návykové zábrany, budu muset i znásilňovat a zabíjet.“ Židle pod ním zase zavrzala a uslyšel jsem, jak jednou nohou dupl.

„Ne,“ prohlásil rozhodně. „To ne, pane doktore. Snažím se vám tady přece vysvětlit, že znásilňovat a zabíjet už není nutné.

Dokonce ani někoho mlátit.“

„Znásilňování, nebo aspoň zabíjení, je pro člověka Náhody absolutně nezbytné. Vyhýbat se tomu by znamenalo vyhýbat se povinnosti.“

„Chlapci, malí kluci, ale i teenageři – ti poslouží stejně dobře, na to vemte jed. Prznit holčičky – to je strašně nebezpečný, doktore. Varuju vás.“

„Nebezpečí je nezbytné. Celá idea člověka Náhody, to je nejnebezpečnější a nejrevolučnější koncepce, která se kdy v něčí hlavě zrodila. Jestliže si totální vítězství žádá krev, má ji mít.“

„Ne, pane doktore, to v žádném případě. Musíte si najít jiný způsob, jak ho dosáhnout. Ne tak nebezpečný. Uvědomte si, že máte co dělat s lidskými tvory!“

„Jenom v rámci habituálních vzorců našeho vnímání. Takové holčičky jsou možná ve skutečnosti nepřátelské bytosti z jiného světa, které nás přišly zničit.“ Nic na to neříkal, ale slyšel jsem, jak pod ním krátce kvikla židle.

„Je jasné,“ pokračoval jsem, „že kdyby nebylo malých holčiček, neměli bychom nakonec ani žádné ženy, a ženy jsou klumně zůvalné švajné poštěvice.“

„Kdepak, pane doktore. Vy mě jenom tak zlobíte. Já už vím.

Už jsem to pochopil. Ženy jsou skutečně taky lidi. To se nedá nic dělat.“

„Říkejte jim, jak chcete, pane Osterfloode – od nás mužů se značně liší. To nemůžete vyvrátit.“

„Já vím, já vím. Ale hoši ne! Chlapečkové jsou jako my. Chlapečkové jsou hodný. Myslím, že se asi opravdu naučím mít rád hošíčky, a pak už nebudu muset mít pořád takovou hrůzu z policie.“

„Na holčičky s laskavostí a cukrovím, na chlapečky se ztopořeným penisem – možná, že máte pravdu. Ve vašem případě by to skutečně bylo zásadní porušení návyků.“

„No právě.“ Někdo zaklepal. Hodinová konzultace skončila. Ospale jsem sundal nohy z pohovky a pan Osterflood mě chytil za ruku a vášnivě s ní zapumpoval. Oči mu plály radostí.

„Takovouhle fantastickou návštěvu v ordinaci jsem ještě nezažil. Vy jste… vy jste… vy jste vážně milej chlapec, pane doktore Rhineharte. Mám vás rád, hochu.“

„To je od vás hezké, Osterfloode. Doufám ovšem, že se do mě nezamilujete.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Pomalu, ale jistě se ze mě stával šílenec, přátelé. Zjistil jsem, že se mění i zbývající část mého původního já. Když jsem se rozhodl, že nechám kostku chvíli spát a stanu se zase „sám sebou“, ukázalo se, že si libuji v absurdních poznámkách, anekdotách, výstřelcích. V Centrálním parku jsem lezl na stromy. V průběhu jedné koktajlparty jsem zaujal meditační jogínský posez a každé dvě minuty trousil esoterické věštecké poznámky, které nudily dokonce i mě. Na závěr jednoho telefonního rozhovoru s doktorem Mannem jsem z plných plic zaječel: „Jsem Člověk-Netopýr!“ A to všechno nikoli proto, že by mi to snad přikázala kostka, ale protože se mně samotnému chtělo.

Často jsem se naprosto bez příčiny rozesmál a v různých situacích jsem nápadně přeháněl – rozčiloval se, děsil se, projevoval soucit mnohem výrazněji, než by se normálně slušelo.

Nebyl jsem ani trochu důsledný. Někdy jsem byl veselý, někdy smutný; chvíli výřečný, seriózní, vtipný, chvíli pošetilý, duchem nepřítomný, přitroublý. Jedině to, že jsem chodil na psychoanalýzu k Jakeovi, mi ještě umožnilo pohybovat se volně po světě.

Pokud se nedopustím nějakého násilného činu, budou lidé kolem mě zachovávat relativní klid: „Chudák doktor Rhinehartale on mu doktor Ecstein pomůže.“ Lil si o mě dělala stále větší starosti, ale protože kostka vždycky zavrhla možnost, že bych měl ženě říci pravdu, znovu a znovu jsem se pokoušel vysvětlovat jí svoje absurdní kousky více méně racionálním argumentací. Radila se o mně s Jakem a s Arlene a s doktorem Mannem, a ti všichni jí naprosto racionálně a obvykle velice inteligentně vysvětlili, co se se mnou děje, bohužel jí však nebyli schopni poradit, jak tomu udělat přítrž.

„Uvidíme tak za rok, za dva…“ dal se slyšet doktor Mann, a Lil mi řekla, že v tu chvíli málem začala hystericky ječet. Ujistil jsem jí, že se ty svoje „launy“ budu usilovněji snažit potlačovat.

Měsíc porušování zavedených návyků situaci věru příliš nepomohl. Je až neuvěřitelné, jak lidi vyvádí z míry, když se střetnou s porušování zavedených vzorců chování, jak jsou z toho zmateni, ale někdy i jaké jim to přináší potěšení. Moje joggování do ordinace, moje absurdní proslovy, moje rouhavé pokusy svést bezpohlavní a neprůstřelnou slečnu Reingoldovou, moje chlastání, moje iracionální chování k pacientům – to všechno osoby, které se k tomu náhodou naskytly, šokovalo a uvádělo v zoufalství, ale všiml jsem si, že občas se zároveň velice dobře baví.

Pravda je, že se všemu iracionálnímu, nesmyslnému a absurdnímu rádi a s velkým požitkem smějeme. Prahneme po takových projevech tak, že v souvislosti s nimi ztrácíme veškeré morální a rozumové zábrany. Pouliční bouře, revoluce, katastrofy – jak mocně nás dokáží zaujmout a rozveselit! Číst v novinách den za dnem stále tytéž zprávy je silně depresivní zkušenost. Ach Bože, ať už se konečně něco stane! Čímž myslíme: kéž by se nějak narušily zavedené způsoby a konvence.

Na konci onoho měsíce jsem si v duchu říkal: Co takhle kdyby se Nixon někde ožral a někomu řekl: „Jdi do hajzlu, ty parchante!“ Kdyby William Buckley nebo Billy Graham prohlásil: „Mám pár dobrých kamarádů, kteří jsou komunisté.“ Kdyby komentátor nějakého sportovního přenosu sdělil televizním divákům: „Přátelé, co si budeme povídat – ten dnešní zápas je smrtelná nuda.“ Ale kdepak. A tak radši všichni cestujeme jako diví, do Fort Lauderdale na Floridě, do Vietnamu, do Maroka, nebo se rozvádíme, nebo se zaplétáme do milostných aférek, zkoušíme změnit zaměstnání, nové drogy, to vše v zoufalé snaze objevit něco úplně nového. Samé předem dané vzorce, kdyby jen se tyhle řetězy daly přervat! Avšak místo toho s sebou vláčíme svoje stará já, která veškeré naše zážitky přitesávají a úhledně rovnají do solidních dubových beden. Ovšem celkem vzato mi Měsíc porušování zavedených návyků nepřinesl nic pozitivního. Jednu chvíli jsem klesl už tak hluboko, že jsem po Kostce chtěl, aby rozhodla, kdy si mám jít lehnout či jak dlouho mám spát. Výsledkem toho bylo, že jsem spal velmi nepravidelně, což ze mě dělalo popuzeného neurotika, věčně vyčerpaného a občas nepřirozeně rozveseleného, zvláště když jsem to ještě přiživil nějakou drogou či alkoholem. Po tři dny mi kostky rovněž určovaly, kdy a jestli vůbec mám jíst, mýt se, holit, čistit zuby. Těžko se pak divit, že jsem se párkrát holil (bateriovým holicím strojkem) na chodníku v centru města uprostřed poledního davu (lidi se rozhlíželi, kde jsou filmaři), čistil si zuby na toaletě nočního klubu, koupal se a bral masáž ve dvě v noci a obědval v pět ráno.

Jindy mi Kostka přikázala, abych se každou vteřinu dne maximálně senzitivizoval, abych se každého okamžiku snažil v plné pohotovosti nějak využít. Připadalo mi to jako něco úžasně estetického. Představoval jsem si sám sebe jako jedinečnou sloučeninu Waltera Patera, Johna Ruskina a Oscara Wildea.

Teprve v průběhu Dne estetické senzitivity mi došlo, že mám ve zvyku popotahovat nosem, pošňupávat. Možná jsem to dělal už celé měsíce, třeba i roky, a nikdy jsem si toho nevšiml. Až teď v lednu jsem si díky náhodnému příkazu Kostky uvědomil, že občas do sebe krátce vsávám nosem vzduch, který v něm pak prochází přes nějakou zduřelou sliznici či co a vyluzuje při tom zvláštní šňupavé zvuky. Nebýt Kostky, byl bych v tomto směru i nadále naprosto necitlivý hňup.

Během Týdne senzitivity jsem si uvědomil i další dříve nepozorované smyslové zážitky. Když jsem v časných ranních hodinách ležel v posteli vedle spící Lil, okouzleně jsem naslouchal symfonii zvuků dole z ulice, hluku, kterému jsem do té doby říkal ticho – znamenalo to, že Larry a Evie nejsou ještě vzhůru.

Pravda je, že asi po dvou dnech mi ta symfonie začala znít dost monotónně a nezajímavě, ale po obě první rána ty zvuky plně žily – a já s nimi. Jindy jsem zašel do Muzea moderního umění a zoufale se snažil přivolat na sebe blahodárné estetické osvícení. Po půlhodině jsem došel k závěru, že se možná budu muset spokojit s prostšími radostmi, a po půldruhé hodině únavného postávání jsem byl rád, že mě nohy sice bolí, ale dá se to vydržet. Můj vizuální smysl zřejmě v určité chvíli atrofoval a ani mocná Kostka ho nedokázala vzkřísit. Následujícího dne se mi velmi ulevilo, když Kostka odrovnala Waltera Patera.

Kdybych měl použít metafory z oblasti odívání, řekl bych, že jsem během toho měsíce oblékal šaty, které bych jinak na sebe nikdy nevzal. Obdobný obraz z oblasti jazyka by říkal, že jsem bohatě používal nadávek, které můj slovník jinak nezná. A sexuální příměr by zněl asi tak, že jsem se kurvil v té míře, jak jsem se nikdy předtím nekurvil.

Rozbít sexuální návyky a hodnoty, to bylo vůbec nejtěžší.

Když jsem sbíhal o patro níž, abych si zakopuloval s Arlene, nenarušoval jsem svoje sexuální hodnoty – naopak, snažil jsem se je naplnit. Cizoložství bylo sice v rozporu s konvencí manželské věrnosti, ale ta se mi na žebříčku navyklých vzorců sexuálního chování krčila až někde úplně dole. Ježíšova matka Marie přišla kdysi s tím, že sexuální podstata toho kterého člověka předurčuje celý jeho život, ale nebyla tak pošetilá, aby si myslela, že když se někdo označí za heterosexuála, homosexuála, bisexuála či asexuála, všechno je tím dané. Já jsem tak pošetilý byl. V duchu svého příznačně mechanického uvažování jsem předpokládal, že rozbíjet sexuální návyky znamená nahrazovat svoje oblíbené pozice při souloži jinými, měnit partnerky, přeorientovávat se z žen na muže, z mužů na chlapečky, popřípadě začít zcela abstinovat. Moje polymorfní perverzní sklony byly těmito vyhlídkami zřetelně posíleny, a tak jsem se jednou při návratu z jakéhosi večírku, bylo to ve dvě hodiny ráno a ještě ve výtahu, pokusil vniknout do análního otvoru mé ženy. Lil se nad tím sice nijak nepohoršila, zdálo se dokonce, že nemá žádné větší zábrany a že by ji to možná docela zajímalo, ale trvala na tom, že chce z té zdviže ihned vypadnout a jít si lehnout, protože je strašně utahaná.

Pokud jde o Arlene, milovali jsme se snad už pomalu všemi normálně představitelnými způsoby, takže jsem došel k závěru, že jediná možnost, jak v tomhle ohledu narušit přijaté návyky, spočívá v tom, že buď budu s Arlene abstinovat, nebo se kvůli našemu vztahu budu provinile trápit – což by ovšem bylo mnohem lepší.

Když jsem se začal poohlížet po nějaké nové milence, uvědomil jsem si, že mám v duchu mandátu, kterým si mě Kostka zavázala, za povinnost změnit i svůj vkus. Musel jsem se tedy pokusit sbalit bytost podstatně starší, šedovlasou, která nosí silné brýle, má velké nohy a miluje filmy s Doris Dayovou a Rockem Hudsonem. Ačkoli jsem přesvědčen o tom, že v New Yorku žije spousta takových žen, přesvědčil jsem se, že se hledají a získávají stejně těžko jako jiná spousta žen, jejichž exteriér více méně upomíná na Raquel Welchovou. Budu tedy nucen svoje zadání podstatně zredukovat, omezit se na ženu starší, hubenou a duchovně založenou a na zbývající přesně specifikované triviality rezignovat.

V tu chvíli mi do představ naskočil obraz slečny Reingoldové a otřásl jsem se. Mám-li zásadně změnit svůj sexuální hodnotový žebříček, budu muset svést právě ji. Zeptal jsem se kostky, a ta řekla ano.

Asi se ještě nestalo, že bych její rozhodnutí přijal s větším odporem. Slečna Reingoldová nepochybně představovala dokonalý protipól mého vysněného sexuálního typu ženy, jakousi Brigitte Bardotovou mého posmrtného zásvětí. Stará samozřejmě nebyla, ale ve svých šestatřiceti letech měla pozoruhodnou schopnost vzbuzovat dojem třiašedesátnice. Představa, že tato žena chodí taky někdy čůrat, byla zcela nemyslitelná, a já se nad ní červenám i teď, když tohle píšu. Za tisíc dvě stě šest pracovních dnů jejího působení u pánů doktorů Ecsteina a Rhineharta nikdo nezaznamenal, že by někdy použila místní toaletu.

Jediná vůně, kterou kdy kolem sebe šířila, byl pach dětského zásypu. Nevěděl jsem, jestli má nebo nemá plochá ňadra. Člověk se u svých matek a babiček takovými představami prostě nezabývá.

Za cudnost její mluvy by se nemusela stydět ani žádná Dickensova hrdinka – zprávu o sexuální aktivitě nadlidsky disponované nymfomanky by četla stejně suše jako dlouhý, nabubřelý autopaján o fenomenálních úspěších nějaké obchodní korporace. A nakonec by se zeptala: „Neměla bych tu pasáž, ve které se mluví o pohlavním styku slečny Wernerové s několika pány najednou, přestylizovat? Zjednodušit poněkud syntax?“

Nicméně, ó Velká Kostko, nechť se naplní vůle Tvá, nikoli moje! A tak jsem ji jednoho večera, někdy na konci třetího týdne Měsíce porušování zavedených návyků, morbidně fascinován pozval na večeři, a v jejím průběhu jsem ke své hrůze začal zjišťovat, že možná nakonec uspěji. Po jídle jsem si odskočil na toaletu a konzultoval s kostkou několik možností. Povolila mi pouze dvě marihuanové cigarety – u kokainu bych prý mohl hledat pomoc jedině v případě, kdyby mě vzápětí čekalo trhání zubu. Kroutil jsem se jako nabodnutý červ, ale když hodina patřičně pokročila, octl jsem se vedle slečny Reingoldové na gauči, zabrán do vášnivé diskuse o nymfomankách (přísahám, že já jsem si to téma nevymyslel). Přestože jsem postupem času zjistil, že má docela hezký úsměv (pokud ovšem ponechá ústa neprodyšně uzavřená), její hluboce vystřižené černé šaty, zahalující její bělostné tělo, působily jako černá drapérie přehozená přes kolmo postavenou rakev.

„A vy si myslíte, že nymfomankám přináší jejich život uspokojení?“ vyzvídal jsem se spontánně blaženou bezstarostností, kterou ve mně vyvolávala bizarní kombinace marihuany a slečny Reingoldové.

„To jistě ne,“ odpověděla bez rozmyšlení a posunula si brýle po nose vzhůru. „Musí být velice nešťastné.“

„Možná ano, ale na druhé straně si říkám, co když jim to náhodou ony velké dávky rozkoše, kterých se jim dostává tím, že je miluje tolik mužů, trochu nekompenzují?“

„To sotva. Pan doktor Ecstein mi sdělil, že podle Rogerse, Rogersové a Hillsmana dvaaosmdesát celých pět desetin procenta z nich při kopulaci žádnou rozkoš nepociťuje.“ Seděla na tom gauči tak ztrnule, že mi občas moje marihuanou poněkud obluzené vidění vnukalo pocit, že se bavím s krejčovskou pannou.

„No jo,“ řekl jsem. „Ale ani Rogers, ani Rogersová, ani Hillsman nikdy nebyli nymfomankami. V každém případě dva z nich nebyli nikdy ženami.“ Triumfálně jsem se usmál. „Ve mne spíš klíčí teorie, že nymfomanky jsou ve skutečnosti rozkoší přetékající hedonistky, které psychiatrům jenom nalhávají, že jsou frigidní, protože je tím chtějí vyprovokovat a svést.“

„Ale to snad ne,“ odporovala. „Kterápak žena by dokázala svést psychiatra?“

Chvíli jsme na sebe nevěřícně pomžikávali, a potom se jí tváří přelil celý kaleidoskop barev, aby nakonec zůstala bílá jako papír.

„Máte pravdu,“ řekl jsem, rozhodně. „Ty ženy jsou naše pacientky, a náš etický kód nám zakazuje jim podlehnout, ale co když…“ Odmlčel jsem se, protože jsem ztratil nit své argumentace.

Tenkým hláskem, oběma rukama cupujíc kapesníček, se zeptala: „Ale…?“

„Co ale?“

„Říkal jste, že vám váš etický kód zakazuje jim podlehnout, ale co když…“

„Jo tak. Ono je to těžké. Pochopte, že jsme nestále vzrušováni, a nemáme žádnou eticky oprávněnou možnost svoje vzrušení uspokojit.“

„Ale pane doktore – jste přece ženatýl“

„Ženatý? Jistě. To je pravda. Zapomněl jsem na to.“ Pohlédl jsem na ni s tváří staženou do tragické masky. „Moje žena ovšem praktikuje jógu a jediný možný sexuální partner je pro ni pouze nějaký guru.“ Vytřeštila na mě oči.

„Jste si tím jist?“

„A já se ani nedokážu pořádně postavit na hlavu. Začínám pochybovat, jestli jsem ještě muž.“

„To snad ne, pane doktore.“

„A víte, co mi to všechno dělá ještě horší? Vždycky mě strašně skličuje, že pro vás osobně podle všeho nejsem ani trochu sexuálně přitažlivý.“ Obličej slečny Reingoldové předvedl opět onu psychedelickou show a znovu se ustálil na té papírové bělobě. A pak řekla hlasem tak tichým, že ho téměř nebylo slyšet: „Ale to jste.“

„Já že jsem… já jsem…“

„Ano. Vy mě sexuálně přitahujete, to se nebojte.“

„Uch…“ Odmlčel jsem se a všechny síly mého reziduálního mi mobilizovaly tělo, aby se dalo na útěk ke dveřím. Pouze přímo náboženská sebekázeň mě na té pohovce udržela.

„Slečno Reingoldová!“ zvolal jsem impulsivně, „uděláte ze mě muže?“ Posadil jsem se zpříma a naklonil se k ní.

Dívala se mi přímo do očí, a pak si sundala brýle a položila je na kobereček vedle gauče.

„To sotva,“ zašeptala a oči jí sklouzly na část pohovky, která zbývala mezi námi. „To asi nedokážu.“

■

Zprvu jsem byl zcela impotentní – poprvé v životě bez diktátu kostky. Byl jsem nucen sedět nahý vedle ní v poněkud modifikované lotosové pozici, aniž jsem se jí dotýkal, a sedm či osm minut meditovat s maximálním soustředěním jogína o Arleniných prsech, zadnici Lindy Reichmanové a Lilině análním otvoru, než jsem nakonec s obdobnou ukázněnou koncentrací dokázal nalehnout na její tělo, zaujímající polohu mrtvoly, a ponořit se do samandhi (prázdnoty).

Milovat se s vlastní matkou je děsivý zážitek, obzvlášť když je to mrtvola vlastní matky, a obávám se, že to daleko přesahuje veškeré Freudovy představy. To, že jsem v ní viděl obraz matky, a přesto dokázal zaujmout příslušnou pozici a provádět veškeré náležité úkony, přičítám tomu, že ve mně opravdu začaly rašit jogínské schopnosti. Byl to velký krok vpřed v prorážení psychologických zábran, a když jsem si na to příštího dne vzpomněl, celého mě to rozechvívalo. Je také s podivem, že mi slečna Reingoldová byla od oné noci mnohem bližší.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Ovšem zase ne tak blízká.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Přátelé, nadešel čas, kdy se musím k něčemu přiznat. Vy i já se určitě shodneme na tom, že některé příhody z počátků mého kostkařského života jsou nepochybně velice zábavné, ale měli byste vědět, že kostkařina je někdy velmi tvrdá práce.

Únavná, samotářská a tvrdá. Fakt je, že jsem třeba neměl ani sebemenší chuť jít hrát kuželky. Nebo na měsíc přerušit veškeré styky s Arlene. Či zapojit se do mužstva Detroitských tygrů jako vnější polař. Nebo svádět slečnu Reingoldovou. Nebo vynucovat si při milování s Lil jinou pozici, než která vyhovovala jí. Plnit taková poslání, to byla prostě povinnost. Stejně tak jsem bral i mnoho svých dalších činů jako svou povinnost.

Když mě někdy zlovolné kostky poslaly do kuželny nebo mi zabránily zahrát si na Romea, připadal jsem si vážně jako otrok (za jakého mě jistě považujete), vydaný na milost a nemilost nesympatickému, neinteligentnímu pánovi, jehož vrtochy jdou oběti stále více na nervy. Odpor mého reziduálního ega proti některým rozhodnutím kostek nikdy zcela neuhasí a svoje odhodlání stát se člověkem Náhody jsem za sebou neustále vláčel jako těžké břemeno. Usilovně jsem se pokoušel umožnit oné zcela specifické touze, totiž snaze zabít v sobě svoje staré já a zjistit něco nového o samé podstatě člověka, aby ovládla valnou většinu mých ostatních tužeb. Byl to asketický, náboženský zápas.

Někdy ovšem kostky objevily a umožnily mi naplnit některé moje hluboce ukryté pudové sklony (nikdy předtím nerealizované), a jak plynul čas, stávalo se to stále častěji. Jindy ovšem kostky objevily, že jsem už čtrnáct let nebyl hrát kuželky prostě proto, že mi ta hra nic moc neříká, a že jsem ještě nespal s žádným tlustým trdlem, protože jsem předem věděl, že by mi to nepřineslo žádnou velkou rozkoš. Je docela dobře možné, že nějaká potlačená tisícinka mé osobnosti po kuželkách, cuchtách, dacankách a třiadvacáté koitální pozici naopak přímo prahla, ovšem omezená kapacita mého vnímání mi to neumožnila zaznamenat.

Takže pokud jste vzali do ruky tužku, milí přátelé, sestavili si seznam svých vlastních opcí a rozkutáleli kostku či kostky, byli jste možná zklamáni. Zkusili jste to několikrát zopakovat a nakonec jste možná došli k závěru, že kostkařina je pěkná ptákovina a já že jsem podvodník.

V tom případě vám chybí jediná touha, jen ta jediná: touha zabít svoje vlastní já. Musíte být přesvědčeni, že velká objevná plavba je důležitější než drobné výlety, které si je normální konzumní ego ochotno dopřát.

Kostka může spasit jenom takovéhle ztracence. Normální, integrovaná osobnost odmítá rozmanitost, netouží po změně.

Ovšem rozpolcenému, nutkavě jednajícímu, neuspokojenému neurotikovi umožní uniknout z vězení konvencí a svazující zodpovědnosti. Svým způsobem se z něj sice stává „autoritářský vedená osobnost“, ale nemusí naslouchat žádnému Bohu, rodiči, představiteli církve, diktátoru či filozofovi – vládne mu pouze jeho tvůrčí imaginace. A samozřejmě Kostka. „Kdyby blázen důsledně setrvával ve své pošetilosti,“ řekl kdysi Yossarian, „stal by se kostkařem.“

Avšak není to snadné; pokoušejí se o to pouze světci a šílenci. A jedině posledně jmenovaným se to může podařit.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Na únor mi kostky přikázaly zorganizovat experiment v rámci sexuálního výzkumu, který jsem prováděl společně s doktorkou Felloniovou. Konkrétně: „Udělej něco nového a smysluplného.“ Uložil jsem kostky do jejich úhledné krabičky a několik dní jsem se snažil přijít na to, co by to mělo být. Padla na mě z toho chýra.

Možnosti experimentování s lidmi jsou značně omezené. Můžete je přimět, aby vám na všechno odpověděli, ale nikdy je nepřinutíte, aby něco udělali. S ostatními živočichy se to má ovšem jinak, ti vám sice neodpoví na nic, ale donutit je můžete ke všemu možnému. Můžete je vykastrovat, vyoperovat jim polovinu mozku, přinutit je chodit po žhavém uhlí, když chtějí získat žrádlo nebo samici, na dlouhé dny či dokonce měsíce jim odpírat potravu, vodu, sexuální život a jejich komunitu, podávat jim tak masivní dávky LSD, že zahynou v předimenzované extázi, amputovat jim údy jeden po druhém a zkoumat snižování jejich mobility, a tak dále. Experimentování tohoto druhu zachycují celé stohy vědeckých časopisů, plných zpráv o vykastrovaných myších, krysách s polovinou mozku, schizofrenních křečcích, samotou deprivovaných králících, extaticky vybičovaných lenochodech a beznohých šimpanzích, bohužel však v nich nenajdete nic podobného o lidech.

Z etických důvodů nám není dovoleno chtít po pokusné osobě, aby dělala něco, co ona sama nebo společnost, ve které žije, pokládá za neetické. Problémem, kterému jsem hodlal zasvětit svůj život, totiž do jaké míry je možné člověka změnit, by se přírodovědec nikdy nemohl zabývat, protože klíčovým znakem lidského druhu je vrozený odpor k jakékoli změně; a bylo by přece neetické chtít po pokusných osobách, aby dělaly něco, co dělat nechtějí.

Nakonec jsem se rozhodl, že se některé osoby, které jsme při práci na projektu Felloniová-Rhinehart sledovali, přesto pokusím transformovat. Tento výzkum byl věnován sexuálnímu chování, budu se tedy snažit modifikovat jejich sexuální chování, sklony a počínání. Naneštěstí mi bylo známo, že aby se například homosexuál změnil v heterosexuála, vyžaduje to nejméně dva roky psychoanalýzy, a i při splnění tohoto předpokladu se takový pokus jen zřídkakdy podaří. Že bych zkusil předělávat čisté panny na nymfomanky? Stydlivé masturbanty na sexuální zhýralce? Věrné manželky na cizoložnice? Chronické svůdce na askety? Velmi pochybné představy. Ale předem vyloučené to není.

Když chcete z gruntu předělat člověka, musíte především změnit okruh lidí, podle nichž sám sebe posuzuje. Člověk je určován svým obecenstvem: lidmi, institucemi, autory, časopisy, filmovými hrdiny, filozofy, se kterými se konfrontuje a od nichž by se rád dočkal uznání. Začne-li nějaký jedinec náhle měnit obecenstvo, pro které hraje, může to v něm vyvolat vážné psychologické otřesy, takzvané „krize identity“. Když třeba vymění rodiče za své vrstevníky; své vrstevníky za díla Alberta Camuse; bibli za Hugha Hefnera. Proměna poslušného synáčka ve spolehlivého přítele dokáže vyvolat revoluci. Na druhé straně býváme svědky toho, že když kamarádi jeden rok plédují pro manželskou věrnost a v dalším roce změní názor a klidně připouštějí nevěru, pročež příslušný subjekt se z věrného manžílka promění v sukničkáře, k žádné revoluci nedochází. Uplatní se všemocný třídní princip; pouze postoj takového člověka k věci více méně nepodstatné může projít zásadní změnou.

Já jsem svoje obecenstvo vyměnil ihned poté, kdy jsem se stal kostkařem – kolegy psychiatry za velikány, jako jsou Blake, Nietzsche, Lao-c‘. Mým cílem bylo zrušit všechny ohledy na svoje zavedené obecenstvo, stát se subjektem bez uznávaných hodnot a hodnotících autorit, bytostí, která po ničem neprahne – bytostí nadlidskou, všezahrnující, božskou. Orientováním svého kostkařství na sexuální výzkum jsem ovšem sledoval něco jiného – zajistit si co nejširší možnosti pro svoje sexuální vyžití. Jupiter se proměnil ve zvíře, aby si mohl zasouložit s krásnou ženou. Já jsem rovněž po něčem dychtil, a bylo to stejně silné jako chlípný chtíč: toužil jsem stát se obecenstvem, na které naše pokusné osoby budou chtít udělat dojem. V roli takového obecenstva budu moci vytvořit atmosféru, ve které bude vše dovoleno, v níž se panna nebude pranic ostýchat vyjádřit své nejnovější chlípné touhy a teplouš se bez obalu přizná, že občas mívá chuť zkusit si to taky se ženskou. Kostkař totiž učinil objev, že experimentátoru je dovoleno téměř vše. Co takhle vymyslet pro naše pokusné osoby experimentální situaci, která by se vyznačovala přesně takovouhle permisivní atmosférou?

Takové jsem si tedy dělal naděje. Svádění je umění, jak z něčeho, co se zdá být nenormální, nežádoucí, špatné a nelákavé, udělat cosi normálního, žádoucího, dobrého a lákavého. Je to umění, jak svému bližnímu změnit obecenstvo, a tím změnit i jeho osobnost. Mám zde ovšem na mysli klasické svedení „nevinné“ osoby, nikoli vzájemnou masturbaci promiskuitních dospělců.

Důstojně abatyšský zjev paní doktorky Felloniové a maska ošlehané profesionality, kterou jsem si důsledně nasazoval já, přesvědčovaly naše pokusné osoby, že jsme přímo kvintesencí serióznosti. Postupně si proto přivykaly diskutovat s námi, s lidmi zcela cizími a chápavě nezaujatými, zcela volně i o takových sexuálních výstřednostech, že by při tom průměrní občané omdlévali hanbou. To všechno je podle mého plánu mělo vnitřně připravit na to, že od nás budou dostávat instrukce naprosto nepřístojné.

„Pane Ef, dnes odpoledne vás ve vedlejší místnosti očekává ostýchavá, byť promiskuitní mladá dáma – přibližně vašeho věku. Dostala zaplaceno, aby se s vámi pomilovala. Chovejte se k ní jako gentleman, ale trvejte na tom, že musí odvést dobrou práci. Až spolu skončíte, vyplníte nám laskavě dotazník, který je v téhle zapečetěné obálce. Odpovídejte co nejpoctivěji; vašim výrokům bude samozřejmě zaručena přísná anonymita.“

„Slečno Ef – ve vedlejším pokoji je stydlivý mladý muž, přibližně vašeho stáří, jeho jméno je Ef. Je panic, stejně jako vy jste panna. Bylo mu řečeno, že jste prostitutka a že jste byla najata, abyste ho naučila umění milovat. Při tomto pokusu bychom rádi sledovali, jak dalece dokážete sehrát svou roli při sexuálním styku s ním. Jde nám o to, abychom při tom shromáždili co nejvíce relevantních údajů. Jestliže se vám podaří přemoci svoje vrozené zábrany v souvislosti s nahotou a intimním sexuálním kontaktem s cizím mužem, obdržíte prémii jednoho sta dolarů. Pokud byste přivolila k pohlavnímu styku s ním, získáte dvojnásobnou prémii – dvě stě dolarů. Poučení o dalších možných prémiích najdete na stránce pět a šest přiložených pokynů s dotazníkem. Nemusíte se obávat, že byste mohla otěhotnět, protože ona druhá osoba má lékařské osvědčení, že je sterilní.“

„Pane Jé – zítra odpoledne se laskavě dostavíte na adresu, která je vytištěna na této kartě. Setkáte se tam s mužem, který byl informován, že jste stejně jako on homosexuál. Pokusí se vás svést. Vaším úkolem je maximálně ho k tomu povzbuzovat a sledovat při tom vlastní pocity a reakce. Jestliže ten muž dosáhne orgasmu, získáte za to, že jste pro nás získal takové významné údaje, zvláštní prémii jednoho sta dolarů. Dosáhnete-li orgasmu i vy, obdržíte další dvousetdolarovou prémii. Zajímá nás, jak probíhá sociální komunikace a sexuální styk mezi normálními muži, jako jste vy, a homosexuály. V této obálce…“

Přesně takovéhle a podobné instrukce se mi proháněly hlavou. Pro tyto pokusy budu možná muset najímat prostitutky a homosexuály, ale třeba se mi pro obě tyto role podaří získat přímo některé naše pokusné osoby. (Například dva heterosexuální muže, kteří si to spolu budou rozdávat jako gayové, aby pro nás získali požadovaná data.)

Začínal jsem věřit, že člověk je opravdu schopný všeho. Vnějškově orientovaní moderní lidé jsou tak navyklí hledat ve svém bezprostředním sociálním okolí souhlas či nesouhlas se svým počínáním, že dostane-li se jim správného experimentálního vedení a vytvoří-li se pro ně patřičná rámcová situace a atmosféra, může se mi u našich pokusných osob skutečně nakonec podařit zásadně změnit jejich pevně zavedené sexuální role.

Ten projekt vypadal velmi zajímavě. Nemusel by se za něj stydět ani markýz de Sade. Formálně jsem jím chtěl podpořit svou teorii o tvárné poddajnosti člověka, ale sotva jsem si mohl zapírat, že vyhlídka na jeho realizaci ve mně rovněž probouzí poněkud zlovolné a iracionální potěšení.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Je to hektický kolotoč. Život experimentátora není snadný. Konstruovat bludiště, shánět krysy, které by v něm běhaly, měřit výsledky a všechno to sestavovat do tabulek – to je velká dřina. Organizovat sexuální setkání, shánět lidi, kteří by na ně přicházeli, měřit výsledky a pak jim věřit – to je ještě těžší.

Nicméně se mi v několika týdnech podařilo rozjet program, který se oficiálně nazýval Rhinehart-Felloniová, Výzkum tolerance amorálnosti, kterému však newyorští psychiatři brzy začali říkat „Šoustej v zájmu vědy, ať pukají ledy“ a o kterém psaly New York News jako o „Columbijském kopulačním kabaretu“. Dalo mi dost práce, než jsem doktorku Felloniovou přesvědčil o smysluplnosti tohoto našeho společného projektu, ale když jsem ji vzal jednoho dne na oběd a rozhovořil se o testu stability standardních modelů chování, o „Leiberwitzových-Loomových kritériích definice homosexuální dispozice“, o „pomocném měření mužské heterosexuality podle trvání erekce vyvolané přítomností ženy (s distinktivně výchozí časovou jednotkou pět minut)“ a o „nutnosti stoprocentní kvantifikace všech zjištěných dat“, cele se s ním ztotožnila. Zdůrazňovala pouze zásadní nutnost zachování naprosté anonymity všech pokusných osob.

První dva týdny našeho experimentu se vyznačovaly naprostým zmatkem. Spousta pomocného personálu, který jsme k němu zaangažovali, vesměs prostitutky a prostituti, ignorovala domluvenou dobu návštěv, a ještě mnohem horší bylo to, že ti, co přišli, nedodržovali pokyny, jimiž se měli řídit. Žena najatá pro roli netýkavky, kterou mělo být obtížné získat, si na seanci přivedla kamarádku, se kterou naší pokusné osobě poskytla zážitky přímo orgiastické. Jiná pracovnice, jejímž úkolem bylo sexuálně zcela vyčerpat jistého přímo posedlého donjuána, po čtvrthodině tvrdě usnula a nepodařilo se mu ji probudit, ani když vytáhl pásek z kalhot a ohleduplně ji seřezal.

Řada našich pokusných osob, které se k příslušnému pokusu původně pevně zavázaly, se pak už nikdy neobjevila. Zoufale mi chyběli lidé – jak pokusné osoby, tak „laboratorní asistenti“ (to byl oficiální termín pro jejich pracovní zařazení, pod kterým fungovali v našem rozpočtu a ve zprávách pro nadaci) – a proto silně vázlo i získávání potřebných dat. Byl jsem v pokušení najmout vlastní ženu, Arlene, dokonce i slečnu Reingoldovou, jen abychom mohli realizovat plánované experimentální seance. Kolegyně Felloniová hlásila, že má se svou skupinou pokusných osob obdobné potíže. Situaci komplikovala i skutečnost, že jsme museli pro veškeré „experimentální schůzky“ používat stále týchž dvou bytů.

Nakonec jsem Arlene skutečně zaangažoval, a to pro úlohu osamělé, prudérní, po lásce prahnoucí ženy v domácnosti, která je konfrontována se sexuálně nadrženým, ale zakomplexovaným vysokoškolským studentem, jemuž bylo přikázáno zahrát si na Henry Millera; vrátila se přímo nadšená. Hlásila mi, že to nakonec dopadlo přímo báječně, i když připouštěla, že první dvě hodiny se toho příliš mnoho nedělo, a že když pak vyšla po vysprchování nahá do obýváku, vypadla možná trošku z role. Nabídla mi, že pokud bude i nadále zapotřebí, aby nám v tom výzkumu vypomohla, ráda se opět zapojí. Dokonce slíbila, že Jakeovi o tom nic neřekne.

Nakonec jsem dospěl k závěru, že se z lavičky bude muset zvednout a zapojit do hry i sám starý kouč. Někdo přece musí zaplácnout díry, které je zaplácnout třeba, a zajistit lepší skóre. Když jsem vběhl na hřiště, proběhl davem překvapený šum.

■

Instrukce slečny T. zněla takto: „Strávíte večer v bytě pétatřicetiletého pana O. Ten za večer s vámi strávený zaplatil předem sto dolarů. Pan O. je osamělý vysokoškolský profesor, kterému před rokem zemřela žena. O našem pokusu nic neví a věří, že mu jeden jeho přítel, který mu chce trošku zvednout náladu, obstaral mladou, nezkušenou prostitutku. Vaším úkolem je pokusit se mu odevzdat se vším všudy. Sledujte svoje pocity a postoje a pak odpovězte na otázky, které najdete v přiložené obálce.“

Podle údajů, které uvedla v předběžném orientačním dotazníku, bylo slečně T. devatenáct, dosud nikdy neměla sexuální styk, „intenzivní mazlení“ zažila zatím jen se dvěma chlapci, líbala se „s méně než deseti“, nikdy u sebe nezaznamenala žádné lesbické sklony a žádná jiná žena o ni v tomto smyslu neprojevila zájem. Věřila, že předmanželský pohlavní styk je něco velmi špatného, protože „Bůh ho nemilosrdně trestá“, je „psychologicky škodlivý“ a „hrozí při něm nebezpečí otěhotnění.“ Jediný smysl pohlavního styku spočíval podle ní v tom, že zajišťoval přežití lidské rasy. Tvrdila, že nikdy v životě nemasturbovala, protože „Bůh to nemilosrdně trestá.“ Vyjadřovala vágní odpor vůči veškerým pohlavním úchylkám od heterosexuální normy, i ve všech ostatních životních postojích projevovala neobyčejnou konvenčnost a jediný vřelý vztah ji poutal k matce, která jí byla očividně hodně blízká. Udávala, že je věřící katolička a jejím přáním do budoucna bylo stát se sociální pracovnicí s úkolem pečovat o citově narušené děti.

Moc jsem nevěřil, že se doopravdy dostaví. Ze sedmi pokusných osob, kterým jsem dal obdobné instrukce (pro schůzku s jinou pokusnou osobou nebo s najatým „asistentem“) se tři nedostavily; a dvě z těchto dezertujících dívek byly podobné tiché typy jako slečna T. Podle instrukce se měla dostavit „kolem osmé hodiny“. Jako svůj vlastní zaměstnanec jsem se snaživě dostavil už v půl osmé, nalil jsem si něco malého k pití a chystal se pohodlně uvelebit a delší dobu čekat, když se ozval zvonek. Za dveřmi stála mladá žena, která se představila jako „Terry Tracyová.“ Bylo za pět minut osm.

Terry Tracyová se na mě dívala jasnýma očima studentky, která přišla ohlídat děti rodičů chystajících se do divadla. Byla drobná a pikantní, měla tmavohnědé oči, měkké kaštanové vlasy a nervózní půvab, který mi připomněl Natálii Woodovou. Na sobě měla sukni a volný rolák a pod levou paží si nesla domácí úkoly (ve skutečnosti to byla zalepená obálka s naším dotazníkem). Nemotorně jsem ji pozval dál. Připadal jsem si jako zdegenerovaný, obscénní starý chlípník.

„Dáte si něco k pití?“ zeptal jsem se. Napadlo mě, že tohle děvče možná vůbec nepochopilo, co se po ní chce.

„Děkuji, dala bych si,“ přisvědčila a postoupila doprostřed pokoje. Rozhlížela se kolem po obyčejném moderním zařízení, konvenčním gauči, psacím stole, knihovně a kobercích, jako by to byl dovoz z Měsíce.

„Já jsem Robert O’Connor. Profesor historie na Longislandské univerzitě.“

„Já jsem Terry Tracyová,“ představila se znovu a podívala se na mě upřímnýma očima, jako bych byl nějaký zajímavý strýček, který ji teď začne okouzlovat námořnickou latinou. Posadila se do křesla a nechala se obsloužit.

Snažil jsem se předstírat, že nad svou sklenkou o něčem závažném medituju, ale připadal jsem si směšně.

„Viděla jste teď někdy nějaký dobrý film?“ zeptal jsem se.

„Ani ne. Já do kina moc nechodím.“

„Lístky jsou taky dost drahé, že?“

„No. A většina filmů je… prostě za moc nestojí.“

„To je pravda.“

Pohlédla směrem ke krbu. Podíval jsem se tam taky. Rošt na dřevěná polena vypadal, jako by v něm ode dne, kdy dům před devadesáti lety dostavěli, ještě nikdo nezatopil.

„Nechtěla byste, abych v tom krbu zatopil?“

„To ne. Teplo je tu dost, děkuju.“

Trošičku jsem se napil a olízl část orosení z vnější strany studené sklenky. Napadlo mě, že to zřejmě bude to nejerotičtější, nač si během toho večera přijdu.

„Pojďte se posadit sem ke mně, co říkáte?“ Hroch chystající se pozřít sedmikrásku.

„Mně se tady sedí docela dobře, díky.“ Chvilku se ještě dívala na krb a pak dodala: „Tak jo.“

Vstala a vydala se ke mně; svou skleničku před sebou nesla opatrně jako dítě svůj první samostatný šálek mlíčka. Posadila se na gauč asi půl metru ode mě.

Upejpavě si popotáhla minisukni, ale její okraj přesto končil několik sáhů nad kolínky. Připadala mi neuvěřitelně malá. Měřím přes metr osmdesát a jsem zvyklý na lidi shlížet, ale když jsem se teď podíval nalevo vedle sebe, viděl jsem jenom její kudrnaté hnědé vlasy a dvě prakticky nahé nohy.

„Tak co?“ oslovil jsem ji.

S úsměvem na mě pohlédla, ale v očích se jí objevil nádech nejistoty – jako by ten povídavý strýček-námořník právě vyslovil slovo bordel.

„Můžu vás políbit?“ zeptal jsem se. Za těch sto dolarů jsem toho po ní zase tolik nechtěl.

Oči jí znejistěly ještě víc, ale řekla: „Proč ne?“ Přitáhl jsem si tu drobnou postavičku k sobě a naklonil se, abych se mohl setkat s jejími rty. Aniž jsem si to nějak rozmýšlel, jenom jsem lehce spojil ústa s jejími rty. Byly drobné a suché. Po několika vteřinách jsem se od ní odtrhl a vzpřímil se.

„Jste strašně hezká,“ řekl jsem.

„Děkuju.“

„Máte moc prima rty.“

„Vy taky,“ hlesla.

„A teď dejte pusu vy mně.“

Vzhlédla a čekala, až k ní skloním hlavu, ale nic takového jsem neudělal – naopak jsem se opřel dozadu o opěradlo gauče a ze svých výšin na ni upíral chlípný pohled.

Chvilku váhala, ale pak postavila skleničku na konferenční stolek a klekla si na gauč. Položila mi paže kolem krku a pomalu se ke mně nakláněla. Objal jsem ji, jednu ruku položenou na její zadničce, přitiskl jsem ústa k jejím a vjel do nich jazykem. Zůstal jsem tam s ním deset, patnáct, dvacet, třicet vteřin a při tom jí přejížděl rukama po zádech, hýždích a stehnech. Tělo měla drobné, ale pevné, zadeček pod vlněnou sukničkou kulaťoučký a pružný. Nakonec jsem se od ní odpoutal a podíval se na ni.

Na tváři měla úsměv třídní premiantky.

„To bylo moc hezký,“ řekl jsem.

„To bylo,“ přisvědčila.

„Pojďte mi strčit jazýček do úst,“ vyzval jsem ji. Zaujal jsem na gauči horizontální polohu a přitáhl si ji na sebe. Byla lehounká jako pírko a jazyk jí kmitavě vyklouzl z pusinky, jako když chce had někoho postrašit. Zajel jsem jí oběma rukama pod sukni a do kalhotek, zapátral jí mezi nohama a polekal se. Ze dvou jeskyněk, které se tam pod obvyklým lesíčkem skrývají, jsem dokázal objevit pouze jednu, a to tu, která je, řečeno nesmrtelnými slovy Roberta Frosta, „méně navštěvovaná.“ Že by tam byla zašitá? Pak jsem přece jen objevil a polaskal onu vlhkou štěrbinku, ale k teple vypolstrovanému hnízdečku, jímž se vyznačovala třeba taková Lil nebo Arlene, tudy cesta nevedla: neprůstřelná panna.

Odtáhla se ode mně.

„Tam mi nešahejte, prosím vás,“ požádala.

„Prosím za prominutí,“ omluvil jsem se. Něžně jsem vyprostil ruce zpod té sukýnky a ohleduplně ji urovnal.

Opět chvilku váhala, a pak mi vzala tváře do dlaní a znovu se mi tím svým horkým čumáčkem přisála na rty. Tiskla se při tom bříškem na můj velmi probuzený penis, až mu to začalo být silně nebezpečné, a tak jsem raději ten polibek zrušil a upravil nás do původního sedu. Radostně se na mě podívala, jako by právě přinesla ze školy domů výborné vysvědčení. V tom pohledu se samozřejmě mohlo skrývat i sexuální vzrušenímoje drzé prsty jí před chviličkou jistě nenaznačily, že mám o ni zájem čistě vědecký. Poněkud opile jsem ten pohled opětoval a pak jsem se ochraptěle zeptal:

„Přesuneme se do ložnice?“

„Ne,“ odpověděla. „Musím to přece dopít.“ Znovu si popotáhla sukni, nahnula se pro skleničku a dopřála si úctyhodný doušek ginu s tonikem. Já jsem svůj drink objevil na zemi u svých nohou a dorazil ho.

„Vy jste profesor?“ zeptala se.

„Ano.“

„A čeho?“

„Historie.“

„No jistě, vždyť jste mi to už říkal. To musí být zajímavé. Kterou historii máte nejradši?“

„Specializuji se na papežské buly z doby renesance. Poslyšte, nechtěla byste ještě jednu sklenici?“

„Opravdu? Mě vždycky moc zajímal Césare Borgia, a o těch papežích jsem si taky četla moc ráda. Dala bych si, ano. Byli ti papežové skutečně tak zkažení, jak se píše v knihách?“

Vydal jsem se rozhodným krokem připravit další dávku nápojů, ale přes rameno jsem jí odpověděl: „Přijde na to, co myslíte tou zkažeností.“

„Myslím to, že měli i děti a tak.“

„Alexandr První měl několik dětí, a papež Jan Devátý taky, ale to ještě před tím, než se stali papeži.“

„Dnešní církev je mnohem čistší.“

Nalil jsem jí do sklenice spoustu ginu a přidal pár kapek toniku, sobě obrovskou sklenici skotské, a pak jsem napochodoval zpátky ke gauči.

„V jakém jste teď semestru?“ zeptal jsem se.

„Ve čtvrtém. Na Hunterově koleji. Jako hlavní obor si asi vezmu sociologii. Uch – é…“

„Ano? Stalo se něco?“ Okamžik jsem si myslel, že jsem ji asi pobryndal, když jsem jí podával sklenici, ale nic takového. I poklopec jsem měl zapnutý. Ovšem něco ji zarazilo.

„Ne,“ uklidnila mě a zhluboka si lokla. „Ale… jak jste… jak víte, že studuju?“

„Působíte inteligentním dojmem,“ odpověděl jsem. „Ze střední školy byste o renesanci těžko mohla tolik vědět.“

Stočila pohled ode mě k temnému, nepoužívanému krbu, a už zdaleka nevypadala tak uvolněně jako předtím.

„A není vám divný, že… že vysokoškolačka… sem takhle může přijít?“

Aha. Znepokojilo ji, že vypadla z role.

„Proč?“ odpověděl jsem rozhodně. „Od svého přítele vím, že skoro všechny dívky, které tohle dělají, jsou vysokoškolačky, mnoho z nich že dokonce patří k nejlepším studentkám. Když studium stojí tolik peněz, co jiného jim zbývá?“

Zřejmě potřebovala určitý čas, aby se vyrovnala s tímhle směrem uvažování. Při slovech „které tohle dělají“ se začervenala, ale nakonec tiše souhlasila:

„To je fakt.“

„A kromě toho vysokoškolačky brzy zjistí,“ pokračoval jsem, „jak iracionální jsou všechny sexuální zábrany. Že pohlavní styk může být naprosto bezpečný a prospěšný.“

„Ale –“ začala. „Ale – mnoho děvčat se pořád ještě – bojí, že Pámbu – že sex –“

„To máte jistě pravdu. Ale tímto způsobem si vypomáhá i spousta hluboce nábožensky založených studentek.“

Tázavě se po mně podívala.

„Uvědomují si totiž,“ pokračoval jsem, „že Bůh vždycky zkoumá důvody toho, proč se tak či onak chováme. Jestliže nějaká dívka nabídne svoje tělo nějakému muži, aby jemu způsobila potěšení a pro sebe získala nějaké peníze, aby se mohla nadále vzdělávat a tak umocňovala svou schopnost sloužit Pánu Bohu, pak vlastně koná bohulibý skutek.“

Nervózně odvrátila hlavu.

„Ale Bůh říká, že cizoložství je hřích,“ prohlásila.

„Jistě, ale hebrejské slovo pro cizoložství, fornucatios, vlastně označuje pohlavní styk, jehož cílem je pouze sobecké dosažení rozkoše. Příslušné přikázání by se vlastně nemělo překládat jako „Nesesmilníš“, ale jako „Nebudeš sobecky smilniti.“ Víte, kolik studentek Longislandské univerzity bylo příjemně překvapeno, když se dozvěděly skutečný význam tohoto Božího přikázání?“

Seděla vedle mě na gauči schoulená dopředu a s nepřítomným pohledem v očích ucucávala svůj gin. Upírala je do sklenice, jako by se v ní skrývaly odpovědi na nejzávažnější životní otázky.

„Ale Bůh říká…“ začala. „Svatý Pavel říká, že… Církev hlásá, že…“

„Zakazuje se pouze sobecká rozkoš. V hebrejštině je to zcela jednoznačné. V druhém listě Korintským se v osmé kapitole říká: ‚Ta, která se nechá poznat mužem pro slávu Boží, budiž požehnána, ale běda budiž takové, jež se dopustí cizoložství ve svém sobectví. Navždy ji pohltí sama země.‘“

Znovu zaváhání.

„Pro slávu Boží?“ zeptala se.

„Podle svatého Tomáše Akvinského to znamená jakýkoli akt, jehož záměrem je posílit schopnost jedince hlásat slávu Boží. Cituje případ Batšebiny dcery, která se oddala jistému Aramejci, aby ho mohla obrátit na víru. Zmiňuje se rovněž o novozákonní nevěstce Magdaleně, která se podle tradice nadále prodávala mužům, aby je lépe poznala a mohla dosvědčit božství Kristovo.“

„Skutečně?“ zeptala se zaujatě, jako by se před ní konečně začala otevírat Pravda.

„Dante ve svém Ráji, který jste možná četla, řadí nábožné prostitutky do třetí vrstvy nebe, hned pod světce, ale nad jeptišky a panny. Řečeno slovy Beatrice, jeho průvodkyně: „Ctnost, která prchá do zdí kláštera, nikdy nepronikne tak blízko k Bohu jako ctnost činorodá. Je-li duše čistá, tělo nemůže být pošpiněno.“

„To jsem někde četla. To napsal Dante?“

„Ráj, zpěv sedmnáctý, pokud si vzpomínám. Milton tu pasáž parafrázuje ve svém slavném eseji o rozvodu.“

„To je divný…“ řekla, a než se znovu napila, zakvedlala ve sklenici zbývajícími kousky ledu.

„Církev samozřejmě tuhle tradici potlačuje,“ pokračoval jsem a také jsem si pořádně lokl ze své sklenice. „Obává se, že kdyby se mladé dívky bez zábran oddaly snění o tom, jak budou muže obracet na víru pravou, mohly by jim podléhat víc než zdrávo, a i když by pak jejich počínání nebylo možné kvalifikovat jako hřích, přece jen se rozhodla vytvářet dojem, že veškerý sex je špatný. Což ovšem znamená, že masy žijí v nevědomosti o pravém účelu Božím.“

Konečně zvedla hlavu a se smutným úsměvem se na mě podívala.

„Asi se budu muset historii víc věnovat,“ řekla.

Obrátil jsem se k ní a pravou rukou jsem jí odhrnul vlasy z tváře.

„Dal bych nevímco, kdybych měl v nějakém svém kurzu dívku, jako jste vy. Strašně toužím po někom, se kterým by se dalo o takovýchhle věcech otevřeně mluvit.“

„Vážně?“

„Víte, cítím se být duchovně ztracený, osamělý – od té doby, co jsem ztratil manželku. Velmi mi chybí vřelost ženské duše a ženského těla, ale do dnešního večera jsem potkával jenom samé hloupé, pedantické ženy, které mě nedokázaly… které nebyly schopné se mi nesobecky odevzdat.“

„Mně jste velice sympatický,“ zkusila to odvážně.

„Ach Terry, Terry…“

Vzal jsem ji do náruče a vylil při tom zbytek obsahu její sklenky na parkety a na gauč. Něžně jsem ji k sobě přitiskl a do očí, které se rázem octly vysoko nad úrovní její hlavy, mi padla hnědá úřední obálka, položená na knihovně. Nějaký popzpěvák v rádiu hulákal na plné pecky: „Proč to se mnou nezkusíš, bylo by to hezký…“

„Pojď, holčičko,“ řekl jsem, „přesuneme se do ložnice.“

Stále jsem ji objímal, ale ona se ani nehnula a mlčela. Rádio přestalo hrát a ozval se z něj mužský hlas, který se chvíli uslintaně rozplýval nad neuvěřitelnými kvalitami zubní pasty značky Fluorodent a pak bez jakékoli pauzy začal vychvalovat značku Dentopur.

Konečně se ozvala. „Když vy jste na mě moc velký,“ řekla.

„Moc po tobě toužím, chápeš to?“

Ani se nehnula. Uvolnil jsem objetí a podíval se na ni. Nervózně ke mně vzhlédla a zašeptala: „Nejdřív mi ještě dejte pusu.“ Položila mi paže kolem krku a při tom polibku jsem ji položil na gauč a nalehl na ni. Svíjeli jsme se tam dobrou minutu.

„Jsem moc těžkej?“ zeptal jsem se.

„Trošku,“ odpověděla.

„Tak pojď do ložnice.“

Rozpletli jsme se a vstali. „Kudy?“ zeptala se, jako bychom se chystali na nějaký dlouhý pěší výlet.

„Tudy,“ odpověděl jsem, a když jsme učinili potřebných deset kroků, které nás tam přenesly, dodal jsem: „Koupelna je tamhle. Ty se svlékni tam. Já zůstanu tady.“

„Děkuji,“ řekla a zmizela v koupelně. Když do ní vstupovala, drcla ramenem o rám dveří. Odstrojil jsem se a pečlivě svoje šaty a prádlo urovnal do hromádek na podlahu mezi postel a starý ořechový toaletní stolek. Vlezl jsem do velikánské postele, podepřel si jednou paží hlavu a zadíval se na strop, který nade mnou kroužil jako vesmírná mlhovina. Uplynulo pět minut a krouživý pohyb stropu mi stále ještě zajišťoval jediné rozptýlení.

„Terry?“ zavolal jsem neutrálně.

„Já nemůžu,“ ozvalo se z nitra koupelny.

„Cože?“ křikl jsem.

Vyšla zcela oblečená, oči zarudlé a rtěnku na spodním rtu zcela ožužlanou. Stanula ztuhle na půl cesty mezi koupelnovými dveřmi a postelí a řekla:

„Všechno je to jinak. Já nejsem ta, kterou jste čekal.“

„A kdo tedy jste?“

„Já – nikdo.“

„Ale ne, Terry. Jste báječná, ať jste kdo jste.“

„Možná – ale do postele s vámi nevlezu.“

„Ale Terry,“ řekl jsem a začal se hrabat ven, ale z výrazu její tváře jsem pochopil, že by se v příští chvíli mohla dát na útěk. Posadil jsem se tedy a zeptal se: „Tak dobrá – kdo tedy jste?“

„Jsem – poslali mě sem jako… v rámci nějakého výzkumu, který se provádí na Columbijském lékařském institutu.“

„Ale ne!“ vyhrkl jsem co možná nejpřekvapeněji.

„Ale jo. Já jsem vážně jenom normální studentka – docela nezkažená, řekla bych. Chtěla jsem… snažila jsem se, jak jsem mohla, ale tenhle experiment, to není nic pro mě.“

„Panebože, Terry! To je neuvěřitelné! To je přímo fantastické! Se mnou je to taky tak.“ Nechápavě se na mě zadívala.

„S vámi – je – to – taky… jak?“

„Mě sem taky poslali v rámci výzkumu lidské sexuality, který provádí Columbijský lékařský institut. Jsem Otec Forbes z katedrály svatého Jana Křtitele.“ Nemohla odtrhnout oči od mého nahého torza.

„Jo tak,“ řekla potom.

„Osud si zavtipkoval a svedl tady dohromady dvě naprostá neviňátka!“ Zvedl jsem na okamžik oči ke stropu. Reagoval tím, že nade mnou prudce zavířil.

„Já už musím jít,“ vysoukala ze sebe.

„Dítě, to vás nesmí ani napadnout. Cožpak v tomhle našem setkání necítíte ruku Boží? Už jste se někdy odevzdala nějakému muži?“

„Ne, Otče. A už vážně musím jít.“

„Nikoli, mé dítě. Vy musíte zůstat. Při všem, co je vám svaté, musíte tu se mnou zůstat.“ Důstojně jsem se zvedl z postele a s pohledem plným otcovské lásky, s pažemi vstřícně rozpaženými, jsem vykročil ke slečně T.

„Ne!“ zakvílela a ochable proti mě zvedla ruku.

Nezaváhal jsem a vřele a otcovsky jsem ji objal. Jednou rukou jsem ji hladil po vlasech a druhou po zádech.

„Ty moje sladké dítě – jsi moje spása! Kdybych zhřešil s prostitutkou, byl bych navěky zatracen. Ta žena by jednala v sobeckém zájmu a já bych se stal příčinou jejího hříchu. Ale spojení s katolickou dívkou, která se mi odevzdá proti své vůli, tudíž nesobecky, uchrání tebe od hříchu a mě od mravní zkázy.“

Stála v tom mém volném objetí ztuhle a nepoddajně. Pak se rozplakala.

„Já vám nevěřím, že jste kněz. Chci domů.“ Bezmocně se schoulila a začala mi skrápět slzami horní část břicha.

„In domine Pater incubus dolorarum, et filia spiritu grandus magnum est. Non solere sanctum raro punctilius insularum, noncunnilinctus variorum delictim. Habere est cogitare.“

Zvedla ke mně oči.

„Ale kde jste se tady vůbec vzal?“

„Manus Patri, manus Patri. Jsem tu kvůli vám, mé dítě – abychom se mohli spojit v lásce spiritus delicti et corpus boner.“

„Vy jste tak zvláštní…“ zašeptala.

„Toto je posvátný okamžik. Jdi a brzy se vrať.“

Když za dvě minuty vyšla podruhé z koupelny, držela si před bříškem stydlivě ručník, ale dvě milounká, kulatá ňadýrka nijak chráněna nebyla.

Odhodil jsem přikrývku na její straně postele a ona do ní skočila jako desetiletá holčička, která se večer nemůže dočkat svých medvídků.

Vězte, přátelé, že slečna Terry Tracyová splnila svou duchovní povinnost s obdivuhodnou vřelostí, jistotou, oddaností a zručností. Snad až překvapivou zručností. Když jsem měl do ní vniknout a nějak se to nedařilo, vyzval jsem ji, aby pokřtila ono neobřezané děcko svěcenou vodou svých úst, a ona se toho úkolu zhostila tak oddaně, že mi trvalo několik dlouhých minut, než jsem si znovu uvědomil svůj ústřední záměr. V té chvíli jsem byl ovšem už natolik duchovně roznícen, že by mi stačilo vyvinout sebenepatrnější nátlak, abych vzápětí dosáhl konečné nebeské milosti. Se soucitným pochopením mě proto utěšila svýma ručkama a pak k tomu rozechvělému děcku přiblížila ústa a vykoupala ho v nich, vyprávějíc mu při tom v mnoha jazycích. Jak se při takové emocionálně povznesené bohoslužbě často děje, odříkával jsem své modlitbičky stále nesouvisleji a nedůstojněji, až jsem pocítil, že na mě nezadržitelně sestupuje Duch Svatý. Pokusil jsem se opustit se svým neobřezancem svatyni a své kněžce jsem zašeptal: „Přestaň!“ Ale tu andělskou bytost ani nenapadlo, aby v tom ministrování ustala, a tak ve mně za chvilku všechno splynulo v božské směsici vířivých pocitů a já jí vybuchl v ústech. Po deseti či patnácti vteřinách, na které jsem se zcela vzdálil z mrzkého světa smrtelníků, jsem se zase vrátil na duchovní cestu.

Její ústa a ruce však nadále horce obepínaly můj úd a varlata, jako by se vůbec nic nestalo. Ležel jsem tiše ještě asi půl minuty a pak jsem jí sáhl na ruku a zašeptal:

„Terry.“

Poprvé po třech či čtyřech minutách se ode mně odpoutala a zvedla hlavu, ale ani se na mě nepodívala. Hodila zadečkem, abych ho měl víc při ruce, a řekla:

„Pomazli mě. Prosím tě, pomazli mě tam.“

Když jsem ji oběma rukama zajel mezi nohy a začal ji tam hladit a dobývat se do ní, divoce se proti nim vzpínala. Tentokrát můj prst bez obtíží našel patřičnou a správnou škvírku.

Ještě jednou se mi pokusila spolknout relativně zplihlý a dokonale pokřtěný úd, a pak se překulila na záda a poprvé zasténala. Avšak nikoli rozkoší – spíše v tom bylo velké zklamání.

Zaplavily mě smíšené pocity studu, viny, vzteku a nedostatečnosti, ale protože jsem byl kostkař, který právě hraje roli profesora-kněze-zákazníka, jenom jsem se od ní odvalil a řekl jí, že to bylo moc pěkné.

Mlčela. Leželi jsme beze slova asi deset minut. Byl jsem pevně odhodlán hnát svou rudou armádu do útoku a ke konečnému vítězství a obsazení nepřátelského území, jakmile dorazí moje zálohy, ale prozatím jsem mohl pouze ležet a vyčítat si nepatřičnou slabost. Ani jsem se nechtěl domýšlet, co si asi teď to děvče o mně myslí.

„Nemoh bys to zkusit ještě jednou?“ zeptala se.

Obrátili jsme se k sobě a napůl vášnivě, napůl nenávistně se objali. Počínal jsem si tak divoce, že mi za chvíli zaťala nehty do ramene a sykla, že ji moc mačkám. Po několika minutách milostných hrátek jsem ji zmanipuloval tak, že přede mnou klečela v předklonu, opřená o lokty, a pokusil se vniknout do ní zezadu. Dračí hlavu jsme společně přistavili ke vchodu do jeskyně a pak se toho netvora snažili přimět, aby do ní vstoupil.

Poprvé si počínal jako pes, kterého pán nutí lézt po schodech dolů do sklepa, kde ho chce násilím vykoupat. Zkusili jsme to ještě jednou, a tu se stal zázrak: můj drak pronikl vnější zábranou a vnikl dovnitř dobré dva centimetry. Zaječela a padla dopředu. Začal jsem se omlouvat, ale vmžiku byla zase na kolenou a tápavě si šátrala mezi nohama: řídící výbor… Po několika dalších výpadech zmizel drak konečně v hlubinách jeskyně a všechno nasvědčovalo tomu, že teď tu dívku uvnitř spokojeně šimrá až někde na vnější stěně žaludku. Velkýma rukama jsem si ji kormidloval v pase, jak bylo třeba, a bylo mi naprosto jasné, že tahle zkušenost věru stála za to dlouhé čekání. Bylo to vynikající. Ozvalo se zazvonění.

Byli jsme tak opojeni tou koupelí ve vlnách rozkoše, že jsme ho chvíli vůbec neregistrovali. Když se tak stalo, zvedla hlavu jako laň, která tuší někde nablízku nabitou pušku, a zeptala se:

„Co to je?“

Připitoměle: „Někdo zvoní.“

Odpoutala se ode mě a překulila se na záda. Vypadala vyděšeně.

„Kdo to je?“

Připitoměle: „Já nevím.“

Pak se ve mně znovu probudil Superman: „Někdo si spletl byt.“

„Ne. Měl by ses jít podívat.“ Za dveřmi stál malý, udělaný mladík s brýlemi na nose. Když mě uviděl, přímo ustrnul.

„Jsem tu –“ Podíval se na dveře, které jsem držel pouze mírně pootevřené. „Je tohle byt číslo čtyři gé?“

Nepamatoval jsem se, a tak jsem se nahou horní polovinou těla vyklonil a podíval se tam, kam se před chvílí podíval on.

Stálo tam opravdu 4-G.

„Ano, je,“ ujistil jsem ho snaživě.

Upíral na mě oči.

„Já myslel – měl jsem – měl jsem se tady s někým sejít. V devět hodin.“

„V devět hodin?“ Začínalo mi svítat.

„Trochu jsem se ovšem zdržel… Možná že –“

„Neměl jste se tu sejít s jednou dívkou, která –“

„Ano,“ přerušil mě. „Měl jsem se tady sejít s jednou dívkou.“

Nervózně se zasmál a upravil si posunuté brýle. Všiml jsem si, že má na čele dva pupínky.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se ho. Dveře jsem stále držel jen pootevřené.

„É – Ray Smith.“

„Aha.“ Jeho skutečné jméno, pokud jsem se dobře pamatoval, bylo O’Reilly a podle chvástavých odpovědí, které uvedl v dotazníku, neměl v zacházení se ženami pražádné zábrany. Měl se tu sejít s prostitutkou, kterou jsem osobně najal a instruoval, aby se ho pokusila naprosto znemožnit. Přišel dřív, než byl objednán.

„Tak pojďte dál, Rayi,“ vybídl jsem ho a otevřel dveře dokořán. „Mé jméno je Ned Petersen. Jsem tady proto, abych dohlédl, jestli vás Terry – tak se to naše děvče jmenuje – obslouží, jak se sluší a patří.“

Díval se na mě – byl jsem nahý – a na to absolutně konvenční zařízení bytu jako první pozemšťan, který navštívil marťanskou domácnost.

„Terry je už v posteli. Trošku jsem ji rozehříval. Chcete si to s ní rozdat hned?“

„Ani ne. Jen si poslužte. Já si zatím budu něco číst.“ A vydal se ke knihovně.

„Neblázněte. Je tu kvůli vám. Jenom jsem vám ji chtěl patřičně rozdělat.“

„Ale jestli byste rád…“ Úzkostlivě se na mě podíval. Pod svetrem se mu rýsovaly svalnaté paže.

„Víte co?“ navrhl jsem mu. „Rozdáme si to s ní oba najednou. Proč by tady měl jeden z nás čekat a otravovat se.“

„To radši ne. Já vám dám klidně přednost.“

„Ani náhodou. Absolutně odmítám nechat vás tady v obýváku samotného. Jen pojďte. Jdeme na to.“

Vzal jsem ho za loket a vedl do ložnice. Postel byla prázdná.

„Terry?“

„Ano?“ ozvalo se poplašeně z koupelny.

„Přišel jeden můj student. Mladý bohoslovec. Velmi osamělý mladý muž. Zoufale touží po společnosti. Může se připojit?“

Co si o tom myslel Ray Smith O’Reilly, nevím. Z koupelny se ozývalo ticho.

„Kdo že to je?“

Přistoupil jsem těsně ke koupelnovým dveřím.

„Velmi osamělý mladý poustevník, který potřebuje tvou pomoc. Je velice potřebný. Skoro mi tu pláče. Že s námi může taky jít do postele?“

„Ale jistě,“ souhlasila bez váhání.

Zavedl jsem ho k posteli, ale on tam zůstal nešťastně stát, podoben osiřelé lampě s vyšroubovanou žárovkou. Jemně jsem mu pomohl se svlékáním a vkormidloval ho na lože. Přitáhl si přikrývku až k bradě, jako osmdesátiletý stařeček, který se chystá přečkat třicetistupňové mrazy. Za chvilku vyšla Terry způsobně z koupelny, s ručníkem před tělem jako prve. Smith na ni třeštil oči jako na další kus marťanského nábytku.

„Slečno Terry, tohle je George Lovelace. Georgi, představuji vám Terry Thrushovou.“

„Ahoj,“ pozdravila ho Terry vesele.

„Těší mě,“ odpověděl George Ray Smith O’Reilly Lovelace.

„Jak byste si to představoval, Georgi? Co má dělat?“ zeptal jsem se. Můj mládeneček už zvedal hlavu s více než zvědavým zájmem.

„Napřed vy,“ vyhrkl.

„Prosím, napřed tedy já. Takže na mě pěkně vystrč prdelku, Terry, jako předtím.“ Terry vypadala trošku překvapeně, ale svižně hupsla do postele k mladíkovi a vytrčila na mě kulatou zadničku. Hlavu si opřela stranou o polštář a přátelsky se na George usmívala. Ten měl hlavu na druhém polštáři a upřeně studoval strop. Vypadal, jako by se mu dělalo nevolno.

Zamířil jsem penisem příslušným směrem a po chvilce manévrování ho rozvážně zasunul hluboko do Terryiny teplounké, vlhké mušličky. Panebože, to bylo něco! Terry mi před tím rukama trochu pomohla, ale když jsem v ní teď začal pomalu jezdit, dovnitř a ven, posunula se na loktech směrem k Georgeovi, naklonila se nad jeho obličej (úsměv ji jistě pohrával na tváři do poslední chvíle) a začala ho vzrušivě zpracovávat hadími polibky.

George ležel ztrnule jako uschlé stéblo slámy, až na to, že jeho střední úd vypadal spíš jako splihlé, mokré stéblo slámy. Přitáhl jsem si k sobě Terry za stehna, trošku jsem ji nadzvedl a posunul a nasměroval ji hlavu k Georgeovu břichu. Objevila tam ubohého, opuštěného, nemilovaného sirotečka a začala konat svou samaritánskou povinnost.

Abych to zbytečně dlouho neprotahoval, vážený čtenáři – jak to v takovýchhle situacích bývá obvyklé, Terry se náležitě a s náruživým sténáním snažila potěšit všechny zúčastněné, podle všeho v neposlední řadě i sebe. Já jsem posléze s pocity nejvyšší blaženosti vyprázdnil svůj zásobník do jejího lůna, a když se konečně odpoutala od mladého pána George, byl jeho úd stejně zplihlý jako na začátku; jenže když se od něj Terry odkulila a spokojeně spočinula na zádech, viděl jsem, že i celý George je konečně také zplihlý. Sir George rovněž tedy před chvílí spatřil svatý grál.

„Terry má zajímavou pusu, co říkáte, Georgi?“

„É… ano, t-to má,“ přisvědčil George.

„A ta tvoje medová plástvička, ta je taky neobyčejně pozoruhodná, Terry,“ pokračoval jsem v hodnocení.

„Díky za uznání,“ řekla. Moji dva mladí přátelé leželi vedle sebe na zádech a já jsem zaklekl v nohách postele. Cítil jsem se velmi unaven a pohaslý, a moje nálada se začala projevovat neomalenou ironií.

„Pověz, Terry – je ta tvoje druhá dírka stejně tak teplounká a šťavnatá, jako tvoje kundička?“

„To já nevím,“ odpověděla a zahihňala se.

„Tak se o tom brzy přesvědčíme. Jak pravil nesmrtelný Leonardo da Vinci: ‚Anus delictoris ante uturusi sec‘ Řekni, Georgi: že máš už konečně pocit, že tě má přece jenom někdo rád, že tvůj život má konečně nějaký smysl?“

„P-prosím?“

„Řekl jsem slečně Trussové, že když jsi sem dneska večer přišel, připadal sis velmi nešťastný, osamělý a nemilovaný. Poskytla ti tu správnou duchovní posilu, kterou jsi potřeboval?“

„Trošku asi jo.“

„Slyšíš, Terry? Jenom trošku. George musí být skutečně velmi frustrovaný. Uvědomuješ se, Georgi, že tě Terry líbala a laskala, aniž jsi ji o to požádal? Nepožádána, zcela nesobecky ti poskytla radost a osvícení. Co na to povíš?“

Tvář se mu nervózně svraštila. Pohlédl na mě a nakonec ze sebe vypravil: „Nejspíš asi ‚děkuju‘.“

„Není zač,“ zareagovala Terry. „Já pomáhám lidem ráda.“

„Terry je neobyčejně zdatná pomocnice, co, Rayi?“

„To je.“

„Takže se na to napijeme. Skotskou, pane Lovelace?“

„Ano, děkuji.“

Coural jsem se nahý k baru a poprvé jsem začal pochybovat o spolehlivosti našich dotazníků. Tahle malá slečna T., inhibovaná katolická panna, prokázala sexuální šťavnatost a techniku třiačtyřicetileté nymfomanky. A sexuální přeborník O’Reilly… Jestli jsme náhodou něco nezvorali.

Když jsme dopili (vedli jsme při tom konverzaci, plnou delších odmlk – (a) o počasí [bylo by asi třeba, aby trochu zasněžilo], (b) o renesanci [Rabelais byl ve skutečnosti zcela vážný myslitel] a (c) o náboženství [lidé si ho často špatně vykládají]), řekl jsem velitelsky Georgeovi: „Teď je řada na tobě, hochu.“

„Jasně. Mockrát děkuju.“

Terry se položila na záda, aby ho mohla přijmout, a po chvíli pubertálního chichotání se zdálo, že se mu podařilo vstoupit do země zaslíbené. Zazvonil zvonek.

V tom okamžiku mě napadlo, jestli slečna Tracyová nemá v lůně nějaké elektronické zařízení, které je napojeno na zvonek u dveří. Bylo to dost nepravděpodobné, ale…

Tentokrát jsem si na sebe vzal koupací plášť, dětem jsem řekl, aby se nedaly rušit a pokračovaly beze mě, a vydal jsem se ke dveřím. Když jsem vysunul mírně zhýralou tvář přes jejich hranu, spatřil jsem paní doktorku Felloniovou. Několik vteřin jsme na sebe beze slova třeštili oči. Potom tak zrudla, že se to dá popsat pouze tak, že její hlava, samozřejmě přímo zdivočile přikyvující, měla orgasmus. Pak se otočila a běžela chodbou pryč. Příštího dne telefonovala její sekretářka a oznámila, že paní doktorka odletěla na nějakou konferenci do Curychu a bude pryč asi dva týdny.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Svým konkrétním zážitkům s Terry Tracyovou, a výsledkům „Columbijského kopulačního kabaretu“ obecně, vděčím za důležitý objev. Když tehdy večer paní doktorka Felloniová uprchla od dveří bytu, zřejmě aby si pak vzápětí stopla taxík přes oceán do Curychu, a já se vrátil do ložnice, našel jsem tam Tracy a George, jak se zaníceně mrouskají v posteli, a moje přítomnost jim podle všeho vadila stejně málo jako předtím moje nepřítomnost. Stál jsem tam a sledoval, jak se pokrývka v místě, kde se rýsoval Georgeův zadek, pravidelně zvedá a klesá, a když se pak prudce rozvibrovala, prožil jsem cosi jako posvátné Zjevení. I jiní lidé jsou schopni sehrát úlohu, která je jim uměle přisouzena – vyrovnali by se tedy i s takovou, kterou by jim diktovala kostka! Pokud Terry v sobě původně měla aspoň něco panenského, v druhé části večera tu přesvědčivě demonstruje pozoruhodnou schopnost otevřít se zcela nové zkušenosti. A je-li to ve skutečnosti rozená nymfomanka, projevila na počátku stydlivost a zábrany, jež byly v ostrém protikladu k politice otevřených dveří, kterou ji zřejmě příroda vybavila.

A George Lovelace také nebyl špatný žák, když se stačil za půl hodiny proměnit z bezradného nekňuby ve velkého kopulátora.

Když jsem tam tak nad nimi stál, začalo mi docházet, že si na Kostkaře vlastně jenom hraju. Že jsem pouze pyšný na to, jak důvtipně se bavím – rozkolísaný člověk, který se snaží épater les bourgeois, ale buržoazie se o tom nikdy nedozví. Že bych však ve vší nevinnosti objevil střelný prach a pak z něj vyráběl bouchací kuličky, zatímco někdo větší by z něj dělal brizantní třaskaviny? Nebo snad zkonstruoval zvětšovací sklo, s jehož pomocí si vytvářím všelijaké příjemné vizuální vjemy, místo abych se skrz něj pokusil spatřit něco zcela nového?

Neměl bych se pokusit dělat kostkaře i z jiných lidí? Jestliže si Arlene dokáže občas zahrát na nadrženou paničku a Terry se na jeden večer bez problémů promění v kurvičku, proč by se jim neměly líbit i další role, které by jim kostky přidělily? Co kdybych kostkařské hry aplikoval u svých přátel a pacientů terapeuticky?

Můj život Kostkaře už nějak ztrácel šťávu. V téhle chvíli se z něj však stávalo poslání – cesta, po které bych se měl vydat, abych svoje bližní pozvedl k novým výšinám. Zatím jsem vrhal kostkami proto, abych se hořce vysmál světu; teď mi pomohou modelovat nové lidi, bytosti, které svoje životy položí do rukou Náhody. Zázračná vakcína Kostky zlikviduje nudu, podobně jako docela jiná vakcína dokázala zvítězit nad dětskou obrnou.

Stvořím Nový svět, lepší svět. Svět, kde bude vládnout radost a neustálá proměna a čirá spontánnost. Stanu se Otcem nového pokolení. Pokolení kostkařů.

„Nemoh bys nám přinést ručník?“ požádala mě Terry, hlavu i tělo z větší části ukryté pod přikrývkou a Georgeovým podsaditým tělem.

Ani tohle drsné vyrušení nedokázalo zničit mou euforii.

V oněch báječných minutách jsem se bral naprosto vážně. Šel jsem do koupelny a přinesl jim žádaný ručník. Chviličku se pochechtávali a hihňali a pak si zase lehli, pěkně vedle sebe, a odpočívali, opět bez jakéhokoli zřetele k mé přítomnosti. Přikrývka splihle zakrývala jejich ztichlá těla. Po špičkách jsem přešel k místu, kde ležely moje kalhoty, a z kapsy vytáhl kostku.

Když padne lichý počet očí, začnu se svou kostkařskou terapií hned teď večer s Georgem a Terry; sudá bude znamenat, že to odložím na jindy. S důvěrou jsem hodil kostku do noh postele: šestka. Hmmm.

Jako dobrá sudička, která schovala svůj krejcar pro štěstí pod jejich polštář, jsem sebral svoje šaty, oblékl se a odkradl se do noci. V uších mi zněla ozvěna nesmrtelných slov Kristových: „Lékaři, napřed pomoz sobě. Tím nejlépe pomůžeš i svým nemocným. Nechť se jim stane nejlepší oporou, že na vlastní oči spatří člověka, který sám sebe vyléčí.“ Byl jsem pevně rozhodnut strhat ze svého těla konvenční šatstvo doktora Lucia Rhineharta a stanout před svými pacienty nahý – jako Zvěstovatel-Kostkař.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

První dospělou osobou, kterou měl doktor Rhinehart zasvětit do kostkařského života, byla Arlene Ecsteinová, nenápadná ženuška doktora Jacoba Ecsteina, známého psychoanalytika a spisovatele. Paní Ecsteinová si už několik let stěžovala na různé nervové poruchy, které připisovala sexuální frustraci, vyvolané sporadickou povahou manželových fyzických pozorností. Doktor Ecstein, který na takové prkotiny neměl čas, došel přece jenom někdy v polovině ledna k závěru, že by měla projít psychoanalytickým vyšetřením, které by její problém hloubkově řešilo. Vyjednal jí tedy u doktora Rhineharta („Jen jí dej pořádně do těla, Luku!“), že na tu psychoanalýzu bude chodit k němu. V průběhu prvních dvou konzultací pronikl doktor Rhinehart do jejího problému vskutku velmi hluboko a paní Ecsteinová zjistila, že takhle se mu bude moci otevírat podstatně častěji než předtím. Její manžel brzy zaznamenal, že symptomy její neurózy ustupují a nakonec zcela mizí a že doktor Rhinehart nutkavou sexualitu jeho ženy zřejmě úspěšně potlačil.

Po více než šesti týdnech této terapie (tři návštěvy týdně) se doktor Rhinehart, v duchu spirituálního osvícení, kterého se mu dostalo v průběhu programu Rhinehart-Felloniová: Výzkum tolerance amorálnosti, rozhodl, že u ní začne s kostkovou terapií. Zahájil ji s vyrovnanou důstojností, která byla pro toto stadium jeho života tak příznačná.

„Nesundavej si podprsenku, Arlene. Chci si s tebou promluvit o něčem velmi důležitém.“

„A nemůže to počkat?“

„Ne.“ Ze zásuvky vyndal dvě nové stříbrné kostky, právě dodané do obchodů mexickou firmou Taxco. Vybídl paní Ecsteinovou, aby se posadila ke stolu, na který je položil.

„Co to je, Lukíčku?“

„Hrací kostky.“

„Aha.“

„Dneska totiž začínáme s terapií, které se říká kostková.“

„Kostková?“

Doktor Rhinehart ji velice jasně poučil o praxi a teorii házení kostkou či kostkami za účelem rozhodnutí o konkrétní akci. Paní Ecsteinová velmi pozorně naslouchala, i když se přitom na židli často neklidně vrtěla. Když bylo zcela jasné, že výklad skončil, zůstala chvíli tiše sedět a pak si hluboce povzdechla.

„Stejně nechápu, jaký to má smysl,“ řekla potom. „Tvrdíš, že mám nechat kostku rozhodnout, jestli dneska budem šukat nebo ne. To je přece blbost, ne? Mně se šukat chce, tobě jistě taky – tak proč do toho zatahovat kostky?“

„Protože v tvém nitru je řada drobných částeček, které šukat nechtějí. Jistá složka tvé osobnosti by mě třeba nejradši praštila nebo by honem honem uháněla za Jakem nebo třeba se místo toho se mnou chtěla bavit o psychoanalýze. Ale těmhle částečkám tvého já není dovoleno se rozžít. Potlačuješ je, protože největší část tvého já chce mermomocí šoustat.“

„Když to jsou jenom malé částečky, tak se na ně klidně mužem vykašlat.“ Doktor Rhinehart se opřel v křesle dozadu a povzdechl.

Vyndal dýmku a začal si ji nacpávat Pak sebral jednu stříbrnou kostku a upustil ji na stůl. Zachmuřil se.

„Povím ti, jak se zrodil Bůh – budu ti vyprávět o zrození Kostkaře.“

Doktor Rhinehart jí potom vylíčil celý ten příběh, pouze trochu zredigovaný, o tom, jak objevil moc kostek, které pak rozhodly o jeho prvním ataku na paní Ecsteinovou. Na závěr to shrnul:

„Kdybych jedné malé části svého já nedal možnost, aby ji kostka podpořila, teď bychom tady spolu určitě neseděli.“

„A tos jí dal šanci jenom jedna ku šesti?“

„Ano. Důležité je, že jsem svému minoritnímu já dal vůbec příležitost, aby se projevilo.“

„Jedna ku šesti?“

„Nikdy se z nás nestanou lidské bytosti v pravém smyslu slova, dokud se nám nepodaří rozvinout všechny aspekty své osobnosti.“

„To po mně z tebe toužila jenom jedna šestina?“

„Arlene, byla to historická událost. Tohle je akademická diskuse. Cožpak nechápeš, jaké obrovské prostory života se před člověkem otevírají, když za sebe nechá rozhodovat kostky?“

„Připadám si zneužitá.“

„Kdybych tě chladnokrevně sved z čiročirého chtíče, připadala by sis polichocená. Protože jsem přenechal rozhodnutí náhodě, cítíš se zneužitá.“

„A to nikdy nemáš chuť udělat něco jen tak sám od sebe a na kostky se vykašlat a neptat se jich, jestli to máš provést, nebo ne?“

„To samozřejmě mám. Ale snažím se to v sobě potlačit.“

Doktor Rhinehart a paní Ecsteinová se na sebe dlouhou chvíli beze slova dívali. Doktor Rhinehart se sebejistě usmíval, ale paní Ecsteinová vypadala dost vyděšeně. Nakonec vyslovila svůj názor.

„Ty ses pomát,“ řekla.

„Naprosto. Poslyš, já ti teď předvedu, jak to funguje. Stanovím si dvě nebo radši tři možnosti. Jednička nebo dvojka znamená, že budeme pokračovat v tomhle rozhovoru. Trojka a čtyřka, že to ihned zabalíme a každý z nás nechá o tom, co bude v příštích čtyřiceti minutách dělat, rozhodnout kostku. Pětka…“

„Pětka a šestka znamená, že si tady teď pěkně zašukáme.“

„Dobrá – platí.“

Doktor Ecstein podal kostku paní Ecsteinové a ta s ní začala usilovně potřásat v jeskyňce spojených dlaní. Po několika vteřinách se zeptala: „Neměla bych při tom mumlat nějakou zaříkávači formulku?“

„Řekni třeba jenom: ‚Děj se tvoje vůle, Kostko!‘“

„Učiň, ať si pěkně zašoustáme, Kostko,“ řekla a upustila ji na stůl. Padla pětka.

„Ovšem mně už se teď ani šoustat nechce,“ řekla. Ale když uviděla, jak se doktor Rhinehart zamračil, usmála se a začala si uvědomovat přednosti kostkařského života. Než se však mohla ona větší část její osobnosti pustit do díla, promluvil doktor Rhinehart.

„Mohli bychom si taky hodit na to, jak se teď budeme milovat.“

Zaváhala.

„Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Je přece nesčetně způsobů, jakými je možné realizovat pohlavní styk. A různé části našich osobností přitahují různé způsoby. Musíme nechat rozhodnout kostku.“

„Už chápu.“

„Tak za prvé: kdo z nás bude fungovat jako sexuální agresor – já, nebo ty? Jestli padne lichá –“

„Počkej, začínám té hře přicházet na chuť. Chci hrát taky.“

„Prosím.“

Paní Ecsteinová vzala kostku znovu do dlaní a prohlásila:

„Jednička bude znamenat, že se budeme milovat v tý směšný pozici, která se ti zřejmě nejvíc líbí.“

„Souhlasím.“

„Dvojka, že si lehnu na záda a ty mě budeš všude možně mazlit rukama, pusou i Ptákem Ohnivákem, až už to nebudu moct vydržet a budu na tobě chtít něco jinýho. Trojka –“

„Nebo se pak zase zeptáme kostek.“

„Trojka… počkejme: budeš si muset tři minuty hrát s mejma kozičkama.“

„Dobrá. Dál.“

Paní Ecsteinová se zamyslela a potom se jí na tváři pomalu rozlil šťastný úsměv.

„Vždycky musíme nechat rozhodnout kostku, jo?“ zeptala se.

„Přesně tak.“

„Ale možnosti si vybíráme sami.“

„Správně.“

Usmívala se jako dítě, které je na vrcholu blaha, protože se právě konečně naučilo číst.

„Jestli padne čtyřka, pětka nebo šestka, znamená to, že se spolu pokusíme udělat děťátko.“

„Ááá…“ vyděsil se doktor Rhinehart.

„Já jsem si vyndala ten gumovej špunt či co to bylo, kterej mi tam dal jeden gynekolog, protože si to Jake přál, a myslím, že mi právě začala ovulace. A v jedny příručce jsem se dočetla, který dvě pozice jsou nejlepší, když chce ženská otěhotnět.“

„Jasně. Arlenko –“

„Mám házet?“

„Počkej ještě.“

„Proč?“

„Přemýšlím…“

„Jakýpak přemejšlení.“

„Připadá mi, žes to stanovila trochu nerovnoměrně,“ řekl doktor Rhinehart. Jako zkušený profesionál se dokonale ovládal. „Řekněme, že když padne šestka, vystřídáme postupně šest pozic, které si předem stanovíme – každé vyhradíme dvě minuty. Orgasmy ať nám přijdou, až se jim bude chtít.“

„Ale čtyřka nebo pětka budou stejně znamenat, že se mi pokusíš udělat děťátko, vid?“

„Ano.“

„Takže mám házet, jo?“

„Jo.“ Paní Ecsteinová hodila. Kostka ukázala čtyři oči.

„Ááá…“ vyjelo z doktora Rhineharta.

„Jupííí!“ zajásala paní Ecsteinová.

„Jak přesně vypadají ty dvě lékařsky doporučované pozice?“ ptal se doktor Rhinehart poněkud nervózně.

„Neboj, ukážu ti to. A kdo bude mít víc orgasmů, vyhrává.“

„Vyhrává co?“

„Nevím. Třeba rezervní soupravu kostek.“

„Aha.“

„Proč už jsme s touhle terapií nezačali dávno?“ ptala se paní Ecsteinová. Svlékala se velice rychle.

„Je ti doufám jasné,“ ujišťoval se doktor Ecstein, který se k tomu aktu chystal mnohem pomaleji, „že až se jedenkrát pomilujeme, musíme se znovu poradit s kostkou.“

„Jistě, jistě – tak už pojď,“ pobízela ho netrpělivě paní Ecsteinová. A vzápětí se s doktorem Rhinehartem ponořili do intenzivní kostkové terapie. V jedenáct hodin informoval doktor Rhinehart domácím telefonem slečnu Reingoldovou, že jelikož se mu dnes daří pronikat do opravdu velmi hlubokých vrstev podvědomí paní Ecsteinové a pozitivní výsledky této konzultace se možná blahodárně projeví až v dlouhodobém výhledu, bude nutné odvolat návštěvu pana Jenkinse, aby mohl s paní Ecsteinovou nerušeně pokračovat.

Ta pak opustila jeho ordinaci až v poledne, celá rozzářená.

Začaly dějiny kostkové psychoterapie.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Vyzkoušel si ji profesor Orville Boggles z Yaleovy univerzity, Arlene Ecsteinová ji shledávala velmi účinnou, Terry Tracyová jejím prostřednictvím znovu objevila Boha, pacient Joseph Spezio z Queensboroughské státní nemocnice v ní viděl spiknutí, které ho má dohnat k šílenství – ačkoli o tom moje žena ani moji kolegové neměli potuchy, kostková terapie se utěšeně šířila. Zato Velký columbijský kopulační kabaret na svém vrcholu náhle zhasl. Dvě studentky z Barnardovy dívčí koleje, které nezávisle na sobě dostaly instrukci, aby spolu navázaly lesbický vztah, na nás podaly stížnost své proděkance pro ženské záležitosti, která neprodleně zahájila vyšetřování. I když jsem ji ujistil, že doktorka Felloniová i já jsme naprosto důvěryhodní profesionálové, členové Amerického lékařského sdružení a registrovaní republikáni, a že pokud jde o válku ve Vietnamu, nejsme v opozici proti ní žádní extremisté, pokládala náš projekt za „podezřele pobuřující“ a já ho musel ukončit.

Naštěstí fáze experimentálních schůzek byla už v té době prakticky ukončena. Necelých šedesát procent jich proběhlo tak, jak byly plánovány, a já jsem pak společně se dvěma studenty z vyšších ročníků celé týdny sháněl ty hnědé obálky s vyplněnými dotazníky a prováděl kontrolní rozhovory s našimi laboratorními asistenty; projekt sám však ztroskotal. Když jsem pak o něm na podzim publikoval článek (doktorka Felloniová odmítla se na něm podílet a vůbec mít nadále s tímto projektem cokoli společného), vzbudil mírný rozruch a stal se jedním s důkazů, které moji nepřátelé použili, aby dosáhli mého vyloučení z Amerického lékařského sdružení.

Většina našich pokusných osob si podle všeho z účasti na tomto projektu odnesla příjemné zážitky, pro několik málo jedinců to však byla traumatizující zkušenost. Asi deset dnů po mém pas de trois s Terry a Georgem mi do ordinace došla žádost, abych vyšetřil jednu pokusnou osobu paní doktorky Felloniové; ta mladá dáma se prý rovněž podílela na našem projektu jako pokusná osoba. Slečna Vigliotaová – tak se jmenovala – uváděla, že v ní tato zkušenost vyvolala silnou neurózu, a chtěla se z ní léčit. Domluvili jsme termín návštěvy a příštího dne jsem ve stanovenou hodinu seděl ve své ordinaci a pracoval na instruktážní verzi kostkových cvičení, která jsem v poslední době vymyslel. Dveře ordinace se otevřely a zavřely a v místnosti stanula drobná dívka. Když jsem k ní vzhlédl, zaklopýtala a zhroutila se na pohovku.

Byla to Terry „Tracyová“ Vigliotaová. Trvalo mi dvacet minut, než jsem ji přesvědčil, že jsem skutečně psychiatr doktor Rhinehart a že moje účast na pokusu, na kterém se podílela, byla naprosto přirozenou extenzí mého základního úkolu shromažďovatele relevantních dat. Když se trochu uklidnila, vysvětlila mi, proč se rozhodla podstoupit psychoterapii. Seděla na kraji pohovky a krátké nožky se jí bimbaly hezkých pár centimetrů nad podlahou. Měla na sobě konzervativní šedý kostýmek s krátkou sukní, a když se mi svěřovala se svými problémy, připadalo mi, že je nejistější, nervóznější a neklidnější, než když jsem se s ní před necelými dvěma týdny sešel poprvé. Při jejích následujících návštěvách jsem zjistil, že je pro ni velmi obtížné dívat se mi do očí, a vždycky když vcházela či odcházela, upírala svoje tmavohnědé oči na podlahu jakoby v hlubokém zamyšlení.

Terry zřejmě následkem onoho neobyčejného večera se mnou a Georgem prožila krizi identity. Její rozhovor s profesorem historie a posléze s Otcem Forbesem jí sice otevřel nové možnosti uplatnění její katolické víry, ale zjišťovala, že následná sexuální zkušenost s tím nijak nekorelovala. Postupně si začala uvědomovat, že sláva Boží ji začíná zajímat stále méně, že však zato neustále vzrůstá její zájem o muže. Ovšem chtíč a sex představovaly něco velmi špatného, alespoň tak to v dosavadním průběhu svého života neustále slýchala. Avšak Otec Forbes jí naznačil, že i církev oblibuje sex. Ale z Otce Forbese se nakonec vyklubal psychiatr, vědec, lékař; a ti všichni rovněž uznávali sex. Když Georgeovi X pomohla zahnat osamělost, cítila určité zadostiučinění, ovšem když Otec Forbes potom odešel, dovolil jí George rozptýlit svou osamělost ještě jednou a pak jí začal nadávat do kurev a běhen a podobně. Výsledek toho byl, že už nebyla schopna věřit ničemu. Ten emočně zahlcený experimentální večer hluboce otřásl všemi jejími touhami a zásadami a jejich místo nezaujalo nic nového. Všechno jí připadalo vratké a nesmyslné.

Velmi jsem toužil aplikovat na její případ kostkovou psychoterapii, ale nejprve bylo třeba nechat ji nerušeně vypovídat o všech problémech a pochybách, které ji trápily. Věnovali jsme tomu první dvě dvouhodinová sezení. Při třetí návštěvě – stále ještě ji celou strávila vsedě na pohovce, klátíc nožkama nad podlahou – konečně vyschla studna jejího trápení a začala opakovat nejlidštější ze všech refrénů: „Já nevím, co mám dělat.“

„Pořád se vracíte k témuž základnímu pocitu,“ řekl jsem. „Že vám teď všechny vaše touhy a zásady připadají iluzorní a nesmyslné.“

„Ano. Rozhodla jsem se pro psychoterapii, protože už nemůžu vydržet ten hrozný pocit prázdnoty. Od toho večera nevím, kdo vlastně jsem. Když jste se minulý týden objevil vy jako můj terapeut, myslela jsem, že jsem se musela zbláznit. I ta moje prázdnota byla najednou ještě mnohem prázdnější.“

Usmála se – zase ten smutný, měkký úsměv Natálie Woodové – a sklopila oči.

„A co když máte pravdu?“ zeptal jsem se.

„Prosím?“

„Co když ten váš pocit, že všechny touhy jsou iluzorní a všechny zásady nesmyslné, je správný, že je to naprosto seriózní, objektivně platný odraz reality, a všichni ostatní lidé žijí v iluzích, které vám vaše zkušenost umožnila setřást?“

„Samozřejmě že si přesně tohle myslím,“ řekla.

„Tak proč podle toho nejednáte?“

Úsměv opustil její tvář. Zamračila se, ale stále ještě se na mě nepodívala.

„Co tím myslíte?“

„Zacházejte se všemi svými touhami, jako by měly všechny stejnou hodnotu, a se svými zásadami, jako by to byly jenom pouhé iluze.“

„To nikdy nedokážu.“

„Nesnažte se ze sebe vytvořit nějaký pevný model, vyhraněnou osobnost. Dělejte prostě to, co se vám bude chtít.“

„Ale mně se nic dělat nechce. V tom je ta potíž.“

„Protože necháváte jednu svou touhu, touhu v něco silně věřit a stát se jasně definovanou osobností, aby potlačila ostatní vaše touhy, a těch není jistě málo.“

„Možná, ale nemám ponětí, jak bych to mohla změnit.“

„Staňte se kostkařkou.“

Zvedla hlavu a podívala se mi do očí pomalým, utkvělým pohledem.

„Prosím?“

„Staňte se kostkařkou.“

„Co tím chcete říct?“

Naklonil jsem se dopředu, abych svým slovům dodal patřičnou závažnost. „Já jsem totiž Kostkař.“

Usmála se a stočila pohled stranou.

„Nemám tušení, o čem to mluvíte.“

„Zdá se vám, že každá vaše tužba je pouze něco velmi arbitrárního, nesmysluplného a triviálního?“

„Ano.“

„Že v určitém smyslu absolutně nezáleží na tom, co děláte nebo jestli vůbec něco děláte?“

„Přesně.“

„Tak proč si tedy nehodit kostkou a nenechat o tom, co budete dělat, rozhodnout náhodu?“

Opět ke mně vzhlédla.

„Proto vy pořád měníte svoje role a chováte se tak podivně?“

„Částečně.“

„Vy necháváte… náhodu… hrací kostky… rozhodovat o svém životě?“

„Do určité míry ano.“

„A jak to konkrétně děláte?“

Poprvé se jí oči rozjasnily. Seděla na pohovce, klinkala nohama a napjatě poslouchala můj stručný výklad o tom, jak si stanovuji různé sestavy možností a jak celkově organizuji svůj kostkařský život.

„Kristepane,“ vydechla, když jsem skončil. Obdivné na mě zírala. „No to je báječný!“ Odmlčela se. „Nejdřív jste byl profesor historie, pak Otec Forbes, potom milenec, kuplíř, psychiatr – a teď jste… kostkař.“

Tvář se mi triumfálně rozzářila.

„Abyste věděla,“ řekl jsem, „ve skutečnosti pracuju pro ‚Skrytou kameru‘.“

Zbledla jako stěna a musel jsem ji dvě minuty ujišťovat, že to byl jenom blbý žert. Když se vzpamatovala, nebo se mi to tak aspoň jevilo, opět se usmála tím svým plachým úsměvem, podívala se na mě, zašklebila se a začala se hihňat. Ten záchvat smíchu trval asi dvě minuty. Pak sáhla do kapsy kostýmku pro kapesník a setřela si slzy. Skousla si spodní ret a pak se mi statečně podívala přímo do očí a tiše řekla:

„Myslím, že bych to asi docela ráda zkusila – stát se kostkařkou.“

„Moc vám to prospěje,“ ujistil jsem ji.

„Horší už to být nemůže.“

„Takhle se mi líbíte.“

■

Dlužno říct, že z počátku nám to s Terry moc nešlo. Byla příliš apatická a skeptická a příkazy kostek byla ochotna plnit jen velmi povrchním způsobem. Její apatie způsobovala, že možnosti, které jim předestírala, postrádaly riziko a fantazii, a když jsem ji pobízel, aby byla v tomto ohledu odvážnější, příkaz kostek pak prostě ignorovala.

Teprve téměř po dvou týdnech jsme uskutečnili konzultaci, která před ní konečně doširoka otevřela cestu ke kostkařské víře. Byla to ona sama, kdo narazil na jádro problému.

„Já… je to pro mě strašně těžké… věřit. Musím v sobě… najít víru, ale… nedaří se mi to a…“ Odmlčela se.

„Já vím,“ řekl jsem pomalu. „Kostkařský život je podmíněn něčím, co se podobá náboženské víře, určitým druhem náboženského přesvědčení.“

Mlčela.

„Ano, Otče,“ řekla potom a věnovala mi jeden ze svých vzácných úsměvů.

Usmál jsem se na ni taky a pokračoval jsem: „Zdravý skepticismus je významnou součástí každého náboženství.“

„Ano, Otče,“ řekla. Stále se usmívala.

Pohodlně jsem se v křesle opřel.

„Možná bych vám měl udělat kázání.“ Hodil jsem na kostku na desku stolu mezi námi. S přednáškou vyslovila souhlas. Zamračil jsem se.

„Poslouchám vás,“ řekla, když jsem dál mlčel.

„Možná teď budu mluvit trošku jako Otec Forbes, ale kdo jsem já, abych zpochybňoval vůli Kostky?“ Díval jsem se jí do očí a oba jsme se tvářili velmi důstojně. „Kristovo poselství je zcela jasné: chce-li se člověk spasit, musí napřed všechno ztratit, všeho se zbavit. Vzdát se všech osobních, světských tužeb, stát se ve své duši chudým. Tím, že podřizuje svou osobní vůli okamžitým rozmarům kostky, uskutečňuje přesně ono sebepopření, které požaduje Písmo.“

Dívala se na mě prázdným pohledem, jako by sice naslouchala tomu, co říkám, ale smysl jí unikal.

„Je vám doufám jasné,“ pokračoval jsem, „že nesobecky může člověk jednat pouze tehdy, když k tomu jednání není puzen svým vlastním já?“

Svraštila obočí.

„Připouštím, že když člověk dělá to, co po něm chtějí kostky, jedná asi nesobecky, ale myslela jsem, že církev po nás chce, abychom svoje sobectví přemáhali sami ze své vlastní vůle.“

Naklonil jsem se přes stůl, natáhl paži a sevřel v dlani Terryinu ručku. Měl jsem pocit, a jistě to na mě bylo i vidět, že to, co říkám, myslím naprosto upřímně.

„Dávejte dobrý pozor, Terry. V tom, co vám teď řeknu, je obsažena moudrost velkých světových náboženství. Jestliže člověk v sobě přemůže to, co považuje za hříšnost, svou vlastní vůlí, pouze posiluje pýchu svého ega, což je dokonce i podle bible základním kamenem hříchu. Pouze je-li v něm hřích přemožen zásahem nějaké vnější síly, uvědomí si svou vlastní bezvýznamnost – a jedině v takovém případě je jeho pýcha účinně vyhlazena. Pokud se vaše individuální já usilovně pokouší konat dobro, buď ztroskotáte, a v důsledku toho vás bude deptat pocit viny, nebo na to budete pyšná. A pýcha je jak známo základní formou zla. Vina, nebo pýcha: to jsou dary vlastního já. Jedinou spásu může přinést pouze víra.“

„Ale jaká víra?“ zeptala se.

„Víra v Boha,“ odpověděl jsem.

Byla z toho dost popletená.

„Ale co kostky?“ ptala se.

„Podívejte se, já vám přečtu pasáž z jedné posvátné knihy.

Pozorně poslouchejte.“ Sáhl jsem do zásuvky stolu a vylovil odtamtud pár listů poznámek, které jsem si v poslední době udělal v souvislosti s propracováváním své kostkařské teorie.

Půl minuty jsem se jimi probíral, než jsem našel, co jsem hledal, a pak jsem začal číst.

„Věru že to není blasfémie, když učím: Nade všemi věcmi se klene nebe Náhody, nebe Nevinnosti, nebe Šprýmů osudu, nebe Vrtkavosti. Náhoda je nejstarobylejší Božstvo světa, a vězte, že já přicházím sejmout ze všech věcí jho Účelnosti a znovu na panovnický trůn nastolit božskou Náhodu, aby vládla všemu a nade vším. Mysl lidská je podrobena Účelnosti a Vůli, ale já ji osvobodím, a budu-li učit, že pouze jediné je na světě nemožné: totiž dobrat se logických příčin věcí, otevřu jí cestu k božské Náhodě a bezstarostné Radostnosti. Jistěže je možné setkat se i s trochou lidské moudrosti, jež v lecčems dokáže způsobit pořádný zmatek, ale já v každém atomu, v každé molekule, v každé hmotě, v každé rostlince, v každém živém tvoru, v každé hvězdě nalézám tuto požehnanou jistotu: moudrost je nezajímá a mnohem raději se oddávají tanci u nohou Náhody.

Ó nebe nade mnou, čisté a vysoké! Teď když jsem poznal, že neexistuje žádný smysluplně činorodý věčný pavouk, žádná pavoučí síť rozumu, stalo ses pro mě tanečním parketem posvátných náhod, posvátným hracím stolem božských kostek a jejich služebníků. Avšak co vidím – moji posluchači rudnou v tváři? Sděluji jim nesdělitelné? Chci jim požehnat, a zatím se snad rouhám?“

Dočetl jsem, zalistoval v těch papírech, jestli by tam nebyl ještě nějaký jiný relevantní citát, a pak jsem k vzhlédl k naslouchající Terry.

„Z čeho to je? Nepoznala jsem to,“ řekla.

„To je Zarathuštra. Ale pochopila jste to?“

„Já nevím. Líbilo se mi to. Něco z toho se mi líbilo moc. Ale – pořád nevidím důvod, proč bych měla těm kostkám věřit. V tom je asi ta potíž.“

„Ani vrabec nespadne na zem, aby to Bůh neviděl.“

„To vím.“

„A může kostka dopadnout na stůl, aniž by to Bůh viděl?“

„Taky asi ne, řekla bych.“

„Vzpomínáte si na ten úžasný závěr Knihy Jobovy? Bůh hovoří s Jobem ze smrště a ptá se ho, jakým právem se odvažuje zpochybňovat jeho cesty. A potom Bůh ve třech dlouhých, nádherných kapitolách vyčítá lidem propastnou nevědomost a nedostatečnost. Říká tam třeba takovéhle věci:

‚Kde jsi byl, když jsem zakládal zemi?…‘

‚Kdo sevřel moře vraty, když se valilo z mateřského lůna?‘

‚Zdali jsi ty někdy za svých dnů dal příkaz jitru?‘

‚Byly ti odkryty brány smrti?‘

A takhle to Bůh dává Jobovi sežrat znovu a znovu, ovšem stylově – sotva se najde krásnější poezie. A Jób si uvědomuje, že pochybil, když si Bohu stěžoval a vyptával se ho. Poslední, co Bohu říká, je toto:

‚Uznávám, že všechno můžeš a že žádný záměr tobě není neproveditelný…

Proto odvolávám a lituji všeho v prachu a popelu.‘

Odmlčel jsem se a pak jsme se s Terry chvíli na sebe dívali.

„Bůh dokáže všechno,“ pokračoval jsem potom. „Žádný záměr mu není neproveditelný. Nikdy.“

„Ano,“ přisvědčila.

„Musíme odvolat a pokořit se a odvrhnout sami sebe, máme-li být spaseni.“

„Ano.“

„Bůh vidí padat i maličkého vrabce.“

„Ano.“

„Bude vždycky přesně vědět, jaké možnosti jste Kostce nabídla.“

„Ano.“

„Terry, důvod, proč musíte věřit v Kostku je docela prostý.“

„Ano.“

„Kostka je Bůh.“

„Kostka je Bůh,“ opakovala.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Myšlenka budovat Střediska pro výzkum lidského chování v totálně náhodných podmínkách mě napadla jednoho jarního středečního večera na schůzi správní rady Queensboroughské státní nemocnice. Patnáct důstojných pánů – lékařů, doktorů filozofie a milionářů – sedělo kolem obrovského obdélníkového stolu a jednalo o nákladech na vodovodní instalaci a odpady, o mzdových tabulkách a záznamech o spotřebě léků a o právu veřejnosti na průjezd areálem nemocnice, a na území několika čtverečních kilometrů kolem nás zatím pacienti nerušeně upadali do různých stadií apatie. Pro ukrácení dlouhé chvíle jsem si při tom kreslil rafinovaně konstruovanou podobu Šivy s mnoha pažemi, nohama a hlavami, a najednou bácl Co takhle založit Kostkařské středisko, napadlo mě, instituci, kde by byli lidé více méně normální transformováni v bytosti důsledně vyznávající náhodu? Před očima mi vyvstal obraz krátkodobého detailně propracovaného prostředí, které by na frekventanty působilo tak intenzivně, že by zásady a praktiky kostkařského života zvládli za několik málo týdnů v rozsahu, ke kterému jsem se já sám propracovával dlouhou řadu měsíců. Viděl jsem před sebou společnost lidí oddaných kostkařskému způsobu života. Viděl jsem nový svět.

Starý Cobblestone, náš vysoký, důstojný předseda, hovořil velice rozvážně o složitostech queensboroughských rozpočtových pravidel. Šest dýmek, tři doutníky a pět cigaret dodávalo zelené zasedačce mléčně podvodní ráz. Mladý lékař (bylo mu šestačtyřicet) vedle mě třepal už čtyřicet minut bez přestávky zvláštním způsobem nohou. Pera účastníků ležela ospale vedle poznámkových bloků – kromě mého ovšem: složité obrazové kompozice jsem vytvářel pouze já. Všeobecné zívání se maskovalo pokašláváním nebo schovávalo za lulkami. Cobblestone posléze předal slovo doktoru Winkovi, který začal mluvit o tom, jak vládnoucí byrokratický systém komplikuje pružné zajišťování vodovodních rozvodů. A na mě zčistajasna z těch sedmi paží, osmi noh a tří hlav Šivových vyskočil onen nápad na založení Kostkařského centra.

Z kapsičky u vesty jsem vytáhl zelenou kostku a v duchu ji požádal, aby rozhodla, zda se mám nebo nemám pokusit takový institut založit; určil jsem jí padesátiprocentní šanci. Rozhodla, že mám, a já stěží potlačil výkřik. Zvuk, který ze mně vyšel, to třepání nohou vedle mě sice trochu zpomalil, ale nezastavil. Na vteřinku se směrem ke mně otočily čtyři hlavy, které svůj pohled vzápětí uctivě vrátily zpět k doktoru Winkovi. Ten nápad se ve mně rozhořel jako plamen. Podruhé jsem vypustil kostku na počmáraný blok.

„Pánové!“ oslovil jsem shromáždění silným hlasem, odšoupl židli za sebe a postavil se. Doktor Wink stál přímo proti mně a já ho výrazně převyšoval. S otevřenými ústy na mě valil oči. Ostatní se ke mně obrátili s důstojným zájmem. Kolega, který třepal nohou, třepal nohou dál.

„Pánové,“ opakoval jsem a horečně hledal správná slova. „Nové odpady nám sice umožní lépe se zbavovat výkalů našich pacientů, ale jinak vůbec nic nevyřeší.“

„To je pravda,“ řekl kdosi povzbudivě a několik hlav uznale přikyvovalo.

„Máme-li splnit povinnosti, které nám jsou svěřeny, musíme mít před sebou vizi instituce, která dokáže naše pacienty změnit a poslat je zpátky do světa jako svobodné lidi.“ Mluvil jsem pomalu a pompézně a vyvolal dvojí přikývnutí a jedno zívnutí.

„Jak napsal Ezra Pound v jedné své pozdní básni, psychiatrická léčebna je totální instituce: obklopí každého pacienta neprodyšným obalem pravidel, zvyků a postojů, které ho dokonale izolují od mnohem nepředvídatelnějších problémů života ve světě venku. Pacient se mnohem úspěšněji přizpůsobí životu v nemocnici, protože se může spoléhat na to, že tamější hrůzy mají určité meze, dané určitými zavedenými modely. Vnější svět mu žádnou takovou naději neskýtá. Proto se často docela únosně adaptuje životu v nemocnici, ovšem představa, že by z ní měl nakonec vyjít, ho k smrti děsí. Takže my sice velmi účinným způsobem připravujeme naše pacienty pro život v zařízení pro duševně choré, ale tím to končí.“

„Je tohle k věci?“ zeptal se starý Cobblestone ze svého místa v čele stolu.

„Jistěže, pane kolego,“ reagoval jsem trochu prudčeji. Pak jsem velmi důstojně pokračoval: „Já mám určitý sen. Vizi. Že se budeme snažit připravit své pacienty tak, aby se cítili volně v jakémkoli prostředí. Že si dáme za cíl osvobození každého jedince z nutnosti uzavírat se před jakýmkoli tlakem, před jakoukoli změnou do námi připravené ulity. Že –“

„Ale pane doktore, to je… to přece –“ zakoktal nejistě doktor Wink.

„Měli bychom chtít stvořit svět dospělých dětí, které neznají strach. Uvolnit mnohočetnou rozmanitost, vestavěnou do každého z nás anarchistickou a rozporuplnou společností, ve které žijeme. Vychovat lidi, aby se navzájem na ulicích zdravili, aniž by věděli, s kým se to potkávají, a aby jim to bylo jedno. Osvobodit člověka od jeho individuální identity. Od takzvaného bezpečného zakotvení a stability a koherentnosti. Založit společenství tvořivých lidí, klášter radostiplných šílenců.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se mě starý Cobblestone sveřepě.

Povstal.

„Proboha, Luku, sedni si.“ To byl doktor Mann. Hlavy se otočily napřed k prvnímu, pak k druhému, a potom se opět obrátily ke mně.

„Byli jsme blázni! Blázni!“ Dotvrdil jsem to úderem pěstí do stolu. „Milion let už věříme, že je možné volit jenom mezi kontrolou a disciplínou na jedné straně a naprostým uvolněním na straně druhé. Neuvědomujeme si, že obojí vlastně vychází z obdobného přístupu – totiž ze snahy o uchovávání trvalých návyků, postojů a osobnostních rysů. Vyhraněná osobnost! Tu ať vezme čert!“ Zaskřípal jsem zuby a otřásl se. „Potřebujeme disciplinovanou anarchii, kontrolované naprosté uvolnění, zásady platné jediný den, ruskou ruletu, vetování všeho, stále nová rozpočitadla. Nový způsob života, nový svět – společenství kostkařů.“ Hovořil jsem přímo ke starému Cobblestoneovi, a ten ani nemrkl.

„O čem to prosím vás mluvíte?“ zeptal se už mnohem klidněji.

„Mluvím o tom, že Queensboroughská státní nemocnice by se měla přeměnit na Středisko, ve kterém budou pacienti systematicky vedeni k tomu, aby se životem hráli stále nové a nové hry, aby se snažili realizovat všechny svoje fantazie, aby se chovali nečestně a měli z toho požitek, aby lhali, aby předstírali i upřímně prožívali nenávist a vztek a lásku a soucit, a to v závislosti na nepředvídatelných rozhodnutích hracích kostek. Mluvím o vybudování instituce, ve které by lékaři v pravidelných intervalech několika dní či týdnů přebírali role pacientů a pacienti by si naopak hráli na doktory a pořádali by léčebné seance, kde by ošetřovatelky a opatrovatelé hráli úlohu pacientů a návštěvníků a lékařů a opravářů, kde by se celá tahle zatracená instituce proměnila v jediné velké jeviště, po kterém by se všichni pohybovali naprosto uvolněně!“

„Beru vám slovo, pane doktore Rhineharte. Prosím vás, sedněte si.“ Doktor Coblestone stál vzpřímeně v čele stolu a při těch slovech se tvářil naprosto neutrálně. Pak se všechny hlavy obrátily zpátky ke mně a zavládlo naprosté ticho. Když jsem opět začal mluvit, vypadalo to, že mluvím sám k sobě.

„Ta naše obludná společenská mašinérie z nás ze všech nadělala křečky. Nevidíme světy, které v sobě máme a které čekají na své zrození. Jsme jako herci, kteří dovedou hrát pouze jedinou roli – což je ovšem naprostý nesmysl. Musíme z lidí udělat náhodníky, kostkaře. Náš svět potřebuje kostkaře. A náš svět je dostane.“

Kdosi mě chytil za paži a pokoušel se mě odtáhnout od stolu. Asi polovina přítomných teď už stála a vzrušeně si vyměňovala názory. Vytrhl jsem se, zdvihl pravou paži s rukou sevřenou v pěst a zakřičel na starého Cobblestonea:

„A ještě něco!“

Následovalo zlověstné ticho. Všechny oči visely na mně. Spustil jsem sevřenou pěst a nechal zelenou kostku dopadnout na počmáraný blok před sebou: pětka.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Už jdu.“ Sebral jsem kostku, vrátil ji do kapsičky u vesty a odešel. Později jsem se dozvěděl, že zasedání jednomyslně zamítlo návrh, aby se v celém nemocničním areálu vybudoval zcela nový odpadní systém; místo toho se usnesli, že se situace bude řešit sérií drobnějších nouzových oprav, i když tento závěr prý nikoho příliš neuspokojil.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Jak je normálnímu, zdravému, neurotickému čtenáři jistě dobře známo, jedním z hlavních životních potěšení je snění s otevřenýma očima. Po pečlivém studiu vlastního snění a fantazií stovek adeptů kostkařství, s nimiž jsem se při kostkové terapii setkal, jsem došel k závěru, že tyto stavy prakticky vždycky buď blokují nebo naopak stimulují naši schopnost měnit role, které v životě hrajeme. Kromě toho jsem zjistil, že člověk po celý život, od dětství až k odchodu z tohoto světa, přibližně každé čtyři roky mění orientaci svého snění a že tyto změny probíhají podle určitého předvídatelného vzorce. Protože všechno snění je tak či onak spojeno s touhou po moci, skromně navrhuji nazvat tento jev „Rhinehartovým modelem touhy po moci“.

Tento typ snění se objevuje už v první dekádě života, obvykle kolem osmého či devátého roku. V tomto věku se každý chlapec nevyhnutelně projektuje do představ spojených s hrubou fyzickou silou. Často v nich bývá rychlejší než vystřelená kulka a silnější než lokomotiva a je schopen se jediným mocným skokem přenášet přes vysokánské domy. Stává se z něj Čingizchán čtvrté třídy školy, kterou navštěvuje, Atilla Hun blízkého nákupního střediska a generál George Patton dvousté šestnácté místní junácké družiny. Jeho rodiče se v těchto představách stávají oběťmi krutého, neobyčejně rafinovaného mučení. Například jsou nabodnuti jako vuřty na ostrá kopí a pozvolna zaživa smaženi nad obrovskou ohnivou hranicí. Potomek někdy dorazí včas a podaří se mu rodiče zachránit, jindy (a to valnou většinou) o chloupek zmešká, a jakmile nemilosrdně zlikviduje příslušné zločince, soustředí svou představivost na obraz sebe sama, jak s tváří skropenou slzami kráčí v čele obrovského státního pohřbu. Průvod napadne zrádný nepřítel a on tasí meč a…

Přibližně v třinácti letech se jeho scénou obvykle stává stadión Yankeeů, kde se mu ve chvíli, kdy už je domácí tým v druhé polovině deváté směny sedmé hry Světové série v naprosto beznadějné situaci, podaří skvělý odpal, jímž pošle baseballový míček dobrých sto padesát metrů daleko, takže přeletí nejvyšší část ochranného plotu po pravé straně hrací plochy a on zatím může oběhnout celý čtverec a tygřím skokem přistát na domácí metě. V prosinci se mu v utkání amerického fotbalu, v kterém jeho tým prohrává v závěru čtvrté čtvrtiny o pět bodů, podaří zachytit ideální přihrávku, uběhnout neuvěřitelných sto metrů a položit šestku, přičemž do brankoviště přinese na zádech celkem čtrnáct lidí – jedenáct hráčů soupeře, jednoho nemožného sudího a dva fanoušky, kteří se mu už předem snažili gratulovat. A na jaře se mu dvě vteřiny před koncem zápasu podaří z vlastní poloviny hřiště vsítit vítězný koš.

Ve světě sportu se ještě nevyskytují děvčata, ale když je člověku šestnáct či sedmnáct, zatouží pojednou v rukou sevřít cosi zcela jiného než baseballovou pálku a má zájem zachytit pouze ty riskantní přihrávky, které k němu vysílají svůdné ženské oči. Z chlapce se stane muž, a z toho vzápětí vrchní správce harému. A jeho snění pak překonává i ty nejdivočejší představy jiných lidí – je vyhrazeno pouze jemu. Hrdina uhání svým aston-martinem rychlostí dvou set čtyřiceti kilometrů za hodinu po málo frekventované alpské silnici, nonšalantně pokuřuje korsickou cigaretu a elegantně usrkává vzácné víno, pocházející z nejlepších vinic státu New York, a přitom se k němu tiskne prudce oddechující nahé ženské tělo, které s ním posléze prožívá nejvzrušivější milostnou zkušenost své dosavadní existence. Pokud se sedmnáctiletý mladík někdy znovu stává Attilou Bičem božím, je to proto, aby mohl zajmout hejno dobytých Římanek a s vousy naježenými a mečem rozmáchnutým si z nich pak patnáct či šestnáct vybrat, aby s ním strávily noc.

A pokud ještě někdy položí vítěznou šestku, je to proto, aby pak mohl dramaticky vkulhat na taneční parket, zanechávaje za sebou jako kamión s prasklou olejovou vanou krvavou stopu, a kochat se tím, jak se přítomné bytosti ženského pohlaví při pohledu na něj proměňují v lepkavě sladký sirup.

Avšak v jednadvaceti letech je už naše maskulinum buď zasnoubeno, ženato či přesyceno. Svět, nad kterým chce vládnout, se proměňuje – z našeho hrdiny se stává geniální finančník a podnikatel. S výchozím kapitálem šestapadesáti dolarů začne obchodovat s akciemi a díky bleskovému rozhodování a neobyčejně přesným analýzám burzovních transakcí se mu během šesti měsíců bez větších problémů podaří rafinovaným nákupem a prodejem získat akcie v tržní hodnotě 4 862 927,33 dolarů. Když hrozí úspěch mezinárodních odzbrojovacích jednání a správní rada společnosti General Motors propadne panice, chladnokrevně jí předloží svůj projekt laciného tryskového sportovního vozu, který svým tvarem připomíná raketu Polaris a na sto kilometrů má spotřebu čtyř litrů paliva pro tryskové motory. Během tří týdnů se jeho fotografie ocitá na obálkách časopisů Time, Fortune a Success.

Avšak ve skutečnosti si v příštích několika letech vydělává na více než skromné živobytí jako druhořadý poskok u firmy Pierce, Perkins a Poof a je vyvedený z míry nespravedlností a pokrytectvím světa, ve kterém musí žít: světa, v němž se někteří lidé stávají sportovními hvězdami, Jamesy Bondy a milionáři, kdežto jemu je něco podobného tvrdě odpíráno. Je tím morálně hluboce pobouřen. Ve svých snech tento svět přetváří, napravuje křivdy, odstraňuje utrpení, přerozděluje bohatství, přerozděluje ženy, ukončuje všechny války. Stává se novým vtělením Gautamy Buddhy, Ježíše Krista a Hugha Hefnera. Nehodné vlády se kácí, zkorumpované církve hroutí, zákony se novelizují a světu se zjevuje Pravda, kterou náš hrdina xeroxuje do kamenných tabulek. A všichni jsou šťastni.

Ovšem kromě našeho hrdiny, jehož příjmy jsou i nadále velmi skromné. V pětadvaceti letech dosahuje prvního vrcholu Rhinehartova modelu touhy po moci: snu o reformě světa. Když je mu osma– či devětadvacet, nastává regrese. Jeho žena mu neustále připomíná, že svět je stále ještě nezreformovaný a ostatní muži že vydělávají nesrovnatelně… a tak dále. Vrací se ke svým snům o úspěchu. Jenomže teď jsou už podstatně skromnější, omezenější. Nyní šéfuje pouze firmě Pierce, Perkins a Poof, nikoli společnosti General Motors. Akcie, které obhospodařuje, mají hodnotu jednoho tisíce dolarů, nikoli téměř čtyř milionů. Nastává u něj střední věk, připomínající rigor mortis.

Regrese však pokračuje: za tři až čtyři roky znovu zaujímá místo generálního manažera harému, ale už to není to, co to bývalo. Teď se v něm vyskytují pouze různé sekretářky a recepční, a když má náš hrdina dobrý den, třeba i nějaká slavná filmová hvězda. Například si ho jednou všimne Jane Fondová, která přijde podpořit protestní akci zaměstnanců před budovou firmy Pierce, Perkins a Poof, a unese ho do jakési komuny, kde… Ale tahle představa mu věru nepřipadá příliš reálná, a tak se vrátí k dobývání Maggie Blemishové, té malé telefonistky z centrály.

Když náš hrdina dosáhne věku sedmatřiceti let, začne znenadání snít o tom, že dá u Pierce, Perkinse a Poofa výpověď a přestoupí k New York Giants. Představa, jak uhání sto metrů se čtrnácti lidmi na zádech, ho už přece jen neláká tolik, jako když mu bylo třináct, a tak raději v tomto klubu začne pracovat jako hlavní trenér. V posledních šesti sezónách skončil jeho tým vždycky beznadějně poslední a i nadále v něm působí titíž hráči, kteří americkému fotbalu nedělají žádnou velkou slávu, ale náš hrdina zavede do hry týmu nový taktický prvek, postavený na nacvičené útočné formaci tří zadáků udržujících mezi sebou třicetimetrový odstup a centra, který dokáže poslat míč nevypočitatelně kterémukoli z nich, čímž je soupeř zcela vyveden z míry a newyorští Giganti, kteří kromě toho začnou používat nového způsobu falšování kopů a dalších převratných inovací, vyhrají čtrnáct zápasů za sebou. Potom náš muž převezme uprostřed sezóny potápějící se New York Rangers a díky revoluční hokejové novince, totiž zrušení obránců a vytvoření útočné řady o pěti hráčích, se mu podaří – ale dál to snad ani není třeba rozvádět.

Kruh se uzavírá, když je našemu hrdinovi jednačtyřicet. Postupně rezignuje na šest funkcí hlavního trenéra a vrací se ke svému dávnému snu o dobytí světa. Prosadí se v něm veškerá hořkost, která se v něm ukládala všechna ta dlouhá léta, a on se stává rychlým jako vystřelená kulka a silným jako lokomotiva, nemluvě o tom, že když se pořádně odrazí, dokáže občas přeskočit i vysokou budovu. Bere na sebe podobu generála Curtise LeMaye a zbombarduje Čínu tak, že se tam vrátí doba kamenná. Stává se z něj druhý Spiro Agnew, který všem černochům, hippíkům a liberálům ukáže, zač je toho loket, a pořádně jim přistřihne křídla. Jeho ženu a děti se nějací zlosyni snaží umučit k smrti neobyčejně vynalézavými postupy – například je nabodnou na dlouhá ostrá kopí a pozvolna je zaživa smaží nad plápolajícím ohněm. Někdy se mu podaří přijít včas a zachránit aspoň děti, občas dokonce i ženu. Většinou však dorazí o chloupek pozdě. Nekonečný průvod státního pohřbu, ve kterém potom důstojně kráčí s obličejem skrápěným slzami, je napaden nepřáteli státu, takže je nucen ihned zahájit akci s použitím svých taktických jaderných zbraní a…

Po tomto výkladu by už mělo být čtenáři dostatečně jasno, co je podstatou Rhinehartova modelu touhy po moci. Při kostkové terapii můžeme se značnou přesností předvídat role, které mužský adept bude chtít v budoucnu hrát. Stačí si zjistit jeho věk a vyhledat v našem modelu odpovídající fázi. Samozřejmě existují odchylky a variace. Někteří lidé vyzrávají později a jiní (ti jsou mnohem vzácnější) naopak předčasně. Například Eric Cannon, kterému bylo pouhých devatenáct let, už zachraňoval svět; naproti tomu já ve svých pouhých pětatřiceti se ho znovu snažím zničit – což jsem už jednou chtěl, když mi bylo osm.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

S Erikem Cannonem jsem stačil uskutečnit pouze jednu konzultaci, ve které jsem ho zkusil uvést do kostkové terapie, protože mezitím dospěl k jakés takés dohodě s otcem a měl být za tři dny z léčebny propuštěn. Samozřejmě měl plnou hlavu tohoto odchodu, a když jsem s ním zahájil sokratovský dialog, jehož prostřednictvím jsem ho chtěl zagitovat pro kostkovou psychoterapii, příliš pozorně mě nesledoval. Sokratovská metoda se bohužel nemůže obejít bez partnera, který je ochoten občas alespoň něco zabrumlat, a protože Eric ani nehlesl, nechal jsem toho a udělal mu o kostkařství dvacetiminutovou úvodní přednášku. Po chvíli ji začal velmi pozorně sledovat. Když jsem skončil, pomalu zavrtěl hlavou.

„Jak je možný, pane doktore, že vás nechají takhle volně pobíhat?“ zeptal se. „Jak to, že pořád ještě můžete vysedávat tady za tímhle stolem?“

„Jak to myslíte?“

„Proč vás už dávno nedali pod zámek?“

Usmál jsem se.

„Jsem příslušníkem svobodného povolání. Je to moje profese.“

„Vy jste profesí cvok. A oni vás nechají pracovat jako psychiatra.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Chudák táta. Myslel si, že mě tady budou léčit.“

„Vás představa života s hracími kostkami vůbec nevzrušuje?“

„Jistěže vzrušuje. Udělal jste ze sebe komputer podobnej těm, jaký používá naše letectvo ve Vietnamu. Jenom místo toho, že byste se snažil zabít co nejvíc nepřátel, jste naprogramovanej tak, že svoje bomby shazujete nazdařbůh.“

„Nechápete podstatu věci. Protože žádný skutečný nepřítel neexistuje, všechny války, které člověk vede, jsou vlastně hry, a kostkařský přístup umožňuje velký výběr válečných her, které mohou s úspěchem nahradit nekonečnou zákopovou válku průměrného života.“

„‚Žádný nepřítel neexistuje‘,“ opakoval po mně tiše, s očima upřenýma na podlahu před sebou. „‚Žádný nepřítel neexistuje.‘ Ze všeho nejvíc mě dokážou vytočit lidi, co vykřikujou, že neexistuje žádnej nepřítel. Ten váš život s kostkou je dokonce stokrát pošahanější než můj táta. To je slepej omezenec, což ho do jistý míry omlouvá – ale vy! ‚Žádný nepřítel!‘“ Eric se kroutil na židli, tvář zrůzněnou rozčílením. Pak se hadovitým pohybem svalnatého těla zvedl a zůstal stát s očima zabodnutýma do stropu. Pořád ještě vrtěl hlavou. Nakonec sevřel obě ruce v pěst a uklidnil se.

„Vy zatracenej blázne,“ řekl mi potom. „Tenhle svět je cvokhaus plnej volně pobíhajících vrahů a chorobně frustrovanejch sadistů, který stojí v čele církví, korporací, států. Všechno by se dalo změnit, zlepšit – a vy klidně dřepíte na tom svým tučným zadku a hrajete si s kostkama.“

Neříkal jsem na to nic, protože jsem zrovna neměl náladu se prát, a jak jsem ho poslouchal, cítil jsem se z nejasných důvodů provinile.

„Vy dobře víte, že tenhle špitál je naprostá fraška – ale tragická fraška, plná utrpení. Vy dobře víte, že to tady kočíruje banda šílenců – a to vás nepočítám! Mnohem nebezpečnějších bláznů, než jsou zdejší pacienti! Dobře víte, co to je americkej rasismus. Co to je válka ve Vietnamu. A vy si házíte kostkama. Házíte si kostkama!“

Dvakrát, třikrát, čtyřikrát bouchl oběma pěstmi do stolu a jeho dlouhé vlasy mu při každém úderu překryly obličej jako černá mantila. Pak se zarazil.

„Já to tu balím, doktore,“ řekl docela klidně. „Vydám se do světa a pokusím se ho napravit. A vy si tady klidně zůstaňte a rozhazujte kolem sebe ty svý náhodný bombičky.“

„Okamžik, Eriku.“ Taky jsem vstal. „Než odejdete –“

„Už odcházím. Díky za tu marijánku, díky za to, že jste mě tu nechával mlčet, díky dokonce i za všechny ty vaše hrátky a šaškárny, ale jestli řeknete ještě slovo o těch svejch posranejch kostkách, na místě vás zabiju.“

„Ale Eriku… Já přece… Vy byste…“

Odešel.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Když ho doktor Mann vyzval, aby za ním přišel do jeho kanceláře v Queensboroughské nemocnici, mělo být doktoru Rhinehartovi ihned jasné, že bude mít problémy. Když tam pak vešel a uviděl, že tam jako ztělesnění prkenné vážnosti stojí také starý Cobblestone, bylo mu rázem jasné, že ho čekají velké nepříjemnosti. Pan doktor Cobblestone je hubený šedovlasý dlouhán a pan doktor Mann zaprcatělý obtloustlý plešoun, ale výraz na jejich tvářích byl v té chvíli identický: zachmuřený, neoblomný, přísný. Tohle pozvání do ředitelské kanceláře nemocnice Rhinehartovi připomnělo, jak si ho ředitel školy k sobě zavolal, když se dozvěděl, že obehrál v kostkách o peníze nějaké kluky ze šestky. To mu bylo osm let.

„Co to vyvádíte s těmi kostkami, mladý muži?“ zeptal se ho ostře Cobblestone. Naklonil se v křesle dopředu a hlasitě klepl na podlahu holí, kterou držel mezi nohama. Byl to generální ředitel nemocnice.

„S kostkami?“ opáčil pan doktor Rhinehart se zmateným výrazem v obličeji. Měl na sobě džíny, bílé tričko s krátkými rukávky a tenisky – jak mu přikázala kostka. Když vešel do kanceláře, doktor Mann při pohledu na to oblečení přímo zesinal. Doktora Cobblestonea podle všeho nijak nevzrušilo.

„Já myslím, že bychom to mohli vzít pěkně po pořádku, jak jste prve navrhoval,“ upozornil kolegu ředitele doktor Mann.

„Ach ano. Máte pravdu.“ Doktor Cobblestone udeřil holí o podlahu ještě jednou, jako by to byl smluvený signál vybízející k znovuzahájení hry. „Doslechli jsme se, že při svých výzkumech sexuálního chování používáte prostitutky a homosexuály – co vy na to?“

Doktor Rhinehart neodpověděl hned, ale přejel upřeným pohledem z jedné té zasmušilé tváře na druhou. Pak řekl velmi klidně:

„O tom výzkumu podáme detailní zprávu. Vyskytly se nějaké problémy?“

„Doktorka Felloniová oznámila, že svou účast na projektu odvolává,“ poznamenal doktor Mann.

„Jo tak. Už se vrátila z Curychu?“

„Prohlašuje, že z projektu odchází, protože pokusné osoby byly nabádány k nemravnostem,“ řekl doktor Cobblestone.

„Účelem pokusu je prozkoumat problém změny sexuálního chování.“

„Chtěl jste na pokusných osobách, aby páchaly nemravné věci?“ nedal se odbýt doktor Cobblestone.

„Instrukce zcela jednoznačně zdůrazňovala, že nikdo nemusí dělat nic, co dělat nechce.“

„Doktorka Felloniová hlásí, že v rámci projektu byly mladé osoby nabádány k pohlavními styku,“ poznamenal doktor Mann neutrálně.

„To by sama měla vědět nejlíp. Koncipovala ho se mnou.“

„A nabádal ten projekt mladé osoby k pohlavnímu styku?“ ptal se doktor Cobblestone.

„A staré lidi t-… Poslyšte, až dopíšu tu zprávu o tomhle výzkumném úkolu, určitě vám pošlu kopii.“

Ale zasmušilost z těch dvou tváří nezmizela a doktor Cobblestone pokračoval.

„Jedna z vašich pokusných osob tvrdí, že byla znásilněna.“

„To tvrdí, opravdu,“ přisvědčil doktor Rhinehart. „Ale naše šetření nasvědčuje tomu, že si to ten chlap buď vymyslel, nebo předstíral znásilnění, aby potlačil svou aktivní podvědomou účast na aktu, na který si stěžuje.“

„Co tím chcete říct?“ ptal se doktor Cobblestone a popuzeně nastavoval dlaň k uchu, aby doktora Rhineharta lépe slyšel.

„Prostě se mu to líbilo, a to znásilnění si vymýšlí, aby měl sám před sebou alibi.“

„Jo tak. Děkuju za vysvětlení.“

„Uvědomuješ si, Luku,“ vmísil se do toho doktor Mann, „že když ti umožňujeme, abys využil některých pacientů tady odtud ke svému výzkumu, přejímáme právní i morální zodpovědnost za to, jak ten výzkum probíhá?“

„Jasně, uvědomuju.“

„Několik ošetřovatelů a sester nám hlásilo, že se k účasti na tvém výzkumném projektu přihlásil větší počet pacientů, jako dobrovolníci, a dušují se, žes jim obstarával prostitutky.“

„Až sepíšu tu zprávu, budete si tam moct všechno přečíst.“

Doktor Cobblestone zabušil holí o podlahu potřetí.

„Dostali jsme hlášení, že jste se i vy sám těch pokusů zúčastnil… jako… jako… a to velmi aktivně.“

„Přirozeně.“

„Jak to – přirozeně?“ ptal se doktor Mann.

„Přirozeně, že jsem se zúčastnil.“

„Ale v té informaci se říká, že…“ Doktor Cobblestone zrudl rozpaky, protože marně hledal správná slova. „… že jste měl s některými pokusnými osobami… sexuální styk.“

„Jo tak!“ zasmál se trpce doktor Rhinehart.

„Takže?“ naléhal doktor Mann.

„S touhle mrzkou pomluvou jistě přišel nějaký neurotický mladík – že mám pravdu?“

„Ano, ano,“ potvrzoval to ochotně doktor Cobblestone.

„Který svoje latentní tužby projektuje do autoritativní postavy, z níž má respekt, že?“ pokračoval doktor Rhinehart.

„Přesně tak,“ souhlasil doktor Cobblestone a zdálo se, že se mu podstatně ulevilo.

„To je smutné. Vzal si ho někdo na starost?“

„Ano,“ přisvědčil doktor Cobblestone. „Doktor Vener se… Jak jste mohl vědět, že to byl mladý muž?“

„George Lovelace Ray O’Reilly. Projekce, kompenzace, pocit vykořenění a podobné věci.“

„Máte pravdu.“

„Ještě něco?“ zeptal se doktor Rhinehart a už se zvedal k odchodu.

„Bohužel ano, Luku,“ řekl doktor Mann.

„Aha.“

Doktor Cobblestone vzal svou hůl opatrně do obou rukou, soustředil se, aby se přesně trefil, a klepl na podlahu mezi svýma nohama počtvrté.

„Ty kostky, mladý muži. Co to s nimi vyvádíte?“

„Kostky?“

„Jeden váš pacient si stěžuje, že ho nutíte hrát s kostkami jakousi podivnou hru.“

„Ten nový? Pan Spezio?“

„Ano.“

„Máme pacienty, kteří si hrají s modelovací hlínou, s látkami, s papírem, se dřevem, s kůží, s korálky, s lepenkou, se soustruhem, s dráty… Nevidím žádný důvod, proč bych to u několika vybraných pacientů nemohl zkusit s hracími kostkami.“

„Jo tak,“ řekl na to doktor Cobblestone.

„Proč s kostkami?“ zeptal se doktor Mann neomaleně.

„Všechno si to budete moct přečíst v té mé zprávě.“

Chvíli bylo ticho.

„Ještě něco?“ zeptal se doktor Rhinehart nakonec.

Oba starší pánové se na sebe nervózně podívali a doktor Cobblestone si odkašlal.

„Tvoje chování v poslední době, Luku,“ řekl doktor Mann.

„Vaše neomalené a… velmi zvláštní chování na poslední schůzi našeho představenstva,“ dodal doktor Cobblestone.

„Ano.“

„Tvoje nevypočitatelně, společensky neúnosné výstřednosti,“ pokračoval doktor Mann.

„Jak jste třeba skočil do řeči doktoru Winkovi,“ přiložil si další polínko doktor Cobblestone.

„Stěžovalo si na vás několik sester tady z Queensboroughské nemocnice, přirozeně i někteří členové představenstva, pan Spezio, a…“

„A?“ pobízel ho doktor Rhinehart.

„A já sám taky nejsem slepý.“

„Hmm.“

„Hrát si v telefonu na Supermana – to se mi opravdu nezdá moc vtipné.“

Ticho.

„Vaše chování v poslední době je nedůstojné a neprofesionální,“ konstatoval doktor Cobblestone.

Ticho.

„A ta vaše zpráva?“ ptal se doktor Cobblestone.

„Píšu teď právě článek o mnohočetnosti lidských reakcí na společensky výstřední chování.“

„Ano, ano, už chápu,“ řekl doktor Cobblestone.

„Podle mé hypotézy –“

„To stačí, Luku,“ zarazil ho doktor Mann.

„Prosím?“

„To stačí. Už se ti podařilo přesvědčit všechny kolem sebe, že u tebe dochází k rozpadu osobnosti. S výjimkou Jakea. Ten jediný ještě věří, že –“

„Podle mé hypotézy –“

„Už dost, Luku. Tvoji přátelé udělali už všechno možné, aby tě z toho dostali, ale všechno má své meze. Takže buď se z tebe zase stane ten starý dobrý Luke Rhinehart, nebos jako psychiatr skončil.“ Pan doktor Cobblestone se důstojně zvedl. „A pokud chcete přijít s nějakým svým nápadem, třeba na nějaké nové středisko, které by mohlo našim pacientům výrazně pomoct, musíte to vtělit do naší agendy už před zasedáním.“

„Rozumím,“ řekl doktor Rhinehart a rovněž vstal.

„Takže už dost, Luku,“ řekl doktor Mann.

Doktoru Rhinehartovi to bylo jasné.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Když mě Lil posadila do křesla proti sobě, aniž se dotkla své sklenky se šampaňským, mělo mi být rázem jasné, že budu mít problémy. Před týdnem mi kostka při volbě v poměru jedna ku šesti přikázala, abych se Lil začal znovu dvořit, s veškerou nesobeckou a romantickou láskou, na kterou se dokážu zmoci, a měli jsme tedy za sebou několik přímo báječných společných dní. Po prvních čtyřech, vyplněných tradičními důkazy lásky (dvě návštěvy divadla, jeden koncert a jeden večer milování po štědré dávce hašiše) jsem ten nápor vystupňoval tím, že jsem ji vyvezl na třídenní pobyt v jednom kanadském lyžařském středisku. Na letišti jsem jí koupil květiny a první večer na horách ozvláštnil šampaňským. Když jsme tam dorazili, začalo hustě sněžit, a i když jsme se příštího dne oba svědomitě snažili lyžovat, připadali jsme si při tom spíše jako párek nemotorných mrožů a brzy jsme ze svých pádů vyvinuli novou uměleckou disciplínu. Odpoledne stále lehce a vlhce sněžilo, a tak jsme odepnuli lyže a koulovali se a pošťuchovali a váleli se ve sněhu a ryli v něm čumáky jako dvojice postarších psisek, vzpomínajících na svůj štěněčí věk – já něco jako bernardýn a ona kolie. Moc jí to slušelo, oči jí zářily a působila dojmem sportovně založeného děvčete. Ani já nevypadal špatně, choval jsem se k ní zamilovaně a pohyboval se s chlapeckou neohrabaností. A oběma se nám moc líbilo, jak hezky si spolu zase jednou hrajeme. Pak jsme si zatančili před praskajícím krbem, opět se slastně napili šampaňského, potom sehráli brilantní partii bridže proti jednomu manželskému páru z Bostonu, sladce se pomilovali pod haldou přikrývek a nakonec usnuli spánkem spravedlivých.

Příští den měl obdobný průběh. A třetího večera, to už byl náš poslední den na horách, když nás šampaňské a marihuana přivedly do pěkné nálady, jsme se půl hodiny drželi před krbem za ruce a potom deset minut seděli potmě na posteli a dívali se z okna na sinavě modré svahy táhnoucí se od hotelu až daleko k obzoru, zalité měsíčním svitem. Otevřel jsem další láhev šampaňského a vychutnával slastný pocit naprosté spokojenosti a vnitřního klidu. Lilinu ruku jsem držel ve své jako svátost. Avšak potom mě požádala, abych se posadil do křesla proti ní, zavrtěla odmítavě hlavou, když jsem se jí pokusil podat sklenku šampaňského, a já pochopil, že budu mít problémy.

Rozsvítil jsem lampu na nočním stolku. Zvedl jsem oči k Lil a překvapilo mě, že v jejích očích vidím slzy. Natáhla ke mně paži, vzala do ní mou ruku a přitáhla si ji ke své tváři. Jemně se dotkla rty mých prstů a pak se mi zahleděla do očí. V jejím úsměvu bylo plno lásky, ale po tváři jí stékala slza.

„Luku,“ spustila, a pak se na několik vteřin odmlčela, stále se mi dívajíc do očí. „Proč se už takovou dobu chováš tak podivně?“

„Ach Lil,“ začal jsem, „rád bych ti to všechno vysvětlil…“ A zmlkl jsem.

„Já vím, že ve skutečnosti vůbec nejsi vyšinutý,“ pokračovala. „Ověřuješ si jenom nějakou svou… teorii, viď?“

Vřelost, kterou jsem ještě před chvílí pociťoval, odumřela, milenec ve mně zkameněl. Lil najednou držela za ruku pouze oněmělého, ostražitého kostkaře.

„Povídej mi o tom,“ prosila.

Olízla si rty a sevřela mi ruku.

„Luku, jsme konečně zase spolu. Cítím se tak šťastná, mám tě tolik ráda, ale… Vím, že zítra nebo pozítří se zase můžeš úplně změnit. Všechno, co těchhle pár dní tak prosvětlilo, může rázem zmizet. A já nevím proč. A nebudu vědět proč.“

Co kdyby se Lil stala Kostkařkou? Ta představa vypadala trošku zvrhle, ale v té chvíli mi poskytovala jediný rozumný důvod, který by mě opravňoval vyzradit tajemství svého života a zároveň mi umožnil uchovat Lilino štěstí a její lásku. Váhal jsem. Kapela dole v sále hrála waltz. Nebylo to právě nejmodernější lyžařské středisko.

„Já bych –“ začal jsem. Kostkař ve mně dosud kladl odpor.

„Řekni mi to,“ žadonila.

„Provádím jistý pokus, Lil,“ začal jsem potřetí. „V jeho rámci se občas musím chovat více méně výstředně, brát na sebe jisté neobvyklé role, zaujímat zvláštní postoje, dávat najevo podivné emoce – abych mohl důkladně prozkoumat rozrůzněnost lidské povahy.“ Odmlčel jsem se. S očima doširoka otevřenýma čekala, co jí povím dál. Já, s očima naopak silně přivřenýma, na to byl zvědav taky. Sáhl jsem stranou a znovu zhasl lampu. Naše tváře byly od sebe vzdálené sotva na délku paže a v měsíčním světle je bylo možné dobře rozeznat.

„Nechtěl jsem ti o tom nic říct, dokud… se nepřesvědčím, že ten pokus má opravdu nějakou cenu – třeba bys mě s tím vyhnala, zaujala k němu záporné stanovisko, mohlo by to zabít naši lásku.“

„Ale ne – nic takového bych neudělala.“

„Věděl jsem, že jednou přijde chvíle, kdy ti budu moct všechno říct. Minulý týden jsem se rozhodl ten pokus na určitou dobu přerušit, abychom mohli být zase spolu.“

Ze stisku její ruky šel strach.

„Já bych to byla všechno pochopila a stála za tebou,“ ujišťovala mě. „Tomu věř, miláčku. Ti oslové si myslí, že ztrácíš rozum. Kdybych věděla, oč jde, byla bych se jim vysmála. [Pauza] Proč ses mi se vším nesvěřil? Tos měl.“

„To já teď už taky vím. Věděl jsem to, jakmile jsem z toho pokusu vypadl. Měl jsem do toho jít od počátku s tebou.“

„Ale…“ Stále na mě upírala oči, blýskající se v měsíčním světle, ale v jejím obličeji se teď zračila nervozita, nejistota, zvědavost. „Jak konkrétně ty… tvoje pokusy vypadaly?“

V mdlém světle měsíce jsem musel být bledý jako mramor – musel jsem vypadat jako nějaké opuštěná socha.

„No… chodil jsem na místa, na která jsem nikdy předtím nezabloudil, a předstíral jsem, že jsem někdo docela jiný, abych zkoumal reakce lidí. Experimentoval jsem s jídlem, hladověním, s drogami, dokonce i když jsem se v té době opil, byl to řízený pokus.“

„Vážně?“ A zasmála se. Slzy jí stékaly po tvářích až na bradu, jako dítěti kapky deště.

„Ukázalo se, že když se ožeru, chovám se úplně stejně jako jiní opilí lidé.“

„Ach bože, Luku, proč jsi mi to neřekl?“

„To jen ten šílený vědec ve mně trval na tom, že kdybych ti svěřil, že jde o takovýhle pokus, tvoje reakce by byla experimentálně bezcenná a přišel bych o spoustu užitečného materiálu.“

„A… ten pokus… už skončil?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ne, Lil, neskončil. Ale teď začneme… experimentovat spolu, a ta osamělost, kterou jsme oba pociťovali, se už nevrátí.“

„Ale…“

„Co je, má drahá?“

„A to, co spolu prožíváme v posledních dnech – to taky skončí?“

Z přízemí k nám dolehl rozjuchaný řev shromážděných hostů. „Zdá se, že se tam dole všichni dobře baví.“

„To taky skončí?“ opakovala tiše svou otázku.

„Samozřejmě, miláčku,“ odpověděl jsem a pokusil se pohledět jí zpříma do očí. „Skončí, ať už se k tomu pokusu vrátím, nebo ne. To přece sama dobře víš. Všechno to krásné, co jsme v těchhle posledních několika dnech prožívali, přišlo zákonitě především proto, že předtím to bylo takové peklo. Člověk nemusí být vědec, aby věděl, že požehnané štěstí nikdy netrvá dlouho.“

S křečovitým pláčem se mi vrhla do náruče.

„Ale já chci, aby trvalo. Chci, aby to trvalo dál,“ vzlykala.

Hladil jsem ji, líbal ji, mumlal sladké nesmysly, měl tupý pocit, že tuhle situaci vůbec nezvládám, bylo mi hrozně. Jedna část mé osobnosti si představovala, jak Lil zatahuju do mnohem radikálnějších kostkařských projektů, než na které bych stačil jenom sám; možná by se mi dokonce podařilo ji docela změnit. Jiná část se cítila zoufale opuštěná.

Její vzlykot se proměnil v pofňukávání a pak odkráčela do koupelny. Když se vrátila na totéž místo na posteli, tvář vylepšenou a vlasy upravené, překvapilo mě, že se na mě najednou dívá velmi chladně.

„Dělal sis o těch pokusech nějaké písemné záznamy?“ zeptala se.

„O některých. A sepsal jsem řadu stručných pojednání, analyzujících různé hypotézy, které jsem ověřoval.“

„Experimentoval jsi taky se mnou?“

„Samozřejmě, miláčku. Experimentuju přece sám se sebou, a protože žiju s tebou, nemálo těch pokusů se tě úzce týkalo.“

„Chci říct, jestli ty tvoje pokusy… snažil ses mě přimět, abych dělala něco, cos potřeboval?“

„To… to ne. To jsem nezkoušel.“

„Experimentovals taky se sexem? S nějakými jinými ženami?“

Práskho!

Zaváhal jsem.

Pánové, pozor. Existují určité otázky, na které je možné reagovat všemožným způsobem, nikdy však to nesmí být zaváhání.

„Miluješ mě?“ To například není otázka. Chápe se to jako podnět ve vzorci impuls – reakce typu „Miluješ mě? – Ale proboha to víš že miluju“. „Spal jsi s ní?“ Tahle otázka vyžaduje okamžitou odpověď ano – ne. Jakékoli rozmýšlení signalizuje vinu. „Experimentovals s nějakými jinými ženami?“ To chtělo okamžitou odpověď: „Ano, jistě, miláčku, a výsledkem je, žes mi teď mnohem bližší než kdykoli dřív.“ Vyvolala by slzy, políčky, obviňování, odcizení, ale nakonec zvědavost a usmíření. Kdežto zaváhání…

Zaváhání vymrštilo Lil na nohy.

„Ty zatracenej parchante,“ zasyčela.

„Ale proboha –“

„Nesahej na mě!“

„Vždyť ani nevíš, jak ty pokusy vypadaly.“

„Já ti vidím až do žaludku. Já vím až moc dobře… panebože… už je mi to jasný! Arlene! Pelešil ses s Arlene!“ Křečovitě se roztřásla.

„Miláčku, miláčku, miláčku – vyvádíš naprosto zbytečně. Moje pokusy nezahrnují nevěru –“

„To ti tak asi věřím. Nejsem blázen. Nejsem blázen!“ křičela a se vzlykotem se zhroutila na gauč.

„Já jsem tak pitomá,“ kvílela, „tak pitomá!“

Šel jsem k ní a pokoušel se ji uchlácholit. Nevšímala si mě.

Chvíli brečela a pak vstala a šla do koupelny. Když jsem se za ní asi za dvě minuty vydal, dveře byly zevnitř zamčené.

Přátelé, měli byste mít na paměti, že jsem stále ještě vystupoval v roli milujícího manžela. Hrál jsem ji posledních sedm dní, a naprosto jsem se s ní ztotožnil. Teď jsem se však do příslušných aktů a emocí už jenom uměle nutil. Láska byla mrtvá, ale milenec musel žít dál.

Zaklepal jsem a zavolal na ni, a nakonec se zevnitř ozvalo: „Jdi pryč.“ Nepříliš originální, ale obávám se, že to myslela vážně. Měl jsem nutkání právě tohle udělat, ale rozum mě varoval, že opravdově zamilovaní lidé předměty své lásky nikdy v takových případech neopouštějí, jedině snad když se rozhodnou prohnat si hlavu kulí nebo se pořádně ožrat. Když jsem uvážil obě tyto možnosti, opřel jsem se dvakrát ramenem do dveří a vyrazil jsem je.

Lil seděla na okraji vany s nůžkami v ruce. Když jsem vpadl dovnitř, tupě vzhlédla. Bleskově jsem si ověřil, že se zatím nijak nepoškodila.

„Co to tady provádíš?“ zeptal jsem se.

„Napadlo mě, že bych ti měla zašít ty kalhoty, jestli proti tomu nic nemáš.“ Opravdu – vedle sebe měla zcela prozaicky připravenou jehlu s navléknutou nití a v druhé ruce kalhoty, které jsem si odpoledne při lyžování vzadu natrhl.

„Zašít kalhoty?“

„Ty máš svoje experimenty, a já… [téměř se zase rozplakala] svoje… umělecké projekty. Kalhoty a… Chovám se trapně pateticky a sentimentálně.“

Položila kalhoty přes okraj vany, otočila kohoutkem nad umyvadlem a začala si omývat obličej. Když skončila, vyčistila si zuby. Stál jsem ve dveřích a snažil se zmobilizovat veškeré své tvůrčí schopnosti, abych vymyslel něco přesvědčivě zásadního.

„Lil, ještě před hodinou mezi námi existovalo něco, co se k nám může a musí vrátit. Ale to znamená, že se musíš o mých experimentech dozvědět úplně všechno, nebo –“

Vzhlédla ke mně s rozpěněnou pastou kolem úst, se zubním kartáčkem v ruce.

„Ráda si to všechno vyposlechnu, Luku, každé tvoje vědecké slovo, ale ne teď. Teď prosím tě ne.“

„Třeba to slyšet nechceš, ale já ti to musím říct. Tohle je strašně důležitá chvíle, naše láska je příliš –“

„Kecy!“

„– důležitá, abychom mohli nechat ten balvan ležet mezi námi byť jen jedinou noc.“

„Jdu si lehnout,“ prohlásila, vyšla z koupelny a začala se svlékat.

„Klidně, ale poslouchej mě.“

Hodila šaty na toaletní stolek, vklouzla do noční košilky a vlezla do postele. Vytáhla si přikrývku tak vysoko, že jí koukal jenom vršek hlavy, a obrátila se ke mně zády. Začal jsem přecházet sem a tam u nohou postele a pokoušel jsem se připravit si řeč.

Chtěl jsem jí doložit, že se můj projekt skládá ze série neškodných, manželsky věrných pokusů, ale místo toho jsem se zmítal v moři velmi pochybných, manželsky nevěrných skutečností. Nevěděl jsem, co mám dělat.

Bylo mi jasné, že prásknutí dveřmi by jen odložilo konečnou konfrontaci, a další usmiřování vyžadovalo, abych něco řekl, čemuž jsem se snažil už deset či dvacet let zásadně vyhnout. Kromě toho skromné spirituální laskání by ji ponechávalo prostor k tomu, aby mohla o všem dále přemýšlet, a přemýšlení, když má člověk máslo na hlavě (ať hodí kamenem, kdo je bez viny) je nebezpečné a je třeba mu zamezit. A kdybych se dál pokoušel ji chlácholit, mohlo by to způsobit, že by sama sebe začala pokládat za stranu zcela nevinnou a zneužitou, což byla pravda, která by ji raději neměla ani napadnout.

Přecházel jsem před tou postelí jako hladová krysa a upíral pohled na potravu, po které jsem prahl (Lil), a na elektrickou mřížku, jež by konzumaci učinila velmi bolestivou (Lil). Naštvaně jsem z ní strhl přikrývku. Noční košilku měla kolem sebe pevně obepnutou a staženou téměř až ke kolenům. Když jsem spatřil ten půvabný, oblý, bezbranný zadek, krev mi vyslala spěšné poselstvo s touto zprávou do kapilár penisu.

Zvedl jsem z podlahy nůžky, kradmo a jemně jsem přestřihl proužek pevnějšího materiálu u krku košilky a prudkým trhnutím ji pak rozerval odshora dolů. Lil se vymrštila jako pružina, rozječela se a začala se drápavě bránit.

Další podrobnosti by možná byly zajímavé z antropologického hlediska, ale četly by se tak trošku jako dokumentární popis invaze na nějaký Japonci obsazený tichomořský ostrov za druhé světové války: obchvatné manévry; postup pravého stehna do pozice „V“; odražení útoku nehty na levou hýždi; uvedení hlavního kanónu do palebného postavení; hlavní kanón donucen k ústupu, jelikož se ocitl v klasickém sevření dvou nepřátelských útvarů; atd.

Vynucená soulož, ať už si pod tím představuje kdo chce co chce, je dobré tělesné cvičení a dá se pokládat za významné zpestření normálních manželských vztahů. Pokud jde o potěšení, které skýtá, existují tu určitá omezení. Mně toho večera natolik rozptylovaly škrábance, hryzance a ječivé skřeky, a také obavy, jestli opravdu můžou chlapa zavřít za znásilnění vlastní ženy (je kapsářství trestný čin, nebo přestupek?), že jsem nucen pány čtenáře upozornit, že i když je takové počínání z taktických důvodů někdy možná žádoucí, chtějí-li se sexuálně pobavit, měli být dát přednost klidnému večeru s pornografickými časopisy. Příštího rána vyvolávaly moje uši, krk, ramena a záda představu, jako bych celou noc zápolil v trnitém houští protkaném křížem krážem ostnatým drátem za silného krupobití s třiatřiceti koťaty. Byl jsem samá krev a Lil zůstala nepokořena. Ovšem i když si ode mě udržovala chladný odstup, během jízdy autobusem na letiště a pak za letu zpátky do New Yorku se zájmem naslouchala mému dlouhému vědeckému výkladu, a ačkoli se mi nezdálo, že by věřila mému ujišťování o tom, že pokud jde o Arlene, mám naprosto čisté svědomí, alespoň jistá složka její osobnosti všechno ostatní přijímala. O tom, že používám kostky, jsem jí neřekl a držel jsem to všechno v rovině jakéhosi nepříliš vyhraněného, časově omezeného psychologického testování, které sleduje reakce na excentrické typy chování. Jak velká část její osobnosti mi věřila, to mi nebylo jasné, ale rozhodující složka jejího já mi jednomyslně oznámila, že pokud s tím experimentováním – až už má jakoukoli podobu – nepřestanu, a to okamžitě, sebere děti a nadobro ode mě odejde.

„Je s tím konec, Luku,“ řekla mi, když jsem první den po návratu na Manhattan odcházel do práce. „Definitivní konec. Ode dneška jsi zase normální, poněkud výstřední, ale v zásadě nudný pan doktor Rhinehart – nebo to balím.“

„Ano, miláčku,“ odpověděl jsem (kostka mi ukázala dvojku) a odešel.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Když paní Ecsteinová vyzvala tu středu doktora Rhineharta, aby se u ní v obýváku posadil na gauč, mělo mu být rázem jasné, že bude mít problémy. Ode dne, kdy se u něj začala léčit, se v jejím bytě nikdy nesešli. Když ho vpustila do bytu, usadila se poklidně na gauči, složila ruce v klín a zadívala se na podlahu. V pánsky střiženém kostýmku, s brýlemi na očích a s vlasy sepnutými do přísného uzlu vypadala přesně jako nějaká podomní obchodnice s baptistickými náboženskými traktáty.

„Budu mít děťátko,“ oznámila mu suše.

Doktor Rhinehart se posadil na opačný konec gauče, opřel se dozadu a mechanicky přehodil nohu přes nohu. Prázdný pohled upřel na stěnu proti sobě, kde visela starobylá litografie zobrazující královnu Viktorii.

„To ti upřímně přeju, Arlene,“ řekl.

„Už dva měsíce za sebou mi to nepřišlo.“

„To jsem opravdu rád.“

„Zeptala jsem se Kostky, jak by se to maličké mělo jmenovat. Dala jsem jí šestatřicet možností a Kostka mu vybrala jméno Edgar.“

„Edgar.“

„Edgar Ecstein.“

Seděli jako přibití a nedívali se na sebe.

„Dala jsem celých deset opcí na Lucia, ale vyšel Edgar.“

„Ach tak.“

Ticho.

„A co když to bude holčička?“ zeptal se po chvíli doktor Rhinehart.

„Edgarina.“

„Ach tak.“

„Jsi ráda, Arlene?“

„Ano.“

Ticho.

„Ještě ale není jasné, kdo je otec,“ pokračovala paní Ecsteinová.

„Ty nevíš, kdo je otec?“ zeptal se doktor Rhinehart a vstal.

„Samozřejmě že to vím,“ odpověděla a otočila k němu s úsměvem hlavu. „Ale ještě jsem nedala kostkám příležitost, aby rozhodly, koho mám za otce označit.“

„Ach tak.“

„Myslela jsem, že tobě bych jako otci dala dvě šance ze tří.“

„Uhm.“

„A Jake by samozřejmě dostal jednu ze šesti.“

„Chm.“

„A ‚někdo, koho neznáš‘ by taky dostal jednu možnost ze šesti.“

Ticho.

„Takže kostky rozhodnou o tom, koho Jakeovi udáš jako otce.“

„Ano.“

„A co kdyby sis to dala vzít? Jsi teprve ve druhém měsíci. Konzultovala jsi s kostkou taky potrat?“

„Jistě, samozřejmě,“ odpověděla, opět s úsměvem. „Potratu jsem dala šanci jedna ku sto šestnácti.“

„Aha.“

„A kostka řekla ne.“

„Hm.“

Ticho.

„Takže za sedm měsíců budeš mít dítě.“

„Ano. Není to skvělé?“

„Moc ti to přeju, vážně,“ řekl doktor Rhinehart.

„A až zjistím, kdo je otec, budu muset nechat kostky rozhodnout, jestli mám od Jakea odejít, abych mohla být věrná tomu otci.“

„Uhm.“

„A pak se jich ještě zeptám, jestli s ním mám mít ještě další děti.“

„Uhm.“

„Jsem z toho všeho celá pryč, to mi věř.“

Ticho.

Dr. Rhinehart vytáhl z kapsy saka kostku, chvíli ji otáčel mezi dlaněmi a pak ji nechal spadnout mezi sebe a paní Ecsteinovou na gauč. Ukázala dvě oči.

Doktor Rhinehart vzdychl.

„Moc ti to přeju, Arlene,“ řekl a pomalu se sesul dozadu na gauč. Prázdný pohled automaticky stočil na prázdnou zeď proti sobě, na které visela jen ta starobylá litografie královny Viktorie. Usmívala se.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Naneštěstí pro normálního starého Luka Rhineharta a jeho přátele a obdivovatele, kostka se kutálela a kutálela dál. Z června vytvořila Měsíc proměnlivých rolí a trošku to přehnala. Přikázala mi, abych s ní pravidelně konzultoval, mám-li střídat osobnosti, které představuji, hodinu od hodiny, den ode dne či týden od týdne. Čekalo se ode mě, že rozšířím okruh svých osobnostních proměn, možná dokonce prověřím hranice kujné tvárnosti lidské duše.

Může existovat něco jako Totálně Náhodný Člověk? Je jediný lidský tvor schopen rozvinout svoje schopnosti tak, aby dokázal zcela vrtkavě proměňovat svou duši z hodiny na hodinu? Může člověk fungovat jako nekonečně mnohočetná osobnost? Nebo snad dokonce jako vesmír, podle některých teoretiků neustále se rozpínající mnohočetná osobnost, k jejímuž smrštění dojde až v okamžiku smrti? A nakonec, kdo ví, jestli vůbec? Kdo to může říct?

Za rozbřesku druhého dne jsem kostce nabídl výběr ze šesti osobností, z nichž se jednou pokusím být v průběhu příštích čtyřiadvaceti hodin. Snažil jsem se volit pouze jednoduché, společensky nerušivé opce. Byly to: Joyceova Molly Bloomová, Sigmund Freud, Henry Miller, Jake Ecstein, sedmileté dítě a starý, předkostkařský doktor Lucius Rhinehart.

Kostka nejprve zvolila Freuda, ale v závěru dne se mě začal zmocňovat pocit, že být Sigmundem Freudem musela být tak trochu nuda. Jako Sigmund Freud jsem si byl vědom mnoha nevědomých zdrojů motivace, které jsem jinak přehlížel, ale když jsem je odkryl, nezdálo se mi, že bych tím mnoho získal.

Snažil jsem se zkoumat svůj nevědomý odpor proti tomu, abych byl Freudem, a objevil při tom něco, v čem byl ve svých analýzách dobrý Jake: soupeření s Otcem, strach z toho, abych v sobě nezjistil nevědomou agresi. Avšak mé objevy mi nepřipadaly přesvědčivé, či spíše jsem je neshledával relevantními. Moje osobnost je možná „orální“, ale toto poznání mi nepomohlo se změnit ani tolik jako jeden jediný vrh kostkou.

Na druhé straně, když jsem četl o muži, který spáchal sebevraždu tím, že si prořízl zápěstí, ihned jsem si uvědomil sexuální symboliku uříznutí údů. Začal jsem přemýšlet o jiných způsobech sebevraždy: vrhnout se do moře; strčit si hlaveň pistole do úst a stisknout kohoutek; vsunout hlavu do trouby a pustit plyn; skočit pod vlak… V tomhle všem je zřejmá sexuální symbolika a nutně to musí souviset s psychosexuálním vývojem pacienta. Přišel jsem na báječný aforismus: Řekni mi, jakým způsobem spáchal tvůj pacient sebevraždu, a já ti povím, jak ho vyléčit.

Příštího dne jsem Freuda ze svého seznamu odškrtl, nahradil ho „mírně psychotickým, agresivně protiestablishmentovým hipíkem“ a hodil si kostkou; vybrala Jakea Ecsteina.

Jakea jsem dokázal dělat velmi dobře. Měl jsem s ním leccos společného a jeho povrchní manýrismus a formulační klišé se daly snadno napodobit. Napsal jsem půl článku pro Časopis pro abnormální psychologii, ve kterém jsem analyzoval pojem kostkařství z ortodoxního jakeovského hlediska, a měl jsem z toho výtečný pocit. Během hodinové psychoanalýzy s Jakem jsem pronikl natolik hluboko do jeho způsobu myšlení, že nakonec prohlásil, že jsme se tímto sezením dostali mnohem dál než za dva a půl měsíce předtím. V jednom pozdějším článku, ve kterém referoval o mé analýze (jmenovalo se to „Případ Šestibokého muže“ – když ničím jiným, získal si Jake nesmrtelnou slávu díky titulům svých prací), tuto hodinovou psychoanalýzu podrobně popsal a přičítá v něm její úspěch náhodnému objevu pozapomenuté Ferencziho studie, o kterou zakopl předcházejícího večera v koupelně. Povalovala se prý pod umyvadlem otevřená na enormně důležité stránce, jež mu poskytla klíč, „kterým bylo možné odemknout dveře k šestiboké krychli.“ Málem nad tím pukal nadšením.

Kostka se ovšem kutálela dál a převalovala mě od jedné role k druhé ve schizofrenním kaleidoskopu dramatických představení. Můj život vzal na sebe podobu série vedlejších rolí ve špatném filmu, jemuž chybí scénář i režisér a v němž vystupují herci, kteří se nestačili naučit svoje repliky a vůbec nepochopili svoje úlohy. A tak jsem z důvodů, které jsou zcela nasnadě, většinu svých rolí sehrával hodně daleko od lidí, kteří mě znali.

Na to, co jsem v těch dnech dělal a říkal, se pamatuji pouze matně. Obrazy jsou jasnější než rozhovory: já coby Oboko, mistr zenu, jak většinou němě sedím a jen se usmívám, zatímco mi mladý student-graduant klade otázky z oblasti psychoanalýzy a po smyslu života; já coby sedmileté dítě, jak se proháním na kole po Centrálním parku, pozoruji kachny na jezírku, sedím na zadku se zkříženýma nohama a napjatě sleduji starého černocha, který tam rybaří, kupuji si žvýkačku a za chvíli ji zpracovávám na bezkonkurenční bubliny, závodím s jiným cyklistou, padám a odírám si koleno a pláču; a kolemjdoucí žasnou, protože metrákové brečící děcko není k vidění každý den.

Přes veškerou snahu omezovat realizaci svých mnohočetných osobností do prostředí, kde mě pokud možno nikdo nezná, a v okruhu přátel a kolegů zachovávat jakés takés zdání normálnosti, jsem vždycky Kostce nabízel alespoň okrajovou šanci mě před nimi shodit a Kostka, můj Bůh, nemohla tomu pokušení dlouho odolávat.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Jednou se doktoru Rhinehartovi zdálo, že je čmelák. Čmelák, který si pěkně bzučí a poletuje vzduchem, spokojený sám se sebou a konající, co mu libo. Nevěřil, že je doktor Rhinehart. Najednou měl pocit, že se probudil, a byl zase starý známý doktor Luke Rhinehart a ležel v posteli vedle své krásné ženy Lil. Nebyl si ovšem zdaleka jist, je-li doktorem Rhinehartem, kterému se právě zdálo, že hraje roli čmeláka, nebo čmelákem, který má sen, že je doktor Rhinehart. Nevěděl to a v hlavě mu bzučelo. Po několika minutách v duchu pokrčil rameny a řekl si: „Ve skutečnosti jsem možná vicepresident Hubert Humphrey, jemuž se zdá, že je čmelák, jemuž se zdá, že je doktor Rhinehart.“

Ještě několik vteřin zůstal v klidu, ale pak se překulil a slastně se přitiskl ke své ženě.

„V každém případě je moc fajn,“ řekl si, „že v tomhle snu, kdy se mi zdá, že jsem doktor Rhinehart, jsem v posteli se ženskou a ne se čmelákem.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Dr. Abraham Krum, americký vědecký pracovník německého původu, udivil v průběhu pouhých pěti let psychiatrický svět třemi kompletními sériemi pokusů, které všechny přinesly jedinečné výsledky. Začal tím, že se stal prvním člověkem v historii, který experimentálně dokázal vyvolat psychózu u kuřat, tvorů, jimž byla do té doby přisuzována tak nízká inteligence, že psychóza u nich nepřipadala v úvahu. Za druhé se mu podařilo izolovat chemickou látku (moratycemát), která tuto psychózu vyvolávala nebo alespoň s ní byla významně sdružena, čímž se stal prvním, kdo s konečnou platností prokázal, že u psychózy kuřat lze jako klíčovou proměnnou izolovat chemickou změnu. A konečně za třetí objevil příslušnou protilátku (amoratycemát), která třiadevadesát procent psychotických kuřat dokázala během pouhých tří dnů aplikace vyléčit; tím se stal prvním člověkem v dějinách světa, který vyléčil psychózu výlučně chemickou cestou.

Dokonce se vážně uvažovalo o Nobelově ceně. Jeho současný výzkum schizofrenie u holubů sledovala řada lidí ze světa psychiatrie se stejnou pozorností jako burzovní zprávy. V několika institucích v Německu a ve Spojených státech aplikovali u psychotických pacientů experimentálně jeho amoratycemát, a to se zajímavými výsledky. (Vedlejší účinky, jako je například podpora tvorby krevních sraženin nebo provokace kolitidy, se zatím nepodařilo definitivně prokázat, ale ani zcela vyloučit.)

Doktor Krum byl čestným hostem na večírku, který pro své přátele a některé význačné osobnosti newyorského psychiatrického světa uspořádal doktor Mann. Měla to být významná společenská událost, které se měl zúčastnit i prezident Newyorské psychiatrické společnosti (dr. Joseph Weinburger), ředitel Ústavu mentální hygieny státu New York a dva či tři další neobyčejně významní hlavouni, na jejichž jména si nikdy nemůžu vzpomenout. Kostky, perverzní raráškové, mi přikázaly, abych tam celý večer každých deset minut nebo tak nějak pravidelně střídal těchto šest rolí: něžného Ježíše, poctivého kostkaře, sexuálního maniaka bez jakýchkoli zábran, němého debila, potrhlého avantgardního umělce a levičáckého agitátora.

Tyto opce jsem si vymyslel pod vlivem marihuany, kterou jsem předtím kouřil asi půl hodiny na základě opce vymyšlené ve stavu opilosti, do něhož jsem se přivedl opět z rozhodnutí Kostky… a tak dále ad infínitum. Můj kostkařský život se začínal vymykat jakékoli kontrole a na večírku pořádaném na počest doktora Kruma to vyvrcholilo.

Bytu doktora Manna se úspěšně daří vypadat jako něco mezi pohřební síní a muzeem. Jeho sluha Thornton který tam úspěšně vystupuje jako mrtvola, nám toho večera otevřel se srdečností umělého kostlivce, pomohl Lil z kabátu, naprosto ignoroval její hluboký výstřih a „Dobrý večer, pane doktore“ pronesl takovým tónem, jako by doktor Mann před malou chvílí zemřel. Potom se s námi vydal přes halu, vyzdobenou portréty slavných psychiatrů, směrem k salónu.

Kdykoli jsem do té místnosti vstoupil, vždycky mě překvapilo, že tam nacházím živé lidi. Jake stál v rohu u knihovní stěny a hovořil se slečnou Reingoldovou (ta tam byla proto, že Jakeovi dělala poznámky), s profesorem Bogglesem (protože moje kostky rozhodly, že bude pozván, a jeho kostky, že pozvání přijme) a s několika dalšími lidmi, pravděpodobně světově proslulými psychiatry. Na obrovské orientální pohovce před viktoriánským krbem seděla Arlene s doktorkou Felloniovou (když mě paní doktorka uviděla, ihned začala pokyvovat hlavou) a s nějakou starší paní, asi něčí matkou. Arlene byla oblečena stejně spoře jako Lil, i když v jejím případě byl výsledek ještě o něco působivější: její bujné prsy činily dojem, že jí do šatů někdo shora nacpal dva rozměrné bílé balónky, které z nich každým okamžikem hrozily uniknout a vznést se ke stropu. V lenoškách proti gauči seděla jedna už postarší kapacita, člověk, kterého jsem trochu znal, teď už v důchodu, dále nějaká boubelatá panička, zřejmě něčí manželka, a drobný mužík se špičatou bradkou, přihrbený, ale sršící energií – znal jsem ho z fotografií: doktor Krum osobně.

Doktor Mann nás pozdravil se sklenkou vína v ruce, s obličejem poněkud brunátným pýchou, obavou, aby všechno dobře dopadlo, a od nadměrného pití, a vedl nás k dámám a k doktoru Krumovi. Zatřásl jsem v kapse titěrnou kostičkou, speciálně vestavěnou do pouzdra od hodinek, vylovil ho a podíval se, kterou z těch šesti rolí teď mám tak asi deset minut hrát.

„Pane doktore, rád bych vám představil svého bývalého studenta a kolegu, pana doktora Lucia Rhineharta,“ řekl doktor Mann. „Luku, tohle je pan doktor Krum.“

„Doktore Rhineharte, moc mne teší, moc mne teší. Faše prácy ty jsem nečet, ale doktor Mann mlufí o nech s felkými opdify.“ Doktor Krum mi energickými trhavými pohyby málem utrhl ruku. Byl jsem o dvě hlavy větší než on, takže jsem se nad ním tyčil až trapně, ale on na mě v přehnaně přívětivé grimase sebevědomě cenil zuby.

„Pane doktore – já nevím, co mám říct. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych mohl osobně poznat člověka, který toho jen za dobu mého relativně krátkého života tolik dokázal. Je to pro mě velká čest. Velká čest.“

„To nebylo nic, nestojí to za ty ršeči. Počkejte několik roků, potom fy budete fidět. Fášená, fy jste felké potěšený, velké potěšený.“ Mírně se uklonil před Lil, a když jí dvakrát rychle zapumpoval rukou, scvakl paty. Prohlédl si ji a pak stočil spokojeně zrůžovělou tvář na mě.

„Toliko krásných dam, dnes féčer. Krásných dam. Mne je líto, še pracuji s kuršatami.“ Zasmál se.

„Díky této vaší ztrátě lidstvo ovšem mnoho získalo, pane doktore.“ Při těchto mých slovech po mně Lil krátce střelila očima, pak je obrátila ke stropu a vzápětí se začala bavit s Jakem, který mezitím dorazil k naší skupince. Arlene, zabořená v zadním opěradle pohovky, se na mě mile usmála a já jí ten úsměv i s úroky vrátil.

„Vypadáš báječně, Arlene, skutečně. Jsi čím dál svůdnější.“ Půvabně se zapýřila.

„Kdo dneska jseš?“ zeptala se nonšalantně. Posadila se vzpřímeněji, takže ty její balónky se vzduly ještě víc.

„Vypadáš báječně, Arlene. Skutečně. Já nechápu, pane doktore Krume, proč se nás tyhle dámy snaží svou krásou rozptylovat, když bychom si s vámi tak rádi pohovořili o vaší práci.“

Doktor Krum, Latterly (ona penzionovaná kapacita) a já jsme se všichni chvíli křenili na Arlene a prohlíželi si ji mlsně zamlženýma očima. Pak jsem se obrátil k doktoru Krumovi a řekl: „Vaše schopnost izolovat proměnné mě uvádí v úžas.“

„Moje práce, moje práce.“ Otočil se na mě, pokrčil rameny a pohladil si tu špičatou bradku. „Já nyný delam na holuby.“

„To už ví celý svět, pane doktore,“ poznamenal jsem.

„Ví co?“ zeptal se Jake, který se k nám připojil se sklenkou skotské pro mě a něčím červeným pro doktora Kruma.

„Pane doktore, předpokládám, že mého kolegu doktora Ecsteina už znáte.“

„Jistě, jistě. Teorie náhodný průlom. Už se známe.“

„Jake je pravděpodobně nejschopnější teoretický psychoanalytik, kterého dnes ve Spojených státech máme.“

„No…“ řekl na to bezvýrazně Jake. „O čem jste to tady mluvili?“

„Že pan doktor Krum přesedlal na holuby a že o tom ví už celý svět.“

„Aha. A jak vám to jde, pane doktore?“

„Dobrše, dobrše. Ještě jsme schizofrenii docela nefyfolali, ale holubofé už jefí nerfožitu.“ Znovu se zasmál – rychlým ratatata hehehe.

„Nezkusili jste dávat jim injekce té látky pro kuřata – toho psychotika, co jste objevil?“ ptal se Jake.

„To ne. Nikoli. Na holuby to nic nedělá.“

„Když se to nepodařilo s tím přepážkovým bludištěm, jakou metodou se teď snažíte schizofrenii vyvolat?“ zeptal jsem se.

„Teď my napršed naučíme holuby trefit domů. Pak je odřežeme daleko pryč a odstechujeme jejich domofy. Ony pak jsou felice nerfózný.“

„Na jaké problémy jste narazili?“ zeptal jsem se.

„Pršichazíme o holuby.“

Jake se zasmál, ale když jsem se po něm káravě podíval, ihned přestal a nervózně po mně zašilhal. Doktor Krum si pohladil vous, soustředěně se zadíval na moje kolena a pokračoval.

„Pršichazíme o holuby. Ale to nefadý. My máme moc a moc holubů, ale kuršata neumnela lítat. Holubi jsou chytršejší, ale mošna jim budem muset odršesat kršídla.“

Se sklenkou v ruce se k nám v té chvíli připojil doktor Mann, Jake se zeptal na něco jiného a já jsem nenápadně vytáhl ty falešné hodinky a s pomocí kostky zjistil, jakou roli budu hrát v příštích minutách.

Objevil se vyčouhlý, vyzáblý pan Thornton, s tácem, na kterém byly narovnány miniaturní jednohubky – krekerky s jakousi lesklou rosolovitou hmotou navrch, která vypadala jako jikry, dychtivě čekající na oplodnění. Všichni tři kolegové si mechanicky každý jednu tu titěrnost vzali; Jake ji ihned celou schlamstl, doktor Mann si ji chvíli podržel pod nosem a pak ji nejméně deset minut žvýkal a doktor Krum do ní soustředěně zkusmo klovl, jako kuře ochutnávající zrno.

„Pane doktore?“ tázal se mě Thornton a přistrčil mi stříbrný tác před prsa, abych na něj lépe viděl.

„Ununununun,“ zavibroval jsem hlučně. Spodní ret jsem volně svěsil a moje oči se pokoušely vyjádřit živočišnou prázdnotu. Obrovskou pravou prackou jsem z podnosu shrábl šest či sedm krekerů, až jsem ho při tom Thorntonovi málem vyrazil z ruky, a cpal si ty jednohubky všechny najednou do úst, až mi na náprsenku košile začal dopadat krásný suchý vodopád drobků.

Na vyhaslé tváři pana Thorntona se na milisekundu objevil záblesk zcela lidského překvapení. Střetl se s mým prázdným pohledem a pak mě sledoval, jak nemotorně přežvykuji. Kousíček poslintaného nakousnutého krekeru mi chvíli visel na spodním rtu, než se od něj odlepil a dlouhým pádem přistál na tmavohnědém koberci před mýma nohama.

„Unununun,“ zavibroval jsem ještě jednou.

„Děkuji vám, pane doktore,“ rozloučil se se mnou Thornton a otočil se k dámám.

Pan doktor Krum vzrušeně ukazovákem probodával vzduch před břichem doktora Manna, jako by prováděl nějaký magický rituál těsně před provedením incize.

„Důkazy! Důkazy! Ony neznají fýznam toho slofa. Hrabou penýze pršes úplatky, jsou to samí bankérši, barbarši, zfíršata, ony –“

„No a co?“ skočil mu do řeči Jake. „Když chtějí mermomocí zbohatnout a proslavit se, spánembohem. Skutečnou práci děláme přece my.“ Zašilhal po mně. Nebo to bylo spiklenecké mrknutí?

„To je prafda. To je prafda. Fjedci jako my a kšeftarši jako ony nemají fůbec nyc společného.“

„Un unun,“ řekl jsem. Díval jsem se na doktora Kruma s ústy pootevřenými jako ryba, lapající na palubě lodi s vyvalenýma očima po vzduchu. Doktor Krum se na mě chvíli vážně a uctivě díval a pak si třikrát čtyřikrát pohladil bradku.

„Existují dvě skupiny lidů: lidé tforšiví a – jak vy ršíkáte – nádenýci. Tfůrčího člověka se hned pozná. A nádenýka taky.“

„Unununun.“

„Já nefím, na čem pracujete fy, doktore Rhineharte, ale hned jak jste na mě poprfé promlufil, bylo mi jasno.“

„Unnh.“

„Doktor Rhinehart to má v hlavě naprosto v pořádku,“ vložil se do toho doktor Mann. „Jenom se mu nechce nic psát. Radši si hraje. Různě. Myslí si, že by v každém článku, který by napsal, musel rozbít celého Freuda.“

„To by měl. To by měl. To je dobré, nebát se Freuda.“

„Luke teď pracuje na knize o sadismu,“ vysvětloval Jake, „která možná ze Stekela a Reicha udělá čtení pro děti.“

Bylo to spiklenecké mrknutí.

Všichni tři se na mě vyčkávavě zadívali. Stále ještě jsem prázdnýma očima a s pootevřenými ústy zíral na doktora Kruma. Nastalo ticho.

„Jaja. Sadismus. To je zajímafé téma,“ poznamenal doktor Krum.

„Unnnnnh,“ zavibroval jsem, ale už klidněji.

Jake a doktor Krum ke mně vzhlédli s nadějí v očích, doktor Mann elegantně usrkl ze své sklenice vína.

„Fy už na tom sadismu pracujete dlouho?“

Dál jsem na něj jen vyvaleně zíral. Doktor Mann se zničehožnic omluvil a šel uvítat tři další příchozí. Arlene vzala Jakea pod paží a zašeptala mu něco do ucha. Zdráhavě se k nám otočil zády a začal se bavit s ní. Doktor Krum se stále ještě díval na mě. Co se předtím říkalo, vnímal jsem jen napůl, protože mě přímo fascinoval drobeček, který se mu zachytil ve vousech.

„Unununun,“ podotkl jsem. Znělo to, jako by se ve mně porouchal nějaký transformátor či co.

„Úžasné téma – sám jsem pršemýšlel, še bych mošna mnel začít experimentovat se sadismem u kuršat, ale on je u nich felmi vzácný.“

Doktor Mann se k nám vrátil s dvěma dalšími lidmi, mužem a ženou, a představil nám je. Ten muž byl Fred Boyd, mladý harvardský psycholog, kterého jsem znal a měl rád, ta dáma jeho dívka, kyprá, příjemná blondýnka s krémově hladkou pletí – jakási slečna Welishová. Když mi ji představovali, podávala mi ruku, a když jsem ji neohrabaně minul, začervenala se.

Pohlédl jsem na ni a řekl: „Ununununun.“

Znovu se zarděla.

„Ahoj, Luku, jak se vede?“ zeptal se mě Frank Boyd. Otočil jsem se k němu s prázdnotou v očích.

„Co Herder? Jak pořídil s tou žádostí o grant od Stonewallů?“ zeptal se Freda doktor Mann.

„Špatně,“ odpověděl Fred. „Napsali mu, že pro letošní rok už vyčerpali všechny fondy a –“

„Tohle je ten slavný doktor Krum?“ ozval se ženský hlásek u mého lokte.

Shlédl jsem dolů na slečnu Welishovou a pak se podíval na doktora Kruma. Ten drobek se jeho bradky držel jako klíště. Už nebyl tak nápadný – jako by se v ní chtěl schovat.

„Blnnh,“ zabrumlal jsem.

„Fred si to myslí taky,“ řekla slečna Welishová a odtrhla nás dva od rozhovoru ostatních. „Říká, že jeden z důvodů, proč si vás tak váží, je, že jen tak lehko nenaletíte na nějaký vyložený nesmysl.“

Zcela impulsivně jsem zvedl hřmotnou paži a nechal ji sklesnout na její rameno. Měla na sobě stříbřité šaty upnuté až ke krku a třpytivé šupinky na nich mě škrábaly do zápěstí.

„Dovolte laskavě,“ ohradila se, a když se mi vymaňovala, sjel jsem jí velkou rukou přes ňadra a nechal pak paži chvíli rozkývaně viset vedle těla.

Zrudla a rychle se podívala na ty tři pány, kteří se spolu bavili kousek od nás.

„Fred říká, že doktor Krum je v tom, čím se zabývá, velmi dobrý, ale že to, co dělá, není vlastně vůbec důležité. Co si o tom myslíte vy?“

„Unn,“ vyrazil jsem ze sebe hlasitě a dupl jsem si k tomu jednou obrovskou nohou.

„To já taky. Já osobně pokusy se zvířaty nemám ráda. Kromě toho teď už dva roky působím na Staten Islandu jako sociální pracovnice a vím až moc dobře, že by bylo třeba starat se především o lidi.“

Podívala se směrem k pohovce, kde se doktorka Felloniová bavila s tou postarší dámou a tou hubenou bývalou kapacitou. Slečna Welishová se v mé společnosti cítila zřejmě docela dobře.

„I přímo tady, v téhle místnosti, by se našli lidé, jejichž životům chybí smysl a naplnění, lidé, kteří potřebují pomoc.“

Mlčel jsem, ale ze spodního rtu mi skanul pramínek slin a zahájil svou svislou pouť po přední části mé košile.

„Dokud se nenaučíme navazovat mezi sebou smysluplné vztahy,“ pokračovala slečna Welishová, „uvědomovat si jeden druhého, žádné kuřecí výzkumy na světě nám nepomůžou.“

Zíral jsem na Arleniny balónky, které se ve světle lustru měkce vlnily. Po spodním rtu mi opět orgasmicky vyhrkla stružka slin.

„Víte, co mě na vás psychiatrech vždycky fascinuje? Jak se dokážete ovládat, zůstávat nad věcí. Vám se nikdy nestává, že sami v sobě přímo cítíte, jak váš pacient trpí?“ Slečna Welishová se znovu obrátila ke mně, a když uviděla, jak vypadá moje kravata a předek košile, tvář se jí štítivě zkřivila.

Začal jsem se nemotorně hrabat v kapse. Nadešel čas znovu pokonzultovat s Kostkou.

„Vy to jejich utrpení nevnímáte?“ naléhala znovu slečna Welishová.

Vytáhl jsem hodinové pouzdérko s kostkou, třikrát jsem pohlédl stranou dolů a pak jsem zamručel jednoslabičné „un“.

„Bože můj, vy muži jste tak necitelní!“ Pomalu jsem zvedal spodní čelist; už mě z té dlouhé povislosti začínala bolet. Přejel jsem jazykem suchý horní ret, kapesníkem jsem si setřel sliny z prsou a obrátil veškerou pozornost ke slečně Welishové.

„Kolik je hodin, prosím vás?“ zeptala se.

„Na tom nezáleží. V každém případě už je načase přestat si hrát se slovy a jít k věci,“ řekl jsem jí na to.

„Taky bych řekla. Tohle prázdný recepční pindání nesnáším.“ Podle všeho měla docela radost, že s tím můžeme přestat.

„Co máte pod těmi krásnými šaty?“

„Líbí se vám? Ty mi koupil Fred, u Ohrbacha. Co říkáte tomu, jak se – třpytí?“ Zavrtěla horní částí těla a šaty se na ní zablyštěly, plné paže zavlnily.

„Vy máte figuru, děvče – jedna báseň. Poslyšte, jaké je vaše křestní jméno?“

„Joya. Staromódní, ale mě se líbí.“

„Joya. To je krásný jméno. Vy celá jste krásná. Máte neuvěřitelně hebkou, sametovou pleť. Víte, jak rád bych vám ji polaskal jazykem?“ Zvedl jsem ruku a pohladil ji po tváři a potom vzadu na krku. Opět se začervenala.

„Už jsem se s ní asi narodila. Maminka má taky moc pěknou pleť, i táta. Táta vlastně –“

„A co na stehnech a na bříšku a na prsou – tam jste taky tak nádherně krémově bílá?“

„No… asi ano. Pokud se v létě neopálím.“

„Víte, co bych dal za to, abych vás mohl hladit po celém těle, úplně všude?“

„Jsem s ním spokojená. Když se natřu opalovacím krémem, je hladbučké jako dětská prcinka.“

Přivřel jsem oči a snažil se vypadat co nejvíc sexy.

„Přestal jste slintat,“ poznamenala.

„Podívejte, Joyo, mě už z tohohle večírku začíná bolet hlava.

Co kdybychom si aspoň na pár minut našli nějaké místo, kde bychom byli sami?“ Začal jsem ji odvádět k chodbě, která, jak jsem věděl, vedla k ordinaci doktora Manna.

„Já vím – prázdné kecy. Člověku je z toho za chvíli zle.“

„Pojďte, ukážu vám ordinaci pana doktora Manna. Má tam pár hrozně zajímavých knih o primitivních sexuálních praktikách, báječně ilustrovaných.“

„A obrázky z kuřecích výzkumů ne?“ Šťastně se tomu zasmála a já se rozesmál s ní. Doktorka Felloniová na nás zakývala hlavou, když jsme míjeli pohovku, a když jsme procházeli kolem Krumovy skupinky, zašilhal na nás Jake přes rameno Důležité Osobnosti a Arlene malinko zavrtěla ňadry a usmála se, a vzápětí jsme už byli na chodbě a mířili ke dveřím ordinace doktora Manna. Když jsme do ní vešli, dolehlo mi k uším písklavé vyvřísknutí a uviděl jsem doktora Bogglese a slečnu Reingoldovou, jak sedí proti sobě na podlaze, mezi sebou mají dvě zelené kostky a Boggles, sám už ze dvou třetin vysvlečený, právě slečně Reingoldové (triumfálně se usmívající) triumfálně sundává blůzku.

Rychle jsme vycouvali a slečna Welishová řekla: „Odporné. V ordinaci pana doktora Manna! To je hrozné.“

„Máte pravdu, Joyo. Pojďme radši do koupelny.“

„Do koupelny?“

„Je hned tady vedle.“

„Co mi to tu povídáte?“

„Tam si můžeme nerušeně – pohovořit.“

„Jo tak.“ Zastavila se uprostřed chodby a sklenku teď svírala oběma rukama.

„Ne,“ řekla. „Chci se vrátit k ostatním.“

„Joyo, já se chci jenom potěšit s vaším nádherným tělem. Nebude to trvat dlouho.“

„A o čem spolu budeme hovořit?“

„O čem? Třeba o teorii pooperativního syndromu Harryho Stacka Sullivana. Pojďte.“

Protože se nehýbala, uvědomil jsem si, že se na sexuálního maniaka bez jakýchkoli zábran, jakého měla Kostka určitě na mysli, chovám nemožně středostavovsky, a když zase začala, že by se ráda vrátila do salónu, přistoupil jsem k ní, vyrazil jí sklenku z rukou a pokusil se dobýt vášnivým polibkem její ústa.

Exploze bolesti, která mi zasáhla varlata, byla přímo šílená. Projelo mi hlavou, že mě tam asi někdo střelil. Oslepený bolestí jsem se potácel dozadu, až jsem s tupým žuchnutím narazil zády na stěnu. Silou vůle, která by slušela světci, jsem se donutil otevřít oči a zahlédl stříbřitá záda slečny Welishové, jak se zřejmě vrací do salónu – díky Bohu! – a mě zanechává na pospas mému neštěstí.

Připadalo mi, že se z toho zhrouceného předklonu budu moci narovnat nejdřív za měsíc, a matně mě napadlo, jestli mě Thornton bude chodit pravidelně oprašovat. A taky jsem si pomyslel, jak by asi na prudké kopnutí kolenem do koulí reagoval onen „sexuální maniak bez jakýchkoli zábran“. Odpověď byla jednoznačná: maniak, něžný Ježíš, vyšinutý hipík, němý debil, Jake Ecstein, Hugh Hefner, Lao-c‘…, Norman Vincent Peale, Billy Graham – ti všichni by reagovali stejně jako já, prostý, obrýlený Luke Rhinehart. Ačkoli obě moje ruce pohotově dorazily na místo nehody, ničeho se nedotýkaly; jako by tam pouze byly přichystány, aby mohly zasáhnout, až to bude možné – řekněme někdy příští měsíc. Přesto jsem je však nemohl donutit, aby se odtamtud vzdálily. Chodbou se teď ke mně blížil doktor Krum, doprovázený Arlene Ecsteinovou. Pokusil jsem se narovnat a téměř jsem vykřikl. Oči jim padly na střepy z rozbité sklenice. Potom se zastavili u mě.

„Hrozně mě bolí břicho,“ zaúpěl jsem. „Prudké křeče. Možná bych potřeboval nějaké anestetikum.“

„Na ja… Kršeče v bršiše, ršíkáte?“

„Úplně dole, v podbřišku, pomozte mi.“ Jenom jsem sípal.

„Luku, jakou roli to zrovna hraješ?“ zeptala se Arlene a svrchu si mě s pobaveným úsměvem prohlížela (jak jsem byl zkroucený, byl jsem podstatně menší než normálně).

„Strašně ti to sluší, kočičko,“ vyrazil jsem ze sebe. „Sundej si to – ty šaty.“ Pomalu jsem se zhroutil na bok na zem a praštil se při tom do lokte tak, že nová bolest zčásti blahodárně překryla tu původní.

Z chodby o kus dál se ozval hlas Freda Boyda: „Co se stalo?“ A vzápětí se přímo nade mnou objevila jeho rozesmátá tvář.

„Myslím, že on je postršelený,“ vysvětloval doktor Krum. „Je to s ným vášně.“

„Však on to přežije,“ ujišťoval ho Fred, a pak jsem ucítil jeho ruce, jak mě berou za jednu paží, z druhé strany mě zvedala Arlene, a Fred si mou paži přehodil kolem ramen a táhl mě do blízké ložnice. Tam mě hodili na postel.

Po pravdě řečeno bolest už začala ustupovat, a když ti tři odešli, mohl jsem se už dokonce i trošku hýbat – sice jsem se zatím ještě raději omezoval hlavně na pohyby očí, ale byl to pokrok. Pak jsem si uvědomil, že znovu nadešel čas ke konzultaci s Kostkou. Při představě, že by mohlo padnout druhé kolo pro sexuálního maniaka bez zábran, jsem se vnitřně otřásl, ale přesto jsem s obtížemi vytáhl z kapsy falešné hodinky a podíval se na ně: trojka – tedy poctivý kostkař.

Ležel jsem na zádech na posteli a upíral očí do stropu. Z chodby jsem zaslechl hlasy lidí, kteří procházeli chodbou kolem ložnice, a pak už ke mně doléhal pouze vzdálený bzukot družné zábavy v salónu. Najednou se otevřely dveře a vešla Lil.

„Co se ti stalo?“ zeptala se ostře. V těch černých, hluboce dekoltovaných koktajlkách vypadala naprosto báječně, ale oči a rty měla studeně úzké. Díval jsem se na ni a ve svém vnitru cítil velkou prázdnotu. To, co mě teď čekalo, nemohlo přijít v nevhodnější dobu.

„Doktor Krum mi říkal, že ti je zle. Vypaříš se s tou blondýnkou, a když se zase objevíš, je ti blbě. Co se stalo?“

S námahou jsem se na posteli posadil a jako mrzák spustil nohy na zem. Podíval jsem se na ni.

„To je dlouhá historie, Lil.“

„Ty jsi po tý blondýně vyjel.“

„Ono je to všechno mnohem složitější.“

„Já tě nenávidím.“

„Jistě. To je nevyhnutelné,“ řekl jsem. „Já jsem totiž Kostkař.“

„Tys tu holku už znal? Fred mi říkal, že se s ní seznámil teprve nedávno.“

„Nikdy předtím jsem ji neviděl. Připletla se mi do cesty a kostky mi řekly, abych ji klofnul.“

„Kostky? Co to proboha meleš?“

„Já jsem Kostkař.“ Bohužel to asi nemělo ten správný efekt, když jsem byl tak zrichtovaný. V té malé ložničce jsme se na sebe chvíli beze slova dívali. Od chodby muzea/mauzolea doktora Manna nás dělilo jen pár kroků. Lil zavrtěla hlavou, jako by si v ní chtěla udělat jasno.

„A co je to kostkař, jestli se můžu zeptat?“ Znovu se objevili doktor Krum a Arlene. Doktor Krum nesl černou brašnu, podobnou těm, jaké v první polovině minulého století nosívali praktičtí lékaři.

„Už je vám líp?“ ptal se.

„Ano. Děkuju. Dostanu se z toho.“

„To je dobrše. To je dobrše. Mám tu to anestetikum. Chtěl byste?“

„Ne. To nebude nutné. Díky.“

„Co je to kostkař, Luku?“ opakovala Lil. Od chvíle, kdy vešla do pokoje, se nepohnula. Všiml jsem si, že Arlene sebou trhla, a když jsem se zase otočil k Lil, cítil jsem v zádech její oči.

„Kostkař,“ řekl jsem pomalu, „je pokus o změnu osobnosti. O destrukci osobnosti.“

„Zajímavé,“ poznamenal doktor Krum.

„Pokračuj,“ vyzvala mě Lil.

„Aby v sobě člověk zničil jedinou dominantní osobnost, musí umět rozvinout mnoho jiných osobností, které v sobě nosí. Musí se stát mnohočetným.“

„Nekličkuj,“ řekla Lil. „Co je to kostkař?“

„Kostkař,“ odpovídal jsem a uhnul pohledem k Arlene, která mě s očima dokořán pozorně sledovala, jako bych byl nějaký napínavý film, „to je tvor, o jehož počínání rozhodují každý den hrací kostky. Ty mu vyberou jednu z opcí, které jim on sám nabídne.“

Asi pět vteřin bylo naprosté ticho.

„Zajímavé,“ porušil ho doktor Krum. „Ale s kuršatama to by asi nešlo.“

Pak bylo zase chvíli ticho a já se očima opět vrátil k Lil, vzpřímené, důstojné, krásné. Zvedla ruku k čelu a začala si ho mnout, těsně pod hranicí vlasů. Vypadala jako v šoku.

„Já jsem pro tebe nikdy vůbec nic neznamenala,“ řekla tiše.

„Ale znamenala. Svou silnou vazbu na tebe jsem musel ustavičně přemáhat.“

„Pojďte, pane doktore, vypadneme odtud,“ vyzvala Arlene doktora Kruma.

Lil otočila hlavu k oknu a zadívala se jím do venkovní tmy. Arlene a doktora Kruma vůbec nevnímala.

„Všechny ty vylomeniny, cos vyváděl, jak jsi nás trápil, mě, Larryho, Evinku… jenom proto, že ti to kostky…?“ donutila se nakonec zeptat.

Tentokrát jsem neodpověděl. Doktor Krum zmateně očima poletoval ze mě na Lil a zase zpátky a kroutil při tom hlavou.

„A mě jsi dokázal vykořisťovat a zneužívat, lhát mi, podvádět mě, vysmívat se mi, dělat si ze mě privátní kurvu, a sám být… naprosto spokojený.“

„V zájmu věci, která je důležitější než ty nebo já,“ vysvětloval jsem.

Arlene táhla doktora Kruma pryč a za chvilku byli venku ze dveří.

Lil si prohlížela snubní prstýnek na levé ruce a prsty zkoumala jeho povrch a texturu. Ve tváři se jí zračila melancholická vyrovnanost.

„Všechno…“ Pomalu, zasněně zakroutila hlavou. „Všechno, co mezi námi v posledním roce bylo… ne. Ne. Co vůbec kdy mezi námi bylo, jde teď do háje.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

„Protože… protože ty si musíš hrát na maniaka, na nevěrníka, na hipíka, na toho svýho kostkaře.“

„Ano.“

„A co kdybych ti teď řekla,“ pokračovala Lil, „že už rok mám poměr – já vím, že to zní šíleně – ale že už rok spím s garážmistrem od nás zezdola?“

„Lil! No to je báječný.“

Tvář se jí zkřivila bolestí.

„Co kdybych ti řekla, že dneska večer, než jsem šla sem, když jsem dětem dávala dobrou noc, jsem na základě teorie řekněme… citové netečnosti, kterou jsem si vymyslela, Larryho a Evie uškrtila?“

Dívali jsme se na sebe, manželé, kteří spolu žijí už řadu let, a teď si navzájem svěřují, co celý den dělali.

„Kdyby to byl pokus, který… má prověřit nějakou slibnou teorii, bylo by to…“

Obětovat život svých dětí – větší oběť už člověk pro svou teorii nemůže přinést.

„Ty bys je ovšem klidně zabil, kdyby ti to kostky poručily,“ řekla Lil.

„Já bych asi kostkám nikdy takovouhle možnost nepředložil.“

„Zato cizoložství, zlodějnu, podvody, zradu – to klidně.“

„Třeba bych nakonec i dokázal vložit Larryho a Evinčin osud do rukou Kostky, ale svůj taky.“

Houpala se teď na patách, ruce sevřené před sebou, stále krásná jako obrázek.

„Asi bych měla být ráda,“ uzavřela to potom. „Záhada je vyřešená. Ale… není to nic příjemného, dozvědět se o smrti nejmilovanějšího člověka na světě od… jeho smradlavý mrtvoly.“

„Zajímavá myšlenka,“ řekl jsem.

Při té poznámce trhla Lil hlavou dozadu a oči se jí začaly pomalu rozšiřovat, a pak se na mě s hysterickým vřískáním vrhla a začala mě tahat za vlasy a bušit do mě pěstičkami. Skrčil jsem se, abych se chránil, ale cítil jsem se tak vnitřně prázdný, že mi její zběsilé rány připadaly jako jemný déšť dopadající na prázdný plechový sud. Napadlo mě, že už dávno uplynula chvíle, kdy jsem se měl znovu poradit s Kostkou, ale bylo mi to jedno. Všechno mi bylo jedno. Potom ty rány ustaly a Lil se s hlasitým stkaním rozběhla ke dveřím. Stála v nich Arlene, vypadala vyděšeně a zachytila Lil do náruče. Pak zmizely a já osaměl.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Když tu tak sedím a píšu o tom vzdáleném večeru, rozkvétají kolem mě jako tiché květiny nejrůznější tragédie i komedie a já si uvědomuji, jak den po dni a rok po roce stále hraji nějakou roli; a jistě dříve či později přestanu hrát i roli kostkaře. Role, role. Jednoho dne hlavní úloha, hned nazítří ubohý štěk. Od podbízivého kabaretního výstupu k Shakespearovu filozofujícímu šaškovi. Mizantrop Alcest ráno, Gary Cooper a ošuntělý hipík přes den, Ježíš Kristus večer. Už si přesně nepamatuji, kdy jsem hrát přestával. Snad když mi padající kostka rachtavě přidělovala role, ve kterých už nebylo vůbec místo pro reziduum mého vlastního já, které by s nimi zápolilo, pro kostkaře, který by byl na ně pyšný, jež představovaly pouze život, který bylo třeba žít. Vzpomínám si, že když Lil tehdy z té ložničky odešla, pociťoval jsem naplno zcela neradostný a ničím nekrocený žal. Všechno mě bolelo, trpěl jsem, vězel jsem v tom až po uši. A ty, Příteli, který se právě teď rozvaluješ v posteli nebo si hovíš v křesle, ty se nad mým kalibanovsky ucintaným blábolem jen pochechtáváš, protože jsi počestný člověk, moje utrpení ti na tváři vyvolává úsměv a nanejvýš si smutně povzdechneš nad tím, jak těžkopádně toho šaška hraji, a já zatím filozofuji nad svým šílenstvím a dělám ti přednášku o tom, že život je metaforou hry. Ale já jsem taky počestný člověk – se vším nesmyslným trápením, které pronásleduje každého, kdo má v těle cit. Já jsem skutečně onen filozof v kostýmu šaška. Jako Raskolnikov jsem stoupal do schodů spáchat hrozný čin, jako Julien Sorel jsem slyšel hodiny odbíjet desátou, jako Molly Bloomová jsem se svíjel pod rytmickými nárazy Boylanova ztopořeného mužství. Utrpení je jedním z mých bláznovských převleků – naštěstí ho nenosím tak často jako šaškovskou kazajku.

A ty, Čtenáři, příteli dobrý a můj spolublázne, ty, ano ty, má sladká šifro, ty už jsi taky Kostkař. Když jsi dočetl až sem, jsi totiž odsouzen nosit onu podobu, kterou jsem tu vyportrétoval, postavu Kostkaře, navždycky uloženu hluboko v duši. Jsi též mnohočetný, a jednou z tvých existencí jsem i já. Nasadil jsem do tebe blechu, která tě bude pořád nutit, aby ses drbal. Ach, můj Čtenáři, raději jsi neměl dopustit, abych se narodil. Ostatní bytosti, které v sobě máš, tě nepochybně taky občas štípnou. Ale blecha Kostkař bude chtít, aby ses škrábal neustále, protože je nenasytná. Už nikdy nepoznáš chvíli, kdy by tě nikde nesvědilo – leda ovšem, že by ses sám stal tou blechou.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Doktor Rhinehart seděl ztuple na kraji postele, sám a opuštěný, a večírek vedle dával o sobě opět vědět oním nevzrušeným společenským bzukotem, kterým zněl předtím. Ústup teď už nebyl možný. Buď bude Kostkařem, nebo nebude vůbec. Jeho tělesná schránka věděla, i když jeho vědomí to ještě nestačilo zaregistrovat, že Luke Rhinehart je nadále nemožná existence. Jak byl zpitomělý, zmeškal konzultaci s Kostkou už nejméně o deset minut. Ale protože teď už si uvědomil, že nemá kam jít a že neví, kým má být, vytáhl z kapsy nepravé hodinky s kostkou a podíval se na ně.

Pomalu se postavil, napřímil a sklonil hlavu v krátké modlitbě. Pak si uhladil oblek a vlasy a šel se připojit ke společnosti. Především chtěl vyhledat svou ženu a poníženě se jí omluvit. Prošel chodbou a ze dveří salónu mžouravýma očima přejížděl skupinky hostů a hledal ji. Přítomní se bavili a popíjeli ze svých skleniček a jemu nikdo nevěnoval větší pozornost. Zezadu však k němu přistoupila paní Ecsteinová a oznámila mu, že jeho žena je v ordinaci doktora Manna.

Šel za ní chodbou tím směrem, minul to rozbité sklo, a když vešli do ordinace, uviděl svou ženu, jak dětsky způsobně sedí na kraji konzultační pohovky doktora Manna. Doktor Mann stál vedle ní z jedné strany, doktor Ecstein z druhé, a vypadali nějak divně.

Pohled na ni, celou shrbenou a scvrklou, na její bledou tvář, potřísněnou stružkami slz špinavých od rozmazaných očních stínů, s ošklivým pánským svetrem přehozeným halabala kolem ramen, srazil doktora Rhineharta zcela nezávisle na jeho vůli na kolena. Pak se začal horní částí trupu pomalu naklánět dopředu, až padl hlavou k Liliným nohám.

V místnosti bylo ticho, takže všichni zřetelně uslyšeli kulometnou dávku smíchu, kterou ze sebe v salónu vydal doktor Krum.

„Odpusť mi to, Lil. Já jsem šílenec,“ zaprosil doktor Rhinehart.

Nikdo se neozval.

Doktor Rhinehart zvedl hlavu a horní část těla z podlahy, zadíval se na svou ženu a řekl: „To, co jsem spáchal, mi nikdo na světě nemůže odpustit. Ale já se přesto kaju… to peklo, které jsem způsobil, mě očistilo, já…“

Najednou se mu dychtivě rozzářily oči: „Teď k tobě a ke všem, co tady jsou, cítím jenom čistou lásku. Ze světa se může stát požehnané místo, stačí se jen navzájem milovat.“

„Luku, kamaráde, co to tady…?“ začal doktor Ecstein. Pokročil dopředu, jako by chtěl doktora Rhineharta zvednout ze země, ale pak se zarazil.

„Jakeu, ty báječnej chlape, mluvím tu o lásce.“ Doktor Rhinehart pomalu zakroutil hlavou, jako by se něčemu divil, a na tváři se mu objevil dětský úsměv. „Byl jsem strašně pomýlený, úplně mimo. Jenom láska je důležitá, lidi se musejí navzájem milovat, na ničem jiném nezáleží.“ Pootočil se a vztáhl paže ke své ženě. „Lil, miláčku, musíš si uvědomit, že nebe je tady, teď, se mnou.“

Jeho žena mu ten pohled chvíli oplácela a pak pomalu zvedla oči k doktoru Mannovi, který stál vedle ní. Na tváři se jí objevil výraz nesmírné úlevy.

„On je vážně jenom blázen, je to tak?“ zeptala se.

„Já nevím,“ odpověděl doktor Mann. „V téhle chvíli určitě, ale když on se pořád tak mění. Může to být jen dočasný stav.“

„Vy pošetilci – všichni jsme přece blázni!“ zahřímal doktor Rhinehart. „Stačí mi podívat se na vás, a hned vás miluju. Z každého z vás září Bůh, jako fluorescenční světlo. Jen otevřte oči a uvidíte.“

Teď klečel vzpřímeně, pěsti měl sevřené a tvář podivně exaltovanou.

„Neměli bychom mu dát nějakou injekci, Time?“ ptal se doktor Ecstein šeptem doktora Manna.

„Já tu mám jenom prášky,“ odpověděl mu šeptem doktor Mann.

„To je chyba,“ pokáral ho doktor Ecstein.

„Ale proč, proboha, proč?“ vytrysklo z doktora Rhineharta.

„Chtěli byste snad uspat Boha? Já tady mezi vámi šířím lásku a vy mě neposloucháte, nic nevidíte, nenecháte se jí občerstvit.“ Povstal. „Musím jít tu nevinnou dívku odprosit a ukázat jí svou novou lásku.“ A rychle vyšel z ordinace.

Znovu prošel chodbou kolem střepů z rozbité sklenky a vstoupil do salónu. Slečna Welishová stála s doktorem Boydem u knihovny v rohu. Když k nim doktor Rhinehart zamířil, postavil se doktor Boyd ochranitelsky mezi něj a slečnu Welishovou.

„Co je zase, Luku?“ zeptal se.

„Já se hluboce omlouvám za to, jak jsem vás tak sprostě napadl, slečno Welishová. Upřímně toho lituju. Až teď jsem pochopil, v čem je podstata pravé lásky.“

Slečna Welishová vykoukla ustrašeně přes rameno svého ochránce, oči vyvalené.

„Nech toho, Luku,“ vyzýval ho doktor Boyd.

„Jste krásná. Vy oba jste krásní lidé, a já hluboce lituju, že jsem vám pokazil tenhle skvělý večírek.“

„Snad jsem vám moc neublížila,“ řekla slečna Welishová.

„Ta bolest byla signál, který mi umožnil spatřit světlo. Nevím, jak bych vám poděkoval.“

„Není zač, vždycky k službám,“ řekl na to doktor Boyd. „Pojď Joyo, odcházíme.“

„Ale já ještě musím…“ Hlas slečny Welishové se ztratil za odcházející postavou doktora Boyda.

„Už je vám líp, še jo?“ Ti dva mizeli mezi hosty a teď se vedle doktora Rhineharta z boku a zdola vynořil doktor Krum.

S ním tam byla ta hubená, postarší bývalá kapacita a jakýsi další papaláš, kterému mohlo být něco přes padesát a náruživě bafal z dýmky. Když se pak začali bavit, připojil se k nim ještě doktor Weinburger, prezident NYPS, Newyorské psychiatrické společnosti, a ta boubelatá dáma středního věku.

„Teď už je se mnou všechno v pořádku,“ odpověděl doktor Rhinehart.

„Co fy jste to ršíkal o tom kostkarši, prosím? To bylo zajímavé.“

„Kostkař? To je naprosto pochybená, zvrácená koncepce, která vůbec nepočítá s láskou.“

„Jak to pan doktor Krum líčil, zdálo se mi to trošku schizofrenní,“ poznamenal doktor Weinburger.

„Ovšem ten nápad s destrukcí osopnosti – to je moc zajímafé,“ nedal se odbýt doktor Krum.

„Jenom v tom případě, že to rozbije skořápku, která skrývá naši lásku,“ vysvětloval doktor Rhinehart.

„Lásku?“ opáčil doktor Weinburger.

„Naši lásku.“

„Co s tím má co dělat láska?“ ptal se doktor Krum.

„Láska má co dělat se vším. Kdo nemiluje, je mrtev.“

„To je pravda!“ komentovala to ta dáma.

„Já jsme v poslední době celou svou existenci marnil chladným, mechanickým životem kostkaře. Teď už to vidím stejně jasně jako vaše krásné, milé tváře.“

„Luku, nešel bys teď se mnou na pár minut ven?“ ozval se těsně vedle Rhineharta hlas doktora Ecsteina.

„Jistě Jakeu, rád – jenom musím ještě něco vysvětlit panu doktorovi Krumovi.“ Obrátil se k mužíkovi, který stál vedle něj, s vřelým, naléhavým výrazem ve tváři.

„Pane doktore, vy musíte přestat pracovat s holoubaty a začít zkoumat člověka. Když budete jenom trápit kuřata a holuby, nikdy neobjevíte nic, co by mohlo být důležité pro zdraví a štěstí lidí. Schizofrenie je neschopnost milovat, neschopnost vidět krásu. Žádný chemický medikament ji nikdy nevyléčí.“

„Ale pane doktore, vy jste sentimentálný jako nějaký básnýk,“ bránil se doktor Krum.

„Jeden Shelleyho verš nám o člověku řekne víc než všechny ty vaše kuřecí a holubí exkrementy dohromady.“

„Lidé produkujou lásku už nejmíň dva tysíce let. A nic. S chemickými látkami zmnenýme svět.“

„Nezabiješ,“ ocitoval doktor Rhinehart.

„Nykoho nezabíjíme, jenom fyrábíme psychotiky.“

„Vy ty svoje kuřata nemáte rád.“

„Však to taky nejde. Nykdo, kdo pracuje s kuršatama, je nemůše mít rád.“

„Duchovní člověk miluje všechno duchovní láskou, která nikdy není sobecká, přivlastňovací nebo čistě fyzická.“

„Proboha, Luku –“ klidnil ho doktor Ecstein.

„Je to přesně tak,“ pokračoval doktor Rhinehart. „Promiňte na chvíli.“ Všichni význační doktoři, kteří stáli kolem, přihlíželi, jak se doktor Rhinehart dívá na ty svoje zvláštní hodinky. Hlasitě zanaříkal.

„Je moc hodin?“ zeptal se ho doktor Krum.

Oči doktora Rhineharta kroužily po místnosti jako dělostřelecký radar, vyhledávající cíl.

„To jsem nevěděla, že pan doktor Rhinehart je vlastně existencialistický humanista,“ poznamenala ta starší dáma.

„Je to cvok,“ prohlásil doktor Ecstein, „i když je to můj pacient.“

„Za pět minut tady venku přede dveřmi, Jakeu. Zdravím vás, přátelé,“ řekl doktor Rhinehart a vydal se směrem ke vstupní hale. Když však za pohovkou prošel kolem jedné skupinky hostů, zahnul napravo a zamířil k chodbě, kterou už tak dobře znal.

Právě mu pod nohama zaskřípaly střepy, když se z pokoje naproti tomu, do kterého ho odnesli, vynořily slečna Welishová s paní Ecsteinovou. Zastavily se na konci chodby a ostražitě se na něj zadívaly.

„Lil dostala nějakou pilulku a odpočívá,“ oznámila mu paní Ecsteinová. „Asi bys ji neměl vyrušovat“

„Prokristapána, Arlene, když vidím ty tvoje kozy, sbíhají se mi sliny. Pojď se mnou na chvíli do koupelny.“

Paní Ecsteinová na něj chvíli upřeně hleděla. Pak se podívala na slečnu Welishovou a zase zpátky na doktora Rhineharta. S pohledem upřeným na svého mentora zatřásla třikrát kabelkou, pootevřela ji a nakoukla dovnitř. Pak ji zaklapla a řekla: „Já toho tvýho čuráka zbožňuju, Luku. Jdeme na to.“

Slečna Welishová se dívala z jednoho na druhého s hrůzou v očích.

„Ty pojď s náma taky, děvenko,“ zval ji doktor Rhinehart.

„Jen pojď, Joyo,“ připojila se paní Ecsteinová. „Bude legrace.“ Zlehka pohladila slečně Welishové ňadra a vešla nalevo do koupelny. Slečna Welishová ji sledovala vyděšenýma očima a pak se znovu octla tváří v tvář doktoru Rhinehartovi.

„Máš nejpěknější tělo na světě, kočičko – až na to koleno, ovšem. Tak pojď.“

Kulila na něj oči.

„Ale tady?“ zeptala se.

„To víš, že tady a teď, kočindo. Nic lepšího tu není.“

Obešel ji, otevřel dveře do koupelny, podržel je a čekal. Přelétla očima prázdnou chodbu a pak vstoupila do koupelny.

„Vy jste zvláštní lidi, to člověk žasne,“ řekla. „Takhle vypadají všechny večírky psychiatrů?“

„Jenom večírky u pana doktora Manna,“ ujistil ji doktor Rhinehart. Vešel za ní a zavřel za sebou dveře.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

[Výtah ze zprávy dr. Ecsteina s názvem „Případ Šestibokého muže“]

R náhle zcela bezdůvodně přerušil rozhovor se třemi psychiatry a opustil prostor večírku. Ti tři pánové stručně vyhodnotili situaci, a když se k nim připojil dr. M, po krátké diskusi došli k závěru, že R musí být neprodleně dopraven na nějakou soukromou kliniku. M zatelefonoval na K-ovu kliniku a objednal tam ambulanci. Potom se M a dr. E spolu s dr. B vydali R hledat.

Venku nebyl, ani v ordinaci dr. M, ale brzy zjistili, že se zamkl v koupelně. Lékaři se zprvu obávali, aby si tam něco neudělal, ale uklidnilo je, když zevnitř zaslechli nějaké hlasy.

E na ty osoby uvnitř zavolal, aby otevřely, ale nedostalo se mu odpovědi. B silně zabušil na dveře, ale E ho varoval, že by možná nebylo radno R zbytečně rozrušovat. M se dvě minuty snažil k pacientovi rozumně promlouvat, ale odpovědí mu bylo pouze nezřetelné mručení. B navrhl vyrazit dveře, ale M a E vyzývali vzhledem k R-ově postavě a fyzické síle k opatrnosti; brzy měla přijet sanitka se školenými zřízenci. Z koupelny se začaly ozývat ženské výkřiky a bylo zjištěno, že s největší pravděpodobností jsou s R uvnitř A a JW, partnerky E a B.

Dveře byly vylomeny a ukázalo se, že R se tam právě pokouší obě ženy znásilnit. Jejich oblečení bylo drasticky narušeno a R-ův genitál byl obnažen a ve ztopořeném stavu. R stál uprostřed koupelny, mručel a častoval obě ženy chlípnými výrazy. Zřejmě prodělával regresi do zvířecího stavu. Na žádnou z našich otázek nedokázal odpovědět a našim pokusům oddělit ho od žen vzdoroval jen neohrabaně a neúčinně. Brzy po našem příchodu se výrazně uklidnil.

Obě ženy se zdály být v šoku a nebyly schopny vysvětlit, proč nevolaly o pomoc. Nepodařilo se osvětlit, zda se pouze bály R-ovy velké síly, nebo zda byly pod vlivem nějaké nevysvětlitelné hypnotické schopnosti, která se občas projevuje u mentálně vyšinutých osob. B vyslovil zcela odlišnou teorii. Nakonec se obě ženy ze šoku probraly a propukly v pláč.

„Bylo to strašné,“ řekla A.

„Kdybyste věděli, co po nás chtěl!“ svěřovala se JW.

R jenom něco blábolil a mručel. Lékaři ho museli sami obléct, protože se podle všeho nebyl schopen o sebe postarat.

K a M se shodli na hypotéze, že pacient upadl do katatonického stavu, kdežto E už v této rané fázi vyslovil názor, že R-ova nervová zhroucení jsou nesystémová a mají sporadickou povahu, a že se tedy dá reálně očekávat spontánní remise symptomů.

K té skutečně došlo. Po deseti minutách, kdy všichni klidně a v pochopitelném vyčerpání seděli a čekali na ambulanci, začal R normálně mluvit. Upřímně a realisticky se omlouval za své chování, chválil přítomné lékaře za ohleduplný a inteligentní způsob, kterým zvládli obtížnou situaci, ujišťoval je, že se už z toho záchvatu zcela vzpamatoval, a po nějakých dvaceti minutách málem přesvědčil většinu přítomných, že by bylo nejlepší se celé té příhodě zasmát a zapomenout na ni, avšak právě ve chvíli, kdy dorazila sanitka, vrhl se najednou na dr. F, jedinou ženu, která byla ještě přítomna, a pokoušel se ji přimět k pohlavnímu styku. Zřízenci a lékař ze sanitky ho od ní odtrhli, dali pacientovi utišující injekci a odvezli ho na K-ovu kliniku.

Následujícího dne, šestnáctého června, bylo E jako pacientovu psychiatrovi umožněno se s ním setkat. Brzy zjistil, že R právě podléhá představě, že je mladý hippie, a to velmi sarkastického a provokativního typu. S E sice navázal kontakt, ale projevoval se velice negativisticky a agresivně. Přestože byl tedy pacient v naprostém kontaktu s realitou a často velmi všímavý, nebyl sám sebou, a proto ho bylo stále nutné pokládat za nepříčetného.

Sedmnáctého června z kliniky hlásili, že pacient tráví čas v naprostém mlčení, tupě zírá do prázdna a jen občas cosi nesrozumitelného zamručí. Museli ho krmit lžičkou a nebyl schopen ovládat vyměšovací funkce. Podle všech známek dosáhl stavu permanentní katatonie.

Ale R-ovy rekuperativní schopnosti nás znovu překvapily.

Příštího dne z kliniky oznámili, že už zase začal mluvit, navázal normální kontakt s ošetřujícím personálem a s lékaři a vyžádal si něco ke čtení, přednostně nějakou náboženskou literaturu. Tato poslední skutečnost E zneklidnila, ale devatenáctého, dvacátého a jedenadvacátého června nebyla hlášena žádná další změna, takže dvaadvacátého června zašel za R na kliniku znovu.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Já jsem sice na Kolbově klinice spokojeně střídal role jako na běžícím pásu, ale svět venku bohužel existoval stále stejně. Doktor Mann mě informoval, že se výkonný výbor Newyorské psychiatrické společnosti rozhodl projednat na své pravidelné měsíční schůzi třicátého června návrh doktora Peermana na moje vyloučení z této organizace. Vyjádřil zároveň obavu, že i když on sám se bude snažit výbor přesvědčit, aby mi místo vyloučení umožnil odejít z NYPSu na vlastní žádost, je téměř jisté, že tento orgán odhlasuje moje vyloučení a nadto ještě zašle dopis Americkému lékařskému sdružení, v němž mu doporučí, aby učinilo totéž.

Arlene mi napsala, že jí kostka oznámila, že otcem jejího očekávaného potomka jsem já, a že všechno, nebo alespoň téměř všechno, řekla Lil a Jakeovi a většině ostatního světa, takže Jake o nás dvou ví, jakož i o našem kostkařském životním stylu. Omlouvala se, že po určitou dobu teď ke mně nebude moci docházet na psychoterapii.

Jednou za mnou přišla na návštěvu Lil, poblahopřála mi k nastávajícímu otcovství a oznámila mi, že zahájila naše rozvodové řízení; vyzvedla si prý všechny papíry potřebné z právního hlediska k oficiálnímu odloučení a brzy prý mě navštíví její advokát. (Učinil tak, ale byl jsem zrovna v katatonickém stavu.) Prohlásila, že odloučení a pozdější rozvod je pro nás oba určitě nejlepší řešení, zvlášť když já asi valnou část zbytku života strávím v zařízeních pro duševně choré.

Doktor Vener z Queensboroughské státní nemocnice mi sdělil, že mého bývalého pacienta Erika Cannona umístil jeho otec po dvou měsících, které mladík věnoval budování stále početnější protestní organizace hipíků v Brooklynu a v East Village, znovu v tomto léčebném zařízení a že by se Eric chtěl se mnou setkat. Stejně tak se do nemocnice vrátil Arturo Toscanini Jones (na základě jistého technického fíglu, se kterým se vytasila pilná policie), ten se prý však se mnou sejít nechce.

Vlastně jediné dobré zprávy, které ke mně na kliniku pronikly, přicházely od pacientů, kteří u mě procházeli kostkařskou terapií. Všichni přijímali skutečnost, že jsem byl izolován na klinice, za zákonitý důsledek mých avantgardních terapeutických postupů, sami nadále rozvíjeli svůj kostkařský život a trpělivě čekali, až se k nim zase vrátím. Dvakrát mě na klinice navštívila Terry Tracyová a dvě a půl hodiny mi kázala o tom, že filozofie Kostky je vlastně náboženství, které s konečnou platností řeší všechny existenciální problémy člověka. Byl jsem hluboce dojat.

Profesor Boggles mi napsal dlouhý dopis, v němž vylíčil mystický zážitek, který ho potkal v Ústředním parku poté, co vyhověl přání Kostky a napsal obzvlášť nesmyslný článek na téma „Theodore Dreiser a lyrický impuls“. Dva z mých nových pacientů mě v průběhu druhého týdne začali na klinice pravidelně navštěvovat a přemluvili mě, abych je prozatím léčil tam.

Arlene se jako kostkařka během tohoto kritického údobí podle všeho rovněž zdárně vyvíjela. Dopis, ve kterém mě popisovala, co se odehrává na domácí frontě, mě naplnil hrdostí nad jejím počínáním a připravil mě na rozhovory s Jakem. Psala, že Jake přijal její doznání k nevěře docela chladně, ale že jí vyčinil, proč si to všechno nechávala pro sebe. Podle něj bylo její etickou povinností poskytnout mu o sobě i o jiných lidech z jejího okruhu co nejpoctivěji maximální množství informací, protože jinak mohl jen stěží plnit svoje terapeutické povinnosti. Proto tedy pokračovala a podrobně mu vyprávěla o svém i mém kostkařství a o našich společných kostkařských hrách.

Dělal si prý rozsáhlé poznámky a kladl mnoho doplňujících otázek, ale naprosto se ovládal. Pouze ji žádal, aby do té doby, než bude mít možnost důkladně prostudovat celou situaci, svůj kostkařský život s ohledem na základní společenské konvence poněkud omezila. Navrhla mu tedy, že by mu asi v tomto směru pomohlo, kdyby spolu realizovali některé základní kostkařské hry, což by mu umožnilo lépe proniknout do jejích i mých problémů. Souhlasil, a pak tedy spolu prožili báječnou noc, něco, co nepamatovali od svých středoškolských let. Jake se prý dal slyšet, že to byla velmi zajímavá zkušenost. Arlene dále sdělovala, že jakmile jí to Kostka odsouhlasí, přijde mě navštívit.

Když za mnou dvaadvacátého června k večeru Jake přišel, ihned jsem se mu omluvil za svoje počínání v nedávné minulosti, jímž se v jistém smyslu mohl cítit dotčen. Jeho návštěva připadla shodou okolností na první den mého Týdne starého předkostkařské Luka Rhineharta – což byla role, kterou jsem zvládal jen s velkými obtížemi. Řekl jsem mu, že z hlediska veškerých konvenčních norem je to, že jsem mu svedl ženu, jistě naprosto neodpustitelné, ale vyjádřil jsem přesvědčení, že jistě pochopí, že k tomu, abych se řídil příkazy Kostky, mě přivedla určitá zásadní filozofická koncepce. „To je mi jasné, Luku,“ řekl. Seděl na židli proti mé posteli, před elegantním zamřížovaným oknem, z něhož byla báječná vyhlídka na blízkou holou zeď. „Ale musím říct, že jsi vážně číslo. Tvrdý oříšek k rozlousknutí, tak říkajíc.“ Vytáhl z kapsy malý bloček a pero. „O tom tvém kostkařství bych se toho rád dozvěděl trochu víc.“

„Jseš si jist, Jakeu,“ zeptal jsem se, „že to, jak jsem tě více méně podváděl, lhal ti, ponižoval tě, v tobě nezanechalo aspoň nějakou hořkost?“

„Mě nic nemůže ponížit, Luku. Mysl člověka by měla být povznesena nad všechny subjektivní pocity.“ Upíral oči na ten svůj bloček a pilně psal. „Tak povídej, jak je to s tím kostkařstvím.“

Seděl jsem na posteli, a teď jsem se pohodlně opřel do čtyř polštářů, které jsem za sebe napěchoval, a hotovil se vypovědět Jakeovi všechno, o čem jsem se doposud poučil.

„Je to skutečně úžasné, Jakeu. Probudilo to ve mně emoce, o nichž jsem předtím neměl ani potuchy.“ Odmlčel jsem se. „Myslím, že jsem zakopl o něco opravdu důležitého, o něco, po čem psychiatrie pátrá už celá staletí. Arlene ti jistě už řekla, že jsem kolem sebe shromáždil skupinku vážných zájemců o kostkovou terapii. Mají o to zájem i někteří jiní lékaři. Je to – poslyš, asi bude nejlepší, když ti vysvětlím hlavní východiska a vývoj té teorie, celé pozadí věci…“

„Budeš chtít, abych ti po té přednášce zatleskal?“

Velmi seriózně a detailně jsem v příští půlhodině shrnul kostkařskou teorii a praxi, s pochvalným důrazem na veškerá její pozitiva. Měl jsem za to, že mnohé z toho, co jsem vykládal, bylo velmi zábavné, ale Jake se ani jednou neusmál – pouze zcela profesionálně: aby mě úsměvem povzbudil, abych pokračoval.

Své expozé jsem uzavřel takto: „Takže všechny moje výstřednosti, těkavé nedůslednosti, absurdity a kolapsy, které jste u mně během posledního roku sledovali, byly pouze logickými důsledky vysoce originálního a zároveň zcela racionálního přístupu k životu, svobodě a hledání štěstí.“

Chvíli bylo ticho.

„Uvědomuju si ovšem, že zároveň s tím, jak jsem rozvíjel kostkařskou teorii, působil jsem nejen sobě, ale i mnohým jiným lidem větší či menší trápení. Avšak pokud to bylo nezbytné k tomu, abych dospěl do duchovního stavu, ve kterém nyní jsem, domnívám se, že to je ospravedlnitelné.“

Opět bylo chvíli ticho, a pak Jake zvedl hlavu.

„Takže?“ zeptal jsem se. S pažemi zkříženými na prsou jsem s napětím téměř nesnesitelným očekával, jak Jake mou teorii a můj nový život vyhodnotí.

„Ano?“ opáčil.

„No co ty na to?“

„Nemám k tomu co říct.“

„Ale jak to? Ty snad… Ty snad odmítáš připustit, že touhle teorií otevírám jeden významný lidský aspekt, který byl až příliš dlouho uvězněn v žaláři toho, čemu se říká osobnost?“

„Právě jsi mi velmi podrobně popsal klasické příznaky schizofrenie: rozpolcené ego, odtržení od skutečnosti, střídání exaltace a deprese. To ti mám vážně tleskat?“

„Ale schizofrenik je přece rozpolcený a rozložený do více osobností proti své vůli! Kdežto já schizofrenii vytvářím řízené.“

„Projevuje se u tebe naprostá neschopnost vytvářet si hlubší vztahy k jiným lidem.“

„Když mi to přikážou kostky, není problém.“

„Když se s tím dá takhle mechanicky manipulovat, nejde o normální mezilidské vztahy.“ Díval se na mě chladně a bezvýrazně, kdežto já jsem se pomalu začínal rozčilovat.

„Ale co tě proboha vede k přesvědčení, že neřízené, spontánní navazování mezilidských vztahů je více žádoucí než moje řekněme přepínací varianta?“

Neodpověděl. Ozval se až po chvíli: „To kostky ti řekly, aby ses mi svěřil?“

„Řekly to Arlene.“

„A to vám taky řekly, abyste do toho zamíchali taky pár lží?“

„Ne, to byl náš vlastní nápad.“

„Ty tvoje kostky ti totálně ničí kariéru.“

„Mám taky ten dojem.“

„Zlikvidovaly ti manželství.“

„Nepochybně.“

„Zavinily, že ani já, ani nikdo jiný od nynějška nemůžeme brát to, co říkáš nebo děláš, vážně.“

„To je pravda.“

„Znamená to, že ať teď začneš cokoli, může se stát, že toho budeš muset z rozmaru hrací kostky nechat třeba zrovna ve chvíli, kdy budeš v nejlepším.“

„Jistě.“

„Včetně kostkařského výzkumu.“

„Pochopils to dokonale, Jakeu.“

„Taky myslím.“

„A proč si to tedy sám nezkusíš?“ zeptal jsem se vřele.

„Může být.“

„Mohli bychom spolu vytvořit dynamickou kostkařskou dvojici, která by dokázala pojednat sny a destrukci moderního člověka, sužovaného předem danými ustrnulými modely chování, naprosto revolučním způsobem.“

„To jistě nezní špatně.“

„Ty jsi podle mého názoru jediný člověk, který je natolik inteligentní, aby dokázal domyslet, co kostkařství doopravdy znamená.“

„To máš asi pravdu.“

„Takže?“

„Musím si to všechno ještě pořádně promyslet, Luku. Je to závažný krok.“

„Jistě, to plně chápu.“

„Musí v tom být oidipovský komplex. Ten tvůj vykutálenej tatínek.“

„C-cože?“

„Když jste ještě spolu žili všichni tři a tvoje matka –“

„Jakeu! Co to meleš?“ zarazil jsem ho důrazně a naštvaně.

„Já ti tady právě předestřel nejimaginativnější nový životní systém v dějinách člověka, a ty na mě přijdeš se stařičkou freudovskou mytologií!“

„Hh? Tak já se ti omlouvám.“ Další profesionální úsměv. „Pokračuj.“

Ale já se jen zasmál, obávám se, že dost hořce.

„To nic, nechme toho. Už jsem z toho mluvení celý uondaný,“ řekl jsem.

Jake se ke mně naklonil a upřeně se mi zadíval do očí.

„Já tě vyléčím,“ prohlásil. „Udělám z tebe zase toho starýho dobrýho Luka, jako že se Jake Ecstein jmenuju. Buď klidnej.“

Vzdychl jsem si a bylo mi smutno.

„Jasně,“ řekl jsem. „Budu klidnej.“

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Starý předkostkařský Luke Rhinehart, vyžádaný kostkami pro týden počínající dvaadvacátým červnem, se projevoval natolik konvenčně a rozumně a jevil tak vstřícný zájem o seriózní problémy psychologie, že se páni doktoři Ecstein a Mann rozhodli riskovat a postarali se o to, abych se na zasedání výkonného výboru NYPSu třicátého června mohl osobně hájit. Jake nebyl ještě ani zdaleka přesvědčen o oprávněnosti mé teorie, ale jistá kostkařská cvičení, do nichž ho Arlene zasvěcovala, se mu líbila stále víc a rozhodl se být vůči mně velkorysý. Doktor Mann, který neměl tušení o radikální povaze mého kostkařství, se odhodlal doufat, že se na té schůzi třicátého setká s týmž rozumným, konvenčním, vstřícným individuem, se kterým měl během toho týdne příležitost hovořit. Výkonný výbor vyslovil s mou účastí souhlas, neboť ve stanovách společnosti neobjevil nic, co by to znemožňovalo.

Obvinění proti mně vznesená byla docela jednoduchá – teorie i praxe mé kostkové terapie byly nekompetentní, směšné, neetické a postrádaly „trvalou lékařskou hodnotu“.

Proto bych měl být z NYPSu vyloučen a měl by se napsat dopis Americkému lékařskému sdružení, ve kterém by se této společnosti doporučilo, aby mi nadále zakázala provozovat lékařskou praxi v celých Spojených státech a v Kanadě (jižní část hemisféry zřejmě považovali za nespasitelnou). Já sám jsem se na tu schůzi velice těšil jako na vítané přerušení své internace na Kolbově klinice.

Pak však došlo k jedné z nešťastných příhod, které někdy postihují i ten neuspořádanější kostkařský život: v roztržitosti jsem Kostce nabídl trestuhodně pošetilou opci a ona si ji samozřejmě vyvolila. Když starý Luke Rhinehart, jímž jsem ten týden byl, uvažoval, jak by měl reagovat na rozhodnutí výboru NYPSu, zařadil mezi opce závazek, že pokud se výbor rozhodne mě vyloučit, zanechám na rok jak kostkové terapie, tak kostkařského života. Vesele jsem si hodil kostkou na nemocniční postel, ale vzápětí mě všechna bezstarostnost přešla: Kostka si vybrala právě tuhle opci.

Pokud se dá v tomto Kostkou řízeném vesmíru vůbec mluvit o jistotách, v tomto případě bylo více než jisté, že mě výbor NYPSu shledá vinným. O nikom z jeho pěti členů se nedalo předpokládat, že by mi byl příznivě nakloněn. Doktor Weinburger, předseda, byl ambiciózní, úspěšný, konvenční génius, který nenáviděl každou vteřinu, jež ho odváděla od činnosti v jeho Ústavu pro studium hypochondrie umírajících, která generovala jeho stále větší proslulost. Před tím, než jsme se krátce setkali na onom krumovském večírku, mě vůbec neznal a bylo jasné, že by velice uvítal, kdybych se co nejrychleji navždycky ztratil z jeho obzoru.

Starý doktor Cobblestone byl férový, racionálně založený, nepředpojatý a spravedlivý člověk, který právě vzhledem k těmto svým vlastnostem určitě bude hlasovat proti mně. A pokud jde o doktora Manna, přestože se snažil přesvědčit ostatní členy výboru, aby mi místo vyloučení umožnili vzdát se členství v NYPSu potichu na vlastní žádost, tak jakmile v této snaze neuspěl, přirozeně mě svým hlasem odsoudí jako někoho, kdo je mu vlastně z hloubi duše odporný.

Čtvrtým členem výboru byl doktor Peerman, který akci proti mě inicioval, když mu dva nejnadanější psychiatři z jeho týmu – Joe Fineman a Fuigi Arishi – dezertovali a pod mým pochybným vedením začali praktikovat kostkovou terapii. Byl to drobný, pobledlý mužík středních let, mluvil vysokým písklavým hláskem a jeho sláva se bezpečně opírala o všeobecně respektované výsledky výzkumu, jímž prokázal, že mezi mladými lidmi, kteří to zkoušejí s LSD, je mnohem větší procento těch, co předtím kouřili marihuanu, než těch, kteří ji nekouřili. Bylo velmi nepravděpodobné, že by nakonec hlasoval v můj prospěch.

Zbýval doktor Moon, starý pán na nebesích newyorské psychiatrie, kdysi osobní přítel Freudův, od dvacátých letech tvůrce rozsáhle diskutované teorie přirozené, ireverzibilní dětské deprivace a člen výkonného výboru NYPSu od založení této společnosti v roce 1923. Bylo mu už sedmasedmdesát a byl jedním z nejváženějších pacientů Ústavu pro studium hypochondrie umírajících, vedeného doktorem Weinburgerem, ale přesto se zasedání výboru účastnil velmi aktivně a náruživě. Jeho chování bylo bohužel občas tak eratické, že z toho, co jsem o něm slyšel, by se dalo usuzovat, že je možná sám tajným kostkařem; jeho kolegové ovšem jeho „mírné výstřednosti“ jednoznačně připisovali „počínající senilitě“. I když byl znám jako nejreakčnější člen celého NYPSu, díky zmíněné nevypočitatelnosti to byl jediný člen výboru, u kterého se nedalo s jistotou předpokládat, že bude hlasovat proti mně.

Když jsem uvážil pravděpodobné postoje svých soudců, nabídl jsem Kostce jednu šanci ze šestatřiceti, že spáchám sebevraždu. Naneštěstí tuto nabídku odmrštila.

Zůstávalo ovšem skutečností, že pokud mě výbor vyloučí, zavázala mě Kostka, že se budu muset na rok vzdát kostkařského života, a tato představa mě naplňovala depresí, jakou jsem ještě nikdy v životě nepoznal. Děsila mě do té míry, že jsem si celé tři dny před plánovanou schůzí prakticky nepřetržitě připravoval jakousi podle mého mínění rozumnou obhajobu své kostkařské teorie a kostkové terapie. Dělal jsem si poznámky, zkoušel přednes a uvažoval o tom, jakými argumenty bych mohl přimět doktora Cobblestonea a doktora Manna, aby hlasovali proti mému vyloučení. Pak by moje jediná naděje záležela v bludné mysli vrtkavého starouška doktora Moona, jež by ho nějakým svým nevypočitatelným poryvem postrčila rovněž na mou stranu.

Tak neobyčejně pilný jsem mohl být proto, že jsem si dosud odbýval Týden starého Luka Rhineharta; ten však devětadvacátého června skončí a Kostka mi bude muset vybrat novou roli či nové role pro poslední dva dny. Přikáže mi Kostka, abych role střídal rychle za sebou, jako tomu bylo na večírku na počest pana doktora Kruma? Dovolí mi, abych byl maximálně racionální a formulačně přesný? Nebo mi řekne, abych se na všechno vykašlal? To se ovšem dozvím až ve chvíli, kdy bude vržena.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ŠESTÁ

Ty smějící se muže na obloze jsem objevil osmadvacátého června 1969 přibližně v půl třetí odpoledne v Newyorské veřejné knihovně na Dvaačtyřicáté ulici, kam mi Jake dovolil zajít, samozřejmě v doprovodu osobního hlídače.

Seděl jsem už trošku malomyslně u jednoho osamoceného stolku vedle nekonečných řad regálů plných knih a dával jsem si dohromady materiál pro svou obranu. Stolek vpravo ode mě okupovali dva pánové středních let a jeden teenager. U mého stolku, naproti mně, seděla pouze starší žena s huňatým obočím a chlupatými pažemi, schovaná za hromadou knih. Muž, který na mě dozíral, stál v rohu u okna a prohlížel si nějaký komiksový časopis. Už jsem tam dřepěl dobrých čtyřicet minut, přejížděl velkými prsty po nerovném, rozpraskaném povrchu stolní desky, mátožně přemýšlel o tom, jaké možnosti obrany bych měl asi volit, a zjišťoval, že moje představy se vytrvale stáčejí k takovým radostným verzím, jako například že bych doktora Peermana zaškrtil, že bych během jednání nepromluvil ani slovo, ale neustále se jenom potichu hihňal, popřípadě že bych se manifestačně vymočil na všechny dokumenty, které by si na mě přichystali. S přemáháním jsem se rozhodl, že svoje myšlenky musím ukáznit a vrátit je k problému, před kterým jsem stál, a znovu jsem se sám sebe zeptal, téměř slyšitelným šepotem: „Co mám tedy podniknout, abych se zachránil?“ Opakoval jsem si tuhle otázku znovu a znovu a projížděl při tom hrotem tužky rýhou v desce stolu, a najednou se nad vzdálený hluk, doléhající sem z ulice, vyhoupl bublavý smích.

Byl tak nakažlivý, že jsem se začal usmívat, ale pak jsem si uvědomil, jak je ten řehot tady v Newyorské veřejné knihovně nepatřičný a nepravděpodobný. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Stará dáma naproti upírala oči zpod zaknoceného obočí do jedné knihy z té hromady před sebou, tři muži u vedlejšího stolu nevypadali ani pobaveně, ani pohoršené, můj hlídač se kabonil, jako by se z něj v příští chvíli měla začít drát nějaká povážlivě ostrá slova. Avšak ten bublající smích pokračoval, dokonce stále hlasitěji.

A potom velké překvapení: ten smích – to musí být moje halucinace!

Opřel jsem se dozadu a chvíli se snažil ji potlačit, ale ten smích pokračoval dál. Když jsem zvedl oči ke stropu, spatřil jsem tam vysoko nahoře jakéhosi tlouštíka, který se celý otřásal smíchy a ukazoval prstem na mě dolů. Vypadalo to, že moje úsilí najít správnou obranu pokládá za blouznění pošetilého idiota. A že mu i moje snaha usmívat se nad poznáním, že jsem cvok, připadá velmi zábavná. Že velmi směšné se mu zdá dokonce i to, že dobře vidím, jak se směje tomu, že se usmívám tomu, jak se směje. A když jsem se konečně zamračil, smál se ještě víc. „Tak už dost,“ řekl jsem nahlas, ale vzápětí jsem se sám začal smát.

Stará paní s křovinatým obočím se na mě káravě podívala. Od vedlejšího stolu po mně otočili hlavy ti dva pánové. Můj hlídač konečně obrátil stránku. Tlouštík nahoře se znovu srdečně rozesmál a i já jsem se začal smát hlasitěji, až jsem mohutným břichem narážel na hranu stolu; málem jsem se přestával ovládat. Lidé kolem se po mně se zájmem dívali, dokonce i ten hlídač. Konečně jsem ten záchvat zvládl a přestal.

Ten tlustý pán nahoře taky, i když se stále ještě usmíval. Cosi mě k němu velice táhlo. Znovu jsem pomyslel na ty efektní, nesmyslné možnosti, o kterých jsem před chvílí uvažoval, a rozhodl jsem se, že je definitivně zavrhnu. Tlusťoch nahoře se znovu začal smát. Vyvedlo mě to z míry; snaživě jsem se na něj nahoru usmál a svoje rozhodnutí jsem změnil: všechny ty tři neracionální opce naopak použiji. Smál se ještě víc. Zaplavilo mě vědomí, že se budu muset kostkařského života zcela vzdát, ale ten kulaťoučký pán se smál dál a naopak se k němu připojilo ještě několik dalších podobných tlouštíků, kteří se smáli, až se za břicha popadali, a pobaveně si na mě ukazovali prstem.

Najednou mě zcela naplnila představa celých tisíců tlouštíků, kteří sedí tam nahoře v tom čtvrtém rozměru, sledují odtamtud zmateně snaživé počínání pachtících se lidí, otřásají se nad ním smíchy a žádného z nich ani nenapadne, aby ty chudáky vzal vážně, měl s nimi soucit, litoval je. Naše plány, naděje, závazky a budoucí osud, který už také nepochybně znali, byly pro ně pouze nevyčerpatelným zdrojem veselí. Ti nahoře (byly mezi nimi i ženy, ale i ty byly hodně při těle) se zřejmě často takhle shlukli, aby se společně pokochali pohledem na nějakého chudáka dole na zemi, jehož život jim připadal obzvlášť směšný.

Když jsem si uvědomil, že ať už se kostkařského života vzdám, nebo ho povedu dál, budou se ti bařtipáni nahoře stejně smát dál, připadal jsem si jako člověk, který se připlete do nějakého zábavného televizního programu a moderátor ho vyzve, aby hádal, co tam za tou zelenou zástěnou je. Ať pak na to řekne cokoli, obecenstvo, které na rozdíl od něj dobře vidí, co za tou stěnou je, začne hýkat smíchy. Veškeré moje současné pachtění, kterým si bych chtěl zajistit příjemnou budoucnost, vyvolává v tom obecenstvu nahoře na nebesích pouze smích.

„I ty nejlépe míněné plány myší a lidí často nenajdou naplnění,“ poznamenal Napoleon se smutným zachechtáním, když se vracel od Moskvy.

A tak jsem se znovu rozesmál unisono s těmi svými tlouštíky a ta žena naproti i muž, který mě hlídal, mě začali syčivě napomínat s ukazováčkem přitisknutým ke rtům.

„Podívejte se!“ vyzval jsem je s úsměvem od ucha k uchu a ukazoval ke stropu, do toho čtvrtého rozměru. „Je to všechno tam,“ pokračoval jsem a pochechtával se při tom. „Tam nahoře – odpověď na všechny otázky.“

Stará paní se zamračeně podívala ke stropu, dvakrát si posunula brýle a pak se podívala zpátky na mě. Vypadala zaraženě a trochu i provinile.

„Já… já tam nic nevidím,“ řekla.

Zasmál jsem se. Podíval jsem se nahoru na toho svého tlusťouška a viděl jsem, že se směje mému smíchu. Zasmál jsem se na něj.

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem tu starou dámu. „Nic si z toho nedělejte. Nic se neděje.“

Oba pánové od vedlejšího stolu na mě vysílali napomínavé syčení a můj strážce postával nervózně těsně u mě, ale já zvedl ruku, abych je umlčel. Řekl jsem vřelým tónem:

„Na té odpovědi je velké to, že…“ A pak jsem začal znovu a velké břicho se mi radostně vzdouvalo: „Velké na té odpovědi je, že nám není vůbec nic platná.“

Se smíchem jsem na ty rozesmáté tvory nahoře na obloze udělal dlouhý nos (mohli se potrhat smíchy) a vydal jsem se knihovnou k východu. Můj hlídač mě pozorně sledoval a já za sebou jako nějaká velká loď zanechával rozčísnutou brázdu pohoršeného „ššššt“.

„Všechno je v pořádku,“ prohlásil jsem hlasitě, aby to všichni dobře slyšel. „Na tom, jestli člověk tu odpověď zná, nebo ne, přece vůbec nezáleží. Není třeba ji znát.“

Bylo dost zajímavé, že po celou tu dobu, co jsem sálem knihovny procházel a ta Odpověď stoupala až odněkud z hlubin mého břicha a dunivě rozeznívala nekonečné regály plné jiných odpovědí a řady jejich hledačů, nikdo ke mně nepřistoupil. Teprve až u východu jsem narazil na člověka, který na mě reagoval. Ve chvíli, kdy jsem se chystal vyjít ven, přikročil ke mně postarší, rozložitý, brunátný knihovní zřízenec a s úsměvem kterým hrozila explodovat jeho tvář, řekl ještě silnějším hlasem, než jaký jsem ze sebe vydával já:

„V úředních hodinách je nutné veškerý smích podstatně omezovat,“ řekl, ale pak jsme se oba rozřehtali smíchem ještě hlučnějším než předtím, a já se proto raději otočil a vyšel z místnosti.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Kostka je můj pastýř, nebudu mít nedostatek.

Dopřává mi odpočívat na travnatých nivách,

vodí mě na klidná místa u vod,

a v těch když pak plavu, ničí ona blahodárně mou duši.

Stezkou spravedlnosti mě vede pro blaho náhodnosti.

Ano, i když půjdu roklí šeré smrti,

nebudu se bát ničeho zlého, neboť Náhoda je se mnou.

Tvoje dvě posvátné krychličky mě potěšují.

Prostíráš mi stůl

před zraky protivníků,

hlavu mi olejem potíráš,

kalich mi po okraj plníš.

Dobrota a milosrdenství a zlo a krutost

provázet mě budou všemi dny mého žití.

Do domu náhody se budu vracet do nejdelších časů.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

Schůze výkonného výboru Newyorské psychiatrické společnosti se konala brzy odpoledne třicátého června 1969 ve velké seminární místnosti Ústavu pro studium hypochondrie umírajících, vedeného doktorem Weinburgerem. On sám, téměř padesátiletý hřmotný muž s hustými rozcuchanými vlasy, seděl netrpělivě v čele dlouhého stolu, po jeho levici usedli doktor Peerman a doktor Cobblestone, po pravici starý doktor Moon a vedle něj doktor Mann. Všichni pánové se tvářili velmi vážně a soustředěně, s výjimkou doktora Moona, který mezi předsedou Weinburgerem a doktorem Mannem pokojně pochrupoval. Chvílemi se pomalu svezl na jednu či druhou stranu, opřel se o sousedovo rameno a po chvíli se jako špatně naolejované kyvadlo váhavým obloukem přesunul na opačnou stranu a nalehl na rámě druhého kolegy.

Stůl, u kterého těch pět lidí sedělo, byl tak dlouhý, že vypadali spíše jako uprchlíci, kteří se shlukli do houfu, aby se navzájem ochraňovali, než jako soudcové. Doktor Rhinehart a doktor Ecstein, který se jednání zúčastnil jako Rhinehartův přítel a osobní lékař, zaujali místo na nepohodlných dřevěných židlích přímo proti nim uprostřed místnosti. Doktor Ecstein seděl celý shrbený a mžouravě šilhal, doktor Rhinehart se držel zpříma a v plné pohotovosti, v dokonale střiženém šedém obleku s kravatou, s botami vyleštěnými tak oslnivě, že doktor Ecstein pojal podezření, zda si je Luke nenastříkal nějakým speciálně blýskavým sprejem.

„Ano, pane doktore,“ řekl doktor Rhinehart, dříve než někdo z přítomných stačil něco říci.

„Okamžik, pane kolego,“ zarazil ho doktor Weinburger ostře. Podíval se do lejster, která měl položená na stole před sebou. „Je doktor Rhinehart seznámen s kritickými výhradami, které byly proti němu vzneseny?“

„Ano,“ pravili dvojhlasně doktoři Mann a Ecstein.

„Poslyšte, mladý muži, co je to za humbuk, to s těmi hracími kostkami?“ zeptal se doktor Cobblestone. Na stole před sebou měl položenou svou hůlku, jako by to byl předmět doličný, velmi významný pro nastávající řízení.

„Jde o zcela novou teorii, kterou rozpracovávám, pane doktore,“ odpověděl doktor Rhinehart promptně.

„To je mi známo,“ řekl na to doktor Cobblestone. „Myslíme si ovšem, že byste nám to měl všechno podrobně vysvětlit.“

„Jistě. Při kostkové terapii vedeme naše pacienty k tomu, aby veškerá svá rozhodnutí činili prostřednictvím hracích kostek. Účelem je destruovat jejich osobnost. Naším cílem je vytvořit místo ní osobnost mnohočetnou: individuálně nekonsistentní, nespolehlivou a progresivně schizoidní.“

Doktor Rhinehart mluvil jasným, pevným a věcným hlasem, ale z nejasných důvodů uvítalo jeho odpověď hrobové ticho, které narušoval pouze chraptivý, nepravidelný dech doktora Moona. Přísná dolní čelist doktora Cobblestonea jako by teď byla ještě přísnější.

„Pokračujte,“ vyzval doktora Rhineharta předsedající doktor Weinburger.

„Moje teorie vychází z toho, že ve všech lidech existují minoritní impulsy, které normální osobnost potlačuje a jež se jen velmi zřídka aktivizují. Například touha uhodit manželku je blokována faktory, jako je důstojnost, změkčilost a obava z hysterického rozbíjení nádobí. Přání být zbožným tlumí v jiném člověku vědomí, že je přece „ateista“. Vaše nynější nutkání, vážený pane doktore, zvolat „přestaňte nám tady vykládat ty nesmysly,“ je potlačováno vaší představou o sobě jako o nepředpojaté a racionálně založené osobě.

Ony minoritní impulsy, to jsou něco jako černoši osobnosti. Od té doby, co se konstituovala jednotná osobnost, je jim upírána svoboda. Staly se neviditelnými. Zdráháme se uznat, že minoritní impuls je potenciálně celý člověk a že pokud mu nejsou poskytnuty stejné podmínky k rozvoji jako majoritnímu konvenčnímu osobnostnímu typu, jedinec, ve kterém existují, bude rozpolcen a vystaven všelijakým druhům napětí, což bude mít za následek periodické výbuchy násilí a protestní bouře.“

„Černochům se nesmí moc povolovat,“ vyrazil ze sebe zničehožnic doktor Moon. Jeho kulatá vrásčitá tvář ožila, protože se v její zpustošené krajině najednou objevila dvě divoká rudá očička. Dychtivě se nakláněl dopředu a ústa, která vyslovila tu krátkou větu, zůstala němě pootevřená.

„Pokračujte,“ pobídl doktor Weinburger obžalovaného.

Doktor Rhinehart důstojně pokývl hlavou směrem k doktoru Moonovi a znovu se ujal slova.

„Každá osobnost je sumou akumulovaných útisků minorit. Kdyby si člověk nevytvořil konsistentní vzorec kontroly impulsů, neměl by žádnou definovatelnou osobnost: byl by nepředvídatelný a anarchistický – dalo by se dokonce říci svobodný.“

„Byl by šílený,“ vložil se do toho doktor Peerman vysokým hláskem ze svého místa u stolu. Jeho vyzáblé, bledé tváři chyběl jakýkoli výraz.

„Měli bychom toho člověka vyslechnout,“ doporučoval doktor Cobblestone.

„Pokračujte,“ pobídl Rhineharta doktor Weinburger.

„Ve stabilních, jednotných, konsistentních společnostech měla úzká osobnost svůj smysl – lidé se mohli beze zbytku realizovat pouze jedním svým já. Dnes tomu tak není. V polyvalentní společnosti je jedinou osobností, kterou je možné se realizovat, osobnost mnohočetná. V každém z nás je sto potlačených potenciálních já, které nás nikdy nenechají zapomenout, že kdybychom se sebevíc snažili kráčet pouze po jediné úzké stezce své osobnosti, naším nejhlubším přáním je být mnohočetnými – stát se herci mnoha rolí.

Dovolíte-li, vážení pánové, rád bych vás seznámil s tím, co mi řekl jeden můj kostkařský pacient při nedávné terapeutické seanci, kterou jsem si nahrál.“

Doktor Rhinehart sáhl do aktovky, kterou měl postavenou vedle své židle, a vytáhl z ní několik listů papíru. Letmo se jimi probral, pak vzhlédl a pokračoval:

„Jistý profesor O. B. tady říká něco, co velmi dramaticky vystihuje jádro problému, který postihuje všechny lidi. Cituji:

■

‚Cítím, že bych měl napsat velký román, poslat spoustu dopisů, přátelit se s větším počtem lidí ze svého okolí, pořádat víc večírků, věnovat víc času svým intelektuálním zájmům, hrát si se svými dětmi, milovat se se svou ženou, jezdit častěji na výlet, navštívit povodí řeky Kongo, stát se radikálem, snažícím se zrevolucionizovat společnost, psát pohádky pro děti, koupit si větší člun, plachtit na moři, slunit se a plavat, napsat knižní studii o americkém pikareskním románu, vychovávat doma svoje děti, být na univerzitě lepším učitelem, být někomu opravdu věrným přítelem, nebýt tak úzkostlivý, když jde o peníze, víc šetřit, žít plnějším životem ve světě, který mě obklopuje, žít jako Thoreau, nebýt tak uchvacován materiálními hodnotami, hrát častěji tenis, provozovat jógu, meditovat, každý den pravidelně cvičit, abych byl dokonale fit, pomáhat manželce s pracemi v domácnosti, vydělávat peníze v obchodu s realitami… a tak dále.

A tohle všechno chci dělat naprosto vážně, hravě, dramaticky, stoicky, radostně, vyrovnaně, morálně na úrovni, bez valného zájmu – a dělat to jako D. H. Lawrence, Paul Newman, Socrates, Charlie Brown, Superman a Pogo.

Ale je to směšné. Pokud dělám pouze jednu z těchto věcí, hraju jednu z těchto rolí, ostatní moje já nejsou uspokojována. Vy mě musíte naučit uspokojovat to jedno moje já takovým způsobem, aby ostatní moje já měla pocit, že se s nimi taky počítá. Aby byla pěkně zticha. Musíte mi pomoct se sebrat, abych přestal poletovat celým zatraceným vesmírem a přitom vlastně vůbec nic nedělat.‘

■

Doktor Rhinehart zvedl hlavu a usmál se. „Naše západní psychologické školy se snaží řešit problém pana O. B. tím, že ho nutí vytvořit v sobě jedinou integrovanou osobnost, potlačit svou přirozenou mnohočetnost a vybudovat jedno dominantní já, které by dokázalo kontrolovat ta ostatní. Toto totalitářské řešení znamená, že člověk v sobě musí neustále udržovat v pohotovosti velkou stálou armádu, připravenou rozdrtit jakoukoli snahu minoritních já převzít moc. Normální osobnost existuje ve stavu chronické rebelie.“

„Něco z toho má hlavu a patu,“ podotkl doktor Ecstein snaživě.

„Teorie kostkařství je pokus zlikvidovat tuto totalitami osobnost a –“

„Masy potřebují silného vůdce,“ skočil doktoru Rhinehartovi do řeči doktor Moon.

Ticho, které následovalo, narušovalo pouze jeho nepravidelné dýchání.

„Pokračujte,“ řekl doktor Weinburger.

„Nemám k tomu co dodat,“ reagoval na to doktor Moon, zavřel okenice na červených průzorech svých očí a začal se pomalým obloukem naklánět k rameni doktora Manna.

„Pokračujte, doktore Rhineharte,“ řekl doktor Weinburger.

Na tváři se mu nepohnul ani sval, ale prsty jeho rukou začaly mačkat papíry na stole jako chobotnice, nemilosrdně pustošící hejno olihní.

Doktor Rhinehart se podíval na hodinky a pokračoval.

„Děkuji. Podle naší metafory – ve které je obsažena táž obdivuhodná míra vědecké přesnosti a důslednosti jako ve Freudově slavné parabole superega, ega a id – tak tedy podle naší metafory anarchická, náhodou řízená osoba je ve skutečnosti ovládána benevolentním despotou: Kostkou. V raných stadiích terapie je Kostce ochotno se nabídnout jako opce jen několik málo já. Avšak jak se student vyvíjí, objevuje stále více svých jednotlivých já, tužeb, hodnot a rolí, které by bylo možné realizovat.

Člověk roste, schopnost většinových já svrhnout vládu Kostky se neustále snižuje, až nakonec zcela zmizí. Osobnost je destruována. Člověk je volný. Může –“

„Nevidím důvod, proč by měl pan doktor Rhinehart ještě pokračovat,“ řekl doktor Weinburger a rázně povstal. „I když leccos z toho, co nám tu povídá, má hlavu a patu, jak trefně poznamenal kolega Ecstein, myšlenku, že destrukce osobnosti by mohla prospět mentálnímu zdraví, je třeba a priori odmítnout. Stačí snad, když váženým pánům připomenu první větu brilantní učebnice abnormální psychologie, jejímž autorem je tady pan doktor Mann: ‚Má-li člověk silný smysl pro svou identitu, pro trvalost věcí kolem sebe a pro svou integrální individualitu, bude se vždy cítit v bezpečí.‘“ Usmál se na doktora Manna. „Proto navrhuji, abychom –“

„Přesně,“ skočil mu do řeči doktor Rhinehart. „Lépe řečeno – no právě, pane předsedo. Nové věci se vždycky odmítají a priori, místo na základě empirického prověření. Nikdy jsme neexperimentovali s možností, že by silný jedinec mohl zničit svou osobnost a díky tomu se stát různorodějším, šťastnějším a činorodějším, než byl předtím. První věta naší učebnice bude znít takto: ‚Podaří-li se nějakému jedinci vypěstovat v sobě silnou důvěru ve svou nesoudržnost a nespolehlivost, jednoznačně kladný smysl pro nestálost věcí a neintegrovaný, nestrukturovaný chaos ve své osobnostní sféře, bude se v současné polyvalentní společnosti cítit jako ryba ve vodě – bude žít radostným…‘“

„Pokud jde o destrukci osobnosti, máme přece k dispozici velmi bohatý empirický materiál,“ poznamenal doktor Cobblestone nevzrušeně. „Naše psychiatrické kliniky přece přímo přetékají lidmi, kteří mají smysl pro neintegrovaný, nestrukturovaný chaos ve své osobnosti.“

„To jistě,“ odpověděl klidně doktor Rhinehart. „Ale proč tam jsou?“

Na tuto otázku nikdo nereagoval. Doktor Rhinehart chvíli počkal, než si doktor Weinburger zase sedne, a pak pokračoval: „Vaše terapeutické postupy se v nich pokusily vytvořit smysl pro integritu jejich osobnosti a selhaly. Není tedy docela dobře možné, že touha nebýt unifikovaný, nebýt jedinečný, nemít jedinou osobnost je v naší polyvalentní společnosti docela přirozenou a základní potřebou?“

Opět nastalo ticho, rušené jen přerývanými výdechy doktora Moona a popuzeným odkašláváním doktora Weinburgera.

„Kdykoli uvažuji o západních psychoterapiích posledního století,“ pokračoval doktor Rhinehart, „připadá mi přímo neuvěřitelné, že zatím nikdo nekonstatoval totální selhání těchto terapií, kterým se ani v nejmenším nepodařilo udělat z nešťastných lidí lidi šťastnější. Jak poznamenal doktor Raymond Felt: ‚Procento spontánních remisí symptomů a udánlivých „vyléčených případů“ pomocí psychoterapií různých škol zůstává v průběhu dvacátého století prakticky stále stejné.‘

Jak je možné, že snaha léčit neurózy byla zatím tak jednoznačně neúspěšná? Proč civilizace v lidech generuje pocity hluboké nespokojenosti rychleji, než se nám daří vyvíjet nové teorie, které by vysvětlovaly, jak a proč k tomu dochází, a naznačily by, co bychom proti tomu měli podniknout? Je zcela evidentní, že někde děláme chybu. Z časů dávno minulých, kdy společnost byla jednoduchá, jednotná a stabilní, jsme do dnešních komplexních, chaotických, nestabilních a polyvalentních civilizací přenesli povědomí jakési ideální normy lidského jedince, které je naprosto pochybené. Předpokládáme, že ‚poctivost‘ a ‚přímost‘ jsou pro zdravé mezilidské vztahy primárně důležité pojmy, a lež a předstírání pokládá tato anachronistická etika naší doby za něco zásadně špatného.“

„Ale pane kolego, to přece nemůžete –“ pokusil se do toho vložit doktor Cobblestone.

„Ne, pane kolego. Je mi líto, ale myslím to naprosto vážně. Každá společnost je založena na lžích. I naše dnešní společnost je založena na konfliktních lžích. Člověk, který žil v jednoduché, stabilní společnosti, založené na jediné lži, se ve svém jednotném jáství s tímto systémem jediné lži ztotožnil a podržel si ho po celý zbytek svého života, aniž se dostával do konfliktů se svými přáteli a sousedy a aniž si stačil uvědomit, že devadesát osm procent toho, v co věří, jsou iluze, že jeho hodnotová měřítka jsou umělá a arbitrární a většina jeho tužeb že je orientovaná až komicky nesprávným směrem.

Člověk naší mnoholživé společnosti musí ovšem absorbovat neskonale složitý chaos konfliktních lží a jeho přátelé a sousedé mu denně důtklivě připomínají, že to, v co věří on, není zdaleka přijímáno univerzálně a že jeho tužby jsou často orientovány chybně. Musíme si uvědomit, že chtít po tomto člověku, aby byl k sobě poctivý a upřímný, když mu kontradiktorní potenciální osobnosti, které se v něm svářejí, dávají na většinu otázek, které si klade, mnohočetné kontradiktorní odpovědi, je naprosto bezpečná a účinná metoda, jak ho dohnat k šílenství.

Pokud ho ovšem chceme vysvobodit z té jeho nekonečné konfliktní situace, musíme ho vést k tomu, aby se uvolnil, jednal jen podle svého, předstíral, lhal. Musíme mu dát do rukou prostředky, které v něm budou tyto schopnosti rozvíjet. Musí se stát kostkařem.“

„Slyšeli jste, pánové?“ skočil do toho doktor Peerman. „Právě se přiznal, že propaguje terapii, která podporuje lhaní. Slyšeli jste to?“

„Řekl bych, že jsme doktora Rhineharta slyšeli, pane kolego,“ řekl doktor Weinburger a znovu začal muchlat papíry před sebou. „Doktore Rhineharte, pokračujte prosím.“

Doktor Rhinehart se podíval na hodinky a pokračoval.

„Když všichni lidé musí díky tomu, že žijí v mnoholživé společnosti, nevyhnutelně rovněž lhát, snaží se mluvit pravdu pouze lidé nemocní, a pouze lidé nemocní žádají pravdomluvnost a poctivost od druhých. Psychologové pochopitelně naléhají na svoje pacienty, aby byli naprosto autentičtí a mluvili pravdu. Takové metody ovšem –“

„Jsou-li naše metody tak špatné,“ zeptal se popuzeně doktor Weinburger, „jak je možné, že se u některých našich pacientů přece jen projevuje markantní zlepšení jejich stavu?“

„Protože jsme je přiměli k tomu, aby začali hrát nové role,“ odpověděl doktor Rhinehart bez váhání. „Především roli ‚pravdomluvného poctivce‘, ale kromě toho i řadu jiných – roli provinilce, hříšníka, člověka s potlačenými představami, člověka, který v sobě objevuje schopnost sebeanalýzy, člověka sexuálně osvobozeného, a tak dále. Pacient i terapeut podléhají ovšem iluzi, že se společně propracovávají k autentickým tužbám pacientovým – ve skutečnosti se v něm pouze uvolňují rozličné dosud skryté osobnostní verze.“

„To má jistou logiku, Luku,“ komentoval to doktor Ecstein.

„Omezení, která se tomuto novému hraní rolí staví do cesty, jsou ovšem katastrofální. Na pacienta se naléhá, aby se v sobě snažil vykutat svoje ‚skutečné‘ pocity a tak se stal integrovaným a jednoosobnostním. Když v sobě při tom hledání skutečného ‚já‘ objevuje dosud nerozžité role, může zakoušet krátká osvobozující údobí, ale jakmile se po něm začne chtít, aby jednu z těch nových identit prohlásil za tu jedině pravou, začne si ihned znovu připadat jako pod zámkem a rozpolceně. Jedině kostková terapie otevřeně přiznává, co všichni dobře víme, ale na co se usilovně snažíme zapomenout: že člověk je mnohočetný.“

„Jistě, člověk je mnohočetný,“ řekl na to doktor Weinburger a doprovodil to úderem pěstí na stůl. „Ale smysl civilizace je přece v tom, udržet sexuální násilníky, vrahy, lháře a podvodníky pod zámkem, potlačit je, když chcete. Podle toho, co říkáte, bychom snad měli otevřít klec, naše minoritní vrahy pustit ven a nechat je volně řádit.“ Doktor Weinburger zlostně trhl levým ramenem a vyslal tím inertní tělo doktora Moona na pomalou oběžnou dráhu, na jejímž konci se mělo opřít o trochu měkčí, ale stejně zlostné rameno doktora Manna.

„To je pravda, Luku,“ přidal se doktor Mann a chladným pohledem probodával přes stůl doktora Rhineharta. „Jenom to, že mezi sebou máme blázna, nás neopravňuje k pocitu, že bychom mu měli dopřát, aby se zcela svobodně realizoval.“

Doktor Rhinehart se podíval na hodinky, povzdechl si, vytáhl z kapsy kostku, upustil ji z pravé ruky na dlaň levé a podíval se na ni. „Do prdele,“ ušlo mu.

„Prosím?!“ pohoršil se doktor Cobblestone.

„Žalářníkovi, kterému se říká normální, racionální osobnost,“ pokračoval doktor Rhinehart, „ovšem připadá možnost propustit násilníka, vraha či blázna na svobodu naprosto nesmyslná. Stejně jako by žalářnické osobnosti vraha připadalo pošetilé osvobodit pacifistu. Ovšem takzvaná normální osobnost je v dnešní době pouze studií frustrace, nudy a zoufalství. Kostková teorie je jediná, která nabízí, že tohle všechno rozmetá.“

„Ale společenské důsledky –“ začal doktor Cobblestone.

„Jaké společenské důsledky bude mít aktivita většího množství kostkařů, to je samo sebou nepředvídatelné. Sociální důsledky činnosti národa složeného ze samých normálních osobností jsou však už evidentní: bída, konflikty, násilí, válka a univerzální neradostnost života.“

„Ale stále ještě mi není jasné, co máte proti pravdomluvnosti,“ pokračoval doktor Cobblestone.

„Pravdomluvnost? Upřímnost?“ opáčil doktor Rhinehart. „Ježíši Kriste! Pro normální mezilidské vztahy neznám nic zhoubnějšího. ‚Máš mě skutečně rád?‘ Odpověď na tuhle absurdní otázku, tak typickou pro naši chorobnou mysl, by vždycky měla znít: ‚Proboha NE!‘ nebo ‚Moje láska je přece víc než skutečnost – je imaginární.‘ Čím poctivěji se člověk snaží být otevřený a autentický, tím víc bloků a zábran se mu staví do cesty. Na otázku: ‚Co ke mně skutečně cítíš?‘ by vždycky měla přijít jediná odpověď: rána do zubů. Ovšem kdyby někoho požádali: ‚Pověz mi, co ke mně cítí tvoje fantazie a představivost,‘ neoctl by se pod tlakem onoho neurotizujícího požadavku jednoty a pravdy. Mohl by vyjádřit kterékoli ze svých konfliktních já vždycky jen jedno, samozřejmě. Mohl by každou svou roli naplno rozehrát. Dokonale by se svou schizofrenií splynul.“

Doktor Rhinehart povstal.

„Vadilo by vám, kdybych trochu přecházel?“ zeptal se.

„Jak je libo,“ odpověděl doktor Weinburger. Doktor Rhinehart začal před tím dlouhým stolem přecházet sem a tam a jeho pohyb jako by chvíli kopíroval kratší rozkyv doktora Moona mezi rameny jeho dvou kolegů.

„Teď tedy něco k tomu, jak to funguje v praxi,“ začal znovu. „Zahájit u pacienta kostkovou terapii není vůbec snadné. Jeho odpor vůči jakékoli změně je dnes stejně silný, jako byl před sedmdesáti lety odpor Freudových pacientů k jeho sexuální mytologii. Když požádáme typického nešťastného Američana, aby za sebe nechal rozhodovat kostky, přistoupí na to jedině tehdy, když se domnívá, že půjde o časově omezenou hru. Když zjistí, že po něm naprosto vážně chci, aby se při důležitých rozhodnutích řídil náhodou, nevyhnutelně se počurá do kalhot.

Obrazně řečeno, samozřejmě. Ve většině případů pacient tuto počáteční rezistenci – říkáme jí pracovně pomočovací fáze – překoná a může začít vlastní terapie.

Musíme ji zahajovat velice triviálním způsobem. Psychotici nemají žádný prostor, ve kterém by se mohli chovat spontánně a originálně. Neurotici ho mají velmi málo, normální ‚zdraví‘ jedinci jako vy na tom nejsou o moc líp. Veškerý zbývající prostor kontroluje diktatura osobnosti. Úkolem kostkové terapie, stejně jako každé revoluční akce, je ono svobodné území maximálně zvětšit.

Pracujeme nejprve v oblastech, kde nehrozí žádný větší zásah do normální osobnosti. Když pak pacient zvládne základní pravidla a dostane se do správné hravé nálady, rozšíříme rozhodování kostkou do dalších oblastí.“

„Co konkrétně vaši pacienti s těmi kostkami dělají?“ zeptal se doktor Cobblestone.

„No – nejdříve necháme kostky rozhodovat místo pacienta v případech, kdy on sám je na vahách. ‚Pak jsem v lese přišla na rozcestí – jedna cesta vedla doprava, druhá doleva. Dala jsem se tou, pro kterou rozhodla Kostka, a tím to všechno začalo.‘ Toto říká Červená Karkulka a tak si musíme počínat i my. Pacienti si na práci s kostkami velmi rychle zvyknou.

Také jim ukážeme, jak lze hod kostkou aplikovat jako veto. Pokaždé když něco dělají, žádáme je, aby si hodili kostkou, a padne-li šestka, znamená to, že v tom nadále nemohou pokračovat; musejí kostku požádat, aby jim vybrala nějakou jinou činnost. Vetování je velmi užitečná metoda, ale zároveň dosti tvrdá. Většina z nás prochází životem od jedné činnosti k druhé čistě mechanicky, bez velkého přemýšlení. Studujeme, píšeme, jíme, flirtujeme, souložíme v závislosti na určitých habituálních modelech. A najednou na nás vybafne kostkové veto a vytrhne nás z toho. Teoreticky se snažíme dospět k čistě náhodnému člověku, který nemá žádné návyky či vzorce chování, jí jednou či šestkrát nebo sedmkrát denně nebo také vůbec ne, spí, kdy ho napadne, sexuálně reaguje zcela náhodně na muže, ženy, psy, slony, stromy, melouny, hlemýždě a tak dále. V praxi samozřejmě většinou nestřílíme tak vysoko.

Necháme nejprve pacienta, aby se sám rozhodl, jak bude kostky používat. Samozřejmě se pak pochopitelně dříve nebo později tak říkajíc zapasuje do jedné malé štěrbinky kostkařského života, ve které je připraven dát kostkám volnou ruku. Kdybychom ho trošku nepostrčili, uvízl by v ní navždycky.“

„A když se pak pacient zdráhá aplikaci kostek rozšířit, jak jeho odpor přemáháte?“ zeptal se doktor Cobblestone. Zdálo se, že ta věc vzbudila jeho zájem.

Doktor Rhinehart se zastavil přímo proti němu a usmál se. „K překonání této sekundární rezistence – říkáme jí zácpa – používáme většinou metody zastrašení. Vybídneme pacienta, aby kostkám předložil k rozhodnutí svůj nejzávažnější problém. ‚Naservírujte kostkám jako jednu z opcí, že vlezete do postele ke své matce a začnete ji osahávat.‘ ‚Nechte kostky rozhodnout, máte-li svého otce poslat do prdele.‘ ‚Hoďte si kostkou, jestli máte zničit svoje tajné deníčky.‘“

„A co se stane?“

„Pacient se při té představě buď pokadí strachy nebo omdlí,“ odpověděl doktor Rhinehart. Začal zase přecházet, s očima zahleděnýma na podlahu. „Ale když pak zase přijde k sobě, navrhneme mu něco trochu méně drastického, ale co přesto daleko překračuje dosavadní hranice jeho kostkařství. A on to vděčně přijme.“ Doktoru Rhinehartovi se v té chvíli rozjasnila tvář, a vždycky když při svém přecházení míjel některého kolegu, laskavě se na něj usmál.

„A to už jsou věci v pohybu. Doufáme, že pak do měsíce buď dosáhne extatického osvobození, nebo kostkařskou terapii nadobro přeruší, nebo se u něj vyvine těžká psychóza. Psychotický kolaps vyvolá jeho zoufalá snaha nepřipustit si, že může jednat, jak se mu líbí, že se může změnit, že se svým problémem může něco dělat. Nedokáže čelit skutečnosti, že je svobodný člověk, nikoli ta bezmocná, politováníhodná třtina, kterou si namlouvá, že je.

Osvobozeným se cítí, když si uvědomí, že jeho děsivé problémy lze řešit, ale navíc že se o to on sám teď už nemusí starat: přesunuly se na hranatá ramena kostek. Prožívá čirou extázi. Přenesení zodpovědnosti ze svého iluzorního já na kostky prožívá jako náboženskou konverzi či jako svou spásu. Je to něco podobného, jako když nově zrození křesťané odevzdávají svou duši Kristu či Bohu nebo jako když adept zenového buddhismu či taoista bezvýhradně akceptuje tao. Ve všech těchto případech jedinec zanechává hry na to, že ovládá svoje ego, a podrobuje se zvláštní síle, kterou vnímá jako něco, co je mimo něj.

Dovolte mi ocitovat, co jeden z našich kostkařských adeptů o tomto prožitku napsal.“ Doktor Rhinehart se vrátil ke své židli, vytáhl z aktovky nějaké papíry a z jednoho začal předčítat:

■

Bylo to fantastické. Prožíval jsem pocit doslova náboženského vytržení, něčeho vysoce spirituálního. Najednou jsem byl osvobozen od výčitek, které mě pronásledovaly kvůli tomu, že jsem násilnil nedospělá děvčátka a prznil malé chlapce. Vzdal jsem ten marný zápas a celý ten svůj průser svěřil do péče kostek. Když mi řekly, abych někoho znásilnil, znásilnil jsem. Když mi nařídily, abych abstinoval, abstinoval jsem. Žádný problém. Když mě vyzvou, abych si zaletěl do Peru, zaletím si do Peru. Připadá mi, že jsem se najednou octl uprostřed filmu, který jsem nikdy předtím neviděl. Je nesmírně zajímavý a já v něm hraju hlavní roli. Už pár měsíců mě ani nenapadlo předložit kostkám opci, že bych měl znásilnit nějakou holčičku či chlapečka. Nevím, ale všechno ostatní je tak fascinující, že mě prostě už nikdy neposedne ta někdejší odporná potřeba.

■

Doktor Rhinehart položil papír zpátky na židli a znovu začal přecházet sem a tam.

„Dosáhnout této úrovně svobody našim adeptům samozřejmě chvíli trvá. Zprvu si často hodí kostkami a pomyslí si: ‚Teď tedy v sobě musím najít dost vůle, abych to skutečně provedl.‘ To je špatné. Iluzi, že ego kontroluje nebo vůbec má něco jako ‚sílu vůle‘, je třeba zcela zrušit. Adept kostkařství musí svůj vztah ke kostkám vidět nejdřív jako dítě, plavící se na gumovém nafukovacím člunu po rozvodněné řece: každý pohyb rozvlněného proudu je dítěti příjemný, nepotřebuje vědět, kam pluje a kdy – pokud vůbec – tam dopluje. Sám ten pohyb stačí. A potom kostkař dospěje do další fáze, kdy si s Kostkou začnou spolu hrát. Neznamená to, že by ten jedinec měl teď s Kostkou vztah rovného s rovným, jde o to, že ona člověčí loďka je teď už tak nasáklá Duchem Kostky, že se fakticky stala Posvátným Plavidlem. Druhou Kostkou. Kostkař se stal Kostkou, splynul s ní.“

Doktor Rhinehart se na chvíli zastavil a upřeně pohlédl na svoje posluchače. To, co říkal, ho stále více vzrušovalo, a pět lékařů za stolem ho sledovalo se stále narůstajícím znepokojením, ovšem s výjimkou doktora Moona, který se stále ještě s otevřenými ústy oddával dřímotě, opřen o rameno kolegy Manna.

„Možná je to pro vás příliš rychlé,“ začal znovu doktor Rhinehart. „Měl bych vám zřejmě také něco říci o našich kostkařských cvičeních. Například o emoční ruletě. To si student kostkařství připraví seznam šesti možných emocí, nechá kostku, aby se pro jednu z nich rozhodla, a pak se tuto emoci snaží po dobu nejméně dvou minut vyjadřovat tak dramaticky, jak jen je schopen. Je to pravděpodobně nejužitečnější kostkařské cvičení vůbec, protože studentům umožňuje vyjevit všechny možné druhy dlouho potlačovaných emocí, o kterých obvykle ani neví, že je má v sobě ukryté. Roger Meters nás například informoval o případu jednoho svého kostkařského adepta, který po deseti minutách kostkami přikázané lásky k jisté konkrétní osobě ženského pohlaví zůstal do té osoby zamilován i nadále. Pravda je, že se mezitím dokonce už vzali.“

Doktor Rhinehart se znovu zastavil a laskavě se usmál na doktora Weinburgera.

„Nebo třeba hra, které říkáme Horatio Alger versus Huck Finn,“ pokračoval potom. „Při té kostka v pravidelných intervalech určuje, má-li student usilovně pracovat, něčeho dosahovat, být fantasticky produktivní, nebo jestli se má na všechno vykašlat, flákat se a nedělat vůbec nic. Při tomto cvičení se doporučuje, aby ty intervaly byly co nejkratší. Absurdita pilné práce se pak vhodně střídá s absurditou pokusů o sladké lenošení a nicnedělání.“

„Kolego Rhineharte,“ přerušil ho doktor Weinburger, svíraje v pěsti už úplně zmačkané papíry, „myslím, že by to už –“

„Počkejte! Počkejte! Taková ruská ruleta. Máme dvě verze.

V první si student stanoví trojici až šestici nepříjemných opcí a hodí si kostkou, aby zjistil, kterou mu přidělí, pokud ovšem po něm kostka bude vůbec nějakou požadovat. Ve druhé si zvolí určitou výjimečně náročnou opci – řekněme že dá výpověď v zaměstnání, těžce urazí svou matku nebo svého životního partnera, přepadne banku, někoho zavraždí – a pak dá kostce volbu jedné ku šesti, chce-li mu ji vybrat, či nikoli.

Tato druhá forma ruské rulety je jedním z našich nejlepších kostkařských cvičení. Doktor Rhineholt Budweir si s její pomocí vyléčil zdánlivě téměř beznadějný případ strachu ze smrti. Každé ráno vzal do ruky šestiranný revolver s jednou komorou nabitou, zatočil bubínkem, přiložil si hlaveň ke spánku a hodil si dvěma kostkami. Když mu padly hadí oči, to jest dvě jedničky, stiskl spoušť. Každé ráno tedy prožíval situaci, která mu mohla v jednom případě z dvou set šestnácti přinést smrt.

Od okamžiku, kdy doktor Budweir tuhle kostkařskou etudu vynalezl, strach ze smrti ho beze stopy opustil. Pocítil lehkost, kterou naposledy zažíval ještě v útlém dětství. Jeho náhlá smrt ve věku devětadvaceti let, která ho stihla minulý týden, znamená pro vědu tragickou ztrátu.“

Doktor Rhinehart se díval z jednoho doktora na druhého a oči se mu za skly brýlí mihotavě leskly. Pokračoval:

„Pak je tu cvičení K – nazvané tak na počest význačného německo-amerického badatele doktora Abrahama Kruma.“ Doktor Rhinehart se usmál na doktora Manna. „Student kostkařství předloží kostce seznam šesti opčních rolí či existencí, do kterých je připraven se na určitou dobu převtělit – ta časová údobí se pohybují v rozmezí od několika minut do celého jednoho týdne, mohou být i delší. Cvičení K je klíčem k úspěšnému kostkařskému životu. Adept, který ho praktikuje denně hodinu či dvě, nebo jednou týdně celý den, je na nejlepší cestě k tomu, aby se z něj stal plnokrevný kostkař.

Rodiny a přátelé mají samozřejmě dojem, že takový jedinec je spíše na nejlepší cestě k šílenství a jeho terapeut že k němu už asi dávno dorazil, ovšem ignorování pochybností a posměchu je nedílnou součástí proměny v kostkaře. Doktor Fumm mi sdělil, že jeden jeho student si cvičení K stále prodlužoval, až od jedné hodiny denně přešel k třiadvaceti hodinám a každý den vystupoval v jiné roli – s výjimkou neděle, kterou si vyhradil k odpočinku. Jeho přátelé a členové rodiny byli nejdříve přímo hysteričtí strachem a pobouřením, ale když jim podrobně vysvětlil, oč jde, začali se přizpůsobovat situaci. Po několika měsících se ho jeho žena a děti vždycky ráno při snídani jednoduše zeptaly, kdo toho dne je, a v rámci možností se tomu přizpůsobily. Jelikož mezi jeho rozmanitými rolemi byli například svatý Šimon Stylites, Greta Garbo, tříleté dítě a Jack Rozparovač, zasluhuje psychologická zralost příslušníků jeho rodiny velké uznání. Nechť odpočívají v pokoji.“ Doktor Rhinehart se zastavil a upřel vážný a upřímný pohled na doktora Manna.

Ten ho chvíli bezvýrazně opětoval a pak poněkud zrudl. Doktor Rhinehart se krátce zamračil na podlahu před sebou a opět se dal na pochod.

„Jak vidíte,“ řekl, „jako všechny mocné léčebné prostředky může mít i kostková terapie určité méně významné vedlejší účinky.

Například adepta kostkařství obvykle časem napadne, že by mu kostky měly samy určit, má-li u kostkové terapie setrvat, nebo má-li ji ukončit. Protože této opci přiřkne poměrně vysokou pravděpodobnost, kostky mu dříve či později přikáží, aby léčby zanechal. Někdy mu řeknou, že se k ní má později zase vrátit. Někdy mu přikáží, aby za léčení zaplatil, jindy nikoli. Je třeba po pravdě konstatovat, že jako pacienti jsou studenti kostkařství poněkud nespolehliví. Možná vás však potěší, že čím nespolehlivějším se kostkařský adept stává, tím blíže je pravděpodobně celkovému vyléčení.

Druhý vedlejší efekt je, že student začne vyvádět různé šaškárny a upoutává tím na sebe a nevyhnutelně i na svého terapeuta nežádoucí pozornost.

Další problém je, že během terciární rezistence student může pocítit nutkání svého psychoterapeuta zabít.“

Doktor Rhinehart se zastavil před doktorem Peermanem a přívětivýma očima se pokusil zachytit jeho stranou odvrácený pohled. Řekl:

„Tomu je za normálních okolností celkem snadno možné se vyhnout.“

Pak opět vykročil.

„Čtvrtý vedlejší účinek spočívá v tom, že student začne trvat na tom, aby i terapeut činil svá rozhodnutí prostřednictvím hracích kostek. Pokud je pak terapeut při stanovování svých opcí poctivý, je pravděpodobné, že se dopustí něčeho, co není v souladu s lékařskou etikou. Je ovšem třeba přiznat, že čím víc lékařské etiky terapeut pošlapává, tím větší pokroky jeho pacient dělá.“

Doktor Rhinehart se zastavil na vzdálenějším konci místnosti, podíval se na hodinky a pak se vrátil zpátky ke stolu. Když míjel svoje jednotlivé soudce, vždy se jim vážně podíval přímo do očí.

„Teď prognóza,“ pokračoval potom. „Pravděpodobně byste se rádi něco dozvěděli i o tom, jaká je prognóza této léčby.

Pacienti, kteří zahajují kostkovou terapii, jsou obvykle naši docela normální, každodenní, hluboce nešťastní spoluobčané. Asi tak jeden z pěti se nedostane za primární pomočovací fázi a do dvou týdnů léčbu přeruší. Další pětina pacientů podlehne v průběhu prvních dvou měsíců jednomu z periodických záchvatů zácpy. O této skupině si ovšem nejsme tak docela jisti, protože je docela dobře možné, že osoby, které během prvních měsíců z terapie zmizí, se už stačily osvobodit a na to, aby pokračovaly v kostkařském životě, už terapeuta nepotřebují.

Z třiatřiceti studentů, kteří pracovali s kostkami více než dva měsíce, je teď šest v ústavech pro duševně choré a je jen malá naděje, že odtamtud ještě někdy vyjdou.“

„Panebože!“ zvolal doktor Cobblestone a sebral ze stolu svou hůlku, jako by se připravoval použít ji v příštích chvílích k sebeobraně.

„Ovšem bude vás asi zajímat, že jeden z těch šesti, ačkoli je už šest týdnů v katatonickém stavu, bude možná třináctého května příštího roku dokonale vyléčen. Poslední zaznamenané rozhodnutí, které o něm kostky učinily, mu totiž ukládá, aby se přivedl do katatonického stavu a setrval v něm po dobu celého jednoho roku.“

Doktor Rhinehart stanul před zachmuřeným doktorem Cobblestonem a vřele se na něj usmíval.

„Já osobně si ovšem troufám předpovědět, že až onen rok uplyne, tohoto pacienta postihne ‚spontánní remise‘ všech jeho symptomů, takže bude z ústavu propuštěn nejdříve za několik desítek let.“

Pětice doktorů, sedících u stolu, zírala teď na doktora Rhineharta s otevřenými ústy.

„Ostatních pět případů ústavní internace představuje s největší pravděpodobností oběti psychotického zhroucení, které logicky hrozí tehdy, je-li pacient zaháněn do citlivých oblastí svého života rychleji a bezohledněji, než je pro něj zdrávo. Terapeut si ovšem většinou namlouvá, že se pacientova osobnost po takovém psychotickém zhroucení výrazně zlepšila.“

Doktor Rhinehart se krátce podíval na hodinky a začal mluvit o něco rychleji.

„Ze zbývajících sedmadvaceti pacientů, kteří u kostkové terapie setrvali déle než dva měsíce, šestnáct kolísá mezi blažeností a zhroucením, devět podle všeho dosáhlo stabilní úrovně maximální pohody a dva jsou mrtví – oba zahynuli tak říkajíc při plnění svých povinností.

Tyto výsledky asi neodpovídají našim nejoptimističtějším představám,“ pokračoval doktor Rhinehart po kratší pauze, „ale chtěl bych upozornit, že jsme naší metodou nevyprodukovali ani jednu dobře adaptovanou lidskou trosku. Všichni naši přežívající adepti kostkařství jsou dokonale nepřizpůsobení naší šílené společnosti. Takže neztrácejme naději.“ Doktor Rhinehart celý zářil.

„Nevidím důvod, proč bychom ho měli ještě dál poslouchat,“ řekl doktor Mann poklidně a pohnul pravým ramenem, aby zkusil přemístit doktora Moona na opačnou stranu.

„Naprosto s vámi souhlasím,“ připojil se k němu doktor Weinburger a pokoušel se ty pomačkané papíry před sebou na stole trochu narovnat a uhladit.

„Kostková terapie a peníze,“ vytasil se doktor Rhinehart s dalším námětem a začal opět svižně přecházet po místnosti. „Od Freudovy průkopnické práce se v problematice peněz příliš daleko nepokročilo. Jak jistě víte, pánové, Freud asocioval peníze s exkrementy a důmyslně argumentovat, že ‚Lakotnost‘ vyplývá ze snahy zadržet exkrement, zachovat si, jak to nesmrtelně formuloval, ‚anus immaculatus‘, neposkvrněnou řiť.“

„Doktore Rhineharte,“ přerušil ho doktor Weinburger, „chtěl bych vás požádat, abyste laskavě –“

„Jen ještě dvě minutky,“ žádal doktor Rhinehart a podíval se na hodinky. „Freud postuloval, že neurotik bude vždycky pokládat vydání peněz, odchod exkrementu, plynutí času či vynakládání energie za ztrátu, za potřísnění duše, či přesněji řečeno, análního otvoru. Je jasné, že každé úsilí takovému úniku zabránit je předem odsouzeno k nezdaru. Jak v této souvislosti trefně poznamenal Erich Fromm: ‚To, že člověk je odsouzen k pravidelnému vyměšování, je tragédie, která inherentně poznamenává jeho osud.‘“ Ve vážné tváři oči doktora Rhineharta přímo planuly. „Není to ovšem doslovný citát, omlouvám se.“

Potom pokračoval: „Staré terapie pochopitelně nemohly toto dilema vyřešit. Ovšem zatímco konvenční psychoanalýza chápe touhu po anus immaculatus jako něco neurotického a kontraproduktivního, my jsme toho názoru, že tato touha, jako všechny tužby, je v zásadě dobrá a způsobuje potíže pouze tehdy, vyhovuje-li se jí příliš důsledně. Lidský jedinec musí být koneckonců schopen přijmout jak anus immaculatus, tak exkretované lejno.“

Stál před doktorem Cobblestonem a opíral se o stůl před ním pažemi v dokonale ušitých rukávech. „Nehodláme nijak regulovat exkreční funkce, podporujeme ovšem jednu jejich příjemnou variantu – náhodné střídání zácpy a průjmu, proložené sporadickým výskytem pravidelnosti.“

„Doktore Rhineharte, prosím vás –“ snažil se doktor Cobblestone.

„Mluvím obrazně, samozřejmě. Máme-li nějakého člověka vyléčit z nutkavých starostí o peníze, začneme tím, že mu předepíšeme jednoduché kostkařské cvičení, v jehož rámci bude muset utrácet nebo naopak neutrácet malé obnosy peněz, podle toho, jak mu vrtkavá Kostka bude předepisovat, a nechat na Kostce, aby sama určovala, za co konkrétně mají být ty sumičky utráceny. A pak pomalu, ale plynule zvyšujeme vklady.“

„To by stačilo,“ řekl doktor Weinburger. Zvedl se a teď stál přímo proti doktoru Rhinehartovi, který se mezitím přesunul blíž k němu. „Měl jste příležitost nám povědět, co jste pokládal za důležité. Už jsme toho slyšeli dost.“

Doktor Rhinehart pohlédl na hodinky a pak vytáhl z kapsy kostku a podíval se na ni.

„Toho asi sotva umlčíte,“ poznamenal pokojně doktor Mann.

„Myslím, že už jsem skončil,“ řekl doktor Rhinehart a šel se posadit dozadu na svoje místo. Doktor Ecstein upíral oči na podlahu.

Doktor Weinburger podnikl další pokus o urovnání hromádky pomačkaných papírů na stole před sebou a hlučně si odkašlal.

„Takže pánové,“ oslovil kolegy, „domnívám se, že dokud tu ještě máme doktora Rhineharta, měl bych se vás asi zeptat, jestli mu nechcete položit nějaké otázky, než přikročíme k hlasování.“ Nervózně pohlédl nejprve doprava, kde se otráveně křenil doktor Peerman a doktor Cobblestone upíral pohled na držadlo hůlky, kterou měl teď opřenou mezi nohama. Nikdo z nich se neozval. Doktor Weinburger se stejně nervózně podíval doleva, kde právě doktor Moon, jehož dech byl stále hlasitější a nepravidelnější, započínal další kymácivý oblouk přesunu od doktora Manna k předsedovi. Doktor Mann řekl velmi tiše:

„Na tom člověku už není nic lidského.“

„Prosím?“ zeptal se doktor Weinburger.

„Na tom člověku už není nic lidského.“

„Jo tak. Ano.“ Doktor Weinburger povstal. „Pokud nejsou žádné dotazy, musím pana doktora Rhineharta požádat, aby nás opustil, a my přikročíme k hlasování, které v této záležitosti rozhodne.“

„Tak na mně už není nic lidského, ano?“ ozval se docela tiše doktor Rhinehart. Zůstával sedět vedle doktora Ecsteina. „To je výborné. Jsem tedy nelidský. Ale když to lidské je v současné době takové, jaké je, může se slovo nelidský brát jako urážka? Když se nad ním člověk zamyslí ve světle docela normální, každodenní, přímo zahrádkářské lidské krutosti, které jsme svědky, kam se podíváme, na tržišti, v ghettu, v rodině, na bojištích, tak se ta vaše nelidskost vztahuje pouze k abnormalitě mého počínání, ne k jeho případné morální pokleslosti.“

„Doktore Rhineharte,“ přerušil ho doktor Weinburger, který zůstával stát, „byl byste tak laskav a –“

„Ale jděte, prosím vás. Hodinu jsem tady žvanil čiré nesmysly, tak mi ještě dejte šanci.“

Beze slova se pak díval na doktora Weinburgera, dokud se předseda znovu pomalu neposadil.

„Utrpení, které působí naše činnost diktovaná hracími kostkami, je ve srovnání s tím, za které může takzvaný racionální, civilizovaný člověk, nesrovnatelně menší. Kostkaři jsou pouhými amatéry zla. Vás zřejmě znepokojuje něco docela jiného, pánové. Totiž to, že existují lidé, kteří jsou manipulováni mnou ne jako motivovaným subjektem, ale jako objektem motivovaným hracími kostkami. Šokuje vás domnělé vysoké zpropitné, kterého se nám občas dostává za utrpení, které působíme. Vy dáváte přednost účelnému, konsistentnímu, solidně strukturovánému utrpení. Představa, že my vytváříme lásku, protože nám to nařídily kostky, že vyjadřujeme lásku, že ji cítíme, protože to po nás žádá náhoda, otřásá budovou vašich iluzí o přirozenosti člověka.“

Doktor Weinburger se znovu začal zvedat ze židle, ale doktor Rhinehart jenom zvedl mohutnou pravou paži, zarazil ho a klidně pokračoval:

„Ale co to vlastně je, ta přirozenost člověka, kterou jste připraveni tak ohnivě bránit? Jen se na sebe podívejte. Co se to ve vás odehrálo? Kde je ve vás ten někdejší velký objevitel? Milenec? Dobrodruh? Či třeba světec? Nebo žena? Zabili jste je. Podívejte se na sebe a položte si otázku: ‚Je tohle ten obraz Boží, ke kterému byl člověk stvořen?‘“ Doktor Rhinehart se díval z Peermana na Cobblestonea, z Weinburgera na Moona, z Mooná na Manna. „Pusté rouhání. Bůh tvoří, experimentuje, jezdí na větru. Nepřevaluje se v nastřádaných výkalech své minulosti.“

Doktor Rhinehart vložil dva listy papíru do aktovky a vstal.

„Já tedy odcházím, a vy si klidně hlasujte. Ale uvědomte si, že jste všichni potenciální chameleóni ducha a že ze všech iluzí, které lidi olupují o jejich božskost, je nejkrutější tato: nazývat balvanovité břemeno toho, čemu se říká ‚charakter‘ a ‚individualita‘, vrcholem vývoje člověka. Je to jako chválit člun za to, že má kotvu.“

Doktor Rhinehart se osamoceně vydal ke dveřím.

„Opravdový blázen,“ řekl. „Několik málo opravdových bláznů. Několik v celé generaci, několik v celém národě. Do objevení Kostky to bylo marné volání.“ Usmál se ještě na doktora Ecsteina a vyšel z místnosti.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

[Speciální Kostkou objednaná dramatizace závěrečné diskuse na zasedání výkonného výboru NYPSu, založená na magnetofonovém záznamu jednání a svědectví dr. Jacoba Ecsteina.]

Pět členů výboru sedělo chvíli v naprostém tichu, které narušovalo jen chraplavé, nepravidelné oddechování spícího doktora Moona. Doktoři Weinburger, Cobblestone a Mann jako by nemohli odtrhnout oči od dveří, které se před několika okamžiky zavřely za doktorem Rhinehartem. Mlčení prolomil doktor Peerman:

„Myslím, že bychom to měli co nejrychleji uzavřít.“

„Ehm. Ehm. Ehm.“ To si odkašlal doktor Weinburger. „Jistě. Hlasování. Musíme hlasovat.“ Avšak stále ještě upíral pohled na dveře. „Díky Bohu – ten člověk je šílenec,“ dodal.

„Hlasovat,“ žádal doktor Peerman svým pronikavým hlasem.

„Ano, samozřejmě. Hlasujme tedy o návrhu kolegy Peermana na vyloučení doktora Rhineharta z důvodů, jež jsou všem členům známy, a o přípisu Americkému lékařskému sdružení, aby i ono proti němu podniklo příslušné kroky. Doktor Peerman?“

„Já svým hlasem podporuji svůj návrh,“ prohlásil doktor Peerman koženě.

„Doktor Cobblestone?“ Starý lékař si nervózně pohrával s hůlčičkou, kterou držel mezi nohama a upíral prázdný pohled na židli, kde před chvílí seděl doktor Rhinehart.

„Hlasuju pro návrh,“ řekl neutrálně.

„Dva hlasy pro návrh,“ shrnul doktor Weinburger dosavadní výsledek. „Kolega Mann?“

Doktor Mann prudce pohnul ramenem a donutil tak doktora Moona, aby se posadil více méně zpříma. Moonovy oči se na chviličku pootevřely a zmateně se v nich zablýskalo.

„Já si stále myslím, že bychom měli doktora Rhineharta vyzvat, aby z naší společnosti potichu na vlastní žádost vystoupil,“ odpověděl doktor Mann. „Formálně hlasuji proti návrhu.“

„Rozumím, Time,“ vyjádřil doktor Weinburger pochopení pro jeho postoj. „A co vy, pane kolego?“ obrátil se na doktora Moona.

Tělo doktora Moona se s velkým úsilím udržovalo ve vzpřímené poloze. Teď se mu těžce zvedla víčka a odkryla červené uhlíky mroucích očí. Jeho tvář vypadala tak zpustošeně, jako by obrážela veškerou bídu celého lidstva od počátku jeho existence.

„Pane doktore Moone – hlasujete pro návrh na vyloučení toho člověka, kterého jsme právě vyslechli, z našeho sdružení, nebo proti tomu návrhu, to jest pro to, aby doktor Rhinehart zůstal i nadále naším členem?“

Pouze ty divoké zarudlé oči představovaly ve vrásčité, poničené tváři doktora Moona něco živého, ale upíraly se do nicoty, nebo možná do minulosti či bůhví na co. Ústa měl pootevřená a kanula mu z nich slina.

„Pane doktore Moone?“ vyzýval ho doktor Weinburger už potřetí.

Pomalu, tak pomalu, že mu muselo trvat dobrých třicet či čtyřicet vteřin, než ten pohyb dokončil, zdvihl doktor Moon obě paže nad hlavu, malátně sevřel dlaně do polozavřených pěstí a pak, s ústy stále ještě pootevřenými, jimi hlučně udeřil do stolu před sebou.

„Hlasuju PROTI!“ zahřměl.

Nastalo šokované ticho, narušované pouze sípavými výdechy doktora Moona, nyní už jen velmi sporadickými.

„Byl byste tak laskav a svoje stanovisko nám vysvětlil?“ zeptal se po chvíli zdvořile doktor Weinburger.

Tělo doktora Moona se už zase začalo hroutit a naklánět k rameni doktora Manna a líté, vševidoucí oči měl napůl zavřené.

„Moje stanovisko je jasné,“ vypravil ze sebe namáhavě. „Vysvětlovat ho nemusím.“

Doktor Weinburger povstal s důstojným úsměvem na tváři.

„Hlasování o návrhu na vyloučení doktora Rhineharta dopadlo tedy nerozhodně, dva hlasy pro, dva hlasy proti. V takovém případě je předseda povinen svým hlasem rozhodnout.“ Na chvíli se odmlčel a formálně se probíral pomačkanými papíry před sebou. „Já hlasuji pro. Což znamená, že doktor Rhinehart je poměrem hlasů tři ku dvěma z NYPSu vyloučen. Dále bude odeslán dopis Newyorské –“

„Technická poznámka,“ ozval se skomírajícím hlasem doktor Moon. Z jeho očí se mezitím staly pouze uzoučké štěrbiny, umožňující už jen velmi omezený vhled do rudého pekla, které v jejich hlubinách zuřilo.

„Prosím?“ zeptal se zaraženě předseda.

„Podle našeho jednacího řádu… člen, který vznáší obvinění… proti jinému… členovi, není oprávněn… o návrhu… hlasovat.“

„Obávám se, že vám nerozu –“

„Sám jsem to ustanovení v jednatřicátém formuloval,“ pokračoval dýchavičně doktor Moon. Zdálo se, že by se rád odpoutal od ramene doktora Manna, ale chyběly mu k tomu síly. „Peerman vznesl obvinění. Peerman nemůže hlasovat.“

Všichni mlčeli. Jen občas se ozvalo chraptivé vydechnutí, které se těžce vydralo z plic doktora Moona.

Posléze promluvil velmi tichým hlasem doktor Mann:

„V tom případě je výsledek hlasování dvě ku dvěma.“

„Výsledek je dvě ku jedné ve prospěch obviněného,“ opravil ho doktor Moon a po zoufalém, dutém, chrastivém zalapání po dechu pokračoval:

„Předseda výboru může hlasovat jen v případě nerozhodného poměru hlasů.“

„Pane kolego,“ vypravil ze sebe chabě doktor Weinburger a opřel se o stůl, aby neomdlel, „nechtěl byste uvážit změnu svého postoje? Nebo nám ho alespoň objasnit?“

Ve skomírajících očích doktora Moona, utopených ve tváři, která jako by do sebe vstřebala veškerá neštěstí, jež kdy postihla jednoho každého člověka na této zemi, naposledy zažhnuly ony rudé uhlíky.

„Můj hlas je jasný,“ řekl.

Doktor Weinburger začal před sebou na stole znovu chumlat papíry, které před chvílí tak pečlivě uhladil.

„Doktore Moone,“ soukal ze sebe chabě, „neuvážil byste přece jen změnu svého hlasu, abychom tuhle situaci… zjednodušili… nějak vyřešili… Pane kolego! Doktore Moone!“

Avšak ticho, které se teď rozhostilo místností, bylo naprosté.

Naprosto naprosté.

KAPITOLA PADESÁTÁ

Smrt doktora Moona, která ho zastihla při plnění odborných povinností, byla v newyorském psychiatrickém světě přijata se smíšenými pocity, stejně jako moje dočasné uniknutí osudu, který jsem si tak nepochybně zasluhoval. Skutečně jsem pak z NYPSu potichu vystoupil, ale doktor Weinburger přesto poslal prezidentovi Amerického lékařského sdružení osobní dopis; a tak moje vytěsňování mimo okruh civilizačních elit pokračovalo svým pomalým, racionálním, byrokratickým tempem i nadále.

Byl bych asi zůstal na věky zavřený na Kolbově klinice, ale mým psychiatrem byl Jake Ecstein, a na rozdíl od jiných ambiciózních a úspěšných lékařů naslouchal Jake pouze sám sobě. Když jsem se tedy delší dobu projevoval jako naprosto normální člověk (bylo to v měsíci, jehož mottem bylo Zpět k normálnosti), dal u Kolbů pokyn, aby mě propustili. Ani mně samotnému nepřipadalo, že by to byl jednoznačně rozumný počin.

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

„Luku, ty jseš šarlatán,“ řekl mi Fred Boyd s úsměvem. Díval se z našeho kuchyňského okna na starou stodolu a pole zarostlé jedovatou škumpou.

„Mmmm.“ Co jsem na to měl říct? Lil se protáhla kolem stolu k zadním dveřím; šla do auta pro nákup.

„Neobyčejně talentovanej, inteligentní šarlatán – ale šarlatán,“ pokračoval Fred.

„Díky, Frede. Jsi velmi laskav.“

„Potíž je v tom,“ řekl a namočil si do vlažné kávy už poněkud ztvrdlý koblihový věneček, „že to, co říkáš, má občas hlavu a patu. To věc značně komplikuje. Proč proboha nemůžeš bejt prostě vyloženej pošuk nebo vyloženej šarlatán?“

„Hm. To mě nikdy nenapadlo. Budu to musel předložit k úvaze Kostce.“

Ze dvora vešly Lil a slečna Welishová a za nimi halasily obě naše děti a dobývaly se do pytlíků s nákupem, které Lil nesla v náručí. Když Lil vytáhla krabičku keksů a každému tři dala, vydaly se zase ven na dvůr a jen tak aby se neřeklo se při tom hádaly, kdo z nich dostal největší.

Slečna Welishová, oblečená v bílých tenisových šortkách a blůzce, takže vypadala trošku jako malá buclatá holčička, začala pobíhat po kuchyni, vařit čerstvou kávu a chystat na stůl čerstvé pečivo, které nám dámy ráno slíbily. Fred ji chvíli pozoroval, pak si povzdechl, zívl a s rukama sepnutýma za hlavou pohodlně nalehl na opěradlo židle.

„Tak si říkám, kde a jak to asi všechno skončí,“ svěřil se.

„A co?“ zeptal jsem se.

„Ta tvoje kostková terapie.“

„To ví jenom sama Kostka.“

„Vážně. Kam myslíš, že se s tím dostaneš?“

„Zkus si to sám,“ poradil jsem mu.

„Už se stalo. Však víš. A je to velká legrace, připouštím. Ale panebože, kdybych to vzal vážně, musel bych se naprosto, od základů změnit.“

„Přesně.“

„Ale mně docela vyhovuje, jaký jsem teď.“

„Mně taky, ale už mě začínáš trošku nudit,“ řekl jsem. „U svých přátel oceňujeme přece hlavně proměnlivost a nepředvídatelnost. Nejradši máme ty, kteří jsou schopni provést občas něco zcela neočekávaného. Přitahují nás, protože nás zajímá, jak ‚fungují‘. Po čase na to přijdeme a oni nás znovu začnou nudit. Musíš se změnit, Frede.“

„Nemusí,“ vložila se do toho Lil, která přinášela limonádu, koláč ke kávě a lahvičku s vitamínovými pilulkami. Posadila se na konec stolu. „Já jsem měla ráda Luka takového, jaký byl předtím, a přála bych si, aby Fred zůstal takový, jaký je teď.“

„Tak to vůbec není, Lil. Než jsem se stal Kostkařem, nudil jsem tě a bylas se mnou nešťastná. Teď jsi taky nešťastná, ale docela dobře se při tom bavíš. To je nesporný pokrok.“ Lil zavrtěla hlavou.

„Kdyby nebylo Freda, asi bych to nebyla přežila, ale on mě naučil vidět ve tvém počínaní přesně to, čím je: chorobnou vzpouru nevycválaného děcka.“

„To snad ne, Frede!“

„No počkej, Lil,“ řekl. „Nic takového si přece nemyslím.“

„No dobře,“ ustoupila Lil. „Tak tedy chorobnou vzpouru nevycválaného mimořádně inteligentního infantilního šarlatána.“

„To už zní líp,“ pochválil jsem ji a všichni jsme se rozesmáli.

Slečna Welishová nám přinesla kávu a se svým šálkem se usadila na židli u okna. Na naše díky odpověděla úsměvem a s chutí se zakousla do sladkého bochánku.

„Teď když jsi mi pověděl, o co ti jde,“ řekla Lil, „a mně už na tobě přestalo záležet, musím přiznat, že je to vlastně docela zajímavé. S tou svou kostkařinou ses mi měl svěřit už dávno.“

„Kostka mi k tomu nedala příkaz.“

„To vy opravdu nikdy neuděláte nic čistě sám od sebe?“ zeptala se slečna Welishová.

„Když to není nezbytně třeba, tak nikdy.“

„Luke je jediný člověk, kterého znám,“ dal se slyšet Fred, „co se bez konzultace se svým Božstvem nevypraví ani na záchod.“

„Já bych řekla, že pan doktor Rhinehart je skutečný vědec,“ řekla slečna Welishová. Všichni jsme se na ni se zájmem podívali a ona zčervenala.

„Nepřipustí, aby se mu do toho, co dělá, pletly nějaké čistě osobní ohledy či zájmy,“ pokračovala. Znovu se zapýřila.

„Taky jsem si všimla,“ přitakala jí Lil. Nastalo poněkud trapné ticho. Lil mě po mém návratu z kliniky podrobila křížovému výslechu, jehož cílem bylo zjistit, co všechno se tehdy večer odehrálo v koupelně doktora Manna, a já jí řekl pravdu, což vydalo na dosti dlouhé vyprávění. Ona na to zareagovala rovněž dosti dlouhým projevem, po němž mi nastalo dosti dlouhé údobí, kdy jsem musel spát sám ve své pracovně. Fred podle všeho podobně vyslechl slečnu Welishovou, ale její výpověď ho zřejmě neodchýlila od cíle, k němuž směřoval. Po onom krumovském večírku se Fred pomalu, ale jistě, s veškerou vědeckou soustředěností a důkladností, kterou se Harvarďané vyznačují, postupně propracovával do sotva přehlédnutelných kalhotek buclaté slečny Welishové, a podle všeho se pranic nedával odradit tím, že stejné téma možná už zpracoval nějaký jiný učenec.

„Já v tom všem vidím pouze jediný problém,“ prohlásil Fred. „Ty si totiž nechceš připustit, Luku, že všechno má svoje meze. Do určité míry má kostkařský život nepochybně svou cenu – ba neobyčejnou cenu. Sám jsem si to na sobě ověřil. A mluvil jsem s Orvem Bogglesem a s tou tvou Tracyovou a několika dalšími tvými studenty a všechno to uznávám. Ale proboha, Luku – uvědomuješ si, jaké nepředstavitelné zmatky jsi způsobil čistě tím, že ses aspoň trošičku nekrotil a nepoužil občas obyčejný zdravý rozum?“

„Říkáš to hezky, ale skutečnost to ani zdaleka nevystihuje,“ poznamenala Lil.

„Já vím, někdy to možná trochu přeháním, ale v dobré víře. V zájmu věci. ‚K paláci moudrosti vede pouze cesta pošetilých výstřelků,‘ řekl kdysi Calvin Coolidge. A já mu věřím.“

„Ale s večírky krumovského typu je konec, ano?“ zeptal se Fred s úsměvem.

„Slibuju, že už na žádné party nebudu hrát šest různých rolí najednou.“

„Ale on přece musí pořád experimentovat,“ podotkla slečna Welishová.

„Slibuju, že nadále budu svoje šarlatánství krotit,“ řekl jsem. „Přinejmenším dneska.“

„Fajn. Tak co to bude – zahrajem si tenis, půjdem si zaplavat v moři, zajdem do klubu, nebo si vyjedem na plachetnici?“ zeptal se Fred a zvedl se od stolu.

„Potřebujeme ještě dvě další opce,“ upozornila Lil.

„Já budu házet,“ hlásila se slečna Welishová. Vstala, šla ke kredenci a přinesla odtamtud naše rodinné kostky. Nakonec jsme se všichni znovu sesedli kolem kuchyňského stolu a slečna Welishová vypustila z dlaně na ušpiněný ubrus kostku: tenis. Hodili jsme si znovu, abychom se dozvěděli, čí vůz si vezmeme, a pak ještě jednou, kdo s kým bude hrát, a vyrazili jsme.

Bylo to o prvním srpnovém víkendu. Trávili jsme prázdniny na našem starém statku ve východní části Long Islandu, obklopeném lány škumpy, a všechno probíhalo vcelku docela dobře. Lil ze mě už celý měsíc tahala podrobnosti o teorii Kostky a kostkové terapii a jevila o věc stále hlubší a vstřícnější zájem. Jednou jsem k nám pozval na večeři profesora Bogglese a i ten jí o klíčových přednostech Kostky podal velmi příznivé svědectví.

Kauza našeho odloučení a rozvodu byla dočasně suspendována. Lil se rozhodla zkusit to se mnou ještě jednou, pod podmínkou, že své iracionální chování budu aspoň zčásti racionálně omezovat.

Fred Boyd mě od té doby, co mě uprostřed července propustili z kliniky, často navštěvoval a měli jsme spolu přinejmenším šest příjemných rozhovorů o kostkařské teorii i praxi. Měl tendenci neustále citovat Junga či Reika či R. D. Lainga, aby mi tak naznačil, že moje myšlenky nejsou zase tak docela originální, ale přitom jako by dával najevo, že podle něj je zapotřebí brát je vážně. Začal s kostkařinou sám experimentovat a dokonce naznačil, že mu kostky možná trošku pomohly při jeho učeném pronikání k podstatě slečny Welishové.

Lil mi koncem července přestala odpírat poskytování manželských služeb, a i když zprvu vášnivě odmítala zkusit si nějaké mé kostkařské postelové hry, v průběhu právě minulého týdne jsem její odpor přece jen poněkud zlomil. Uskutečnili jsme spolu dvě zajímavá sezení a Lil především ocenila půlhodinovou hru na hříšníka a světce, ve které ze mě kostky dvakrát udělaly světce a ona dvakrát hříšníka.

Když jsme spolu hráli šachy, často si hodila kostkou, aby jí poradila, který ze dvou možných tahů má zvolit, a kostce rovněž předkládala k rozhodnutí, na jaký film máme jít. Dovolila dokonce i Larrymu, aby si zase začal hrát s kostkami, vyhradila si pouze právo redigovat opce, které si stanovoval.

Ovšem skutečný průlom v našich vzájemných vztazích nastal, když jsme si spolu jedno odpoledne, kdy děti byly na pláži, zkusili emoční ruletu. Standardní verzi této hry jsme si poněkud zjednodušili, protože jsme použili pouze tři opce, totiž lásku, nenávist a soucit, ale na druhé straně zkomplikovali tím, že jsme náhodnou volbu mezi nimi podstoupili simultánně.

Každý jsme hodili jednou kostkou a dozvěděli se, že Lilinou první tříminutovou emocí bude nenávist, kdežto já že jsem vyfasoval lásku.

Já jsem tedy pokorně žadonil, ona mě drsně odmršťovala; já se ji snažil něžně obejmout, ona mě tvrdě kopla do levého stehna (naštěstí ne kousek vedle); já před ní klesl na kolena, ona po mně plivla. Tříminutové přesýpací hodiny na vajíčka posléze doběhly a my jsme si našimi kostkami hodili ještě jednou. Mně padl soucit, jí opět nenávist.

„Chudáčku Lil,“ řekl jsem jí ihned, jakmile jsem se dozvěděl, co mi moje kostka ukládá, a kdybych neuhnul, domnívám se, že by mi její pěst proletěla hlavou skrznaskrz. Veškerá hořkost, nahromaděná v ní za dlouhé měsíce a roky, kterou předtím prozrazovaly pouze její občasné sarkastické poznámky, se z ní teď vyvalila v podobě zdivočelého fyzického běsnění a verbálního masakru. Křičela a ječela, skřípala zuby a mávala po mně pěstmi, a ještě dříve, než se písek stačil přesypat, zhroutila se v slzách na postel.

„Jedeme dál,“ vyzval jsem ji, když čas vypršel. Vylosoval jsem si nenávist, kdežto jí už trochu letargický hod přiřkl lásku.

„Ty chcíplá, zašitá píčo,“ zasyčel jsem na tu bestii. „Ty rozkládající se strašidlo, ty hrobko ubrečená. Kdyby po mně někdo chtěl, abych si sáhnul na to tvý vyhaslý tělo, radši bych šel hladit loket slečny Reingoldový.“

V jejích očích jsem nejdříve zahlédl záblesk hněvu, ale pak jako by jí v hlavě praskla žárovka, oči se jí rozzářily a objevila se v nich něha a soucit.

„– kozy jako dvě včeličky, zadek tak plochej a kostnatej, že by se s ním mohly žehlit kalhoty, a –“

„Luku, Luku, Luku,“ opakovala tiše.

„Nekukej mi tady, ty náno! Máš v sobě míň energie než rozšlápnutej mravenec. Nebo myš. Vzal jsem si za ženu myš.“

Přes tvář jí opět přelétl hněvivý stín.

„Jen se na ni podívejte – plní příkaz kostky sotva třicet vteřin, a už nad sebou ztrácí kontrolu…“

V očích měla zmatek. Rozzuřeně jsem před ní přecházel sem tam.

„Když si pomyslím, že jsem moh celý ty roky šoustat nějakou pořádnou ženskou, takovej kozatej ranec orgasmů, jako je třeba Arlene –“

„Luku –“ špitla.

„– nebo tygřici jako Terry, která by měla kundu jako medovou plástev –“

„Luku, ty můj ubožáčku –“

„A místo toho se na mě nalepí vypelichaná myš s červeně ovroubenýma očičkama.“

Usmívala se, kroutila hlavou a její oči, i když červeně ovroubené, byly průzračně jasné.

„– se mi blít, když na to pomyslím.“ Tyčil jsem se nad ní, pěsti sevřené, výsměšně jsem se šklebil, syčel na ni jako rozzuřený had a zalykal se vzteky. Dělalo mi to moc dobře, ale ona ke mně vzhlížela něžnýma, bezbrannýma, ale nezraněnýma očima, a tak jsem se rozohňoval stále víc a víc, až jsem se nakonec začal bezostyšně opakovat.

„Luku, já tě miluju –“ řekla, když jsem se na chvíli odmlčel.

„Soucit, ty trdlo. Chce se po tobě, abys cítila soucit. Nedokážeš si ani správně hrát, ty –“

„Luku, miláčku –“

„Mozek žádnej, kozy žádný, zadek jako prkno –“

„Ty můj ubohej sladkej hrdino –“

„Nejsem sladkej, ty čubko! Strčím ti do zadku násadu koštěte a –“

„Čas,“ řekla. „Konec.“

„Na to ti seru. Nejradši bych ti tu tvou myší hlavičku usek a prodal tvou kundu malomocnejm. Nejradši bych –“

„Tři minuty uplynuly, Luku,“ upozornila mě pokojně.

„Jo tak,“ zarazil jsem se. Zůstal jsem nad ní stát celý uprskaný. „Promiň, prosím tě.“

„Pro dnešek by to stačilo,“ řekla. „Ale děkuju ti.“

Potom mi zabořila tvář do břicha a za chvíli jsme se báječně milovali, bez koučování kostek, ale s divokostí, kterou se obvykle vybíjejí nadržené emoce na začátku nebo na konci milostného vztahu. Od té doby si na ni v tomhle ohledu nemůžu stěžovat. Aspoň většinou.

■

To dopoledne, když nám Kostka vybrala tenis, jeli jsme si zahrát a pak se přesunuli na pláž a plavali v moři a hráli si na schovávanou s Larrym a Evinkou a slunili se a znovu si šli zaplavat a potom se vrátili na statek a dopřáli si pár štědrých dávek ginu s tonikem a při tom si povídali, k večeři jsme měli polévku a cheeseburgery a potom kouřili marijánku a Lil upekla koláčky s rozinkami a slečna Welishová hrála na kytaru a Fred a já jsme zazpívali duet o Harvardu a o Cornellu, a pak jsme se odebrali do svých komnat, my s Lil jsme se pěkně pomalu, malátně, hihňavě pomilovali a ona při tom křičela a Fred přišel nahý k nám do pokoje a zeptal se, jestli by se k nám nemohl připojit, že by měl chuť na menší orgii, a když jsem si k tomu hodil kostkou, musel jsem mu říct ne, a on pravil, že si tu kostku můžu klidně strčit do prdele, a tak jsem si hodil ještě jednou a poté mu řekl, že si ji tam klidně strčím, ale on že teď do Lil nic strkat nebude, a v tu chvíli přišla slečna Welishová a Lil se ani nemusela ptát kostky a řekla ne, a tak jsme se tam všichni pohodlně posadili a počali plkat o poezii a promiskuitě a potěšení z pořádnýho pití a pornografii a pilulce proti početí a pozicích při prcání a penisech a píčách a pohlavní potenci a permisivním přístupu k potomkům a podobných příjemných problémech.

Mnohem později jsem Lil, která byla všemi těmi kecy pěkně rozrajcovaná, ještě jednou dlouze, malátně a hihňavě pomiloval, a ona mi těsně před usnutím zasněně pošeptala: „Tak a teď má kostkař konečně opravdový domov,“ a já na to řekl: „Mhmmm…“ A pak jsme usnuli.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

„Vy mě odtud musíte dostat ven,“ řekl mi Eric jakoby nic. Sendvič s tuňákem držel v ruce jako kdovíjakou lahůdku. Seděli jsme v bufetu budovy W, uprostřed záplavy dalších pacientů a jejich návštěv. Já byl pohodlně oblečen ve starém černém obleku a černém roláku, on měl na sobě naškrobené šedé nemocniční oblečení.

„Proč?“ zeptal jsem se a naklonil se k němu, abych ho v tom bzukotu hlasů kolem lépe slyšel.

„Musím odtud vypadnout. Už mě to tu nebaví, nemůžu tady nic dělat.“ Díval se mi přes rameno na chaotické hemžení za mými zády.

„Ale proč zrovna já? Přece víte, že mi nemůžete důvěřovat,“ řekl jsem.

„Já vám nemůžu důvěřovat, oni vám taky nemůžou důvěřovat, nikdo vám nemůže důvěřovat.“

„Díky.“

„Ale jste jediný nedůvěryhodný člověk na jejich straně, který je natolik informovaný, že by nám mohl pomoct.“

„Jaká čest pro mě.“ Usmál jsem se, opřel se na židli dozadu a vzal mezi rty brčko, zabodnuté do papírové krabičky s čokoládovým mlékem. Přeslechl jsem začátek jeho další věty.

„… odtud zmizet. To vím. Nějak se to zařídit musí.“

„Cože?“ znovu jsem se k němu naklonil.

„Potřebuju, abyste mě dostal ven.“

„Jo tak,“ řekl jsem. „A kdy?“

„Dneska večer.“

„Chm,“ reagoval jsem na to, jako lékař, kterému právě předložili k diagnóze obzvlášť zajímavý soubor symptomů.

„Dneska večer v osm.“

„V osm patnáct by bylo pozdě, co?“

„Objednáte autobus, který odveze skupinu pacientů na Manhattan na představení muzikálu Vlasy. Autobus dorazí v sedm pětačtyřicet. Vy sem přijdete a vyvedete nás ven.“

„Proč chcete jít zrovna na Vlasy?“

Krátce po mně blýskl temnýma očima a pak je znovu stočil na lidské kolotání za mými zády.

„My se nejdeme podívat na Vlasy. Zdrháme odtud,“ vysvětloval mi tiše. „Na druhém konci mostu nás necháte vystoupit.“

„Ale ze špitálu se přece bez písemného příkazu podepsanéhodoktorem Mannem nebo některým jiným ředitelem nemocnice nikdo nemůže dostat.“

„Vy ten příkaz zfalšujete. Když ho sestře, která bude mít službu, předloží lékař, ani ve snu ji nenapadne, že by mohl být padělaný.“

„A až budete na svobodě, co potom bude se mnou?“

„To není důležité. Vy jste jen nástroj, prostředek.“

„Já jsem jen prostředek,“ opakoval jsem po něm.

Podívali jsme se na sebe.

„Přesněji řečeno, dopravní prostředek,“ dodal jsem.

„Jste nástroj, budete spasen.“

„To se mi ulevilo.“

Zírali jsme na sebe.

„A proč bych to měl dělat?“ zeptal jsem se nakonec. Rámus kolem nás byl přímo ohlušující a my jsme dávali hlavy stále blíž k sobě, až mezi nimi zůstalo jen několik centimetrů. Poprvé se mu na rtech objevil náznak úsměvu.

„Protože vám to přikáže kostka,“ odpověděl tiše.

„Jo tak,“ řekl jsem, jako lékař, který právě objevil symptom, na jehož základě bude konečně možné přesně diagnostikovat celý syndrom. „Kostka mi přikáže, abych –“

„Poraďte se s ní hned teď,“ vybídl mě.

„Poradím se s ní hned teď.“

Sáhl jsem do kapsy saka a vytáhl dvě zelené kostky.

„Už jsem vám asi říkal, že sestavu možností a jejich pravděpodobnost si určuji sám.“

„Na tom nezáleží,“ řekl na to Eric.

„Ale já z opce, že bych vás měl při takovém pokusu o útěk vést, nejsem zrovna nadšený.“

„Na tom nezáleží,“ opakoval a na tváři mu opět vyvstal mírný úsměv.

„A kolik lidí chcete, abych vzal na ty Vlasy s vámi?“

„Sedmatřicet,“ odpověděl klidně.

Myslím, že mi v té chvíli spadla čelist hodně hluboko.

„Takže já, Lucius M. Rhinehart, mám na dnešek na osmou hodinu zorganizovat zdrhnutí sedmatřiceti pacientů, což by byl daleko největší útěk z ústavu pro duševně choré v dějinách Ameriky.“

„Se mnou osmatřiceti,“ upozornil mě.

„No jasně, osmatřiceti,“ opravil jsem se. Z té těsné blízkosti jsme si navzájem pátravě hleděli do očí, a on zřejmě neměl sebemenší pochybnosti o tom, že to vyjde.

„Je mi líto,“ řekl jsem vztekle. „Tohle je to nejlepší, co můžu udělat.“ Několik vteřin jsem přemýšlel a pak jsem pokračoval:

„Hodím jednou kostkou. Jestli padne dvojka nebo šestka, tak se vás a těch vašich sedmatřicet kompliců pokusím dneska večer z tohohle špitálu nějak dostat.“ Neodpověděl. „Platí?“

„Tak do toho, a hoďte šestku,“ řekl bohorovně.

Chvíli jsem se mu díval do očí a pak jsem spojil ruce, vydatně kostkou zatřásl v dlaních a vypustil ji na stůl mezi prázdnou krabičku od mého nápoje, dvě hromádky rybího salátu a slánku. Padla mi dvojka.

„Chm!“ vyhrklo ze mě.

„A taky nám přineste nějaký prachy,“ žádal. Trochu se odtáhl, ale jinak na sobě nedal nic znát. „Stovka by stačila.“

Odsunul židli dozadu, vstal a pohlédl na mě s rozjasněným úsměvem na tváři.

„Cesty Boží jsou nevyzpytatelné,“ prohlásil.

Vzhlédl jsem k němu a poprvé jsem si uvědomil, že i já si přeji, aby se nedělo po mé vůli, ale po vůli Kostky.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Nástroje Boží mají různé podoby a rozměry.“

„Uvidíme se večer,“ řekl a začal si razit cestu ven z bufetu.

Nakonec ty Vlasy rád uvidím ještě jednou, pomyslel jsem si. Nad představou apokalyptického dne, který mě čekal, jsem se jen zmámeně usmál a neprodleně se pustil do přípravy akce, která dostala jméno Velký hromadný útěk z blázince.

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

„Jsi vyléčený,“ prohlásil Jake. „Když to řeknu já, tak to platí.“

„Nejsem si tím tak docela jist, Jakeu,“ řekl jsem. To odpoledne se mi totiž ve své ordinaci snažil vysvětlit, že touhle návštěvou s mou psychoanalýzou končí.

„Tvůj zájem o kostkovou terapii ti poskytl racionální bázi, na které můžeš s kostkami pracovat. Předtím ti pouze dávaly možnost úniku před osobní zodpovědností. Teď za ně naopak zodpovědnost cítíš.“

„Velmi bystré, připouštím. Ale jak můžeme vědět, že mě Kostka za chvíli nepošle nějakým docela jiným směrem?“

„Protože teď už máš smysl života. Cíl. Ty sám zadáváš opce, ano?“

„Ano.“

„Myslíš si, že kostková terapie má budoucnost, ano?“

„Občas.“

„Tak přece nevyměníš rozvoj kostkové terapie za upocené pelešení s nějakou pitomou děvkou někde na seně. To tě ani nenapadne. Teď už přece víš, co chceš.“

„Nějakou inteligentní děvku?“

„Rozvoj kostkoterapie. Jde ti o rozvoj kostkové terapie. Což tvému životu dává přesně ten základ, který ti chyběl od chvíle, kdy ses zřekl velkého Freuda i doktora Manna, protože jsi v nich podvědomě viděl svého nenáviděného otce, a zahájils tuhle vzpouru ve jménu náhody.“

„Ale dobrý kostkový terapeut musí přece sám taky vést život řízený náhodou.“

„Jenže se svými pacienty se musí setkávat naprosto pravidelně. Musí přece dělat dojem.“

„Mmmmm.“

„Musí jim naslouchat. Musí vyučovat.“

„Hmmmm.“

„Kromě toho to s kostkovou terapií začíná zkoušet i tvoje rodina. Lil i děti. Tvoje nové já je obecně akceptováno. Už si nemusíš hrát na blázna.“

„Rozumím.“

„Dokonce i já tohohle nového Luka beru. Arlene mě zasvětila do několik nesporně zajímavých aspektů kostkové terapie. Mluvil jsem s Bogglesem. Na té tvé kostkové terapii něco je.“

„Myslíš?“

„To víš, že je.“

„Ale je tu nebezpečí, že v člověku zničí smysl pro jeho stabilní ego, tak potřebný k tomu, aby se cítil bezpečný.“

„Jenom zdánlivě. Ve skutečnosti to studenta kostkařství – panebože, já už dokonce začínám užívat tvoje termíny; zůstaňme tedy raději u pacienta – tedy pacienta to ve skutečnosti posiluje, protože ho to nutí dostávat se znovu a znovu do konfliktu s ostatními.“

„Tedy rozvíjí sílu ega?“

„Jistě. Teď už se ničeho nebojíš – nebo ano?“

„No – já nevím.“

„Osla jsi ze sebe udělal už tolikrát, že teď už ti nemůže vůbec nic ublížit.“

„To je chytrý, člověče.“

„To je právě ta síla ega.“

„Když ale žádné ego neexistuje.“

„To je jenom slovíčkaření. Ale přesně o tohle přece usilujeme. Mně nemůže nic ublížit, protože jsem schopný všechno rozanalyzovat. Vědec zkoumá svou ránu, toho, kdo ho zranil, i svého léčitele se stejnou nezaujatostí.“

„A student kostkařství respektuje rozhodnutí kostek, ať dobrá, nebo špatná, se stejnou vášnivou oddaností.“

„Správně,“ souhlasil.

„Ale jak bude společnost vypadat, když se všichni lidé začnou o všech svých rozhodnutích radit s Kostkou?“

„Žádný problém. Lidé nemohou být výstřednější než jejich opce a většina lidí, kteří projdou kostkovou terapií, se bude rozvíjet podobně jako ty; proto je tvůj případ tak důležitý. Všichni musí projít údobím chaotické vzpoury a pak se trvale přeorientovat na umírněnou, racionální aplikaci hracích kostek, která bude v souladu s nějakým obecným cílem.“

„To zní velmi dobře, Jakeu,“ řekl jsem. Předtím jsem seděl vzpřímeně a pozorně ho sledoval, teď jsem se na gauči pohodlně opřel dozadu.

„Ale je to depresivní,“ dodal jsem.

„Umírněné, racionální používání kostek je racionální a umírněné a každý by si ho měl vyzkoušet.“

„Ovšem kostkařský život by měl být naopak nepředvídatelný a iracionální a absolutně neregulovaný. Pokud takový není, není to kostkařský život.“

„Nesmysl. Řídíš se v současné době tím, co ti přikazují kostky?“

„Jistě.“

„A přesto normálně pracuješ se svými pacienty, žiješ se svou ženou, pravidelně konzultuješ se mnou, platíš řádně účty, hovoříš s přáteli, řídíš se obecně platnými zákony: vedeš docela normální, zdravý život. Jsi vyléčený.“

„Normální, zdravý život –“

„A už se vůbec nenudíš.“

„Normální, zdravý život, který není nudný –“

„Správně. Jsi vyléčený.“

„Nechce se mi tomu věřit.“

„Však to taky nebylo vůbec jednoduché, rozlousknout ten tvůj oříšek.“

„Ale já si připadám úplně stejný jako před třemi měsíci.“

„Kostková terapie, životní cíl, pravidelnost, umírněnost, smysl pro určitá omezení: jsi vyléčen.“

„Takže tohle je konec mé systematické hloubkové analýzy?“

„Skončili jsme, jasná zpráva.“

„Kolik ti dlužím?“

„Slečna Er ti předloží účet, až budeš odcházet.“

„Takže tedy velké díky, Jakeu.“

„Kamaráde, dneska odpoledne a potom v noci po pokeru dopíšu ‚Zprávu o Šestibokém muži‘. Já děkuju tobě.“

„Bude to dobrý článek?“

„Čím náročnější případ, tím lepší článek. Mimochodem – navrhl jsem starému Arniemu Weissmanovi, že by tě taky měli pozvat k vystoupení na výročním sjezdu Americké asociace praktických psychiatrů letos na podzim – abys promluvil o kostkové terapii. Dobrý, ne?“

„To je od tebe moc hezké, Jakeu.“

„Napadlo mě, že bych mohl týž den prezentovat ‚Případ Šestibokého muže‘.“

„Takže jakési dynamické duo,“ poznamenal jsem.

„Původně jsem chtěl dát tomu článku název ‚Případ šíleného vědce‘, ale pak jsem se rozhodl pro ‚Případ Šestibokého muže‘. Čemu bys dal přednost ty?“

„Určitě ‚Případu Šestibokého muže‘. To je báječnej titul.“

Jake vstal, obešel svůj elegantní psací stůl, položil mi ruku na rameno a zakřenil se na mě.

„Jseš génius, Luku, a já taky. Ale pozor – všeho s mírou.“

„Tak ahoj,“ řekl jsem a podal mu ruku.

„Na shledanou večer u pokeru,“ zavolal za mnou, když jsem vycházel ze dveří.

„No jistě – málem jsem zapomněl. Možná přijdu o něco později. Ale uvidíme se.“

Když jsem za sebou potichu zavíral dveře, naposledy jsme se střetli očima a on se na mně přátelsky zašklebil.

„Jsi vyléčený,“ řekl.

„Pochybuju, Jakeu. Ale člověk nikdy neví. Kostka s tebou.“

„S tebou taky, příteli.“

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

[The New York Times, středa 13. 8. 1969, poslední vydání.]

■

Při největším hromadném útěku v dějinách newyorských státních ústavů pro mentálně postižené uniklo včera večer z představení Vlasů v Blovillově divadle ve střední části Manhattanu třiatřicet pacientů Queensboroughské státní nemocnice v Queens.

Do dvou hodin dnešního rána se jich městské policii a pracovníkům nemocnice podařilo deset zadržet, ale třiadvacet jich ještě zůstává na svobodě.

Během prvního aktu úspěšného muzikálu seděli pacienti v Blovillově divadle ukázněně na svých místech, ale na začátku druhého jednání uskutečnili svůj útěk. Většina se jich v průběhu prvního hudebního čísla druhého aktu ‚Kam vlastně jdu?‘ začala tanečním krokem přesouvat na scénu, tam se promísili s komparsem, načež pronikli do zákulisí a posléze se zadním vchodem dostali ven na ulici. Obecenstvo v divadle zřejmě předpokládalo, že toto počínání pacientů je součástí představení.

Představitelé nemocnice oznámili, že kdosi zřejmě na dokumentech, které personálu nemocnice ukládaly zajistit přeprávu osmatřiceti chovanců z prostoru příjmu pacientů na představení v Blovillově divadle speciálním autobusem, zfalšoval podpis ředitele nemocnice Dr. Timothyho J. Manna.

Dr. Lucius M. Rhinehart, jemuž podvržené dokumenty přikazovaly expedici zorganizovat a doprovázet, uvedl, že se spolu s přítomnými nemocničními zřízenci soustředil na zadržení tří či čtyř potenciálně nebezpečných pacientů a nemohl tedy pronásledovat ostatní, to jest většinu účastníků výpravy, když prchali zákulisím. Přímo v divadle se podařilo zajistit pět pacientů.

‚Ta výprava byla špatně načasovaná a naplánovaná – otevřeně řečeno směšná, a já jsem si to plně uvědomoval,‘ prohlásil. ‚Čtyřikrát jsem se pokoušel zastihnout telefonicky Dr. Manna, abych se ho zeptal na pozadí této akce, ale ani jednou se mi to nepodařilo, a tak mi nezbylo než ji zabezpečit.‘

Policie naznačila, že rozsah tohoto masového útěku, osobnost některých pacientů a neobyčejně složitá série podvrhů, které bylo zapotřebí k oklamání nemocničních činitelů, svědčí o spiknutí značného rozsahu.

Mezi pacienty, kterým se podařilo uniknout, je Arturo Toscanini Jones, člen Černošské strany, o němž tisk nedávno přinesl zprávu, že během jedné procházky starosty Lindsaye po Harlemu naplil tomuto veřejnému činiteli do tváře, a hippie Eric Cannon, jehož stoupenci nedávno narušili velikonoční bohoslužby v katedrále sv. Jana Teologa.

Úplný seznam uprchlíků bude zveřejněn až poté, co se představitelé nemocnice spojí s jejich rodinami.

Uprchlí pacienti byli většinou oblečeni v khaki kalhotech a v tričkách a na nohou měli velmi neformální obuv (kecky, sandály a trepky). Ze spolehlivých pramenů jsme byli informováni, že někteří na sobě měli pyžama nebo koupací pláště.

Policie upozorňuje, že ve stresové situaci by někteří z uprchlých pacientů mohli být nebezpeční, a varuje občany, aby při případném setkání s nimi postupovali s maximální opatrností. Uvedla, že jsou mezi nimi dva členové Černošské strany pana Jonese.

Okolnosti tohoto úniku se v současné době důkladně prošetřují.

Představitelé Blovillova divadla a společnosti Hair Productions popřeli, že by tento masový útěk zorganizovali jako důmyslnou propagační akci.

■

Když o tom člověk čte v Timesech, zdá se to být všechno velmi jednoduché. Zfalšované dokumenty, pronajatý autobus, odvoz do divadla, útěk během představení.

Máte vůbec představu, kolik úředních listin musíte zfalšovat, abyste dosáhli propuštění jednoho jediného pacienta z psychiatrické kliniky na jednu jedinou hodinu? Od půl dvanácté dopoledne, kdy jsem se tehdy s Erikem rozloučil, do mé psychoanalytické seance s Jakem ve tři odpoledne jsem neustále psal na stroji nějaké dokumenty, falšoval podpisy doktora Manna a vybíhal za jednotlivými členy nemocničního personálu s příslušnými příkazy. Dosáhl jsem takové dokonalosti, že jsem doktora Manna dokázal podepsat rychleji a přesněji, než by to svedl on sám. A přitom jsem přesto vyhotovil o šestasedmdesát dokladů méně, než by bylo k umožnění takového výletu legálně zapotřebí.

Asi byste taky pocítili určitou nedůvěru, kdybyste v telefonu uslyšeli zastřený mužský hlas s náznaky černošského akcentu, který by vás žádal o zajištění autobusu s pětačtyřiceti místy pro odvoz osmatřiceti pacientů psychiatrické kliniky na představení broadwayského muzikálu, a to pouze s šestihodinovým předstihem na večer téhož dne. Už jste někdy zkoušeli vyvést z nemocničního oddělení osmatřicet pacientů s duševními poruchami, když polovina z nich nemá ponětí o tom, kam jdou, nebo nikam jít nechtějí, nejsou na to oblečení, popřípadě se chtějí dívat na televizi, která vysílá baseballové utkání New York Mets? Protože jsem nevěděl, kterých osmatřicet pacientů z třiačtyřiceti, umístěných na oddělení, chce můj sponzor dostat na svobodu, musel jsem náhodně vybrat osmatřicet jmen – která přirozeně neodpovídala těm, jež měl na mysli pan Cannon. Domníváte se, že by hlavní sestra nebo doktor Lucius M. Rhinehart sám povolili jen tak beze všeho náhradu některých jmen na takovém seznamu jinými?

„Podívejte se, Rhineharte, na tom seznamu chybějí jména dvou mých nejlepších mužů,“ šeptal mi zoufale do ucha Arturo toho večera v sedm padesát tři.

„Budou muset jít na Vlasy někdy jindy,“ odpověděl jsem.

„Ale já ty chlapy potřebuju,“ naléhal.

„Na tom seznamu je osmatřicet jmen. A to jsou jména pacientů, které já budu dneska večer doprovázet na Vlasy.“

Odtáhl mě dál do rohu.

„Ale Cannon říkal, že kostky –“

„Kostky rozhodly pouze o tom, že se mám pokusit dostat ven pana Cannona a sedmatřicet dalších pacientů. O žádných jménech se nezmínily. Ujišťuju vás, že já sám nevím, kdo je Smith, Peterson či Klug, ale vezmu s sebou pouze lidi, kteří si říkají Smith, Peterson a Klug.“

Nechal mě stát a letěl pryč.

Za pět minut se přikolébal hlavní ošetřovatel Herbie Flamm:

„Poslyšte, pane doktore, na tomhle seznamu nevidím Heckelburga, ale zrovna teď jsem ho viděl, jak ho vaši ošetřovatelé odvádějí s poslední skupinou.“

„Heckelburga?“ opáčil jsem. „To snad ne. Zkontroluju si to.“ A chtěl jsem odejít.

Flamm mě zadržel.

„Nerad otravuju, pane doktore, ale čtyři lidi, které máte na tom svém seznamu, jsou ještě tady, a čtyři jiní, kteří na něm nejsou, právě odešli.“

„Jste si jist, že vám na oddělení zbývá pět pacientů?“

„Ano, pane doktore.“

„A že jich už osmatřicet odešlo?“

„Ano, pane doktore.“

„A jste si jist, že já se jmenuju Rhinehart?“

Vyvalil na mě oči a začal si nervózně hladit velké břicho.

„Ano, pane doktore. Aspoň myslím.“

„Vy si myslíte, že se jmenuju Rhinehart?“

„Ano, pane doktore.“

„Kdo je ten pacient – tamhleten?“ zeptal jsem se a ukázal na muže, kterého jsem tam ještě nikdy neviděl. Doufal jsem, že je to nějaká nová akvizice.

„É… tamhleten?“

„Ano, tamhleten,“ potvrdil jsem a shlížel na pana Flamma chladnýma očima.

„To bych se musel zeptat ošetřovatele Higgense. Ten by určitě –“

„To bychom ovšem zmeškali začátek představení, pane Flamme. Obávám se, že vaše paměť na jména není příliš spolehlivá, a nemíním se už dál zdržovat. Na shledanou.“

„N-na shledanou, pane dok –“

„Rhinehart jméno mé. Zapamatujte si to.“

■

Už jste někdy pochodovali po Broadwayi uprostřed houfu osmatřiceti podivných mužů, oblečených velmi porůznu v pracovních khaki šatech, teniskách, sandálech, bermudách, plátěných nemocničních oblecích, potrhaných tričkách, afrických čepičkách, koupacích pláštích, trepkách, v pyžamových jupkách a teplákových bundách, ve skupině vedené důstojně klidným osmnáctiletým mladíkem v bílých nemocničních šatech, pískajícím si „Bitevní hymnu republiky?“ Vstupovali jste posléze po boku onoho obdivuhodně vyrovnaného mládence v čele toho zvláštního zástupu do broadwayského divadla? A tvářili se při tom jako by nic? Naprosto pohodově? Když polovina míst, která jste pak obsazovali, byla v prvních řadách? (Díky letnímu útlumu se mi podařilo sehnat lístky na poslední chvíli, v půl páté odpoledne téhož dne, ale za dvacet z nich jsem musel zaplatit nehoráznou sumu.)

A už jste se někdy pokoušeli usadit takových osmatřicet roztodivných individuí na místa, která by byla rozptýlena po celém divadle, schopném pojmout na pět set diváků? Když tři z těch pacientů vypadali jako kráčející mrtvoly, čtyři byli maniodepresivní a v šesti musel každý rozpoznat velmi aktivní homosexuály? A jak by se vám dařilo zachovávat si důstojnost, morální pevnost a autoritu, kdyby za vámi jeden z těch nešťastníků neustále chodil a hysterickým šepotem se vás vyptával, kdy tedy mají proboha všichni zdrhnout?

„Rhineharte,“ syčel na mě rozlícené Arturo X, „co krucinál děláme tady v divadle na Vlasech?“

„Dostal jsem příkaz odvézt vás na Vlasy. Ten jsem splnil. Kostka zcela výslovně odmítla možnost, že bych vás mohl pustit už na Lexington Avenue. Doufám, že se vám představení bude líbit.“

„Ale vzadu stojí čtyři policajti. Viděl jsem je, když jsme sem vcházeli. Není to nějaká past?“

„O policii nic nevím. Z divadla se můžete dostat i jinudy. Doufám, že se vám to bude líbit. Užijte si to.“

„Už začínají zhasínat. Co teď ksakru máme dělat?“

„Poslouchat muziku. Přivedl jsem vás na představení Vlasů. Bavte se. Tančete. Užívejte si.“

Po celou tu dobu si Eric Cannon zachovával důstojný poklid golfisty, kterému zbývá pět centimetrů k jamce, a vůbec za mnou nepřišel – pouze jednou na vteřinku ihned po skončení prvního jednání. („Výborné představení, pane doktore. Jsem rád, že jsme na to šli.“)

„Poslyšte, doktore,“ zašeptal mi do ucha těsně před koncem přestávky, „co byste dělal, kdybychom všichni vstali, začali tancovat a přesunuli se na jeviště?“

„Přivedl jsem vás na Vlasy. Chtěl bych, abyste se bavili. Tak se bavte. Tančete. Zpívejte.“

Díval se mi do očí jako oftalmolog, pátrající po příznacích rozpadu sítnice, a pak se štěkavě zasmál.

„Páni…“ povzdechl si.

„Jen se dobře bavte, synu,“ radil jsem mu znovu, když odcházel.

„Pane doktore, mám dojem, že si pacienti mezi sebou nějak šeptají či co,“ oznámil mi jeden z mých rozložitých ošetřovatelů o tři minuty později.

„Asi si vyprávějí nějaké sprosté vtipy,“ uklidňoval jsem ho.

„Ten Arturo Jones – obchází je všechny a něco jim šeptá.“

„Řekl jsem mu, aby všem připomenul, že se ihned po představení vracíme autobusem zpátky na ostrov.“

„Co když někoho z nich napadne zdrhnout?“

„Tak ho zadržte – ohleduplně, ale rázně.“

„A co když se pokusí zdrhnout všichni najednou?“

„Tak se snažte zadržet nejhorší případy, společensky nejnebezpečnější, myslím totální cvoky a potenciální vrahy. Ostatní přenechte policii.“ Vážně jsem se na něj usmál. „Ale jen žádné násilí. Nesmíte si jako zaměstnanci naší nemocnice udělat ostudu. A taky nesmíme vyděsit obecenstvo.“

„Tak fajn, pane doktore.“

Posadil jsem se mezi dva evidentně nejnebezpečnější šílence, a když se mládenci v naší řadě začali zvedat, aby se připojili k tanečnímu reji na scéně, mohutnými pažemi jsem oběma obemkl krk a stiskl jim ho tak, že jaksi ospale splihli. A pak jsem sledoval zajímavý začátek druhého jednání, kdy asi třicet roztodivně postrojených členů souboru, kteří do té doby rafinovaně předstírali, že patří k obecenstvu, začalo tančit v uličkách a přesouvat se s přátelsky obhroublým vzájemným škádlením na jeviště. Část ensemblů, která už na něm byla, simulovala mírný zmatek, ale zpívala dál, a tak se ty nové výstřední zjevy postupně mísily s původními výstředními zjevy z prvního aktu a nakonec všichni za zvuků písně „Kam vlastně jdu?“, která byla zahajovacím číslem druhého jednání, zpívali, tančili a všelijak vyváděli společně, až nakonec většina těch nových účinkujících zmizela kdesi v zákulisí.

Policie mě v divadle vyslýchala asi půl hodiny a já sám jsem nejprve telefonoval do nemocnice, kde jsem příslušným představitelům ohlásil, že se vyskytly jisté menší problémy, a potom k sobě do bytu doktoru Mannovi, jemuž jsem oznámil, že nám z Vlasů uteklo třiatřicet pacientů. Moje zavolání ho vyrušilo ve chvíli, kdy v ruce držel full house (tři esa a dva spodky), a přivedlo ho do stavu, v jakém jsem ho ještě nezažil.

„Proboha, Luku! Člověče nešťastná! Třiatřicet pacientů! Cos to vyváděl? Jak se to mohlo stát?“

„Ale v tom dopise jsi uváděl –“

„V jakém dopise? Nenené! Luku, přece víš, že bych nikdy nenapsal žádný dopis, aby se třiatřiceti – panebože! To ti přece muselo být jasné! Jaks mohl něco takového udělat?“

„Chtěl jsem s tebou mluvit, jít za tebou nebo ti zavolat.“

„Ale já přece neměl tušení, že by šlo o něco tak závažného! Třiatřicet pacientů!“

„Pět jsme jich zadrželi.“

„Luku, proboha! Víš, jak si na tom smlsnou noviny? A jak bude vyvádět doktor Easterbrook? A senátní výbor pro duševní zdraví? Panebože, panebože!“

„Jsou to taky jenom lidi,“ poznamenal jsem.

„Proč mi někdo během dne nezavolal, nedal mi zprávu, neposlal za mnou někoho, něco nepodnikl? Copak jsou všichni debilové? Odvézt třiatřicet pacientů z nemocnice –“

„Osmatřicet.“

„– na broadwayský muzikál!“

„A kam jsem je měl asi odvézt? V tom tvém dopise stálo jasně –“

„Nic takového mi laskavě neříkej! O žádném dopise přede mnou ani slovo!“

„Ale já jsem jenom –“

„A zrovna na Vlasy!“ zalykal se. „Noviny… Easterbrook… Luku, Luku! Cos to provedl!“

„Všechno bude v pořádku, Time. Blázny se vždycky podaří pochytat.“

„Ale obvykle se o tom nepíše v novinách. Kdežto něco takového jako tohle – to je vyloženej sólokapr!“

„Na veřejnost udělá dojem, jak permisivní, progresivní metody u nás používáme. Jak jsi psal v tom svém dopise –“

„Mlč, proboha! Už nikdy nesmíme z nemocnice pustit jediného pacienta. Už nikdy!“

„Uklidni se, Time. Musím ještě mluvit s policií a s reportéry a –“

„Nic jim neříkej! Jedu tam. Řekni jim, že jsi ztratil hlas. Ani slovo.“

„Už musím končit, Time. Přijeď co nejdřív.“

„Neříkej jim –“

Zavěsil jsem.

Mluvil jsem pak s policií, s reportéry, nižšími představiteli nemocniční správy a pak s doktorem Mannem ještě asi hodinu a půl a na pokerový večírek u nás doma jsem se dostal až těsně před půlnocí.

Rád konstatuji, že Lil toho mezitím poměrně hodně vyhrála, kdežto slečna Welishová a Fred Boyd dost prohráli. Jake a Arlene zůstali v podstatě na svém. Všichni byli velmi zvědaví, co tak nezřízeně rozrušilo doktora Manna, ale já jsem to zahrál do autu – charakterizoval jsem to jako menší happening, bouři ve sklenici vody, naznačil, že jistá podvratná skupina zinscenovala sérii podvodů založených na zfalšovaných dokumentech, a prohlásil, že už mám té záležitosti plné zuby a chci hrát poker.

Pravda byla, že jsem toho měl už opravdu plné zuby a byl jsem tak rozčílený, že jsem málem nedokázal klidně sedět, ale oni mě přesto laskavě přibrali mezi sebe. Ignoroval jsem všechny jejich další dotazy a nakonec se mi podařilo soustředit se plně na hru. Měl jsem mimořádný pech. V první rundě jsem ošklivě prohrál s Fredem Boydem a v druhé ještě citelněji s Arlene. Po sedmi hrách, ve kterých jsem si ani neškrtl, na mě dolehla těžká deprese, kdežto všichni ostatní (s výjimkou slečny Welishové, která byla ospalá a nudila se) měli přímo skvělou náladu. Telefon se mezitím ozval pouze jednou a já jsem policii oznámil, že nemám tušení, jak se mohlo stát, že když jsem se pokoušel dovolat doktora Manna, přerušilo se spojení, ale já že za to nemůžu, protože jsem přece byl právě u toho telefonu, že. Řekl jsem jim, že jsem na tom představení mluvil s Arturem Jonesem, protože on je zřejmě velmi zapálený divadelní kritik, že jsem vlastnoručně zadržel dva nejnebezpečnější pacienty a že je prosím o trochu ohledů, protože už takhle se cítím velice bledě vzhledem k tomu, že tolik prohrávám.

Prohrál jsem i v dalších dvou rundách a upadal do stále větších chmur. Večírek skončil, když Fred začal vyprávět o tom, jak u dvou svých pacientů aplikuje kostkovou terapii, a Jake mě upozornil na jednu geniální větu, kterou se mu podařilo zformulovat ve svém článku. Nakonec všichni vypadli a Lil si Šla se šťastným smíchem na rtech lehnout. Navzdory několika jejím velice obscénním polibkům jsem zůstal splihle sedět v křesle a pochmurně se zamýšlel nad svým osudem.

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

Události, ke kterým toho dne došlo mezi půl druhou a půl čtvrtou ráno, mají do jisté míry historický význam, je tedy třeba zaznamenat je zcela objektivně. Doktor Rhinehart si už několik týdnů uvědomoval, že časné ranní hodiny třináctého srpna přinesou první výročí chvíle, kdy navázal svůj vztah s Kostkou. Naplánoval si, že toho dne učiní totéž co na začátku devětašedesátého roku: sestaví si seznam dlouhodobějších opcí, ze kterých mu Kostka vybere směr, kterým se bude ubírat jeho další život.

Zjistil však, že je natolik zkrušen představami o možných následcích svého konání v průběhu předcházejícího dne, že se nedokáže soustředit na opce, které by měly delší trvání než jen několik málo minut. Před rokem byl nesmírně znuděný a neklidný; nyní byl nesmírně rozrušený a neklidný. Přecházel sem a tam po obývacím pokoji, zatínal zuby, až to skřípalo, svíral pěsti a bušil se jimi do strachem sevřeného žaludku, zalykal se dlouhými nádechy, jimiž si plnil plíce, a horečně přemýšlel o tom, dokáže-li policie proti němu zformulovat přesvědčivé obvinění. Jak to viděl, jeho jediná naděje spočívala v tom, že jakmile některý zadržený následovník pánů Cannona a Jonese začne vykládat, že jim on (doktor Rhinehart) pomáhal a umožnil jim útěk, bude takové tvrzení považováno za výplod narušeného mozku mentálně vyšinuté osoby, jejíž svědeckou výpověď zákon a priori diskvalifikuje jako nespolehlivou. Doktor Rhinehart strávil téměř dvacet minut přípravou své případné obhajoby – její podstatou byla široce rozvedená myšlenka, že se stal jednou z obětí tajného spiknutí černochů a hnutí hippies, namířeného proti všem bělošským lékařům s příjmením Rhinehart.

Nakonec se však doktor Rhinehart, vyvedený z míry svou nervozitou, vrátil do skutečnosti a hodil si kostkou, aby zjistil, má-li se svými problémy s policií a doktorem Mannem okamžitě přestat zabývat, nebo jim věnovat ještě pět, deset, třicet minut nebo celý jeden den, popřípadě veškerý čas až do té doby, kdy budou tak či onak vyřešeny. Kostka se rozhodla pro deset minut. Když tato lhůta uplynula, s nesmírnou úlevou si oddechl a usmál se. „Tak to bychom měli. A co teď?“ zeptal se v duchu sám sebe.

Připamatoval si, že má to výročí, a s přímo nelidskou nenuceností, za kterou ho pak budou příští generace zdravých, normálních lidí odsuzovat a budoucí generace kostkařů obdivovat, sdělil kostce, že padne-li mu jednička, trojka nebo šestka, půjde dolů a pokusí se přimět paní Ecsteinovou k sexuálnímu styku. Kostka mu ukázala trojku, a tak se zvedl, oznámil své ženě, že se jde trochu projít, a vyšel z bytu. Protože tato epizoda není příliš důležitá, informujeme tu o ní vlastními slovy pana doktora Rhineharta:

■

Podél zrezivělého zábradlí jsem po schodech, poházených reklamními letáčky, sestoupil o patro níž a zazvonil. Bylo za deset minut půl třetí, proti minulému roku jsem se tedy o něco zpozdil, a určitě to nebyla nejvhodnější doba pro intimní návštěvu. Arlene, která mi přišla otevřít, měla spánkem opuchlé oči a pod krkem si přidržovala Jakeův koupací plášť.

„No né,“ řekla.

„Přišel jsem tě přefiknout, Arlene.“

„Pojď dál,“ zvala mě.

„Kostka mi přikázala, abych si to po roce zopakoval.“

„Ale Jake je doma,“ řekla. Zamžikala nepřítomně očima a nechala plášť trošku se rozevřít. „Dělá něco vzadu v pracovně.“

„Omlouvám se, ale znáš Kostku,“ vysvětloval jsem jí.

„Slíbila jsem mu, že už před ním nic nebudu skrývat.“

„Ale zeptala ses na to Kostky?“

„Máš pravdu.“

Otočila se a prošla malou halou do své ložnice. Sedla si k toaletnímu stolku a já se k ní připojil. Několik hodů kostkou rozhodlo, že Arlene má Jakeovi skutečně všechno říct a že má přistoupit na sexuální styk se mnou, ovšem pouze v osmnácté a dvacáté šesté pozici Kámasútry, která se nejlépe hodí pro ženu v pátém měsíci těhotenství.

Následoval jsem ji potom zpátky na předsíň a díval se jí přes rameno, když stála v pootevřených dveřích Jakeovy pracovny a pozorovala manžela, jak u svého psacího stolu pilně pracuje.

„Jakeu?“ zavolala nesměle.

„Co je?“ vyštěkl a ani nevzhlédl.

„Je tu Luke,“ oznámila mu.

„Cože? Tak pojď dál, kamaráde. Zrovna končím.“

„Neradi tě otravujeme, Jakeu,“ řekla Arlene, „ale Kostka Jakeovi nařídila, aby –“

„Ta poslední kapitola se mi opravdu povedla, Luku, troufám si říct,“ kasal se Jake s úsměvem a zuřivě při tom perem přeškrtával nějakou pochybenou formulaci.

„– mě šel přefiknout,“ dokončila svou informaci Arlene.

„Cože?“ vyhrkl Jake a zvedl hlavu. „Co to říkáš?“

„Máme totiž výročí,“ dodal jsem.

Poškrábal se na krku, ušklíbl se a vypadal trošku naštvaně.

„No tohle,“ řekl posléze. „Ježíši, Mojžíši, Freude. Do čeho se nám to ten svět řítí.“ Dlouho se na nás díval, z jednoho na druhého, a příšerně při tom šilhal. Pak sáhl stranou, rozkutálel po desce stolu hrací kostku a znovu se zamračil. „Tak jo, co mám dělat. Jenom dejte pozor na ten můj koupací plášť.“

„Neboj,“ řekla Arlene, otočila se s rozzářeným úsměvem a nedočkavě mě začala postrkovat přes halu ke své ložnici.

■

Doktor Rhinehart se vrátil do svého bytu přibližně osmatřicet minut poté, co ho opustil, a znovu pocítil depresi. Po spokojené rozveselenosti, kterou po návratu ze zdánlivě obdobné návštěvy prožíval rok předtím, nebylo ani stopy. Sklesl do lenošky v obýváku ve stavu, který během svého dosavadního kostkařského života ještě nezakusil: únava, úzkost, apatie. Když si ovšem uvědomil, že tyhle úzkostné stavy nejsou u lidí nic mimořádného, neobyčejně energicky a hlasitě si odkašlal, vyhrabal se z fotelu a šel si pro papír, tužku a kostky.

Když se ze své pracovny vrátil do obýváku, našel tam svou ženu, kterou probudilo to jeho hlučné zakašlání a teď stála ve dveřích ložnice a rozespale se ho ptala, jestli je všechno v pořádku.

„Všechno je strašně zmatené a nejisté,“ odpověděl popuzeně. „Kdybych se mohl spolehnout buď na hloupost, nebo na inteligenci policajtů –“

„Pojď do postýlky, Luku,“ vybídla ho jeho manželka, objala ho štíhlými pažemi kolem krku a ospale se k němu přitiskla. Z postele vyhřáté tělo, které se takto znenadání octlo v náručí doktora Rhineharta, nebylo vůbec zmatené ani nejisté, a tak si teď povzdechl v docela jiném tónu, sklonil hlavu a svou ženu horoucně objal.

„Mně cesty zbývá lán, než půjdu spát,“ zašeptal jí po dlouhém polibku poslední verš slavné básně Roberta Frosta.

„Pojď do postýlky,“ opakovala paní Rhinehartová, „Když jsi v posteli se svou ženuškou, policie na tebe nemá nárok.“

„Kdybych měl času víc a neznal svět –“ básnil doktor Rhinehart dál.

„Času máme dost – pojď,“ řekla a začala ho vléct do ložnice. „Zrovna se mi zdálo o jedné úplně nové opci,“ řekla.

Avšak doktor Rhinehart se zastavil kousek za dveřmi, vymanil se jí, celý se schoulil a zarecitoval: „Mně cesty zbývá lán, než půjdu spát.“

Paní Rhinehartová stále ještě držela jeho velkou ruku v dlaních. Usmála se na něj, zívla, ospale se odvrátila a řekla:

„Budu čekat, miláčku.“ S neúmyslným rozvlněním nejzajímavějších partií své anatomie se přenesla k posteli a hupsla do ní.

„Dobrou noc, Lil,“ řekl doktor Rhinehart.

„Mhmmm,“ odpověděla. „Dej za mě dětem pusinku, než si půjdeš lehnout.“

Doktor Rhinehart, stále ještě s papírem, tužkou a kostkami v levé ruce, rychle zašel do dětské ložničky a po špičkách se šel podívat na Larryho a Evie. Zdravě spinkali, Larry s otevřenou pusinkou, jako nějaký miniaturní opilec, Evie s tváří schovanou pod přikrývkou, takže z ní byla vidět jen šošolka vlasů.

„Sladké sny,“ zašeptal, potichu se vykradl z ložničky a vrátil se do obýváku.

Papír, tužku a kostky položil na zem před lenošku a pak se zvedl, v náhlém popudu učinil čtyři kroky směrem k ložnici a zastavil se. Povzdechl si, vrátil se na místo, odkud vyšel, a poklekl na koberec vedle nástrojů své profese. Aby se trochu uvolnil a připravil na to, co teď musel udělat, zkusil si několik náhodně zvolených kostkařských cvičení: čtyři tělesná cvičení, dvě jednominutové útržky hry na hříšníka a světce, tříminutovou etudu emoční rulety (Kostka mu vybrala sebelítost, emoci, do které se vžíval přímo s nadšením). Pak položil ty dvě zelené hrací kostky na lenošku před sebou a zazpíval modlitbu:

■

Velká Božská Kostko, vzývám tě v pokoře.

probuď mě tohoto rána

svým zeleným pohledem,

oživ můj mrtvý život

dechem svým umělohmotným,

nalij do zprahlých prostor mé duše

svůj zelený ocet.

■

Sto hladových ptáků rozrušilo mou setbu,

spoj moje semena do kostek a zasaď mě.

■

Lidé, jichž se děsím, jsou

loutkami postrkujícími jiné loutky,

hříčkami oděnými mou myslí.

Když Ty dopadneš, ó Kostko,

vodicí nitě se přetrhají

a já kráčím svobodný.

Jsem Tvoje věrná nádoba, ó Kostko, naplň mě.

Doktor Rhinehart pocítil tichou radost, která k němu přicházela pokaždé, když svou vůli podrobil Kostce: mír, který přináší pochopení věcí. Na prázdný bílý papír napsal opce, jež měly řídit jeho život v roce, který tímto dnem začínal.

Bude-li součet očí, které kostky ukáží, dvě, tři nebo dvanáct, opustí navždy svou ženu a děti. Zapsal tuto možnost se strachem v duši. Dal jí šanci jedné z devíti.

V poměru jedné šance z pěti (součet očí na obou kostkách čtyři nebo pět) zapsal opci, která by ho zavázala vzdát se kostkařského života nejméně na tři měsíce. Toužil po ní jako umírající, který doufá, že se pro něj najde nějaký zázračný lék, který ukončí jeho utrpení, a děsil se jí, jako se zdravý muž strachuje, když hrozí nebezpečí jeho varlatům.

Součet očí šest (jedna možnost ze sedmi): zahájí revoluční činnost proti nespravedlnosti současného společenského řádu. Nebylo mu tak docela jasné, co si vlastně pod touto opcí představuje, ale pociťoval uspokojení nad tím, že by pak jistě komplikoval život policii, která mu teď tak ležela v žaludku. V duchu snil o tom, že se připojí k Arturovi a Erikovi, ale z těchto představ ho násilně vytrhla policejní siréna, jejíž ječivý zvuk dolehl do místnosti z ulice před jejich domem a vyděsil ho tak, že by byl tuhle opci nejraději vyřadil (pouhý její zápis by se dal kvalifikovat jako trestný čin). Raději honem přešel k dalším možnostem.

Součet očí sedm (jedna šance ze šesti): příští rok se bude věnovat výlučně rozpracovávání kostkové teorie a terapie. Když tuto opci zapisoval, pociťoval natolik příjemné vzrušení, že by ji byl nejraději přiřkl i součtu osmi a devíti očí, ale nakonec se tomuto lidsky pochopitelnému zakolísání ubránil a pokračoval.

Součet očí osm (jedna šance ze sedmi): sepíše autobiografický záznam svých dobrodružství.

Součet očí devět, deset nebo jedenáct (jedna šance ze čtyř):

na jeden rok opustí povolání psychiatra, včetně kostkové terapie, a nechá kostky, aby mu vybraly nové povolání. Tato opce ho naplňovala hrdostí; nebude tak v žádném případě vězněm svého okouzlení milovanou kostkovou terapií.

Když svých šest opcí znovu přehlédl, byl doktor Rhinehart potěšen – ten seznam dosvědčoval velkou míru imaginace i odvahy. Každá z nich představovala zároveň hrozbu i dar, nebezpečí pohromy i slib nové moci.

Odsunul ten papír stranou a místo něj položil na koberec před sebou ty dvě zelené hrací kostky.

„Pojď mě přikrejt, tati,“ ozval se na opačné straně místnosti dětský hlásek. Byl to jeho syn Larry, prakticky spící vestoje.

Doktor Rhinehart se zvedl, přešel ke kývajícímu se chlapci, zvedl ho do náručí a odnesl zpátky do jeho postýlky. Larry tvrdě usnul, hned jak mu otec přitáhl přikrývku nahoru až k bradičce, a doktor Rhinehart si zase spěchal kleknout na koberec v obýváku.

S kostkami před sebou tam klečel dvě minuty a v duchu se modlil. Pak obě hrací kostky zvedl a vesele jimi třepal v jeskyňce spojených dlaní.

Třepotej se v mých rukou, ó Kostko,

jako se já třesu ve Tvých.

Potom zvedl kostky až nad hlavu a hlasitě zaintonoval:

„Vy velké hladké Krychličky Boží, sestupte, chvějte se, tvořte. Do Vašich rukou odevzdávám svou duši.“

Kostky dopadly: jednička a dvojka – dohromady tři. Bylo mu určeno nadobro opustit svou ženu a děti.

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

Co vy na to?

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

Nebesa vypravují o slávě Náhody,

obloha hovoří o díle jejích rukou.

Svoji řeč předává jeden den druhému,

noc noci sděluje poznatky.

Není to řeč lidská, nejsou to slova,

takový hlas od nich nelze slyšet.

Jejich tón zvučí celičkou zemí,

zní jejich hovor po širém světě.

Náhoda slunci na nebi postavila stan.

Vychází na jednom okraji nebes,

probíhá obloukem k druhému konci

a nic se neskryje před jeho žárem.

Zákon Náhody je dokonalý, udržuje při životě.

Svědectví Náhody je pravdivé, nezkušený jím zmoudří.

Ustanovení Náhody jsou přímá, jsou pro radost srdcí.

Přikázání Náhody je ryzí, dává očím světlo.

Bázeň před Náhodou je čistá, obstojí navždy.

Úsudky Náhody jsou pravda, jsou nanejvýš spravedlivé.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA PADESÁTÁ OSMÁ

Svoboda, milý čtenáři, je strašlivá věc; tvrdí to Jean-Paul Sartre, Erich Fromm, Albert Camus a diktátoři ve všech koutech světa. V průběhu onoho srpna jsem strávil mnoho dní nekonečným rozmýšlením, jak bych měl naložit se svým životem, a hodinu po hodině jsem kolísal mezi radostí a chmurami, šílenstvím a nudou.

Byl jsem osamělý. Neměl jsem nikoho, ke komu bych mohl přijít a říci mu: „Že jsem přímo skvělý? Opustil jsem Lil i svou práci, abych mohl házet kostkami a bezvýhradně se vydat náhodě. Když budeš mít štěstí, nechají mě možná kostky tenhle rozhovor s tebou v klidu ukončit.“

Ani jsem Lil a děti naposledy nepolíbil. Nenechal jsem jim žádný vzkaz. Sebral jsem jenom pár poznámkových bloků s osobními záznamy, šekovou knížku, dvě tři knihy (které mi náhodně vybrala kostka) a několik dvojic zelených kostek, a odešel z bytu. Za dvě minuty jsem se vrátil a nechal jsem tam jediný vzkaz, o kterém jsem si myslel, že by mu Lil mohla porozumět a uvěřit: na podlahu před lenošku jsem položil dvě kostky, horní stranou ukazující dvojku a jedničku.

Zprvu jsem se domníval, že pro Kostkaře by nemělo být ani na okamžik nic nemožného. Byla to povznášející představa. Nejsem možná silnější než lokomotiva ani rychlejší než vystřelená kulka, nedokážu se jedním mohutným odrazem přenést přes vysokánskou budovu, ale pokud jde o svobodu udělat vždy všechno, co mi diktuje kostka či moje spontánní „já“, jsem ve srovnání se všemi lidskými tvory, které kdy země nosila, dokonalý superman.

Ovšem byl jsem osamělý. Superman měl aspoň regulérní zaměstnání a svou Lois Laneovou. Avšak být opravdovým nadčlověkem, který je schopen konat divy a zázraky, srovnatelné s nevyčerpatelnými akrobatickými kousky Supermanovými či Batmanovými, to s sebou nese samotu. Lituji, moji milí příznivci, ale sužoval mě právě tenhle pocit.

Ubytoval jsem se v jednom velmi ošuntělém hotýlku v East Village – ve srovnání s ním by geriatrické oddělení v Queensboroughské nemocnici vyvolávalo dojem luxusní vily bohatého penzisty. Potil jsem se a žral se a potuloval se po městě v různých rolích, které mi kostky předepisovaly, a občas jsem se dokonce výborně bavil, ovšem ty osamělé noci v hotelovém pokoji rozhodně nepatřily k nejskvělejším chvílím mého života.

Jako by se přede mnou teď, kdy jsem se přibližoval stavu totální svobody, znovu vynořoval problém nudy, který Kostka hned na počátku zdánlivě tak úspěšně vyřešila. Moje rodina a mí přátelé mě nesporně velmi nudili, ale začalo mi připadat, že s většinou lidí, které jsem potkával na ulicích, v barech a v hotelech té rozpustilé čtvrti, to bylo v tomto ohledu ještě daleko horší. Kostky mě seznámily už s tolika rozličnými zjevy, že jsem začínal zjišťovat, podobně jako Šalamoun, že je velmi obtížné objevit pod sluncem něco nového.

V roli bohatého jižanského aristokrata jsem svedl jednu mladou, docela obstojně vyhlížející písařku a strávil s ní dvě noci („víže máš perfekt figuru, bejby?“), kostky mě však vzápětí převtělily do typického povaleče z Bowery. Všechnu hotovost a nové ošacení, které jsem mezitím nakoupil, jsem tedy uzamkl do úschovní skřínky, přestal jsem se holit a dva dny a dvě noci jsem somroval a opíjel se v dolní části East Side. Moc jsem toho nenaspal a cítil jsem se osamělejší než kdykoli předtím. Mými jedinými druhy se občas stávali jen zchátralci, kteří se na mě na ulici nalepili a trhli se, až když se přesvědčili, že jsem stejně švorc jako oni. Dostal jsem takový hlad, že jsem si nakonec upravil šaty, jak jen to šlo, a v jedné malé samoobsluze jsem ukradl krabici sušenek a dvě konzervy s tuňákem. Mladý prodavač se po mně díval velmi podezíravě, ale když jsem skončil svou „prohlídku“, zeptal jsem se, jestli mají na skladě amoratycemát, a to ho tak uzemnilo, že jsem stačil v klidu odejít.

V roli pojišťováka, který se poohlíží po nějaké děvce, co by se s ním byla ochotná vyspat, jsem neměl úspěch, takže jsem si musel odbýt další osamělou noc.

Kostky mi dovolily třikrát zatelefonovat na policii – nejdřív abych tam se silným černošským přízvukem oznámil, že Artura Jonese dostali ze špitálu Černí panteři; potom jako doktor Rhinehart, abych jim sdělil, že jsem opustil svou ženu, ale jestli se mě chtějí na cokoli zeptat, že jsem jim k dispozici; a nakonec jako anonymní hipík, který je chce informovat, že Erikovi Cannonovi umožnila uprchnout vůle Boží.

Dva dny jsem strávil v jednom makléřském středisku na Wall Street a nechal kostku rozhodovat o nákupu, prodeji či zmrazování akcií; šel jsem do toho s tisícem dolarů a prodělal jenom dvě stovky, ale stejně jsem pořád umíral nudou.

A tak jsem jednoho horkého srpnového večera, někdy kolem deváté, opuštěně seděl v jednom narvaném baru v Greenwich Village a uvědomoval si hořkou skutečnost, že teď, kdy mám možnost být absolutně čímkoli, upadám velmi rychle do stavu, kdy mě absolutně nic nezajímá. Poněkud skličující poznání. Během uplynulých dvou dnů jsem pracně sestavil nejméně čtyři sady různých opcí, ale všechny jsem nakonec zahodil. Moje současná situace však představovala natolik originální zkušenost, že jsem se až musel sám pro sebe šťastně rozesmát. Mohutný pupek se mi natřásal jako pozvolna se rozehřívající motor vysloužilého auta. Vypadá to tak, že budu muset vyhlásit kostkám prázdniny a čekat, co se z toho vyvine. Pár týdnu budu zase růst organicky, nikoli náhodně. Když jsem se takhle rozhodně rozhodl, že o ničem nebudu rozhodovat, poněkud se mi ulevilo, i když jsem měl před sebou nedopitou sklenici s nakyslým, odpudivě chutnajícím pivem. Potřeboval jsem si odpočinout. Opustil jsem Lil – to bylo velké vítězství (po kterém jsem se cítil značně unavený). Dopřeju si teď trochu klidu.

Ve snaze najít vnitřní mír jsem opustil hlučný bar a asi po půlhodině organického potulování jsem vešel do jiného podniku, který byl od toho prvního k nerozeznání. I pivo tam chutnalo stejně odporně. Napadlo mě, že bych mohl zavolat Jakeovi a předstírat, že jsem Erich Fromm a volám ho z Mexico City. Upustil jsem od toho, protože jsem v tom spatřoval symptom své opuštěnosti. Pak jsem si pomyslel, že bych třeba mohl zničehožnic zařvat: „Nalejte všem hostům tady, já všechno platím!“ Ale moje organická šetrnost ten nápad vetovala. Pak jsem se zasnil nad představou, že si koupím jachtu a obepluju s ní celý svět.

„No to se podívejme – náš starý známý pan Coitus Interruptus v celé své kráse.“

Napřed hlas, ostrý a ženský, potom tvář s náznakem úsměvu, jemná a ženská, a nakonec její identifikace, drsná a mužská: Linda Reichmanová.

„Ahoj Lindo,“ řekl jsem, ne zrovna přívětivě. Instinktivně jsem se pokoušel rozpomenout, jakou roli vlastně právě hraju.

„Kde se tady berete?“ ptala se.

„No – ani nevím. Prostě mě to sem tak nějak zaválo.“

Vklínila se mezi mě a mého souseda a postavila svou sklenku na pult. Oči měla výrazně zmalované, vlasy ještě víc odbarvené, než jsem si pamatoval, tělo – nemělo smysl spekulovat o jejích mírách; ňadra se jí bezpodprsenkovitě pohupovala ve velmi těsném pestrobarevném tričku. Vypadala velice sexy, i když až trochu vulgárně, a zkoumavě si mě prohlížela.

„Zaválo? Velkého pana psychiatra? Měla jsem dojem, že se ani nezašťouráte v nose, aniž byste to vzápětí nezhodnotil v učeném pojednání.“

„To bylo kdysi. Změnil jsem se, Lindo.“

„Že by se vám dokonce už poved nějaký ten orgasmus?“

Zachechtal jsem se a ona se usmála.

„A co vy?“ optal jsem se. „Jak to vypadá s vámi?“

„Postupně se rozkládám,“ odpověděla a elegantně ze své sklenice vysrkla poslední lůček. „Měl byste si to taky zkusit, je to docela sranda.“

„Ne že by mě to nelákalo.“

Vedle ní se vynořil nějaký muž – malý, subtilní obrýlený mládenec, který vypadal jako student organické chemie z vyššího ročníku. Přejel mě očima a vyzval Lindu: „Tak pojď, padáme.“

Linda po něm pomalu otočila oči a s pohledem, který měl přímo kosmicky daleko ke zbožnému obdivu, prohlásila: „Já tady ještě chvíli zůstanu.“

Organický chemik zamrkal, nervózně přelétl očima mou rozměrnou postavu a uchopil Lindu za loket.

„Pojď, prosím tě,“ zkoušel to.

Zvedla z barového pultu svou sklenici, opatrně ji poponesla kolem mě a pomalu vyprázdnila všechno, co v ní zbývalo, to znamená především zbytky ledu, organickému chemikovi za košili.

„Napřed si jdi vzít jinou košili,“ vyzvala ho.

Mládenec nehnul brvou, téměř neznatelně pokrčil rameny a zmizel v obecenstvu.

„Vy byste se taky rád rozkládal, jo?“ zeptala se a pokynula barmanovi, aby jí podal další drink.

„Jasně, ale připadá mi, že to je hrozně těžký. Už se o to snažím víc než rok a pořád mi to nějak nejde.“

„Víc než rok! Nevypadáte na to. Spíš mi připadáte jako nějakej ušoupanej pojišťovák, co se vždycky jednou za čtyři měsíce vydá do Greenwich Village, aby si sehnal nějakou děvku, která by se s ním byla ochotná vyspat.“

„To jste vedle. Já se vážně upřímně snažím dezintegrovat. Ale povězte vy, jak jde život?“

„Můj? Pořád stejně. Od chvíle, co jste mě viděl naposled, jsem se vůbec nezměnila. Provádím pořád ty stejný vylomeniny. Strávila jsem tři měsíce ve Venezuele – dokonce jsem tam skoro měsíc žila s jedním chlapem – vlastně spíš čtyřiadvacet hodin, abych byla přesná. Ale jinak nic novýho.“

„Tak to se vám to moc nevede,“ řekl jsem na to.

„Jak to myslíte?“

„Chci tím říct, že jestli se vážně pokoušíte totálně rozložit, nějak vám to nejde. Neměníte se. Jste pořád stejná.“

Svraštila svěží, stále ještě dívčí obočí a zhluboka si lokla z nové sklenice.

„To jsem jenom tak plácla. Žádná dezintegrace se nekoná. Prostě žiju svůj život.“

„A nechtěla byste do něj vnést něco nového, něco, co jste ještě nikdy nezkusila, a opravdu se pokusit rozložit svou starou osobnost?“

Krátce se zasmála. „To už znám. O žádný vaše inovace nestojím.“

„Vyvinul jsem úplně jiné inovace.“

„Když mě sex nudí. Pokud jde o milování, vyčerpala jsem snad už všechny možné konfigurace, muže, ženy, děti, nesčetněkrát jsem měla nejrůznější ptáky a jiné příhodně tvarované předměty ve všech otvorech, který po těle mám, ale sex je prostě nuda.“

„Já nemám na mysli nutně jenom sex.“

„Tak to bych možná měla zájem.“

„Znamenalo by to ovšem uzavřít se mnou určitou dohodu.“

„Jakou přesně?“

„Musela byste se bezvýhradně odevzdat do mých rukou – řekněme tak na měsíc.“

Soustředěně se na mě zadívala.

„Na měsíc bych se musela stát něčím jako vaší otrokyní, jo?“

„Ano.“

Z rozvlněného moře lidí za námi vyhřezla žena středních let, s vlasy obarvenými do černá, s pichlavýma temnýma očima, absolutně nenalíčená, vecpala se vedle Lindy a něco jí zašeptala do ucha. Linda ze mě nespouštěla oči.

„Ne, Tony,“ řekla. „Nejde to. Změnila jsem svoje plány. Asi bych to nezvládla.“

Další šepot.

„Vážně ne. V žádném případě. Ahoj.“

Vamp s havraními vlasy zmizel zpátky v tom lidském moři.

„Měsíc budu muset dělat všechno, co po mně budete chtít?“

„Ano a ne. Povedete jistý zvláštní způsob života, který jsem vymyslel. Poskytne vám naprosto nový druh svobody, ale pokud ho budete opravdu chtít vychutnat, musíte se tím systémem řídit naprosto bezvýhradně.“

Usmála se poněkud nahořkle. „Nejsem si vůbec jistá, že bych kdy chtěla ještě něco vychutnávat.“

„Za ten jeden měsíc se o sobě a o životě vůbec dozvíte víc, než co jste zjistila za celých vašich dosavadních pětadvacet let.“

„Osmadvacet,“ opravila mě ledabyle. Postavila poloprázdnou sklenici na pult, neklidně sebou zavrtěla a zdálo se, že odejde, ale pak si to zřejmě rozmyslela. Zadívala se na mokré kolečko, které na pultě zanechala její sklenice, a pak se po mně střelila studenýma očima.

„Jak to, že náš starý Coitus Interruptus má najednou tolik volnýho času?“ zeptala se. „Jeho slavná metoda nedokonané soulože snad neslaví úspěchy?“

„Nechal jsem toho,“ odpověděl jsem.

„Jak to – nechal jsem toho?“

„Opustil jsem ženu, práci, přátele, a udělal jsem si doživotní prázdniny.“

Prohlížela si mě s novým respektem – jako obyvatel pekelné říše svého spoluobčana.

„Kristepane, vy teda vážně nejste žádnej troškař,“ poznamenala. Ale pak se jí do tváře vrátil starý úšklebek: „Na měsíc se stát vaší otrokyní? Hm. Znám řadu lidí, kteří by mi za tu výsadu rádi zaplatili spoustu peněz. Co za to dostanu od vás?“

„Co za to?“ opáčil jsem. V první chvíli mě ten požadavek kompenzace zaskočil. „Až si to odsloužíte, budu zase já dělat měsíc všechno, co po mě budete chtít vy.“

„Až si to odsloužím – pěkně děkuju. Jakou mi dáte záruku?“

„Žádnou. Ovšem až si zkusíte nový život se mnou a s mým šílenstvím, pochopíte, že moje forma otroctví je velmi žádoucí.“

„A proč nejdřív nebudete otročit vy mně?“

„Protože byste nebyla dost inteligentní a vynalézavou otrokářkou. Já tuhle hru praktikuju na sobě už celé roky. Napřed vás něco naučím, a pak teprve se vám podrobím.“

„Na tom něco je,“ konstatovala Linda. „Ale nejdřív si to vyzkouším. Příštích čtyřiadvacet hodin budete vy můj otrok. Uděláte všechno, co vám poručím, poslechnout nemusíte jedině tehdy, kdyby vás to mělo nějak fyzicky poškodit nebo kdyby to zbytečně poničilo vaši profesní pověst. Totéž bude platit, až já budu otročit vám. Platí?“

„Platí,“ souhlasil jsem.

Zkoumavě jsme si prohlíželi jeden druhého.

„Jak tuhle úmluvu zpečetíme?“ zeptala se.

„Totální podrobení je něco úplně nového, a my oba si chceme vyzkoušet neprozkoumané cesty – v tom je nakonec podstata dezintegrace. Mě stačí, že v sobě máte tohle nutkání a jste připravená tu dohodu dodržet.“

„Fajn. Začínáme?“

Podíval jsem se na hodinky. „Začínáme. Budu vás bezvýhradně poslouchat do zítřka do tři čtvrtě na deset večer. Abychom zachovali anonymitu – jmenuju se Charlie Flamm.“

„Budeš se jmenovat tak, jak si budu přát já.“

„Dobře. Jasně.“

„Pojď.“

Vyšli jsme z baru a mávli na taxíka a Linda mě zavezla do nějakého bytu – asi jejího – ve West Side, někde mezi Dvacátou a Třicátou ulicí. Poručila mě, abych jí připravil něco k pití, a pak se usadila na gauči s koleny pod bradou a zadívala se na mě studenýma očima.

„Postav se na hlavu.“

S námahou jsem se pokoušel udržet rovnováhu ve stoji na hlavě, ale navzdory nedávné snaze pěstovat jógu a oddávat se meditacím jsem to nedokázal. Zkusil jsem to znovu, ale zase jsem spadl. Po pátém marném pokusu řekla: „To stačí. Vstaň.“

Zapálila si cigaretu. Ruka se jí třásla – možná to bylo tím, že toho ten večer spoustu vypila.

„Svlíknout donaha,“ poručila mi.

Svlékl jsem se.

„Vyhoň si ho,“ vybídla mě chladně.

„Není to zbytečný plejtvání?“

„Až budu chtít, abys něco řek, dám ti vědět.“

Snadno se to řeklo, ale horší bylo příkazu vyhovět. Jako valná většina zdravých, horkokrevných amerických chlapců jsem se promasturboval střední školou a prvními roky na vysoké, ale když jsem ji končil, měl jsem už dostatek příležitostí ke společenským a sexuálním stykům se ženami a onanovat jsem více méně přestal. Studium psychologie mě k mé radosti poučilo, že nešlo o žádnou úchylku, ale jistý pocit viny ve mně někde hluboko zůstal. Koneckonců – dovedli bychom si představit masturbujícího Ježíše? Nebo třeba Alberta Schweitzera? Linda byla nepochybně přesvědčena, že masturbace je cosi bytostně nedůstojného, jinak by mi jistě nepřikázala, abych si to dělal. Z neznámých důvodů se mi však vůbec nedařilo vyvolat si dostatečně chlípné představy či fantazie, které by můj orgán pomohly uvést do palebného postavení. Stál jsem tam bez hnutí a usilovně se snažil myslet na nějaké prasárny. Marně.

„Řekla jsem, aby sis s ním hrál.“

Linda musela mít představu, že masturbace je především jistá forma sebemazlení. Řečeno nesmrtelnými slovy generála MacArthura: „Nic nemůže být vzdálenější pravdě.“ Nicméně jsem se začal ukájet. Bylo obtížné zachovat si při tom aspoň zdání důstojnosti, a tak jsem raději upřeně zíral na podlahu před Lindinýma nohama.

„Dívej se mi při tom do očí,“ poroučela.

Podíval jsem se. Její chladná, soustředěná, zahořklá tvář mě ihned vzrušila. Představoval jsem si, jak se jí za tohle budu od zítřka celý měsíc sexuálně mstít. Moje střelná zbraň se zvedla, myšlenky se na několik příštích minut upnuly na lákavé obrazy věcí příštích, a pak už stačila jen trocha systematické ruční manipulace, abych mohl příslušnou dávku vyprázdnit rovnou na podlahu. Po celou dobu jsem se usilovně snažil zachovat si neutrální, důstojný výraz.

„A teď to hezky slízej,“ pokračovala.

Padla na mě nesmírná zemdlenost. Obličej mi zcela určitě výrazně povadl. Přesto jsem pomalu klesl na kolena a začal z podlahy vylizovat drobné kalužinky svého semene.

„Dívej se na mě,“ přikazovala.

Bylo to dost obtížné, dívat se na ni a zároveň plnit její příkaz. Zaznamenal jsem, že podlaha mezi koberečky je pečlivě vyleštěná a pod jedním křeslem že kdosi zapomněl pánskou trepku. Do Supermana jsem měl v té chvíli hodně daleko.

„Dobrý. Vstaň.“

Zvedl jsem se a poslušně jsem z ní nespouštěl neutrální pohled (aspoň doufal jsem, že je neutrální).

„Měl byste se za sebe stydět, pane doktore,“ poznamenala výsměšně.

Začal jsem se tedy stydět a hlava mi zapadla mezi ramena.

„Něco takového asi chystáš pro mně, vid?“

„Ne.“ Zaváhal jsem. „Předpokládám, že sadisticky s vámi zacházel už nejeden chlap.“

„Takže si nepočínám právě nejlíp?“

„To ne, naopak. Vybrala jste si to dobře, ani jsem nic takového nečekal. Poskytla jste mi novou zkušenost, na kterou asi nikdy nezapomenu.“

Upírala na mě oči a občas si dala sluka z cigarety. Sklenici už mezitím stačila dopít.

„Co kdybych teď zavolala jednomu teplýmu kámošovi a nařídila ti, abys sis to s ním rozdal. Udělal bys to?“

„Váš rozkaz je mým přáním.“

„Vzbuzuje v tobě taková představa zájem, nebo tě děsí?“

Poslušně jsem se nad tou otázkou zamyslel.

„Spíš mě nudí a skličuje.“

„Tak fajn.“

Poručila mi, abych jí nalil další dávku, a pak šla k telefonu a vytočila postupně dvě čísla. Poobakrát se ptala po jakémsi Jedovi, ale vždycky zklamaně zavěsila.

„Lehni si na podlahu, obličejem dolů, než něco vymyslím.“

Učinil jsem, co po mně chtěla, a začal si v duchu říkat, jak to bylo prima, když jsem byl ještě jenom starý Luke. Za chvíli řekla: „Tak dobrá – pojď si lehnout.“

Šel jsem za ní do ložnice, podle jejích povelů jsem ji postupně svlékl donaha, zcela neosobně, a pak si vlezl k ní do postele. Několik minut jsme leželi vedle sebe, aniž jsme se jeden druhého dotkli. Soustřeďoval jsem se na to, abych neudělal ani jediný pohyb bez jejího příkazu. Ucítil jsem, jak mi sjíždí rukou přes prsa na břicho a zastavuje se na něm těsně nad ochlupením. Pak se ke mně otočila a začala mi hryzat ucho a olizovat krk, a potom mě pomalu, vlhce, náruživě políbila na ústa a na ohryzek. A na krk. A na hruď. A na břicho. A ještě níž. Navzdory mému nedávnému zahanbujícímu počínání mělo její manévrování předvídatelný účinek. Zaznamenala to, odkulila se na druhou stranu postele a nechala mě beze slova být. Delší dobu se vrtěla a převalovala a já jsem zřejmě nakonec usnul.

Někdy později jsem měl sen, že se jdu koupat, a když jsem lezl do vany, na chvíli jsem znehybněl, abych plně vychutnal sladké teplo, které mi oblévalo varlata a penis, a pak jsem se probudil a zjistil, že Linda mi ptáka zahřívá a vzrušivě laská v ústech. Když jsem jí položil ruku do vlasů a sáhl po jejím těle, na rozloučenou ho ještě jednou olízla a něžně kousla, a pak si na mě obkročmo sedla, zavedla si ho do sebe, přitiskla rty k mým ústům a začala se na mně hadovitě svíjet.

V polospánku si člověk někdy počíná trochu jako zfetovaný, a tak jsem Lindu nechával, aby obstarávala všechnu práci sama. Spočívala především v tom, že se vilně vlnila v bocích a někde hluboko v břiše a stejně vilně a náruživě mi olizovala a ohryzávala prsa, ramena a krk; a když mi poručila: „Přirážej,“ začal jsem poslušně přirážet, prsty obou rukou zaťaté do jejích dokonalých hýždí, které připomínaly dva horké šťavnaté grapefruity, a ona úpěla a vzpínala se a kroutila sebou a vzpínala se a kroužila na mě a svíjela se, a pak splihla.

Zůstala na mě ležet a já začal dřímat, a když jsem se probral, zjistil jsem, že se už zase pohybuje a já jsem pořád ztuhle v ní a ona je ústy přisátá k mému krku a tam dole v ní mě laská chumel horkých úhořů a ona po mně vytrvale rejdí, ale stejně jsem zase začal dřímat a probudil se až za chvíli, ale to mi ho už zase pevně věznila v ústech a rukama mi něžnými dotyky a dráždivým štípáním pustošila všechny možné i nemožné erotogenní zóny dolní části těla, a když jsem se dotkl jejích vlasů, zasténala a převalila se na záda a přitáhla si mě na sebe a zmítala se pode mnou a poroučela, abych v ní jezdil, ale ještě nestříkal, a tak jsem krouživými pohyby přirážel a snažil se při tom rozpomínat na statistická data o baseballových sezónách z padesátých let, a její tělo po chvíli znovu zvláčnělo a ona do mě šťouchla, abych se odvalil, což jsem rád učinil, načež jsem ihned začal klimbat a usnul jsem a probudil se zase už v ní a ona na mně už zase zlehka a něžně jezdila, a muselo to být už někdy k ránu, protože tentokrát jsem se probudil víc a začal spolupracovat, ale ona to že ne, a olizovala mi uši a kousala mě do nich a do krku a tam dole se naráz pohybovala třemi různými směry, a když konečně řekla, že už můžu, zaťal jsem prsty do škvíry mezi jejími půlkami a pokoušel se ji na sebe narazit jako na kůl, a ona ze sebe vydávala spoustu moc pěkných zvuků a já nakonec do toho jejího jezírka vypustil celou přehradní nádrž, a potom jsme se ještě chvíli zmalátněle kroutili a pak od sebe odpadli a tvrdě usnuli.

■

Když jsem se probudil, ležel jsem na břichu a kolenem jsem se dotýkal jejího těla. Bylo už pokročilé ráno a měl jsem hlad. Linda upírala doširoka otevřené oči do stropu.

„Nařizuju ti,“ řekla pomalu, „abys mi teď poroučel ty, a já tě budu poslouchat a dělat všechno, co si budeš přát, tak dlouho, dokud se mi to bude líbit a nepřikážu ti, abys dělal zase něco jinýho.“

„Takže budu dočasně tvůj pán?“

„Přesně tak. A přeju si, abys mi poroučel dělat to, co doopravdy chceš, abych dělala.“

„Podívej se na mě,“ řekl jsem.

Podívala se na mě.

„To, co děláme, je velmi důležité. Ty příkazy…“

„O přednášky nestojím.“

„Poroučím ti, abys mě poslouchala.“

„Můžeš mi poroučet všechno možný, ale přednášky vynech. V těchhle čtyřiadvaceti hodinách na ně zapomeň.“

„Rozumím,“ přikývl jsem. „Oplať mi něžně můj polibek – láskyplně, ale ne chlípně.“

Posadila se vedle mě, chvíli se mi chladně dívala do očí a pak se poddala a jemně přitiskla rty na moje ústa.

Zabořil jsem se do polštáře a řekl jsem: „A teď mě polib na tvář s veškerou něžností, které jsi schopná… jako by moje tvář byla bílá růže.“

Obličejem jí přelétl stín nejistoty a pak zavřela oči, vzala mi hlavu do dlaní, sklonila se a začala mě něžně líbat na obě tváře.

„Děkuju ti, Lindo. To bylo báječný. Jsi nádherná.“

Neotevřela oči a oddaně mě líbala dál. Po chvíli jsem ji zarazil: „Teď si lehni na záda a zavři oči.“

Poslechla. Ještě nikdy jsem neviděl její tvář tak uvolněně klidnou.

„Představ si, že jsem princ, který tě miluje duchovní oddaností, jaká se vyskytuje snad jen v těch nejnadnesenějších pohádkách. Ten princ tě zbožňuje. Jsi krásnější než kterékoli jiné Boží stvoření. Naprosto dokonalá bytost, bez sebemenšího duchovního či tělesného nedostatku. A ten princ, tvůj manžel, teď k tobě přichází o svatební noci, aby konečně vyjádřil všechnu tu čistou, nábožnou, posvátnou, svatou lásku, kterou k tobě cítí. Přijmi ji s radostí v srdci.“

Mluvil jsem pomalu a hypnoticky a začal jsem tím, co jsem pokládal za vhodný projev něžného, nábožného citu – laskal jsem její tělo zcela duchovními pocely. Průměrnému čtenáři bych rád sdělil, že duchovní pocely jsou relativně suché, něžné a nepřesně mířené, což konkrétně znamená, že se sice velmi blíží klíčovým cílovým oblastem, ale vždycky se jim podaří těsně je minout. Postupoval jsem v tomto smyslu s narůstající náruživostí a rozkoší, když její tělo náhle zmizelo: vyskočila z postele jako střelená.

„Nedotýkej se mě!“ zaječela.

Pocítil jsem tytéž nedůstojné rozpaky jako předcházejícího večera.

„To už mi odebíráš mou moc nad tebou?“ zeptal jsem se.

„Ano! Ano!“ Celá se třásla.

Zůstal jsem, jak jsem byl, na kolenou a opřený o ruce, a vzhlížel jsem vzhůru k ní.

„Oblíkni se,“ poroučela. „A vypadni!“

„Ale Lindo –“

„To naše ujednání ruším. Padej. Ať už jsi pryč.“

„Dohodli jsme se přece –“

„Ven!“ zakřičela.

„Prosím,“ řekl jsem a slezl z postele. „Tak já jdu. Ale dneska večer ve tři čtvrti na deset budu zpátky. Ta dohoda platí.“

„Ne! Nenene. Ruším ji. Ty jsi šílenec. Nevím, oč ti jde, ale kdepak. Ani náhodou. Už to neplatí.“

Pomalu jsem se oblékl, a protože jsem od Lindy, která tam seděla zády ke mně, nedostal žádný další příkaz, odešel jsem.

Čekal jsem venku před jejím činžákem, a když z něj asi za hodinu vyšla, sledoval jsem ji do centra, postával do půl šesté před jedním domem v Greenwich Village, do kterého zašla, a když ho konečně opustila, šel jsem za ní až k restauraci, kam se šla najíst. Nezdálo se, že by si byla vědoma toho, že ji sleduji, možná ji nic takového vůbec nenapadlo. Po večeři si ji vyzvedl onen organický chemik, ale zanedlouho se trhla a chodila pak od baru k baru, potkávala přátele, které pak zase brzy opustila, setkávala se s dalšími, hojně popíjela a vcelku neprováděla nic moc zajímavého. Přesně v devět pětačtyřicet jsem vešel do baru, kde právě seděla s třemi muži, které jsem nikdy předtím neviděl. Vypadala ospale a přiopile. Jeden z těch chlápků měl ruku zasunutou hodně vysoko pod její sukní. Přišel jsem k jejich stolu, podíval se jí hypnoticky do očí a řekl: „Je tři čtvrtě na deset, Lindo. Pojď se mnou.“

Zakalené oči se jí na chviličku vyjasnily, zakašlala a začala potácivě vstávat.

„Počkej, kočko – kam jdeš?“ zeptal se jeden z těch tří. Druhý ji chytil za paži.

„Linda teď půjde se mnou,“ oznámil jsem jim. Postoupil jsem o krok k muži, který ji držel za paži, vztyčil se nad ním a probodával ho pohledem, kterému jsem se snažil dodat výraz těžko potlačované zuřivosti. Pustil ji.

Přejel jsem krátce pohledem i ty zbývající dva, otočil se a odcházel. S výrazem, který byl na hony vzdálen důstojnosti Petrově či Matoušově, když se vydávali ve stopách Ježíšových, mě Linda následovala.

KAPITOLA PADESÁTÁ DEVÁTÁ

[Záznam výslechu Dr. Lucia Rhineharta, prováděného inspektorem Nathanielem Puttem z newyorské městské policie ve věci politováníhodného útěku třiceti tří duševně chorých pacientů z představení muzikálu Vlasy. Šest těchto pacientů nebylo dosud zadrženo.]

„Pane Rhineharte, musím vás –“

„Pane doktore Rhineharte,“ zasáhl doktor Mann popuzeně.

„Jistě – promiňte,“ omluvil se inspektor Putt. Na chviličku přestal přecházet po své kanceláři a ulpěl pohledem na doktoru Mannovi, který seděl vedle doktora Rhineharta na nízké, starobylé pohovce. „Pane doktore Rhineharte, především vás chci upozornit, že máte právo přivolat k této výpovědi svého právní –“

„Právníci mi jdou na nervy.“

„– svého právníka. Prosím, jak si přejete. Takže pokračujme. Sešel jste se dvanáctého srpna mezi půl jedenáctou a čtvrt na dvanáct v jídelně Queensboroughské státní nemocnice s Erikem Cannonem?“

„Ano.“

„Tedy sešel?“

„Ano.“

„Dobrá. Za jakým účelem?“

„Pozval si mě. Protože to byl můj dřívější významný pacient, vyhověl jsem mu.“

„O čem jste hovořili?“

„O tom, že by velmi rád navštívil představení Vlasů. Sdělil mi, že tento muzikál by rádo zhlédlo ještě mnoho dalších pacientů.“

„A dál?“

„Hodil jsem si kostkami a rozhodl jsem se, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych Erikovi a sedmatřiceti dalším pacientům návštěvu toho představení umožnil.“

„Ale Luku,“ skočil mu do řeči doktor Mann, „přece sis musel uvědomovat, že je to naprosto –“

„Klid, pane doktore,“ přerušil ho inspektor Putt. „Ptát se budu já.“ Přešel přímo před doktora Rhineharta. Z výšky své vyčouhlé, štíhlé postavy na podezřelého pronikavýma šedýma očima. „Když jste se tedy rozhodl, že Cannonovi a ostatním pomůžete dostat se z nemocnice, co jste dělal dál?“

„Zfalšoval jsem podpis pana doktora Manna na dopisech, které jsem adresoval sám sobě a některým jiným lidem, a potom jsem učinil další kroky k tomu, aby tihle pacienti dostali krátkodobou propustku z nemocnice.“

„Vy to doznáváte?“

„Samozřejmě že doznávám. Ti lidé chtěli vidět Vlasy.“

„Ale to přece –“ zhrozil se doktor Mann.

„Jen klid, pane doktore,“ přerušil ho inspektor. „Jestli vám dobře rozumím, pane doktore Rhineharte, doznáváte tímto, že jste několikrát zfalšoval podpis pana doktora Manna a z vlastní iniciativy získal pro sedmatřicet duševně chorých pacientů propustku k odjezdu na Manhattan.“

„Osmatřicet. Bezvýhradně. Aby mohli jít na Vlasy.“

„A proč jste nám předtím lhal?“

„Přikázala mi to Kostka.“

„K-…“ Inspektor se odmlčel a upřeně se na doktora Rhineharta zadíval. „Kostka… jistě. Popište nám prosím důvody, které vás vedly k tomu, že jste vzal ty pacienty na Vlasy.“

„Přikázala mi to Kostka.“

„A proč jste za sebou mazal stopy? Tím, že jste falšoval podpis pana doktora Manna a předstíral, že se s ním jdete o té věci poradit?“

„Přikázala mi to Kostka.“

„A to, že jste pak lhal –“

„Přikázala mi to Kostka.“

„A teď vypovídáte, že –“

„Přikázala mi to Kostka.“

Pak bylo dlouho ticho. Inspektor upíral bezvýrazný pohled na stěnu nad hlavou doktora Rhineharta.

„Pane doktore Manne, možná byste mi mohl vysvětlit vy, co tím chce pan doktor Rhinehart říct.“

„Chce tím říct,“ vysvětloval doktor Mann tichým, unaveným hlasem, „že mu to přikázala Kostka.“

„Že si na to hodil kostkou?“

„Ano, hodil si na to kostkou.“

„A ona mu to přikázala.“

„Přikázala.“

„Takže,“ pokračoval doktor Rhinehart, „neměl jsem v úmyslu umožnit kterémukoli z těch pacientů útěk. Ani v nejmenším. Přiznávám pouze, že jsem na několika naprosto triviálních dopisech zfalšoval podpis doktora Manna, což je podle mého z právního hlediska pouhý přečin, a že jsem se při zacházení s duševně narušenými pacienty řídil chybným úsudkem, což by nikdo, kdo má co dělat s prací v zařízeních pro duševně choré, nepovažoval za projev kriminálního chování.“

Inspektor Putt shlížel na doktora Rhineharta s chladným úsměvem na tváři.

„Na základě čeho můžeme vyloučit, že jste se s Cannonem a Jonesem a jejich kumpány právě na takovém útěku nedomluvil?“

„Na základě mých prohlášení. A pokud budete mít ještě někdy příležitost promluvit si s panem Cannonem, můžete od něj získat i jeho výpověď, která ovšem bude jako důkaz stejně nepřípustná, ať vám k té věci poví cokoli.“

„Děkuju za radu,“ odsekl inspektor ironicky.

„Nenapadlo vás, pane inspektore, že když vám tady tvrdím, že jsem falšoval podpis pana doktora Manna, třeba prostě lžu, protože mi to přikázala Kostka?“

„Cože?“

„Že naopak moje původní tvrzení, že jsem nevinen, může být pravdivé?“

„Co to – co tím chcete naznačit?“

„Prostě to, že když jsem se včera dozvěděl, že mě zase chcete vyslýchat, formuloval jsem tři možnosti, ze kterých mi Kostka měla jednu vybrat: jednak že vám povím, že jsem s tou návštěvou Vlasů neměl nic společného; nebo že jsem tu vycházku zorganizoval a zfalšoval příslušné dokumenty; nebo za třetí, že jsem se s Erikem Cannonem spolčil, abych mu umožnil utéct. Kostka mi vybrala druhou možnost. Ale co je vlastně pravda, to mi pořád ještě připadá jako otevřená otázka.“

„Ale to přece –“

„Klid, pane inspektore,“ chlácholil vyšetřovatele doktor Mann.

„Ale – jak jste to vlastně říkal?“

„Kostka mi přikázala, abych vám řekl, že mi Kostka přikázala vzít ty pacienty na představení Vlasů.“

„Ale odpovídá tahle historka pravdě?“ zeptal se inspektor Putt. Tváře už mu poněkud brunátněly.

Doktor Rhinehart zakvedlal v dlaních kostkou a vypustil ji na konferenční stolek před sebou. Zjistil, co padlo.

„Ano,“ oznámil potom.

Inspektorův obličej zrudl ještě víc.

„Ale jak mám vědět, že to, co jste mi právě řekl –“

„No právě,“ dal se slyšet doktor Rhinehart.

Inspektor se jakoby v obluzení přesunul za svůj psací stůl a posadil se.

„Luku,“ řekl doktor Mann, „ode dneška jsi v Queensboroughské státní vyvázán ze všech svých povinností.“

„Děkuji, Time.“

„Předpokládám, že zůstáváš i nadále členem řídící rady, a to z toho jednoduchého důvodu, že nejsem oprávněn tě z ní vyškrtnout, ale na naší říjnové schůzi –“

„Co kdybys třeba zfalšoval podpis doktora Cobblestonea, Time.“

Znovu nastalo ticho.

„Ještě nějaké dotazy, pane inspektore?“ otázal se doktor Rhinehart.

„Přejete si zahájit proti doktoru Rhinehartovi trestní řízení, pane doktore?“ obrátil se inspektor na doktora Manna.

Ten se otočil k doktoru Rhinehartovi a dlouze se zadíval do jeho temných, upřímných očí. Ty mu jeho pohled bez mrknutí vrátily.

„Ne, pane inspektore, to bohužel nemohu. V zájmu naší nemocnice, v zájmu všech zúčastněných. Byl bych rád, kdybyste tento rozhovor pokládal za důvěrný. Veřejnost má za to, že ten útěk zorganizovali hipíci společně s černochy. Co my víme – jak pan doktor Rhinehart laskavě naznačuje: nakonec to opravdu může být spiknutí hipíků a černochů. Lidi by taky asi nechápali, proč všechno, co doktor Rhinehart napáchal, představuje pouhý přečin.“

„Taky mi to vrtá hlavou, pane doktore.“

„Přesně. Existují věci, o kterých se obyčejní lidé nesmějí nikdy dozvědět, pokud tomu můžeme nějak zabránit.“

„Asi máte pravdu.“

„Mohu už jít, vážení?“ zeptal se doktor Rhinehart.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ

Kostka je naše útočiště, naše síla,

pomoc v soužení vždy velmi osvědčená.

Proto se bát nebudeme, byť se převrátila země

a základy hor kolísaly v srdci moří.

Ať si jejich vody hučí, ať se pění,

ať se hory pro jejich zpupnost třesou!

Raději chci stát před prahem domu své Kostky

než prodlévat ve stanech svévolnosti,

vždyť Hospodyně Náhoda je štít a slunce,

Náhoda je dárkyně milosti a slávy a pošetilosti a hanby,

nic neodepře těm, kdo kráčí namátkou.

Bohyně náhody, má Kostko,

blaze člověku, jenž doufá v Tebe!

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PRVNÍ

„Tvoje svobodná vůle dělá ze všeho pěknej maglajz,“ řekl jsem Lindě poté, co jsem ji podrobně seznámil se svou teorií kostky. „Zkus to s Kostkou.“

„Mluvíš jako televizní reklama,“ řekla mi na to.

■

Nicméně jsme spolu začali žít kostkařským životem – první úplný kostkařský pár v dějinách. Uvědomovala si, že ji její skutečné ‚já‘ přivedlo do slepé uličky, a docela se jí líbilo, když se mohla projevit celou škálou jiných já. Předcházející sexuální a společenská promiskuita jí byla pro kostkařský život dobrou průpravou; zbavovala ji zábran v oblasti, která často blokuje celý životní systém. Na druhé straně v sobě doposud potlačovala veškerou svou složku duchovní – když se třeba musela přede mnou modlit, zmocňoval se jí stejný stud, jaký by jiní lidé pociťovali, kdyby po nich někdo chtěl, aby provozovali soixante-neuf před oltářní mříží. Ale dokázala to (stejně jako by asi dokázala i to druhé). Modlila se.

Choval jsem se k ní něžně a vřele, ale když si to Kostka přála, zacházel jsem s ní jako s vyranžírovanou šlapkou a využíval jejího těla k ukájení nejperverznějších přání, která mi přišla na mysl a k nimž se Náhoda přiklonila. Trval jsem na tom, že o jejích reakcích na mou něžnost i na můj sadismus musí rozhodovat Kostka – má-li na mou něžnou lásku reagovat jako prohnaná čubka, nebo jako sladký anděl přetékající čirou odevzdaností, a naopak na mé sexuální ponižování jako zahořklá cynická kurva, napůl masochisticky vděčná, či jako čistá květinka, surově drcená mými krutostmi.

Příkazy Kostky plnila s fanatismem člověka, který právě konvertoval k nové víře. Modlili jsme se spolu, psali básně a modlitby, diskutovali o kostkové terapii, a o svém chování důsledně nechávali rozhodovat náhodu. I když se chtěla vzdát sexuální promiskuity, trval jsem na tom, že je součástí její osobnosti a že je třeba dát jí příležitost, aby se uplatnila. Jednoho večera jí Kostka přikázala, aby šla na ulici, sbalila nějakého chlapa a přivedla ho k nám do bytu, a ona tento úkol poslušně splnila. Mně pak Kostka poručila, abych se k nim připojil, a pak jsme na ní s tím pánem společně usilovně pracovali plné dvě hodiny. Ráno jsem si hodil Kostkou, abych se dozvěděl, jak se k ní mám po té noci chovat, a dozvěděl jsem se, že „rozmrzele a nevlídně“, ale jí zase Kostka poradila, „aby si z toho nočního dobrodružství nedělala těžkou hlavu“ a „milovala mě“, ať se budu chovat jakkoli, a ona jí tedy vyhověla.

Na podzim nám potom Kostka uložila, abychom se pokusili infiltrovat psychoterapeutické skupiny, kterých v New Yorku přibývalo jako hub po dešti. Pokoušeli jsme se některé jejich členy získat pro kostkařský život. Podle složení té které skupiny a její orientace jsme měnili svou identitu – někdy jsme vystupovali jako manželský pár, jindy jako lidé navzájem si zcela cizí.

Obzvlášť dobře si pamatuju na jeden takový případ – víkendový maratón, kterého jsme se zúčastnili ve Středisku pro pěstování senzitivity Společnosti pro skupinovou terapii na Fire Islandu koncem října roku 1969.

Jako u většiny skupinových psychoterapií šlo i v tomto případě o duševní první pomoc, poskytovanou budoucími zazobanci (terapeuty) už stávajícím zazobancům (pacientům), a tucet účastníků tohoto maratónu představoval reprezentativní americký vzorek: vydavatel časopisu, módní návrhářka, dva členové správních rad, daňový právník, tři bohaté ženy z domácnosti, burzovní makléř, dále jeden spisovatel na volné noze, dáma vystupující občas v televizi a posléze jeden potrhlý psychiatr – sedm mužů a pět žen, a kromě toho párek mladých hipíků, kteří se akce účastnili zadarmo jako svého druhu bonus pro ostatní klienty, kteří za ten víkend zaplatili po dvou stech dolarů. Já byl jedním z těch dvou členů správních rad a Linda jednou z těch bohatých paniček (a to rozvedenou). Setkání vedli dva instruktoři, oba kvalifikovaní psychoterapeuti – Scott (malý, udělaný, sportovní typ) a Marya (vysoká, pružná, éterická). Scházeli jsme se hlavně ve velikánském salónu prostorného viktoriánského sídla na břehu oceánu poblíž Quoquamu na Fire Islandu.

V pátek večer a celou sobotu jsme prováděli různá uvolňovací cvičení, abychom se navzájem poznali a zvykli si: chvíli jsme mezi sebou postrkovali to hippie děvče, pěkně od jednoho k druhému, pak jsme zkusili přetahování lanem ve dvou družstvech, potom se dívali jeden druhému upřeně do očí jako obchodníci s ojetými vozy, symbolicky jsme kolektivně znásilnili ženu, která první dostala záchvat pláče, inspirující půlhodinku jsme si vzájemně halasně nadávali do zasranců, blbejch krav a hnusnejch čuráků, hráli jsme si na hudební židle (polovina skupiny jako ti, co sedí, druhá polovina v roli křesílek), interviewovali jeden po druhém tu televizní minicelebritu formou hry na pravdu a pokoušeli se zjistit, kdo ji dokáže nejsurověji urazit, hráli si na slepou bábu tak, že oči měli zavázané všichni – jen Marya ne; ta nás obcházela a chraptivě šeptala: „Musíš ho CÍTIT, Joan, jen na něj pěkně polož RUCE a prohlížej si ho, neboj se…“

V sobotu večer na nás už z toho všeho začala padat únava, ale navzájem jsme si byli velmi blízcí a pociťovali jsme osvobodivé uspokojení nad tím, že dokážeme veřejně a s docela cizími lidmi provádět věci, které jsme do té doby dělali pouze v soukromí a s blízkými lidmi – totiž chlípně se osahávat a častovat se výrazy jako ty blbečku posranej nebo ty kurvo překouřená. Bizarnější z těchto hrátek ve mně probouzely příjemné vzpomínky na život v kostkařských střediscích ve dnech, kdy se tam toho mnoho nedělo, ale kdykoli jsme začínal doopravdy relaxovat a vychutnávat nějakou aktivitu, která rozbíjela konvenční vzorce chování, jeden z našich instruktorů po nás začal chtít, abychom upřímně vypověděli, co cítíme, a rázem se spustil déšť samých obnošených klišé.

A tak jsme se tedy někdy před půlnocí povalovali v různých stadiích osobnostního rozkladu podél stěn velikánského prázdného salónu a sledovali spontánní světelné divadlo, které hořící polena v krbu předváděla na našich tvářích, a Marya se pokoušela přimět druhého člena správní rady, povážlivě plešatícího pána malé postavy jménem Henry Hopper, aby se uvolnil a svěřil se nám se svými skutečnými pocity. Já jsem ho prohlásil za „obyčejného liberálního hajzla“, Linda se dala slyšet, že je to „kus chlapa, kterej působí velmi virilně“, to hippie děvče ho nazvalo „kapitalistickou sviní“. Hopper sám z nejasných důvodů trval na tom, že jeho pocity jsou velmi smíšené a zmatené. Několik účastníků se snažilo Maryu v její snaze podpořit, protože měli dojem, že začínáme další hru na pravdu, ale většina z nás působila spíš utahaně a zčásti znuděně. Marya, ta štíhlá, jasnooká, fanatická bojovnice za naprostou upřímnost, nicméně nepřestávala naléhat. Tichým, zastřeným hlasem, kterým hovořila, mi připomínala špatnou herečku v ložnicové scéně.

„Klidně se nám svěř, Hanku,“ říkala. „Jen ven s tím.“

„Mně se ale právě teď vůbec nechce něco říkat.“ Nervózně vylupoval burské oříšky ze skořápek a usilovně je chroupal.

„Jseš posera, Hanku,“ vmísil se do rozhovoru hromotlucký, télnatý daňový právník.

„Nejsem žádnej posera,“ řekl na to pan Hopper tichým hlasem. „Jenom jsem z toho všeho k smrti vyděšenej.“ Kromě pana Hoppera samého to rozesmálo jenom Lindu a mě.

„Humor je obranný mechanismus, Hanku,“ prohlásila instruktorka Marya. „Ale proč jsi tak vyděšený?“ zeptala se a oči jí žhnuly upřímným zápalem.

„Nejspíš se bojím, že mě skupina nebude mít moc ráda, když řeknu, že podle mě tady zbytečně maříme čas.“

„No prosím,“ pochválila ho Marya a povzbudivě se na něj zasmála.

Pan Hopper upíral pohled na podlahu a na koberci před sebou úhledně rovnal skořápky od buráků.

„Ty se s námi nechceš podělit o svoje starosti, Hanku,“ pokračovala Marya po chvíli. Usmála se. „Prostě nám nedůvěřuješ.“

Pan Hopper nadále probodával očima podlahu a na jeho proplešlé hlavě tančily mihotavé odrazy plamenů v krbu.

Po dalších několika minutách neúspěšného ostřelování spoluinstruktor Scott navrhl, abychom v Hankovi zkusili vzbudit určitou míru důvěry k nám například tak, že bychom si s ním mezi sebou chvíli pohazovali, načež jsme tedy utvořili kruh a strkali jsme si ho jeden ke druhému, až se mu na tváři objevil blažený výraz, a pak ho Marya přiměla, aby si lehl na podlahu, přiklekla k němu a s úsměvem, s očima napůl zavřenýma, ho začala tichým hlasem přesvědčovat, aby nám o sobě řekl pravdu a nic než pravdu. Než mohl začít, vložila se do toho Linda.

„Lži,“ vybídla ho.

„Prosím?“ zeptal se, stále ze zasněným úsměvem, který mu přivedla na tvář ohleduplná fyzická manipulace, jíž se mu předtím dostalo od tolika lidí.

„Vymejšlej si,“ nabádala ho Linda. „To je mnohem snazší.“ Seděla opřená o zeď proti krbu, nohy zkřížené pod sebou.

„Co to proboha říkáš, Lindo?“ kárala ji Marya.

„Radím Hankovi, aby se konečně docela uvolnil a začal nám prostě lhát. Aby nám povídal, co se mu bude chtít, a nesnažil se to brzdit tím, že by se pokoušel dosáhnout iluze, které říkáme pravda.“

„Pročpak se bojíš pravdy, Lindo?“ zeptala se jí Marya s úsměvem. Její úsměv mi začal připomínat pokyvování hlavou, jímž se vyznačovala doktorka Felloniová. „Já se pravdy nebojím,“ odpověděla Linda tlumeně protahovaným hlasem, jako by se snažila Maryu napodobit. „Jenom mi připadá, že mluvit pravdu je neskonale míň zábavné a osvobodivé než lhát.“

„Jsi zvrhlá,“ zhodnotil to rozložitý právník.

„To není tak jisté,“ vložil jsem se do toho z mého rohu místnosti. „Huckleberry Finn je největší lhář v celé americké literatuře a podle všeho vedl život velice zábavný a značně svobodný.“

Takovéhle dvojité drzé napadení bohyně poctivé pravdy bylo zcela bezprecedentní.

„Vraťme se k panu Hopperovi,“ vyzval nás instruktor Scott přívětivě. „Pověz nám, Hanku, proč jsi byl prve tak vyděšený.“

Pan Hopper okamžitě odpověděl: „Byl jsem vyděšený, protože jste ode mě chtěli slyšet pravdu, a obě odpovědi, které jsem měl na jazyku, mi připadaly spíš jako polopravdy, či spíš pololži. To mě zmátlo.“

„Takový zmatek je pouze projevem represe,“ prohlásila Marya s úsměvem. „Dobře víš, že ve tvých skutečných pocitech jsou jisté nepříjemné aspekty, za které se stydíš. Ale když se s námi o ně podělíš, přestanou tě pak konečně sužovat.“

„Neříkej o nich pravdu. Lži,“ vyzývala ho Linda a natáhla pěkné nohy přímo před sebe. „Přeháněj. Fantazíruj. Vymejšlej si nějaký blbiny, o kterých si budeš myslet, že by nás mohly pobavit.“

„Proč na sebe chceš strhnout pozornost?“ zeptala se Marya Lindy s úsměvem tentokrát trochu křečovitým.

„Já lžu strašně ráda,“ odpověděla Linda. „A když nemůžu mluvit, nemůžu ani lhát.“

„Ale řekni mi prosím tě,“ ozval se vydavatel, „co je na lhaní tak hrozně zábavného?“

„A co je zábavného na tom, když se předstírá, že se mluví pravda?“ opáčila.

„My si nemyslíme, že bychom něco předstírali, Lindo,“ řekl Scott.

„Proto jste možná všichni tak křečovití,“ opáčila Linda.

Protože v téhle chvíli byla Linda uvolněnější než Marya i Scott, měla v té debatě momentálně vrch a několik lidí se uznale usmívalo.

„Lhaní je způsob, jak něco zastírat,“ zkusila to Marya.

„Způsob, jakým jsme tady k sobě poctiví a pravdomluvní, je něco jako lacinej striptýz, spousta upocený snahy ukázat, že na světě jsou kozy a čuráky a prdele, což ovšem už dávno všichni vědí.“

„A ty kozy a čuráky – nejsou náhodou krásné, Lindo?“ zeptala se Marya svým nejtišším a nejbezelstnějším hlasem.

„Někdy jsou, někdy ne. To záleží na tom, jakou iluzi se rozhodnu podporovat.“

„Naše genitálie jsou vždycky krásné,“ prohlásila Marya.

„To sis to asi už delší dobu nezkontrolovala,“ odsekla Linda a zívla.

„Nevěřím, že by ses už někdy pokusila postavit se čelem ke svým pocitům sexuální hanby a viny,“ napadla ji Marya.

„Pokusila, ale zjistila jsem, že mě to nudí,“ odpověděla Linda a potlačila další zívnutí.

„Nuda je –“

„A co tvoje kozy a kunda – jsou taky krásný?“ skočila jí Linda do řeči.

„Jistě, a tvoje taky.“

„Tak nám tedy ty svoje krásný genitálie předveď.“

Teď už se asi nenudil nikdo. Marya seděla zády k ohni, na tváři strnulý úsměv, a rozmlženě hleděla na Lindu. Scott si odkašlal, nahnul se dopředu a spěchal na pomoc.

„Tohle není soutěž o královnu krásy, Lindo,“ řekl. „Zřejmě se tady pokoušíš –“

„Marya má krásnou kundu. Nestydí se za ni. My se za ni snad taky nemusíme stydět. Tak proč bychom se na ni nepodívali?“

„Nemyslím, že tohle je pro něco takového vhodná příležitost,“ pravila Marya. Už se neusmívala.

„Krásná věc je krásná při jakékoli příležitosti,“ řekla na to Linda. „Tak nám tu krásu neodpírej.“

„Zčásti se mi taky zdá, že moje úloha instruktorky –“

„Zčásti!“ ožila Linda. „Zčásti? Chceš tím snad naznačit, že se pocity a pravda můžou rozdělovat na části?“ Linda si začala sundávat blůzku.

„Strašně nerada bych tady někoho přiváděla do rozpaků,“ říkala Marya. „Jsme tady proto, abychom pronikli ke svým skutečným postojům, ke svým skutečným pocitům, ke… é… abychom prozkoumali… é…“

Avšak nikdo jí nevěnoval valnou pozornost, protože Linda si mezitím s poklidnou soustředěností sundala podprsenku a sukni a kalhotky a seděla tam teď nahá, s nohama od sebe, opřená zády o zeď. Když skončila, zdusila další zívnutí. Odlesky ohně měly na její bílou pleť jednoznačně skvělý účinek. Chvíli bylo ticho.

„Necítíš rozpaky, Lindo?“ zeptala se Marya tiše, tvář opět zmrazenou v úsměvu.

Linda seděla mlčky, opřená zády o stěnu, a upírala oči na koberec mezi svýma nohama. Oči se jí začaly zalévat slzami. Najednou k sobě přitáhla kolena, sevřela obličej v dlaních a rozeštkala se.

„Ale ano, ano,“ vzlykala. „Stydím se! Stydím se!“ vyrážela ze sebe v pláči.

Nikdo nepromluvil, nikdo se ani nepohnul.

„Není třeba, abys měla tyhle pocity,“ chlácholila ji Marya. Zvedla se na všechny čtyři a lezla po kolenou směrem k Lindě.

„Moje tělo je ošklivý ošklivý ošklivý,“ vzlykala Linda. „Hnusí se mi.“

„Já bych vůbec neřek, že je ošklivý,“ prohodil pan Hopper a odsunul skořápky od buráků stranou.

„Není ošklivé, Lindo,“ potvrzovala Marya a položila jí ruku na rameno.

„Ale je. Je. Jsem hnusná fuchtle.“

„Neblázni. Takhle se vidět nemůžeš.“

„Že ne?“ zeptala se Linda. Zvedla hlavu, na tváři zmatený výraz.

„Tvoje tělo je nádherné,“ dodala Marya.

„No jo, to je vlastně pravda,“ souhlasila Linda. Prudce se zase opřela o zeď a natáhla před sebe nohy. „Pěkný oblý kozičky, hezká pevná prdelka, šťavnatá kundička. Není si nač stěžovat. Chce si někdo sáhnout?“

Všichni se s obdivem nakláněli dopředu, ústa dokořán, oči vyvalené, nikdo ani necekl.

„Jestli je moje tělo tak nádherný, tak si na ně sáhni,“ vyzvala Linda Maryu.

„Já se hlásím jako dobrovolník,“ ozval se pan Hopper.

„Počkej chvíli, Hanku,“ zarazila ho Linda a láskyplně se na něj usmála. „Marya má slabost pro krásný genitálie, ta musí dostat přednost.“

Všichni se teď dívali na Maryu, která chvíli váhala a pak se zaťatými rty odhodlaně položila ruce Lindě na ramena a pak jimi sklouzla na její ňadra. Napětí v její tváři poněkud povolilo a vzápětí sjela rukama přes Lindino bříško a ochlupení dolů na stehna.

„Jsi moc pěkná, Lindo,“ řekla. Vzpřímila se, posadila se na paty a na tváři se jí rozhostil uvolněný, téměř triumfální úsměv.

„Chtěla bys mi to vylízat?“ zeptala se Linda.

„N… ne, děkuji,“ odmítla tu nabídku s uzarděním Marya.

„Když máš tak ráda krásný věci a vůbec.“

„Takže teď je řada na mně?“ ptal se pan Hopper.

„Co se to tu snažíš dokázat?“ vyštěkl Scott na Lindu.

Linda pohlédla jeho směrem a poplácala Maryu po nahém koleni.

„Nic,“ odpověděla Scottovi. „Jenom se mi chce hrát divadlo tak, jak ho hraju.“

„Takže připouštíš, že to všechno jen hraješ?“ dorážel.

„Samozřejmě,“ přisvědčila. Pak se posadila zpříma a upřela upřímné modré oči na pana Hoppera. „Tak se mi zdá, že určitou část tvý osobnosti uvádí tohle všechno do rozpaků, viď, Hanku?“

„Ano,“ řekl a nervózně se usmál.

„Ale jiný její části se to moc líbí.“

Zasmál se.

„Jedný části tvý osobnosti připadá, že jsem potrhlá děvka.“

Zaváhal a pak přikývl.

„A druhá část je přesvědčená, že jsem tady ze všech nejupřímnější.“

„To teda máš pravdu,“ potvrdil to prudce.

„A která z těch částí ty vlastně jseš?“

Zamračil se a vypadalo to, že provádí svou vlastní psychoanalýzu.

„Řek bych, že moje skutečný já –“

„Kecáš, Hanku. Nejsi upřímnej.“

„Že ne? Vždyť jsem ani nedopověděl, která –“

„A je vůbec jedna z nich skutečnější než ta druhá?“

„Ty sofistická děvko!“ vybuchl jsem.

„Co tě bere, tatíčku?“

„Víš, co jseš? Patologická, sofistická, pokrytecká, komunistická, nihilistická šlapka.“

„A ty jseš přerostlá, i když docela pohledná nula, která má v hlavě místo mozku pytlík pilin.“

„Jenom proto, že jseš docela pěkná ženská, bys chudáka Hoppera chtěla zmagořit, aby po tobě vyjel. Ale skutečnej Hopper moc dobře ví, co jsi vlastně zač: zkažená, neurotická, vychcaná, protiamerická rozvedená čubka.“

„Tak tohle ne, prosím pěkně –“ přerušil mě Scott a naklonil se ke mně.

„Já tenhle typ dobře znám, Scotte,“ pokračoval jsem. „Exhibicionistka ode dne, kdy zjistila, že jí v klíně narostly chloupky, která se umí pomocí laciný, ale prohnaný sexuální techniky hravě dostat mužskýmu do kalhot, než mu stačí dojít, co se to s ním děje. Ženská, která dokáže stoprocentnímu americkýmu chlapovi totálně zruinovat život. Všichni ji známe: nic jinýho než zvrhlá anarchistická hipisácká vyděšená sofistická čubka.“

Lindina ústa se groteskně zkřivila, oči se jí začaly zaplavoval slzami, pak z nich nakonec štědře vyhrkly a ona se skulila na břicho a v hlubokém žalu efektně pocukávala hýžděmi. A stkala a stkala a stkala.

„Já vím, já to vím,“ vyrazila posléze ze sebe mezi vzlyky. „Jsem hnusná flundra, já vím. Teď jsem vám to předvedla. Vemte si moje tělo a dělejte si s ním, co chcete.“

„Ježíšíkriste, ta holka je ale cvok,“ povzdechl si rozložitý daňový právník.

„Neměli bysme ji utěšit?“ zeptal se pan Hopper.

„Nedělej nám tady tyátr!“ obořil se na ni Scott. „My dobře víme, že ve skutečnosti si žádnou vinu nepřipouštíš.“

Avšak Linda, stále ještě vzlykajíc, se mezitím začala oblékat. Když to dokončila, schoulila se v rohu do vzorné fetální pozice. V místnosti zavládlo naprosté ticho.

„Tyhle typy známe,“ kasal jsem se. „Chtivá, slizká, feministická, sofistická, jednorázová drtička koulí, ale nervózní jako vibrátor.“

„Ale jaká je Linda doopravdy?“ zeptal se pan Hopper zasněně. Otázka nepatřila nikomu konkrétnímu.

„Koho to zajímá?“ ušklíbl jsem se.

„Koho to zajímá?“ opakovala Linda jako ozvěna. Posadila se a zívla, jako prve. Potom se naklonila k panu Hopperovi.

„Jaký máš teď pocity, Hanku? Ale upřímně,“ zeptala se ho.

Ta otázka ho na chvíli zaskočila, ale pak se usmál.

„Blaženě zmatený,“ prohlásil.

„A jaké pocity máš teď ty, Lindo?“ zeptala se Marya, ale na tu otázku se ozvalo z řad členů skupiny, rozesazených po obvodu pokoje, několikeré zoufalé zaúpění.

Linda hodila na koberec před sebe dvojici zelených kostek, rošťácky se po nás rozhlédla a potom se tiše zeptala:

„Nechce si někdo zahrát?“

■

Linda byla skvělá. Byla přesně ta osoba, kterou takovéhle skupiny potřebují – někoho, kdo se naprosto odváže a odkope a tím zruší veškeré zábrany i u ostatních. Linda se klidně svlékala donaha, předstírala všechny možné druhy lásky, dovedla se rozlítit k nepříčetnosti, ronit slzy, přesvědčivě se hádat, a to všechno v tak střemhlavém tempu, že každý brzy začal své zapojení do skupiny prožívat jako hru. Nic nebylo nemožné. Jakmile se nám podařilo vyšachovat původního vedoucího skupiny a přetáhnout její členy na svou stranu (což se stalo i o tom víkendu na Fire Islandu), ihned pochopili, že pro nás jsou pojmy jako pravda a poctivost irelevantní – my jsme akceptovali dobré hraní i špatné, bylo nám jedno, jestli někdo opravdu hraje nějakou roli, nebo třeba hraje, že vůbec nic nehraje, jestli si hraje na rošťáka, nebo na dobráka, jestli říká pravdu, nebo lže.

Když se někdo pokusil předstírat, že je opravdu jen sám sebou a chtěl po ostatních, aby se vrátili do „skutečnosti“, snažili jsme se svoje kostkaře přesvědčit, aby ho ignorovali a hráli i nadále role, které jim kostky předělily. Když někomu jinému v důsledku toho, že byl nucen sehrát roli, která v něm byla třeba i dlouhá léta hluboko zasutá, povolily nervy a rozplakal se, měli členové skupiny zprvu tendenci se kolem něj shluknout a snažit se ho povzbudit a utěšit, jak byli z tradičních skupinových sedánek zvyklí. My jsme jim naopak vysvětlovali, že by to bylo to nejhorší, co by mohli udělat, a přesvědčovali jsme je, aby toho ufňukance naprosto ignorovali nebo na něj reagovali výlučně v rámci role, kterou každý z nich v té době hrál.

Chtěli jsme po nich, aby si uvědomili, že si ani „nemorálnost“, ani „emoční zhroucení“ nezasluhuje odsouzení či politování – leda by to přikazovala Kostka. Chtěli jsme, aby pochopili, že skupinové kostkařství od nich nepožaduje dodržování obvyklých herních pravidel a vzorců chování. Všechno se pouze předstírá. Nic není skutečné. Na nikoho se nelze spolehnout – tím méně na nás instruktory. Teprve když si člověk v plném rozsahu uvědomí, že žije v neskutečném, nestálém, nekonzistentním světě, který nezná žádné trvalé hodnoty, může se zcela svobodně realizovat ve všech svých různých „já“ jak mu kostky přikazují. Pokud ostatní členové skupiny reagují na něčí zhroucení konvenčním způsobem, naše práce přichází nazmar: postiženého to tím víc vyděsí a zahanbí. Věří pak, že se i ve skupinové kostkohře prosazuje „skutečný svět“ se svým konvenčními postoji.

A právě jeho iluze o tom, čím je onen skutečný svět konstituován, v něm vytvářejí zhoubné zábrany. Jeho „realita“, jeho „rozum“, jeho „společnost“ – právě to je třeba v něm zničit.

Celý ten podzim jsme se s Lindou opravdu činili.

■

Kromě toho, že se mnou pracovala v různých skupinách, zpracovávala Linda také pana H. J. Wippla, filantropa, kterého se mi podařilo zainteresovat na výstavbě našeho kostkařského střediska v jižní Kalifornii. Práce na jeho budování se pak výrazně zrychlily. Zároveň jsme začali přestavovat jeden chlapecký letní tábor v Catskillských horách na další středisko. Svět se připravoval na příchod kostkařů.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DRUHÁ

Doktor Rhinehart si přirozeně trochu vyčítal, že odešel od ženy a dětí tak náhle a ani slůvkem nenaznačil, kdy se hodlá vrátit, ale radil se v té věci s Kostkou a ta mu přikázala, aby nic takového nedělal. A potom, čtyři měsíce poté, co opustil domov, vybrala si žertovná Náhoda jednu z jeho žertovně namátkových opcí: měl zajít domů a pokusit se svou ženu svést.

Ve dvě hodiny odpoledne mu paní Rhinehartová přišla otevřít v elegantní kalhotové soupravě, kterou na ní nikdy předtím neviděl, a s koktajlovou sklenkou v ruce.

„Já mám zrovna návštěvu, Luku,“ řekla mu nevzrušeně. „Jestli se mnou chceš mluvit, přijď někdy kolem čtvrté.“

Doktor Rhinehart si takhle její přivítání po čtyřech měsících ode dne, kdy záhadně zmizel, vůbec nepředstavoval, a zatímco horečně přemýšlel, jak by měl zareagovat, zjistil najednou, že se mu dveře před nosem poklidně přibouchly.

Za dvě hodiny to zkusil znovu.

„To jseš ty,“ řekla paní Rhinehartová tónem, kterým by spíše mohla oslovit instalatéra, který si jen odskočil pro chybějící vercajk. „Tak pojď dál.“

„Děkuji,“ řekl doktor Rhinehart důstojně.

Jeho žena šla před ním do obýváku a tam ho vyzvala, aby se posadil. Sama zůstala stát a opřela se o nový psací stůl, pokrytý papíry a knihami. Doktor Rhinehart zůstal pateticky stát uprostřed pokoje a upřeně se na manželku zadíval.

„Kdes byl?“ zeptala se. Zněl v tom znuděný, odrazující nezájem – nějak takhle by se mohla ptát svého syna Larryho, který by byl předtím pryč z domu sotva dvacet minut.

„Kostky mi přikázaly, abych od tebe odešel, Lil, a… no a tak jsem šel.“

„Jistě. Myslela jsem si něco takového. A co teď děláš?“

Doktor Rhinehart se chvíli nezmohl na slovo, ale vydržel se dál dívat manželce do očí.

„Zabývám se skupinovou terapií – a práce mám tolik, že někdy nevím co dřív.“

„To ráda slyším,“ řekla na to paní Rhinehartová. Odešla od stolu, stanula před obrazem (byl to olej a doktor Rhinehart ho z dřívějška neznal) a začala se probírat poštou, která se povalovala na malém stolku pod ním. Pak se otočila k manželovi.

„Jedné složce mého já se po tobě stýskalo, Luku.“ Teple se na něj usmála. „A té druhé vůbec ne.“

„Se mnou je to stejné.“

„Jedna moje část se mohla pominout vzteky,“ pokračovala zamračeně. „Druhá,“ znovu se usmála, „byla štěstím bez sebe.“

„Vážně?“

„Jo. Fred Boyd mi ovšem pomohl překonat ten smutek a vztek, takže mi zůstalo… jen to druhé.“

„Jak to dokázal?“

„Dva dny potom, co jsi zmizel, se asi hodinu díval, jak brečím a nadávám a zuřím, a pak mi řekl: ‚Měla bys uvážit, jestli nemáš spáchat sebevraždu, Lil.‘“ Při té vzpomínce se usmála.

„To mě tak říkajíc dost zaujalo, ale on pak pokračoval: ‚Zkus si hodit kostkami, jestli bys třeba neměla Luka zabít.‘“

„Výbornej kamarád, ten Fred,“ poznamenal doktor Rhinehart a začal před svou ženou nervózně přecházet.

„Další možnost, kterou mi navrhl, byla rozvést se s tebou a vzít si jeho.“

„Opravdovej přítel, vskutku.“

„A taky že bych se s tebou ani nemusela rozvádět, ale začala prostě spát s ním.“

„Když máš kamaráda vážně rád, jdi si s jeho ženou zašoustat – co?“

„Potom mi udělal věcnou, ale jistě upřímně míněnou přednášku o tom, jak mě moje nutkavá citová vazba k tobě v každém ohledu omezuje a jak ve mně utlumuje všechny moje kreativní a imaginativní existence, které by se jinak mohly svobodně rozžít.“

„Moje vlastní teorie, obrácené proti mně!“

„Tak jsem si hodila kostkou a od té doby si s Fredem děláme potěšení.“

Doktor Rhinehart se zastavil a vyvalil oči.

„A co přesně si mám pod tím představovat?“ zeptal se.

„Snažím se to vyjádřit co nejohleduplněji, aby tě to moc nerozrušilo.“

„Mockrát děkuju. To myslíš vážně?“

„Zeptala jsem se Kostky, a ta mi přikázala, abych s tebou mluvila pouze zcela vážně.“

„Vy dva s Fredem jste… milenci?“

„Tak nějak se tomu říká v románech.“

Doktor Rhinehart se chvíli zarýval pohledem do podlahy (nijak mu nepomohlo, když si uvědomil, že na ní leží nový koberec) a pak zvedl oči ke své ženě.

„A jaký to s ním je?“ zeptal se.

„Nemůžu si stěžovat,“ odpověděla Lil. „Například včera v noci –“

„E – ušetři mě laskavě podrobností, Lil. Já… hmmm. Já jsem… No a co jinak?“

„Zapsala jsem se na právnickou fakultu, na Columbijskou univerzitu.“

„Co že jsi se?“

„Předložila jsem kostkám několik svých celoživotních snů a ony rozhodly, že mám vystudovat práva. Ty bys nechtěl, abych trochu rozvinula svou osobnost?“

„Ale práva!“ žasl doktor Rhinehart.

„Poslyš, Luku – přes všechnu tu svou hlučně proklamovanou liberálnost ve mně pořád ještě vidíš jen slabou, i když krásnou ženu.“

„Ale ty přece moc dobře víš, jak právníky nesnáším.“

„Já vím, ale už jsi spal s nějakou právničkou?“

Doktor Rhinehart zmámeně kroutil hlavou.

„Podle všech předpokladů bys měla mít zlomený srdce, měla bys být zoufalá, vyšinutá, bezmocná, vyděšená, bezrad –“

„Tyhle kydy si strč do prdele,“ poradila mu paní Rhinehartová.

„To Fred tě učí takovýmuhle jazyku?“

„Nebuď jako malej.“

„Máš pravdu,“ řekl doktor Rhinehart a znenadání se zhroutil na gauč – ten, jak si s uspokojením ověřil, byl původní. „Jsem na tebe pyšný, Lil.“

„To si tam můžeš strčit taky.“

„Projevuješ opravdovou nezávislost.“

„Neobtěžuj se, Luku,“ zarazila ho paní Rhinehartová.

„Kdybych stála o tvou chválu, nezávislá bych nebyla.“

„Nosíš ještě podprsenku?“

„Když se na to musíš ptát, je zbytečný, aby ses ptal.“

„Kostka mi totiž přikázala, abych tě sved, ale teď nějak nevím, jak začít.“ Podíval se na ni. Už se zase opírala o psací stůl.

Kouřila, lokty měla bojovně vytrčené od těla a do přítulného koťátka měla velice daleko. „Nerad bych to od tebe koupil kolenem do rozkroku.“ Paní Rhinehartová upustila vedle sebe na desku stolu hrací kostku, podívala se na ni a pokojně řekla svému muži:

„Vypadni laskavě, Luku.“

„A kam mám jít?“

„Prostě pryč.“

„Ale vždyť jsem tě ještě nesved.“

„Zkusils to a nepovedlo se. Takže si dej odchod.“

„Taky jsem vůbec neviděl děti. Jak se vede Larrymu, mýmu kloučkovi kostkařskýmu?“

„Tvému kostkařskému kloučkovi se vede dobře. Když přišel teď odpoledne ze školy, řekla jsem mu, že se možná stavíš, ale měl nějaký důležitý fotbal či co, a tak hned vypadl.“

„A nezlobí? Praktikuje kostkařinu?“

„Moc ne. Tvrdí, že kdyby ve škole řekl, že nemá domácí úkol, protože mu kostky poručily, aby ho nedělal, neuznali by mu to jako omluvu. A teď už jdi, Luku. Vypadni odtud.“

Doktor Rhinehart se podíval stranou z okna a povzdechl si.

Potom na gauč vedle sebe upustil kostku a podíval se na ni.

„Nikam nepůjdu,“ prohlásil.

Paní Rhinehartová vyšla z pokoje a vrátila se s pistolí v ruce.

„Kostka mi řekla, že tě mám vyhodit. Protože jsi mě sám ze své vůle opustil, nemáš právo se tady zdržovat bez mého souhlasu.“

„No jo, ale moje kostka mi zase řekla, abych za každou cenu zůstal.“

Paní Rhinehartová hodila kostku na psací stůl ještě jednou.

„Počítám do pěti, a jestli do tý doby nevypadneš, začnu střílet.“

„Neblázni, Lil,“ řekl na to doktor Rhinehart. „Přece –“

„Dva, tři…“

„– nedělám nic, co by vyžadovalo takovou drastickou věc. Připadá mi, že –“

BENG! Pokojem otřásla ohlušující rána.

Doktor Rhinehart vyletěl už bez sebemenšího otálení z gauče a vydal se směrem ke dveřím.

„Ta díra v gauči je naprosto –“ začal a pokusil se o úsměv, ale paní Rhinehartová se mezitím znovu poradila s kostkou a opět počítala do pěti, a protože doktor Rhinehart ani trochu nestál o to, poslouchat ten její výčet až do konce, pospíšil si svižně ke dveřím a zmizel.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ TŘETÍ

Dlužno připustit, že myšlenka na to, jak to strkám nějakému chlapovi do chlupaté řitě nebo jak on takto proniká do mě, měla pro mě asi takové kouzlo jako představa, že dávám nebo dostávám klystýr na pódiu před plénem Americké asociace praktických psychiatrů. A když jsem si představil, že laskám, líbám a beru do úst něčí penis, bylo mi to asi stejně příjemné, jako když mě v šesti či sedmi letech nutili jíst zapékané makaróny.

Na druhé straně mě občasné snění o tom, že jsem žena a vilně se kroutím pod nějakým neznámým mužem, docela vzrušovalo – pokud ovšem by ten neznámý neměl plnovous (ať už přistřižený, nebo rozježený), zarostlou hruď, chlupatý zadek a zduřele žilnatý úd. V takovém případě mě to přestávalo zajímat. Být v takovéhle občasné fantazii ženou bylo nesporně příjemné. Ovšem být muž a mít „styk“ s někým, kdo je jednoznačně chlap, to mi připadalo odporné.

Tohle všechno jsem si v onom údobí, ve kterém jsem plánovitě rozrušoval všechny svoje ustálené návyky, uvědomoval už dávno před tím listopadovým dnem, kdy mi Kostka nekompromisně nařídila, abych vyrazil do ulic a na svoje bedra naložil břemeno onoho svrchu zmíněného zážitku. Vydal jsem se do spodní části East Side, protože Linda mě informovala, že právě tam je celá řada čistě pánských barů. Název jednoho jsem si přesně zapamatoval: Gordo.

A tak jsem v půl jedenácté večer právě do tohoto podniku vstoupil. Vypadalo to tam naprosto neškodně a přímo mě zaskočilo, když jsem uviděl, že se tam v družné pospolitosti nad sklenkou družně baví muži i ženy. Kromě toho jich bylo celkem jen sedm či osm. Nikdo se po mně ani nepodíval. Objednal jsem si pivo a začal jsem prověřovat svou paměť, jestli jsem náhodou název toho homosexuálního podniku nepopletl či neslyšel špatně. Že by to byl třeba Gordon? Sordo? Sodom? Gorki? Mordo? Gorgon? Gorgon! Zmaskulinizovaná Gorgona! To by přece byl perfektní název gaybaru! Šel jsem ke zdejšímu přístroji a začal jsem v manhattanském telefonním seznamu pátrat po baru Gorgon. Bez úspěchu. Překvapen a zklamán jsem pak seděl ve své kóji a v tom nezřízeně normálním podniku rozvažoval, co dál. Pak jsem si všiml, že podél skleněných dveří mého koutku najednou přešli čtyři mladíci a pokračovali směrem k východu. Odkud se tu vzali?

Vyšel jsem z kóje a kráčel do zadní části místnosti, kde jsem objevil úzké schody, vedoucí někam nahoru. Shora sem doléhala hudba. Vydal jsem se po těch schodech a nahoře se střetl s ocelovým pohledem jakéhosi muže, který seděl na posledním schodu. Vypadal jako bývalý obránce Clevelandských hnědáků. Prošel jsem kolem něj do nevelkého předsálí. Hudba vycházela zpoza velkých dvojitých dveří. Otevřel jsem je a prošel jimi do další místnosti.

Na dosah ruky se tam kývali dva mladíčci, zahryznutí do sebe ve vášnivém polibku. Bylo mi, jako by mě někdo mazlivě praštil přes podbřišek kluzkým pytlem plným vlhkých kundiček.

Protáhl jsem se kolem nich, protlačil se přes taneční parket, plný tančících mládenců a mužů, a usedl k prázdnému miniaturnímu stolečku. Stály na něm tři sklenice od piva a povalovala se tam otevřená krabička s jedenácti cigaretami a rtěnka. Několik málo minut jsem nezúčastněně a nepovšimnut zíral do toho hlučného propletence kouře a mužských postav, a pak se mě nějaký mladý muž přišel zeptat, co bych si přál k pití. Znovu jsem si objednal pivo. Rozhlédl jsem se kolem sebe a zjistil, že u více než dvaceti stolků sedí teď jen několik málo lidí, vesměs mužů, jen stolek hned napravo ode mě byl obsazen párem středního věku. Muž se odporným způsobem usmíval a žena se tvářila pobaveně, i když taky dost namyšleně. Když jsem se na ni podíval, věnovala mi pohled, kterým by si někdo jiný nejspíše prohlížel pacienta v ústavu pro choromyslné; její partner vypadal tak trochu nervózně. Mrkl jsem na něj.

Nedařilo se mi zaostřit pohled na nějakého jednotlivce či na konkrétní pár, viděl jsem pouze tančící mužská torza. Nakonec jsem oči trochu pozvedl a utkvěl jimi na dvou mužích, kteří spolu tančili nejblíže ke mně. Tomu vyššímu mohlo být něco ke třiceti, měl orlí nos a husté obočí a vcelku nevypadal příliš vábně. Druhý byl menší, mladší a velmi hezký – vypadal tak trochu jako Peter Fonda. Netančili příliš soustředěně a oba si přes partnerovo rameno prohlíželi ostatní páry. Ten mladší najednou stočil oči na mě, sklopil dlouhé řasy, trochu pozvedl jedno rameno a žensky smyslně na mě pootevřel vlhké rty. Zažil jsem sexuální šok. Takhle chlípně a vzrušivě se na mě snad ještě nikdo v životě nepodíval.

Ping! Mám z toho usuzovat, že jsem vlastně latentní homosexuál? Vyjadřuje tahle moje sexuální reakce na ženský cukrblik, vycházející z mužského těla, že jsem naprosto normální heterosexuál, nebo odporný perverzník, nebo docela zdravý bisexuál? Bylo načase se rozhodnout. Chce po mně Kostka, abych byl aktivní, nebo pasivní? Mám být Jupiter družící se s Ganymedem, nebo Hart Crane zpárovaný s drsným námořníkem? Sokrates, zahajující starobylý dialog s jedním ze svých chlapců, nebo Genet, ležící roztažený na zádech těsně před dobyvačným náporem svalnatce s nestvůrnou erekcí? Kostka se nevyjádřila jednoznačně, ale mně připadalo vhodnější a případnější (v rámci oné programové destrukce životních návyků) počínat si spíše pasivně a žensky jemně než agresivně a s maskulinní tvrdostí. Ale kde k sobě, téměř dvoumetrovému Ganymedovi, najdu Jupitera? Kde hledat ten Velký Úd, který mě rozštípne vedví? Bylo by asi mnohem jednodušší najít někoho, kdo by ve mě spatřoval onu Děsivou Erekci svých snů. Avšak nešlo přece o to, co je snazší. Potřeboval jsem být ženou, sehrát roli ženy. I kdybych se měl nad svým vyvoleným tyčit jako Mount Everest nad zakrslým keříkem, musím se pak před ním odevzdaně prostřít naznak. Musím v sobě uvolnit svou ženskost. Kostkař nikdy nemůže dosáhnout pravé dokonalosti, dokud nezkusí být ženou.

„Můžu ti přinést něco k pití?“ zeptal se muž, který se nade mnou tyčil jako Mount Everest nad zakrslým keříkem. Byl to ten bývalý obránce Clevelandských hnědáků a shlížel na mě dolů se světaznalou vědoucností. A s chápavým úsměvem.

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ČTVRTÁ

Nikdy nesmíš pochybovat o moudrosti Kostky. Její cesty jsou nevyzpytatelné. Vede tě za ruku k propasti, a znenadání je z ní úrodná pláň. Klopýtáš pod břemenem, které na tebe klade, a hle, najednou se vznášíš k obloze. Kostka se nikdy neuchýlí od svého Tao, Cesty nejsprávnější, a tak čiň i ty.

Pokusíš-li se uzpůsobit podrobení Kostce ke svému prospěchu, bude to marná snaha. Taková polovičatá poddanost tě nikdy neosvobodí od útrap, kterými tě kruší tvoje ego. Musíš se vzdát veškerého svého usilování, veškerých svých tužeb, hodnot a cílů, a potom, jedině potom, až zanecháš veškeré naděje, že bys mohl Kostky využít k dosažení nějakého sobeckého cíle, dospěješ k osvobození od svých břemen a tvůj život poteče nadále zcela volným proudem.

Není kompromisu. Kostce je třeba se odevzdat bez jakýchkoli výhrad.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ PÁTÁ

„Jsem ještě panic,“ řekl jsem tichounce, sevřeným hlasem. „Prosím tě, nebuď surový.“

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ ŠESTÁ

Jsou pouze dvě cesty: buď ty využiješ Kostku, nebo necháš Kostku, aby ona využila tebe.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ SEDMÁ

„Panebože,“ zasténal jsem, „budu tam celý bolavý.“

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ OSMÁ

Milý pane doktore Rhineharte,

těžko hledám slova, jimiž bych mohla vyjádřit, jak nesmírně obdivuji Vaši práci. Každé ráno po snídani a potom večer před spaním provádíme s manželem kostkařská cvičení a díky jim se cítíme o celé roky mladší. Kdy budete mít svůj vlastní televizní pořad? Než jsme začali praktikovat emoční ruletu a provádět cvičení K, téměř jsme spolu nemluvili, ale nyní na sebe vesele pokřikujeme i v době, kdy neprovozujeme kostkařské hry. Nemohl byste nám laskavě poradit, jak bychom mohli vylepšit výchovu své dcery Ginny pro službu Kostce?

Je to tvrdohlavé děvče a odmítá se k Ní pravidelně modlit, ale jinak je to skoro pořád docela hodná, ostýchavá holka, a tak nám to upřímně řečeno dělá velké starosti. Snažili jsme se ji přimět k tomu, aby ráno prováděla kostkařská cvičení, ať už společně s námi, nebo sama, ale není to nic platné. Manžel jí občas uštědří výprask, když mu to Kostka přikáže, ale ani to nepomáhá. Jediný kostkařský terapeut z naší oblasti odjel před třemi měsíci do Antarktidy, a tak jste naše jediná naděje.

S pozdravem „Kostce zdar“

Vaše A. J. Kemptonová

(Missouri)

■

Vážený pane doktore,

dnes odpoledne jsem přistihl svou šestnáctiletou dceru, jak se na gauči u nás v obýváku miluje s listonošem, a ona mě odkázala na Vás. Můžete mi vysvětlit, co to má ksakru znamenat?

S veškerou úctou

Váš John Rush

KAPITOLA ŠEDESÁTÁ DEVÁTÁ

Narození prvního kostkařského dítěte na světě je třeba pokládat za historickou událost. Těsně po vánocích v roce devětašedesát mi zavolala Arlene a sdělila mi, že právě s Jakem odjíždějí do porodnice, kde ona přivede na svět našeho kostkařského potomka. Věděli, kde mě zastihnou, protože jsem se u nich dva dny předtím stavil s vánočními dárky: pro Arlene to byla Encyclopedia Brittanica a Jake dostal odvážné plavky (Nikoli moje vůle, ó Kostko, nýbrž Tvoje nechť se stane).

Když jsem dorazil do porodnice, Arlene se stále ještě chystala na svůj nadcházející úkol. V jejím soukromém pokoji to vypadalo jako po vykradení – dva otevřené obrovské kufry, přeplněné (pokud jsem stačil postřehnout) výlučně dětským prádélkem, které z nich bez ladu a skladu vyhřezávalo. Zaznamenal jsem nejméně třicet plenek; každá byla označená výšivkou, představující dvě zelené hrací kostky, a většinu pyžámek, košilek, dupaček, a titěrných ponožtiček zdobila stejná značka. Připadalo mi to dost nevkusné a také jsem to Arlene řekl. Právě měla záchvat porodních stahů, ale když dosténala (tvrdila, že to je docela příjemný pocit), ujistila mě, že Kostka měla šanci tři ku jedné a rozhodla se právě pro tohle označení.

Všichni tři jsme se pak bavili o tom, co asi děťátko v životě čeká, a o nadějích, které v něj vkládáme. Arlene toho napovídala daleko nejvíc. Svěřila se nám, že se Kostky zeptala, zda má rodit přirozenou cestou a děťátko pak sama kojit (v poměru dvě stě patnáct k jedné), a že byla velmi šťastná, když jí Kostka přikázala, aby obojí opravdu učinila. Avšak především uvažovala nahlas o tom, kdy bude třeba začít děťátko učit na nočníček a kdy by se u něj mělo začít s kostkařským výcvikem.

„Budeme s tím muset začít hodně brzy,“ opakovala znovu a znovu. „Nechtěla bych, aby společnost to maličké zkorumpovala jako mě – já se z toho dostala až v pětatřiceti.“

„Ale stejně, Arlene,“ brzdil jsem ji, „já si myslím, že v prvních dvou třech letech by se to dítě mohlo vyvíjet bez aplikace hracích kostek, i když jinak zcela náhodně.“

„Ba ne, Luku, to by vůči němu nebylo spravedlivé,“ odporovala. „To by bylo něco takového, jako kdybychom mu důsledně zakazovali jíst cukroví.“

„Ale dítě má přece vždycky sklon vyhovovat všem svým minoritním impulsům – alespoň než začne chodit do školy. Tam by je v něm pak mohli nebezpečně zafixovat.“

„To je možné, Luku,“ řekla, „ale od začátku mě bude moct sledovat, jak si házím kostkou, z kterého prsu ho mám kojit nejdřív nebo jestli máme jít na procházku, či spinkat doma, a mohlo by to pokládat za diskriminaci. Ráda bych to řešila tak, že…“

Ale v tom okamžiku ji postihla nová dlouhá vlna stahů a bylo to už tak brzy po té předcházející, že Jake raději zazvonil na sestru a vzápětí už Arlene odváželi na porodní sál. My s Jakem se pomalu loudali chodbou za ní.

„Já ti nevím, Luku,“ poznamenal Jake za chvíli a tázavě po mně zašilhal. „Mám dojem, že nám to tvoje kostkařství začíná přerůstat přes hlavu.“

„Taky bych řek,“ souhlasil jsem.

„Kostka může být blahodárná pro nás, zneurotizované dospělce, ale když jde o dvouleté děti, nebyl bych si tak jistý.“

„To s tebou souhlasím.“

„Mohla by to dítě vykolejit, ještě než by si stačilo zafixovat modely chování, které by mu pak kostky pomáhaly narušovat.“

„Určitě.“

„Mohlo by se klidně stát, že by z něho vyrostlo něco jako podivín.“

„To je pravda. Nebo co by bylo ještě horší – mohlo by to s ním skončit tak, že by se proti kostkařství vzbouřilo a rozhodlo by se pro trvalou přizpůsobivost převládajícím společenským normám.“

„Člověče – to by fakt bylo klidně možný. Opravdu si to myslíš?“

„To víš, že jo,“ přisvědčil jsem. „Chlapci se vždycky bouří proti svým matkám.“

Jake se zastavil a já stanul vedle něj a podíval se na podlahu před námi. Díval se totiž na ni.

„No, když si sem tam hodí kostkou, nemělo by mu to moc uškodit,“ pronesl pomalu.

„A nakonec – záleží na tom?“

Ostře se na mě podíval.

„Tobě snad na tvém dítěti nezáleží?“ zeptal se.

„Jakeu, uvědom si – je to naše dítě. Ne moje. To, že kostka Arlene poručila, aby ti řekla, že jeho otec jsem já, nemusí nutně znamenat, že jím opravdu jsem.“

„Poslyš – to je vlastně fakt.“

„Ve skutečnosti jsi třeba otcem ty, ale kostka Arlene poručila, aby lhala.“

„To má skutečně svou logiku, Luku.“

„Nebo třeba během toho měsíce spala s deseti různejma chlapama a nemá ponětí, kdo z nich je vlastně otec.“

Znovu se upřeně zadíval dolů na podlahu.

„Tos mě tedy uklidnil,“ řekl.

„Takže tomu budem prostě říkat naše dítě.“

„Budem tomu prostě říkat její dítě.“

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ

Milý pane doktore,

jsem Vaším obdivovatelem od té doby, co jsem četl interview s Vámi, které otiskl časopis Playboy. Kostkařský život praktikuji už téměř rok, ale narazil jsem na několik problémů, se kterými bych se možná s Vaší pomocí dokázal vyrovnat. Především bych rád věděl, je-li skutečně tak nutné a důležité za všech okolností respektovat rozhodnutí Kostky. Někdy mi totiž vetuje něco, co bych udělal hrozně rád, nebo mě zase naopak nutí do těch nejabsurdnějších opcí, které se mi podaří jí nabídnout. Zjistil jsem, že když ji v takových případech neposlechnu, mám z toho velmi dobrý pocit – jako kdybych něco získal úplně zadarmo. Kostka mi velmi pomáhá, když mi ukládá dělat něco, co dělat chci, především užívat si s děvčaty. V tomto ohledu je mi velkou oporou, protože pokud se mi pak něco nepovede, nemusím si nic vyčítat – vždyť jsem to podnikl pouze z jejího příkazu. A necítím se provinilý, ani když mi to vyjde, protože i když pak třeba nějakou holku zbouchnu, zavinila to Kostka, ne já. Ale proč pořád tak zdůrazňujete, že se člověk má Kostkou za všech okolností bezpodmínečně řídit? A proč pořád rozšiřovat oblasti, ve kterých má Kostka mít právo rozhodovat? Když mi zrovna něco dobře šlape, bylo by mi dost proti mysli, kdyby mi to ty Vaše teorie měly nějak kazit, jestli mi dobře rozumíte.

A taky Vám musím s politováním sdělit, že když se moje stálá přítelkyně dala na kostkařinu a začali jsme spolu zkoušet různé kostkařské sexuální praktiky, vyvstaly určité závažné komplikace. Ty sexuální prostocviky jsou samozřejmě docela prima, ale ona mi najednou začala tvrdit, že jí Kostka přikazuje, aby se se mnou na určitou dobu přestala stýkat. Občas mi nepřijde na rande a potom tvrdí, že za to může Kostka. Nemáte náhodou k dispozici nějaký soubor pravidel či něco podobného, co by mi ji pomohlo přivést k rozumu? Něco jako kostkařský kodex pro děvčata, který bych jí mohl předložit?

Jiná dívka, kterou jsem zasvětil do kostkařského života, mě začala přesvědčovat; že jednou z možností, kterou bych měl Kostce nabídnout, by mělo být, že se s ní ožením. Vyhověl jsem jí v poměru jedna ku pětatřiceti, ale ona teď po mně chce, abych si v této věci hodil kostkami pokaždé, když si to s ní chci rozdat. Jaká je pravděpodobnost, že bych mohl prohrát, když se s ní vyspím ještě desetkrát? Nebo dvacetkrát? Prosím Vás, je-li to možné, připojte příslušnou tabulku nebo graf.

Některé Vaše nápady jsou výborné, ale doufám, že se teď ještě důkladně zamyslíte nad tím, nebylo-li by žádoucí vypracovat nějaká pravidla speciálně pro mladé kostkařky. Začínají mi komplikovat život.

Váš oddaný

George Doog

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ PRVNÍ

„Je to holčička,“ řekl Jake. Zmámeně se usmíval.

„Já vím, Jakeu. Gratuluju.“

„Edgarina,“ pokračoval. „Edgarina Ecsteinová.“ Podíval se na mě. „Kdo jí dal tohle jméno?“

„Neptej se tak pošetile. Dítě je zdravé, Arlene je v pořádku, já jsem taky fit. A jedině to je důležité.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil. „Ale nebouří se někdy proti svým matkám i dcery?“

„Tamhle je,“ upozornil jsem ho.

Dvě sestry přivážely Arlene na pojízdném lehátku chodbou k nám a dopravili ji do jejího pokoje. Když ji tam uložily na postel, přinesli novorozeně, aby si ho mohla pochovat. My dva s Jakem jsme tomu dobromyslně přihlíželi. Děťátko se trochu kroutilo a kňouravě vrnělo, ale jinak toho moc nenapovídalo.

„Tak jaké to bylo, Arlene?“ zeptal jsem se.

„Šlo to jako po másle,“ odpověděla. Tiskla miminko ke svým nateklým prsům a extaticky se usmívala. Nemohla od toho drobečka odtrhnout oči a jen se usmívala a usmívala.

„Že je podobná Eleanor Rooseveltové, když byla ještě malinká holčička?“ zeptala se pak.

Pozorně jsme si s Jakem novorozeně prohlédli a myslím, že jsme oba došli k závěru, že tento Arlenin postřeh není příliš daleko od pravdy.

„Edgarina vzbuzuje respekt,“ poznamenal jsem.

„Čeká ji velká budoucnost,“ prohlásila Arlene a políbila děťátko na šešulku. „Když to bude vůle Kostky.“

„Nebo třeba docela obyčejný život,“ řekl jsem. „Přece bys jí nevnucovala nevím jakou kariéru, kdyby na ni neměla.“

„Kromě toho, že ji hodlám naučit, aby si vždycky, než něco podnikne, hodila kostkami, jí poskytnu naprosto volnou ruku.“

„Ježíši Kriste!“ zabědoval Jake.

„Nevěš hlavu, Jakeu.“ Vzal jsem ho kolem ramen. „Neuvědomuješ si, že se touhle záležitostí dostáváš na práh něčeho, co má obrovský vědecký význam?“

„To je možné,“ hlesl.

„Ať už se Edgarina pod Arleniným režimem rozvine v jakémkoli směru, bude to z vědeckého hlediska vždycky signifikantní. Jestli z ní bude génius, nebo psychopat, na tom nakonec nezáleží – v každém případě se tím bude demonstrovat něco zcela nového.“

Jake se trochu napřímil.

„Asi máš pravdu,“ řekl.

„Nakonec z toho může vzniknout tvoje nejvýznamnější studie od ‚Případu šestibokého muže‘.“

Teď už se Jake na mě díval velmi rozzářeně.

„Možná bych se měl tomu experimentování s kostkou věnovat trochu soustavněji,“ řekl nakonec.

„Bude to ovšem chtít nějaký pěkný titul,“ podotkl jsem.

„To bys tedy vážně měl,“ štěkla po Jakeovi Arlene. „Kdo chce vystupovat jako otec Edgariny Ecsteinové, musí být stoprocentní kostkař, nebo ho zbavím všech práv a zdiskredituju ho.“

Jake si vzdychl.

„To nebude třeba, miláčku,“ řekl.

„Třeba něco jako ‚Péče o dítě náhodou‘,“ navrhoval jsem.

„Nebo možná ‚Kostka, nikoli plenka‘.“

Jake pomalu zavrtěl hlavou a pak po mě dotčeně zašilhal.

„Nenamáhej se zbytečně, Luku. Na takové věci nemáš. Titul už je vymyšlený: ‚Případ dítěte svěřeného náhodě‘.“ Znovu vzdychl. „Napsat vlastní knihu bude asi trvat déle.“

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ DRUHÁ

Oslnivé slunce se teple a něžně mazlilo s mou tělesnou schránkou. Zavrtával jsem se stále hlouběji do horkého písku a blaženě vychutnával dalekonosné laskání paprsků, dopadajících mi na kůži. Linda ležela vedle mě. V bikinkách vypadala nádherně, krásná ňadra jí v pomalém rytmu dýchání nadzdvihovala dva proužky látky, které více méně teoreticky reprezentovaly vrchní část plavek, a připomínala dva exotické ovocné plody, jejichž bobtnání a scvrkávání zachytil důmyslně natočený populárněvědecký film v rafinovaném zrychlení. Nejprve chvíli četla Stendhalovu Věznici parmskou, potom jsme se chvilku bavili o skupinové kostkařské terapii, ale posledních patnáct minut jsme oba leželi mlčky a vychutnávali samotu obrovské bahamské pláže a vášnivě milostné doteky slunce. V New Yorku byl únor, ale tady léto.

„Po čem ty vlastně doopravdy toužíš, Luku?“ zeptala se znenadání. Koutkem přimhouřeného oka jsem zaznamenal, že se posadila nebo alespoň nadzvedla na lokti, aby na mě viděla.

„Po čem toužím?“ opáčil jsem zamyšleně. Rytmický tep příboje třicet kroků od nás ve mně v tu chvíli probudil touhu jít si zaplavat, ale byli jsme z vody venku sotva pár minut a ještě jsme ani nestačili pořádně oschnout.

„Asi po všem možném, řek bych,“ odpověděl jsem posléze.

„Chtěl bych na vlastní kůži poznat život všech lidí, zkusit dělat všechno, co se dá stihnout.“

Jednou rukou si odhrnula vlasy z obličeje a řekla:

„Skromné přání, jen co je pravda.“

„Nemůžu si pomoct.“

Do mého omezeného zorného pole vnikl letící racek a vzápětí z něj zase zmizel.

„Dneska toho moc nenamluvíš. To ti nařídila kostka?“

„Ale ne. Jenom se mi pořád zavírají oči.“

„Kecáš. Je to přání kostky?“

„Záleží na tom?“

Teď už nepochybně seděla, s nohama od sebe, opřená vzadu o napjaté paže.

„Já bych někdy moc ráda věděla, co chceš ty sám, ne co chtějí kostky.“

„Kdo to je – já sám?“

„To bych právě chtěla vědět.“

Posadil jsem se, zamžikal a přes písečný val před námi se zahleděl na oceán. Neměl jsem brýle, takže jsem měl před očima jen jednu světlehnědou a jednu modrou šmouhu.

„Ale prosím tě pěkně,“ ohradil jsem se, „tohle vědět, takhle mě znát, to by mě nutně velmi omezovalo. Udělalo by to ze mě něco zkamenělého a předvídatelného.“

„Prdlajs! Já chci vědět, co je v tobě tvárného a předvídatelného. Jak mám mít potěšení z toho, že jsem s tebou, když se musím pořád bát, že v příští chvíli z tebe bude někdo úplně jiný, protože to nařídí naprosto náhodná svévole Kostky?“

Vzdychl jsem si a opřel se dozadu na loktech.

„I kdybych byl úplně zdravý, normálně neurotický milenec, moje láska by se mohla najednou vypařit stejně nevypočítatelným způsobem.“

„Ale to bych třeba stačila vypozorovat, že se něco děje, a dát ti kvinde sama.“ Usmála se.

Prudce jsem se posadil.

„Všechno se může vypařit v každém příštím okamžiku. Všechno!“ vyhrkl jsem s překvapivou vehemencí. „Ty, já, i ta nejodolnější osobnost, kterou si dokážeš představit. Znenadání udeří smrt, zkáza, zoufalství. Člověk, který v životě počítá s něčím jiným, je blázen.“

„Ale Luku,“ řekla a položila mi na rameno teplou ruku, „Život přece plyne více méně pořád stejně, a my jsme taky stále stejní. Kdyby –“

„Nesmysl!“

Mlčela. Zajela mi něžně rukou z ramene dozadu na krk a začala si tam hrát s mými vlasy. Za chvíli jsem zašeptal: „Já tě miluju, Lindo. Ta část mého já, která tě miluje, tě bude milovat pořád. Na to se můžeš svatosvatě spolehnout.“

„Ale jak dlouho bude tahle část tvého já existovat?“

„Navždycky,“ řekl jsem.

Její ruka znehybněla.

„Navždycky?“ zeptala se velmi tiše.

„Navždycky. Možná ještě déle.“ Obrátil jsem se na bok, vzal ji za ruku a políbil ji na dlaň. Pak jsem se jí s hravým úsměvem zadíval do očí.

Opětovala můj pohled s vážným výrazem ve tváři.

„Ale tu část tvého já, která mě miluje, může kdykoli nahradit docela jiná, nemilující část tvého já, a ta první se pak bude muset napořád skrývat a nedávat o sobě vědět, vid?“

Přikývl jsem, stále s úsměvem.

„To moje já, které tě miluje, by samozřejmě rádo uspořádalo věci tak, aby si po celý zbytek mého života zajistilo ničím nenarušovanou seberealizaci. Ovšem to by znamenalo, že bude muset navždy pohřbít většinu těch ostatních já.“

„Ego sem, ego tam, ale něco jiného jsou přece docela přirozené touhy a něco docela jiného počínání, které se řídí daným příkazem. Kdyby ses teď na mě převalil a pomiloval mě, byl by to akt naprosto přirozený. Ovšem kdyby sis hodil kostkou a ona ti nařídila, aby sis tady klek do písku a vyhonil si ho, to by přece nic přirozeného nebylo.“

Neohrabaně jsem klekl do písku a začal si stahovat plavky.

„Panebože,“ zděsila se Linda. „Že já radši nedržím hubu.“

Usmál jsem se a zase jsem si plavky vytáhl. „Máš pravdu,“ řekl jsem a znovu jsem zalehl a opřel se hlavou docela přirozeně o její teplé stehno.

„Tak jaké máš doopravdy touhy? Co bys skutečně chtěl?“

Chvíli trvalo, než jsem odpověděl.

„Chci být s tebou. Chci slunce. Lásku, mazlení, polibky. [Pauza] Chci se mít kde koupat. Něco pěkného ke čtení. Příležitost žít s jinými lidmi kostkařským životem.“

„Ale čí polibky, čí mazlení?“

„Tvoje,“ odpověděl jsem a zamrkal proti slunci. „Terryino, Arlenino, Lilino, Greggovo. A ještě by se našlo pár dalších. Občas kdyby měla zájem nějaká pěkná ženská, kterou potkám na ulici.“

Nereagovala na to.

„Taky mám zájem o dobrou hudbu. O možnost psát,“ pokračoval jsem. „Sem tam zatoužím po nějakém dobrém filmu. A mám rád moře.“

„Tak se mi zdá… Chm! Ty jsi snad ještě míň romantický, než jsem byla já.“

„Pokud jde o tohle moje dílčí já, máš asi pravdu.“

„Ale mě máš přesto moc rád,“ řekla. Vzhlédl jsem a zjistil, že se na mě usmívá.

„Miluju tě,“ potvrdil jsem to, oči spojené s jejími. Vroucně jsme se na sebe takhle dívali snad déle než minutu.

Potom zašeptala:

„S tím se jdi vycpat.“

Sledovali jsme racka, který houpavě kroužil přímo nad námi.

Vypadalo to, že by se ráda na něco zeptala, ale pak si to rozmyslela. Otočil jsem hlavu a přitiskl ústa na vnitřní stranu jednoho jejího stehna. Bylo horké a chutnalo slaně.

Vzdychla a hlavu mi odsunula.

„Tak nedávej nohy od sebe.“

„Mně se ale chce mít nohy od sebe.“

„No dobře,“ řekl jsem. Pohřbil jsem hlavu mezi nimi a vsál do úst pružný horký záhyb jejího druhého stehna. Opět se mi pokusila hlavu odstrčit, ale to už jsem jí jednou rukou pevně objímal a nedal jsem se.

Nechala mi prsty volně ležet ve vlasech a řekla:

„Některé věci jsou totiž svou podstatou dobré a jiné nikoli.“

„Mmmmmm,“ zavrněl jsem.

„A kostkařský život nás někdy od toho, co je svou podstatou dobré, odvádí.“

„Mmmmmm.“

„Což je podle mě dost napováženou.“

Odtrhl jsem ústa od jejího stehna a zvedl se na lokti vedle ní.

„Ta naše bláznivá otrokářská úmluva – to byla svou podstatou věc dobrá, nebo špatná?“

Usmála se na mě.

„Nejspíš dobrá,“ odpověděla.

„Lidi neustále dělají to, co jim samou svou podstatou připadá dobré. Tak proč je jich tolik nešťastných?“ Rozpojil jsem háčky na podprsence jejích bikinek, stáhl jsem z ní tu titěrnost a položil ji vedle na deku. Na horní polovině obou ňader jí utkvěly proužky písku. Smetl jsem je z nich.

„Všichni nejsou nešťastní,“ poznamenala. „Například já vůbec nejsem nešťastná.“

„Ale byla jsi, než jsi pro sebe objevila kostkařský život.“

„Ovšem to bylo proto, že jsem měla problémy se sexem. To teď nemám.“

„Mmmmmm,“ zamručel jsem, ústa plná jejího levého prsu, s pravou rukou na jeho teploučkém dvojčeti.

„Kostka je dobrá na to, aby člověku pomohla zvládnout určitý problém,“ pravila, „ale pak už zas tak důležitá není.“

Pustil jsem její ňadro z úst a chvilku jsem náruživé olizoval nalitou bradavku. Pak jsem řekl:

„Pokud jde o mě, máš možná pravdu.“

„Myslíš?“

„Určitě.“ Rozvázal jsem tkanici na bližší straně jejích plaveček. „Však já se s ní taky o mnoha věcech vůbec neradím,“ pokračoval jsem. „Ale když mám nějaké pochybnosti, požádám ji o radu docela rád.“ Rozvázal jsem vzdálenější tkanici.

„Ale má to vůbec smysl?“ zeptala se Linda. V té chvíli měla už jednu ruku v mých plavkách a druhou mi je stahovala.

„Já se každý den časně ráno Kostky zeptám, jestli se jí pak v průběhu nadcházejícího dne mám ptát na všechno, co budu dělat, nebo jenom na nejdůležitější věci, nebo jestli ji mám toho dne za všech okolností ignorovat. Například dneska mi přikázala, abych ji nechal na pokoji.“

„Takže i to, že s ní někdy nekomunikuješ, určuje Kostka?“

„Mmmmmmmmmnnn.“

„A dneska se tedy chováš přirozeně, jo?“

„Mmmmmm – mmmmmm.“

„Doufám, že ti ten písek tam dole chutná.“

„Mmmmmm.“

„Tak to je fajn,“ pochvalovala si. „To se mi líbí. Jsem ráda, žes mi to řek. Je to prima pocit, vědět, že to co teď děláš, dělat doopravdy chceš, naprosto spontánně.“

Zvedl jsem hlavu, abych se nadechl, a řekl jsem:

„Většina věcí, které člověk dělá, nedělá nejdřív ani trochu spontánně. Z toho vyplývá, proč se lidé musejí pořád učit.

V tom je vlastně i podstata kostkařství.“

„Mmmmmm,“ zavrněla.

„Kdybychom se omezovali jenom na to, co by se nám jevilo jako přirozené, byli bychom ve srovnání s našimi možnostmi směšní trpaslíci. Musíme do svého života neustále zapojovat nové a nové oblasti lidského konání, které můžeme proměňovat v něco naprosto přirozeného.“

„Mmmmmm,“ vydala ze sebe.

„Řekni to ještě jednou,“ požádal jsem ji.

„Mmmmmm,“ vyhověla mi. Ty vibrace byly fantastické.

„Lindo, já doufám, že nás dva bude Kostka držet pohromadě ještě velmi dlouho.“

„Mmmmmmňňjátakymmmm.“

„Aááá,“ zasténal jsem blaženě. Pak jsem se znovu přisál a dodal: „Mmmmmmm.“

„Mmmmmm.“ odpověděla.

„Mmmm – mmmmm – nnnnn.“

„Uhnnn.“

„…“

„…“

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ TŘETÍ

Naše Kostkařská střediska. Ach – těch vzpomínek! Těch vzpomínek. V těch dnech se bohové vrátili na zemi a začali si spolu zase hrát. Ta svoboda! Ta tvořivost! Těch triviálností! Ten naprosto dokonalý chaos! Nikoho nevedla ruka člověka – kroky všech řídila velká slepá Kostka, která nás všechny miluje.

Jedenkrát, pouze jedenkrát v životě jsem tehdy poznal, co to znamená žít v pospolitosti, cítit se součástí širšího účelu, na kterém se podílejí jak mí přátelé, tak mí nepřátelé. Pouze v mých střediscích mi bylo dopřáno zakusit pocit totálního osvobození – naprosto úplného, rozechvívajícího, nezapomenutelného, totálního osvícení. V posledním roce vždy zcela bezpečně a okamžitě rozpoznám každého, kdo pobyl jeden měsíc v některém z těchto středisek, ať už jsem toho člověka předtím znal, nebo ho před sebou vidím poprvé v životě.

Sotva se uzříme, naše tváře se výbušně rozzáří, nahlas se rozesmějeme a padneme si do náruče. Jestli nám všechna tahle střediska zavřou, půjde to se světem rázem nezadržitelně s kopce.

Předpokládám, že se vám už asi dostal do rukou některý z těch článků, v nichž je sdělovací prostředky hystericky napadají: běsnění kolem pokojů lásky, orgií, násilí, drog, psychických kolapsů, zločinů, případů šílenství. Například časopis Time o nás uveřejnil hezký článek s obdivuhodně objektivním titulem „Léčebný“ pobyt ve stoce. Psalo se v něm:

Lidská spodina si našla novou zábavu: zařízení motelového typu, ve kterých lze provozovat přímo šílené nepřístojnosti. Střediska pro výzkum lidského chování v totálně náhodném prostředí (SVLChTNP) vznikají od roku 1969 zásluhou naivního filantropa Horace J. Wippla pod rouškou léčebných zařízení, ale od samého začátku jsou vlastně bezostyšnou pozvánkou k orgiím, znásilňování a ztrátě rozumu.

Proklamovaným terapeutickým cílem těchto středisek, jejichž činnost vychází z premis kostkařské teorie poprvé formulované šarlatánským psychiatrem Luciem M. Rhinehartem (Time 26. 10. 1970), je zbavovat klienty břemene individuální identity. Od osoby, která se přihlásí k třicetidennímu pobytu v některém středisku, se žádá, aby se vzdala svého jména, způsobu oblékání, návyků, specifických povahových rysů, sexuálních sklonů, náboženského cítění – krátce veškeré své osobnosti.

Pacienti, či spíše chovanci – oficiálně se jim říká „studenti“ – nosí po většinu času na tváři masku a řídí se „příkazy“ hracích kostek, které určují, jakou činností si budou krátit svůj čas a jakou konkrétní totožnost se budou snažit předstírat. Zdánliví terapeuti jsou ve skutečnosti „studenty“, experimentujícími v nové roli. Policisté, kteří se jeví jako strážci pořádku, jsou téměř vždy pacienti, kteří si na policisty pouze hrají. Ve střediscích je rozšířeno užívání drog (marihuana, hašiš, LSD). V místnostech, známých pod pokryteckými názvy jako „Pokoj lásky“ či „Jeskyně“, se po čtyřiadvacet hodin denně provozují nezřízené orgie. (Například „Jeskyně“, je dokonale zatemněná místnost, jejíž podlaha je vystlaná matracemi, a studenti do ní musí na příkaz kostek zalézat po čtyřech zcela nazí; co se tam pak odehrává, lze si snadno představit.) Následky těchto pochybných aktivit jsou nabíledni: několik psychicky nemocných lidí má pocit, že si báječně užívají; několik duševně zcela zdravých lidí tam zešílí; ostatní jakžtakž přežijí a často se pak snaží přesvědčit sami sebe, že prošli „signifikantní životní zkušeností“.

V Los Altos Hills v Kalifornii taková „signifikantní životní zkušenost“ přivedla minulý týden Evelyn Richardsovou a Mikea O’Reillyho do vězení. Těmto dvěma mladým lidem kostky uložily, aby se oddali sexuálním hrátkám na trávníku před kaplí Stanfordovy univerzity, a ani občané, ani policisté to nepřivítali s velkým nadšením.

Studenti Stanfordovy univerzity, častí návštěvníci místního SVLChTNP, jsou v otázce kostkařských center rozděleni na dva protichůdné tábory. Studentka Richardsová a student O’Reilly tvrdí, že po třítýdenním pobytu ve středisku u nich odezněly veškeré psychické potíže. Pocity většiny studentů však asi dost přesně vyjádřil prezident studentské asociace Bob Orly, když prohlásil:

„Přání zbavit se své vlastní osobní identity je příznakem slabosti. S lidmi, kteří uposlechli hlasu těch, co na ně naléhali, aby od sebe odvrhli svoje já a vzdali se individuální identity, to zatím vždycky dopadlo špatně. Osoby, které se nechávají vlákat do těchto center, jsou stejného rodu jako ti jedinci, kteří stále hlouběji propadají závislosti na drogách. Oddanost Kostce je jenom další způsob pomalé sebevraždy slabochů, kterým chybí vůle jít životem po správné cestě.“

Koncem minulého týdne se kostkařské středisko v Los Altos Hills stalo cílem letos už druhé policejní razie. Policie z Palo Alta však kromě krabice pornografických filmů, natočených pravděpodobně přímo v kostkařských centrech, neobjevila nic závadného. Ředitel střediska Lawrence Taylor se dal slyšet, že jediným negativním důsledkem těchto razií je to, že centrum díky jim získává mezi mládeží nadměrnou popularitu. „Každý týden pak musíme odmítat kolem stovky zájemců. Nemáme zájem stát se exkluzivním zařízením – prostě nás brzdí nedostatečná kapacita.“

Skupina reportérů z našeho časopisu zjistila, že přátelé a příbuzní jedinců, kteří prošli SVLChTNP, jsou vesměs velmi znepokojeni změnami, k nimž u jejich blízkých došlo. „Chová se teď nezodpovědně, roztržitě, destruktivně,“ popsal devatenáctiletý Jacob Bleiss z New Havenu svého otce, který se nedávno vrátil domů z pobytu v kostkařském centru v Catskillských horách ve státě New York. „Nedokáže se udržet v zaměstnání, doma se téměř nezdržuje, bije mou matku a valnou část doby, kterou tráví doma, vypadá, jako by byl zdrogovaný. A pořád se idiotsky hihňá.“

Iracionální záchvaty smíchu, klasický příznak hysterie, jsou jedním z nejdramatičtějších projevů poruchy, kterou psychiatři začínají nazývat „syndrom SVLChTNP“. Dr. Jerome Rochman z lékařské fakulty Chicagské univerzity prohlásil minulý týden v Peorii:

„Kdyby mě někdo požádal, abych založil instituci, ve které by bylo možné totálně zlikvidovat osobnost jednotlivce včetně veškerého jejího lidského důstojenství, opírajícího se o ustavičné usilování o přesah sama sebe a o soucit s bližními a smysl pro specifickou individuální identitu, nemohl bych vytvořit nic lepšího než právě takovéto SVLChTNP. Výsledky činnosti těchto zařízení lze snadno předvídat: apatie, nespolehlivost, nerozhodnost, maniodeprese, neschopnost navazovat mezilidské vztahy, společenská destrukiivita, hysterie.“

Dr. Paul Bulber z Oxfordu ve státě Mississippi jde ještě dále: „Teorie a praxe kostkařské terapie, jak ve Střediscích pro výzkum lidského chování v totálně náhodném prostředí, tak mimo ně, představuje pro naši civilizaci větší hrozbu než komunismus. Podrývá všechno, na čem stoji americká společnost – vlastně každá společnost. Tato zrůdnost by proto měla okamžitě zmizet z tváře světa.“

Nejlépe asi shrnul pocity mnoha lidí soudce Hobart Button z jurisdikce okresu Santa Clara, když studentům Richardsové a O’Reillymu řekl: „Pošetilé představy, které vedou některé lidi k tomu, že se zříkají svého dosavadního života, jsou alarmující. Úprk k drogám a do Středisek pro výzkum lidského chování v totálně náhodném prostředí se podobá sebevražednému úprku lumíků do vln oceánu.“

Nebo úprku krys do stok.

■

Když se pominou určité licence, dané novinářskou fantazií, měl Time naprosto pravdu. V průběhu dvou let absolvovalo měsíční pobyt ve SVLChTNP pět jeho reportérů. Zavilost článku možná aspoň zčásti odráží skutečnost, že tři z nich pak už Time neviděl.

Od té doby, co nám peníze, kterými Wipple s celou řadou dalších sponzorů (včetně mě samého) vybavili nadaci „Život s Kostkou“, umožnily vybudovat první SVLChTNP, mění kostkařská centra lidi – tím, že je odnaučuje chovat se normálně v naprosto nenormální, šílené společnosti. Všechno to začalo ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že kostková terapie postupuje u většiny studentů zbytečně pomalu, a to ze zcela jednoduchého důvodu: ti lidé se nemohou zbavit představy, že jejich okolí je chce neustále vidět jako vnitřně vyrovnané, „normální“ jedince, a protože jsou celý život zpracováváni v tomto směru, nelze tento stereotyp rozbít v částečně a dočasně uvolněném prostředí kostkařských skupin. Pouze v totálním prostředí, ve kterém se neočekává vůbec nic, může student pocítit onu svobodu, která je nezbytná k tomu, aby mohl volně realizovat celý zástup svých menšinových já, která se z něj zatím marně drala ven. A ještě něco: jedině tím, že studentovi zorganizujeme pozvolný přechod od totálně náhodného prostředí kostkařského centra přes naše „přestupní stanice“ do konvencemi spoutané společnosti venku, zajistíme mu možnost přenést svobodný kostkařský životní styl do pevně strukturovaného světa.

Historie vývoje různých středisek a jejich teoretických základů je podrobně zachycena v připravované knize Josepha Finemana Dějiny a teorie kostkařských středisek (Random Press 1972). Nejlepší individuální vylíčení toho, jak střediska dokáží změnit i jedince, který je pevně rozhodnut žádným změnám nepodlehnout, lze najít v „Případu čtverce na třetí“, autobiografickém záznamu dr. Jacoba Ecsteina. Jake svůj příběh poprvé otiskl ve Stolci náhody (duben 1971, sv. II, č. 4, st.17-33), ale bude přetištěn i v jeho chystané knize Člověk a Kostka (Random Press 1972). Jako základní informaci pro čtenáře mi Kostka navrhla ocitovat zde pasáž z připravované knihy Finemanovy:

Studenti jsou do středisek přijímáni nejméně na dobu třiceti dnů a musejí nejdříve absolvovat ústní zkoušku, která prověřuje, zda ovládají základní pravidla kostkařského života a znají strukturu a metody SVLChTNP. Nový frekventant je instruován v tom smyslu, aby do Střediska nastupoval bez jakéhokoli osobního vybavení, podle něhož by ho bylo možné identifikovat; může vystupovat pod libovolným jménem, ovšem ve středisku se všechna jména pokládají za falešná…

Jednotlivá SVLChTNP se od sebe liší specifickými detaily. V koutcích kreativity Kostka často od studentů žádá, aby pro naše „náhodná prostředí“ vymýšleli vlastní inovace, a touto cestou byla řada procedur a zařízení významně zdokonalena. Některé změny zůstávají specifickými pro to které středisko, jiné jsou přebírány i všemi ostatními. Všechna SVLChTNP jsou však v zásadě budována podle původního komplexu Kostkoráj v jižní Kalifornii.

I když všechny specifické prostory střediska mají jména, která jim dali sami studenti (např. Jeskyně, Boží pokoj, Večírkárna, Pokoj pokoje atd.), takové názvy se středisko od střediska liší. Bývají tam pracovní místnosti (prádelny, kanceláře, ordinace, klinické vyšetřovny, vězení, kuchyně), herny (emoční koutky, manželské klubovny, pokoje lásky, Boží pokoje, koutky kreativity) a místnosti pro běžný provoz (restaurace, bary, obytné pokoje, ložnice, kinosálky atd.) Pracovní doba je dvou– až pětihodinová; student ji tráví různými pracemi, přidělenými mu z rozhodnutí kostek: obsluhuje ostatní v restauraci, uklízí společné místnosti, stele v ložnicích, míchá koktajly, působí jako policista, terapeut, krejčí, maskér, prostitut (ka), recepční, žalářník apod. Ve všech případech vede student kostkařský život a vystupuje v kostkou přidělených rolích.

Zprvu jsme většinu klíčových funkcí obsazovali stálým, vyškoleným personálem; nejméně polovina „terapeutů“ byli skuteční terapeuti, polovina „policistů“ regulérní členové personálu, „skutečný“ byl i náš recepční, a tak dále.

Ovšem během naší krátké tříleté existence se počet profesionálních pracovníků ve střediscích neustále snižoval. Pečlivě připravené systémy a instrukce umožňují, že v druhé polovině pobytu jsou studenti schopni zvládat většinu klíčových rolí stejně dobře jako stálý personál. Jeho příslušníci mění své zadělení z týdne na týden stejně jako sami studenti, kteří si tak nikdy nemohou být jisti, kdo patří k personálu a kdo ne. Zaměstnanci to samozřejmě vědí, ale jednoznačně prokázat to nemohou, protože za pracovníka personálu se může vydávat každý, komu se zachce. Význam stálého školeného personálu v SVLChTNP nespočívá v tom, že by tam jeho členové uplatňovali svou autoritu, ale pouze v jejich kvalifikovaných schopnostech. [V našem vermontském středisku se uskutečnil dlouhodobý experiment, v jehož průběhu byli stálí členové personálu postupně jeden po druhém odvoláváni, až nakonec centrum fungovalo bez jediného kostkaře-profesionála – pouze díky právě přítomným frekventantům. Po dvou měsících jsme permanentní pracovníky infiltrovali do provozu střediska zpátky, a ti hlásili, že tam všechno probíhá stejně chaoticky jako předtím; během doby, kdy se „stát“ zcela stáhl z řídících pozic, neuplatnily se v něm prakticky žádné snahy o zavedení rigidnější regulace činnosti.]

Pečlivě strukturovaná anarchie [píše dále Fineman] se u nás opírá o autoritu terapeutů (ve většině středisek se jim říká „rozhodčí“) a policistů (ať už jejich roli zastává kdokoli). Pro jejich provoz existují jistá pravidla (zákaz zbraní, zákaz násilí, zákaz realizace rolí či činností, které nepřísluší do té které konkrétní prostory, ve které student právě hraje přidělenou roli, atd.), a jsou-li tato pravidla porušena, odvede „policista“ provinilce k „rozhodčímu“, který rozhodne, zda je třeba „přestupníka“ vsadit do „vězení“. Asi polovinu našich „přestupníků“ tvoří jednotlivci, kteří tvrdošíjně tvrdí, že jsou pouze jediná konkrétní osoba a chtějí odejít domů. Jelikož hraní takovéto role je ve valné většině pracovních místností a heren nepříslušné, musí být tito frekventanti vsazeni do vězení, kde musejí těžce pracovat a podrobují se důkladné kostkové terapii, a to tak dlouho, dokud se nestanou disponovanějšími k mnohočetnému fungování. Druhou polovinu našich „kriminálníků“ tvoří studenti, kteří mají uloženo hrát role přestupníků zákona, i když zákony, které přestupují, nejsou pro naše kostkařská střediska přímo relevantní.

[Když se student na počátku svého pobytu zapojí do naší pevně strukturované anarchie, vyzbrojen dvojicí osobních kostek, jež se stává jeho jediným distinktivním rysem, zahájí exkurzi, která ho vede z místnosti do místnosti, od jedné role k druhé, od jednoho pracovního úkolu k druhému – z „Cocktail Party“ do koutku kreativity, z orgie v Jeskyni do Božího pokoje, z blázince do pokoje lásky, do malé francouzské restaurace, do práce v prádelně, k funkci vrátného, k roli prostituta a vzápětí prezidenta Spojených států a tak dále a tak dále – jak mu umožňuje jeho imaginace a přikazuje Kostka.]

Jeskyně, i když po právu oblíbená všemi, je frekventovaná především studenty, kteří jsou v první třetině svého pobytu ve středisku. Je velmi užitečná lidem, kteří trpí hluboko zakořeněnými inhibicemi v oblasti sexuálních přání a aktivit; totální temnota a anonymita umožňují studentovi trpícímu zábranami vyhovět i takovým příkazům Kostky, které by jinak nikdy nebyl s to splnit. Jedna neforemná a nehezká žena strávila v Jeskyni plné tři dny, kdy z ní vycházela pouze k jídlu, do koupelny a na záchod. Byla po těch třech dnech jiná než předtím? Nebyla k poznání. Ta zavalitá osoba, která se předtím ploužila po světě s ohnutými rameny a každému plaše uhýbala očima, se teď nesla jako pyšná královna, vysílala na všechny strany elektrizující pohledy a přímo z ní stříkala sexualita.

Jeskyně také velmi pomáhá odstraňovat běžné zábrany, týkající se sexuálních styků s osobami téhož pohlaví. Ve zcela temné místnosti nebývá tak docela jasné, kdo s kým co provádí, a není vůbec žádnou výjimkou, když někdo slastně prožívá sexuální laskání, které mu uštědřuje osoba téhož pohlaví. A tak není v Jeskyni („kde je vše dovoleno“) nic vzácného, když se někdo stane nedobrovolným účastníkem sexuálního aktu, který ho zprvu děsí a pohoršuje, ale když si posléze uvědomí, že se to nikdo nikdy nedozví, nezřídka ho to děsit a pohoršovat přestane.

[V Jeskyni si naši studenti často ověří oprávněnost nesmrtelných slov Miltonových ze sonetu věnovaného jeho nevidomé ženě: „Když ležíš jen a čekáš, sloužíš též.“]

Nejdřív jsme pro naše střediska neměli k dispozici žádné finance, ale velmi brzy jsme zjistili, že peníze jsou možná ještě větším zdrojem nenaplněnosti lidského ega v naší společnosti než sex. Proto jsme vymysleli takové opatření, že každý student, který vstupuje do střediska, obdrží určitou konkrétní finanční částku, která je mu pak při jeho hrách k dispozici. Její velikost určuje Kostka výběrem ze šesti opcí, které si sám student stanoví, a to v rozmezí od nuly ke třem tisícům dolarů, přičemž medián se pohybuje kolem pěti set dolarů. Když pak středisko opouští, určí mu opět hod kostkou z týchž šesti opcí, které aplikoval při příchodu, výši účtu, který musí za měsíční pobyt zaplatit. Může si odnést všechny peníze, které si dokázal ušetřit, vydělat či ukrást, samozřejmě po odečtení naší náhodně stanovené úhrady…

Za práci ve středisku dostávají studenti mzdu, jejíž výše se neustále mění s cílem zainteresovat je na konkrétních činnostech, jež je třeba zajistit.

Studenti, kteří přicházejí bez finančních prostředků, si musejí peníze na svoje první jídlo vyžebrat nebo vypůjčit nebo se nechat od někoho najmout k sehrání role, která byla původně uložena objednateli. V našich střediscích je proto běžným jevem prostituce – prodávání vlastního těla za účelem pohlavního ukojení někoho jiného. Ne proto, že by to byla nejsnazší cesta k sexuálnímu prožitku – sex je u nás volně přístupný v řadě dalších dosažitelných formách; studenti se však prodávají s velkým potěšením a stejně tak rádi si někoho kupují. [Možná právě v tom tkví nejvlastnější podstata kapitalistické duše.]

V průběhu posledních deseti dnů měsíčního pobytu má frekventant možnost středisko opustit a stravovat se a bydlet v „Přestupní stanici“, což bývá většinou motel blízko SVLChTNP, jehož personál příslušné SVLChTNP aspoň zčásti zajišťuje [ne vždy], ale který většinou vede normální majitel, sympatizant [ne vždy], ale nikoli nutně kostkař. Dokud jeden náš student nepřišel s nápadem takové Přestupní stanice vybudovat, mívali frekventanti s přechodem od bezstarostné svobody života ve středisku k omezením, která je čekala venku mezi ostatními lidmi, nemalé problémy. [Bydlení v motelu, ve kterém tamhleto sexy děvče možná je kolegyně kostkařka, která tu hraje Kostkou přidělenou roli, ale možná naopak normální jednoosobnostní děvka, která si svou roli uvědomuje pouze částečně, zmíněný riskantní přechod významně ulehčuje. Zamračený vrchní je možná „skutečný“, ten velký spisovatel je možná vážně spisovatel a tak dále.]

V tomto smyslu přechází student ze světa, ve kterém všichni vědí, že každý z nich hraje určitou roli, do světa, ve kterém, si tuto skutečnost uvědomuje pouze několik jednotlivců. Je pro něj mnohem snazší experimentovat se svým kostkařským životem a rozvíjet ho, když ví, že má kolem sebe ještě pár dalších studentů [ne vždy], kteří mu rozumějí, než kdyby se náhle ocitl v normálním světě, v němž se od něj nepochybně očekává jisté obecně přijatelné, předem rigidně dané chování.

Věříme, že student si do takového motelu přichází pro dvojí hlubokou zkušenost. Za prvé si zničehožnic uvědomí, že je možná skutečně v docela „normálním“ motelu, ve kterém není už žádný jiný kostkař. A musí se tomu moc smát. Za druhé mu dojde, že i všichni ostatní lidé žijí mnohočetnými, náhodou ovládanými životy, i když o tom nevědí nebo se pořád snaží proti tomu bojovat. A zase se tomu musí moc smát. V radostném rozpoložení vyjde potom na silnici, v dlani se mazlí s dvojicí kostek a vůbec si neuvědomuje, že právě opustil iluzi totálně náhodného prostředí.

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ ČTVRTÁ

Sepisování vlastního životopisu vždycky staví autora před nutnost činit četná subjektivní rozhodnutí o tom, které události v jeho životě si zasluhují, aby je do textu zařadil. Když pak svou autobiografii píše kostkař, je nahodilost takových voleb povýšena na n-tou. Co všechno má do ní pojmout?

Zakladateli kostkařských center – Kostka mi uložila, abych jejich rozvoji obětoval celý rok 1970 – nepřipadá nic důležitější, než dlouhý, obtížný, komplikovaný řetěz aktivit, který vyústil ve vzniku kostkařských center v Catskillu, v Holby ve Vermontu, v Kalifornii (už jmenovaný Kostkoráj) a v průběhu posledního roku ještě na mnoha dalších místech. Jindy mi ovšem připadají mnohem zajímavější nesčetná sexuální, milostná a spisovatelská dobrodružství mé dosavadní kostkařské kariéry. Ve všech případech se ovšem o tom, jak mám pojednat nějaký významnější úsek či důležitou událost ve svém životě, věrně a ukázněně radím s Kostkou. Ta také určila, že svému počínání po jejím rozhodnutí z listopadu 1970, kterým mi uložila, že mám někoho zavraždit, vyhradím třicet stránek, které můžu naopak klidně ušetřit na líčení svého úsilí při budování kostkařských středisek v témže roce.

Zeptal jsem se Kostky, mohu-li do knihy zařadit některé dopisy od svých ctitelů, a Ona řekla ano. Několik výpovědí studentů kostkařství o jejich zážitcích během pobytu ve středisku? Jistě. Článek s titulem „Potenciální promiskuita člověka“, který jsem napsal do Playboye? Ten ne, rozhodla Kostka. Mohu se podrobně rozepsat o svém dlouhém, chaotickém, nepředvídatelném a často velmi příjemném vztahu k Lindě Reichmanové? Ne, v této knize nikoli. Mám se věnovat svému absurdnímu pokusu stát se revolucionářem? Ne, určila Kostka. A co moje kostkařské rozhodnutí napsat čtyřsetstránkový humoristický román o sexu? Nikoli. Mohu dramaticky vylíčit svoje potíže se zákonem, zkušenosti pacienta na psychiatrické klinice nahoře ve státě New York, svůj soudní proces, svoje zážitky z vězení? Ano, řekla Kostka, když bude dost místa. A tak dále.

Během své pestré kariéry jsem se poučil o jedné velmi důležité věci: že všechno dobré, co se mi podaří vytvořit, vzniká navzdory mému tvůrčímu spisovatelskému úsilí, nikoli díky jemu. Pokud se chovám jako Kostkař, dokážu psát téměř jakýmkoli stylem, který si na mě Kostka vymyslí, ale jako seriózní, starý ctižádostivý Luke v tom zmateně poletuju jako krysa v neřešitelném bludišti a ustavičně narážím čumákem do zdi. Když člověk poslušně respektuje Kostku, mívá při každém karambolu uklidňující pocit, že ani jeho racionální, cílevědomý bližní obvykle neví, co dělá, a že je tedy zřejmě lepší se na všechno vykašlat a vychutnávat neohrabané poskakování Kostky. „Samo médium je zpráva,“ řekl jednou Edgar Cayce, proslulé médium. A moje médium taky.

Naučil jsem se, že můžu klidně pokračovat. Ať to, před čím můj rozum uhýbá, vykoná moje pero pod vedením Kostky. Padající Kostka a pero klouzající po papíře dokážou myslet samy, ovšem když se do toho motá ego, umělecká odpovědnost, styl nebo rafinovaná výstavba, úroveň textu jde obyčejně hodně dolů. Jakmile se tyhle brzdící vlivy odstraní, inkoust začne volně téct, bílý papír se zaplňuje, slova se samovolně rodí a myšlenky rozvitě dopadají na stránku jako obři, vysvobození z dračích zubů.

Samozřejmě že soudržnost výtvoru je pak někdy mlhavá, obsah nepřesvědčivý. Odbočky vykukují na všech stranách jako zbraně, ohrožující mírumilovnou zemi. Možná to budu muset sedmkrát či osmkrát přepsat. Ale slova jsou už napsána. Tím je autorův úkol splněn. To už mu nikdo nevezme. Tvůrčí zápas? Ten mu může být ukradený.

Když jsem začínal psát svou kostkařskou historii, často jsem zakoušel tříminutový či ještě delší spisovatelský blok, který jsem řešil tím, že jsem požádal kostky, aby mi vybraly pokračování z nabídky namátkou zvolených témat. Každý spisovatel musí být koneckonců schopen něco říci ke kterémukoli námětu. Uložte mi, abych sepsal něco o demokracii, pěstování jablek, popelářích či o lidském chrupu, a já vám nabídnu Kostkaře. A tak když se hlavnímu proudu mého vyprávění postaví do cesty přehrada, najdu si nějaký potůček, rybník či tůňku. Bude-li mi přát štěstí, nastane za chvíli náhlá potopa, která mě odnese zpátky do mé Mississippi.

I ve chvíli, kdy mi moje kostkařské vyprávění plyne výjimečně hladce, může mi vlézt do hlavy, že tohle asi není to, o čem bych toho dne měl psát. Musíme si ovšem uvědomit, že každé slovo je dokonalé, včetně těch, která nakonec vyškrtnu. Jak se moje pero pohybuje po papíře, píše jím vlastně celý svět.

V tomto kratičkém okamžiku splyne veškerá historie lidstva a prostřednictvím mé ruky stvoří jedinou tečku:

Kdo jsme my – vy, drazí přátelé, a já –, abychom se mohli postavit proti minulosti celého vesmíru? Řekněme tedy ve své moudrosti souhlasné ano plynutí mého pera. Nebo kdyby si to přála ona velká kostkařská prababička nás všech, Historie, řekněme ne. Ale pak řekněme ano našemu ne.

Mám zřejmě k dispozici život, o němž by bylo možné podat zprávu na několika tisících stran, i kdyby začínala až dnem K, ale všechno, nač se zmůžu, přátelé, jsou pouze náhodně vybrané útržky.

Konečně bych měl upozornit, že celý můj život je zasvěcen rozkladu, takže ta období, kdy mě Kostka přiměla zabývat se dlouhodobou konvenční činností, jako je zakládání kostkařských center, jsou mnohem méně kostkařská než ta ostatní. Měl-li jsem úspěšně budovat SVLChTNP, musel jsem být konstruktivní až hanba – bylo mi souzeno pověsit si kolem krku svůj vlastní zarámovaný lékařský diplom a doslovně od rána do večera oblézat milionáře a starosty a městské plánovací úřady a kolegy doktory a nevím koho ještě. Kromě krátkých, anonymních úletů do nejrůznějších koutů země, které mi umožnily spáchat sem tam nějakou tu vraždu, znásilnit nějakou ženskou, něco ukrást, nakoupit drogy nebo podpořit nějakou revoluci, musel jsem vést neposkvrněný život obětavého lidumila.

Musím ovšem přiznat, že se mi to chvílemi docela líbilo. Mám v sobě kus buržoazního obchodníka, který dokáže vychutnat, když se mu dostane svobodné možnosti kupovat a prodávat, věnovat se popularizaci své činnosti, předsedat výborům, odpovídat na otázky reportérů nebo veřejných činitelů. Budování SVLChTNP trvalo příliš dlouho, aby se s tím zbytky mého vkusu dokázaly smířit, ale postupně se mi dařilo veškerou činnost spíše jenom řídit a faktickou práci přesouvat na Freda Boyda a Joea Finemana a Lindu (panebože – bez kostkaření téhle ženy bychom nezaložili jediné středisko a nadace „Život s Kostkou“ by určitě zbankrotovala).

Avšak i když se mi prožívání většiny mých rolí líbilo a píšu o nich vcelku s požitkem, do jedné knihy se mi prostě nevejdou. Naštěstí pevně věřím, že Kostka pořídí dobrý, reprezentativní výběr, a i když se jí to náhodou nepovede, znuděný čtenář nechť si jednoduše párkrát hodí kostkou a vybere si na ten večer nějakou jinou četbu.

Nikoli má vůle nechť se stane, ó Kostko, nýbrž Tvoje.

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ PÁTÁ

Dr. Jacob Epstein ve svém díle píše, že klubovny kostkařského centra Kostkoráj v něm zprvu vzbuzovaly hluboký odpor. V požadovaném vyjevování zloby, lásky a sebelítosti neviděl sebemenší smysl. K příslušným cvičením se nedokázal přimět. Místo zloby dával najevo mírnou rozmrzelost, místo lásky srdečnou žoviálnost, a sebelítost se u něj projevovala naprosto prázdným výrazem tváře. Naznačil, že vlastně nemá tušení, co vlastně sebelítost je. Aby panu doktoru Ecsteinovi pomohl, učitel (skutečný kostkařský učitel, na rozdíl od frekventanta školy, který by si na učitele pouze hrál) mu naplil do tváře a vymočil se mu na čerstvě vyleštěné boty. Doktor Ecstein reagoval okamžitě:

„Příteli, vás trápí nějaký problém, že?“ zeptal se pokojně.

Učitel pak přivedl slečnu Marii Z., významnou televizní a filmovou herečku, která si už odbývala třetí týden náhodou řízeného života, aby se pokusila pomoci doktoru Ecsteinovi a dala mu příležitost vyjádřit lásku. Měla na sobě elegantní, přiléhavou bílou večerní toaletu a vypadala ještě podstatně mladší, než by odpovídalo jejím třiadvaceti letům. Oči se jí vlaze leskly a ruce držela afektovaně před sebou, když doktora Ecsteina vyzývala svým nejsladším hlasem:

„Prosím vás, mějte mě rád. Potřebuju někoho, kdo by ke mně pocítil vřelou lásku. Prosím prosím – budete mě milovat?“

Doktor Ecstein na ni krátce zašilhal a pak odpověděl:

„Jak dlouho už vás to drží?“

„Prosím vás,“ žadonila Marie, „já vaši lásku moc potřebuju. Strašně bych si přála, abyste mě miloval. Prosím vás.“ V koutku oka se jí zaleskla slza.

„Koho vám připomínám?“ zeptal se doktor E.

„Nikoho. Jenom vás samotného. Toužím po vaší lásce celý život.“

„Ale já jsem psychiatr.“

„Tak jím už být přestaňte. Věnujte mi svou lásku, jednu minutu – nebo ne, aspoň deset vteřin své lásky. Pouhých deset vteřin. Zapřísahám vás! Já tak potřebuju, aby mě ty vaše silné paže objaly, abyste mě vzal do náručí, abych cítila vaši lásku…“

Stála těsně u něj, její nádherně tvarovaná ňadra se onou touhou po lásce divoce dmula a po obou tvářích jí stékaly slzy.

„Deset vteřin?“ ptal se doktor Ecstein.

„Sedm. Pět. Tři vteřiny! Jenom tři vteřiny – prosím vás, prosím – dopřejte mi svou lásku!“

Doktor Ecstein tam stál celý přikrčený a napjatý a lícní svaly mu neklidně hrály. Začal rudnout. A potom mu to v obličeji přestalo cukat, zbledl a prohlásil:

„Nemůžu. Čest. Důvěra. To prosím. Ale co je láska, nevím.“

„Mějte mě rád, prosím vás – milujte mě, prosím –“

Učitel Marii odtáhl pryč a oznámil jí, že její přítomnosti je zapotřebí v jednom z pokojů lásky. Takže odhopkala tím směrem a dr. E. osaměl, stále neschopen milostného citu.

■

Protože pro osoby citově nevybavené je nejkrutější prožitkem, jaký mohou zakusit, sebelítost, učitel se už nadále nepokoušel prověřovat základní emoce doktora Ecsteina a odvedl si ho do manželské klubovny.

„Byl jste nevěrný své ženě –“ nadhodil mu.

„Ale proč bych to dělal?“ zeptal se doktor Ecstein.

„Jenom vám předkládám různé možnosti. Řekněme tedy, že jste jí byl nevěrný, ale –“

Přerušila ho pomenší dáma středního věku, trochu při těle, která připochodovala k doktoru Ecsteinovi a zaječela mu do obličeje:

„Ty hade! Ty sviňáku! Ty bestie! Ty jsi mě podved!“

„– tak moment,“ zakoktal dr. E.

„Ty a ta tvoje coura! Jaks to moh udělat!“ Uštědřila doktoru E. prudký políček, až mu málem rozbila brýle.

„Nemýlíte se?“ zeptal se a spěšně ustupoval. „Proč se tak rozčilujete?“

„Proč se rozčiluju? Celý město se za mými zády nebaví o ničem jiném než o tobě a tý flundře!“

„Ale jak se o něčem takovém můžou bavit, když já jsem nikdy –“

„Když o tom vím já, ví o tom celej širej svět.“ Udeřila doktora E. ještě jednou, byť méně důrazně, a v slzách sklesla na pohovku.

„Není proč plakat,“ řekl doktor E. a přistoupil blíž, aby ji uklidnil. „Nevěra je nepodstatná věc, vlastně ani nestojí za řeč –“

„Áááááá!“ Vyletěla z gauče a zaryla doktoru E. hlavu do břicha, až přepadl přes blízkou lenošku a zřítil se na telefonní stolek a odpadkový koš.

„Tak mi to teda odpusťte!“ zaječel doktor E. Ležela na něm a pokoušela se mu rozdrásat tváře, takže se zoufale snažil odkulit stranou.

„Ty parchante!“ běsnila. „Chladnokrevnej vrahu! Nikdys mě neměl rád.“

„Samozřejmě že neměl,“ souhlasil doktor Ecstein a hrabal se na nohy. „Tak proč tak vyvádíte?“

„Áááááá!“ zavřeštěla a –

Učitel se posléze snažil navrhnout doktoru E. další možnosti.

„Vaše žena vám byla nevěrná, váš nejlepší přítel vás podvedl, vaše –“

„A co je jinak nového?“ zeptal se doktor Ecstein.

„No – tak třeba to, že jste díky nějaké pošetilé investici přišel o všechny peníze.“

„To je vyloučeno.“

„Vyloučeno?“

„Já bych tímhle způsobem nikdy nemohl o peníze přijít.“

„Tak trochu namáhejte svou představivost, Jime. Napři –“

„Říkejte mi Jakeu, ne Jime. Proč bych měl namáhat svou představivost? Když mám dokonalý kontakt s realitou, proč bych se ho měl vzdávat?“

„Jak můžete vědět, že je to realita?“

„A jak můžu vědět, že není?“ zeptal se doktor E.

„Ale jestli máte nějaké pochybnosti, měl byste si trošku zaexperimentovat i s jinými realitami.“

„Nemám žádné pochybnosti.“

„Jo tak.“

„Podívejte se, kamaráde, já jsem tady jako pozorovatel. Mám rád Luka Rhineharta a chtěl jsem si trošku prohlédnout jeho podnik.“

„Kdo ve středisku neprožije určitou dobu a nesplyne s ním, nemůže pochopit jeho podstatu.“

„Dobrá, zkusím to, ale nečekejte ode mě, že budu používat svou představivost.“

■

Potom vzali doktora Ecsteina do pokojů lásky.

„Jakou milostnou zkušenost byste si přál?“

„Hh?“

„O jaký sexuální zážitek byste měl zájem?“

„Jo tak,“ řekl na to doktor Ecstein. „Tak jo.“

„Tak jo co?“

„Tak jo, mám zájem o sexuální zážitek.“

„Ale co přesně by vás zajímalo?“

„To je jedno. Na tom nezáleží.“

Učitel podal doktoru E. seznam základní seznam šestatřiceti možných sexuálních rolí.

„Jsou tam některé možnosti, které by vás obzvláště lákaly, nebo naopak takové, které byste si raději nepřál zařadit do nabídky opcí pro Kostku?“

Doktor Ecstein si seznam pozorně pročítal. „Toužíte být otrocky milován (a) ženou/mužem, která/který… Toužíte otrocky milovat ženu/muže, která/který… Toužíte po tom, aby s vámi nějaká žena/nějaký muž rafinovaně flirtoval (a) … Toužíte rafinovaně flirtovat s… Toužíte po tom, abyste byl (a) znásilněn (a) … Toužíte znásilnit… Rád (a) byste shlédl (a) pornografický film… Rád (a) byste se díval (a), jak se milují jiní lidé… Rád (a) byste předvedl (a) striptýz… Rád (a) byste se podíval (a) na striptýz… Toužíte být vydržovaným milencem/vydržovanou milenkou, prostitutkou, prostitutem, gigolem, ženou šťastně provdanou za/mužem šťastně ženatým s…“

Většina opcí nabízela rovněž možnost volby partnerů, s nimiž by měla být příslušná sexuální role realizována – mladá žena, zralá žena, mladý muž, starší muž, muž a žena, dva muži nebo dvě ženy.

„Co to je?“ zeptal se dr. Ecstein.

„Prostě si vyberete role, které byste byl ochoten sehrát, vypíšete si je a necháte kostky, aby vám jednu z nich přiřkly.“

„Tak rovnou škrtněte ‚toužíte znásilnit‘ a ‚toužíte být znásilněn‘. To jsem si odbyl už v manželské klubovně.“

„Dobrá. Co dál, Phile?“

„Přestaňte mi nadávat.“

„Pardon, Rogere.“

„Taky vypusťte všecky homosexuální opce. Ty by mohly poškodit mou pověst, myslím venku.“

„Ale tady nikdo neví, kdo jste, a nikdy se to nedozví.“

„Jsem Jake Ecstein, proboha! Jak dlouho vám to mám říkat?“

„Já vím, Eliáši, ale tenhle týden tady máme pět dalších Jakeů Ecsteinů, takže je to úplně jedno.“

„Pět dalších!“

„Jasně. Chtěl byste se s některými z nich setkat, než si zkusíte svůj první náhodný sexuální zážitek?“

„To si pište, že bych chtěl!“

Učitel odvedl doktora E. do místnosti nazvané „Cocktail Party“, kde bylo přímo nazděno a servírovaly se tam drinky. Vzal za loket jednoho zavalitého pána a řekl mu:

„Jakeu, seznamte se. Tohle je Roger. Rogere – Jake Ecstein.“

„Krucinál,“ naštval se dr. Ecstein. „Já jsem Jake Ecstein!“

„Neříkejte! Vážně?“ podivil se ten buclatý pán. „Já taky! Moc mě těší. Jsem rád, že vás poznávám, Jakeu.“

Doktor E. mu zdráhavě potřásl pravicí.

„Už jste se seznámil s tím vysokým hubeným Jakem Ecsteinem?“ ptal se jeho tělnatý jmenovec. „Moc milej chlap.“

„Ne, neseznámil. A ani o to nestojím.“

„No, on je to vážně dost nudnej patron. Ale ten mladej svalnatej Jake, to je jiná třída. S tím se určitě musíte setkat, Jakeu.“

„To je možné. Ale skutečný Jake Ecstein jsem já.“

„To je ale opravdu zvláštní. Já taky.“

„Mám na mysli svět tam venku.“

„Vždyť já taky, prosím vás. I ten hubenej dlouhán Jake, a ten mladej svalnatej Jake taky, a stejně tak i ten hezkej mladík Jake Ecstein. Všichni.“

„Jenže já jsem skutečně skutečnej Jake Ecstein!“

„To je vážně skoro neuvěřitelný. Já taky jsem skutečně skutečnej…“

Jake vypustil sexuální zážitek, zbavil se svého učitele a rozhodl se, že se potřebuje pořádně najíst. Už předtím si prostudoval středisková Herní pravidla a věděl, že číšníci a servírky, kteří ho budou ve střediskové menze obsluhovat, nebudou možná opravdoví číšníci a opravdové servírky, že chlápek za barovým pultem, rozdávající zájemcům hašiš, může být ve skutečnosti prezident banky, pokladní slavná herečka a dáma sedící proti němu u stolu úspěšná autorka knížek pro děti, i když navzdory svým metrákovým rozměrům náruživě předstírá, že je Marlene Dietrichová.

„Vy mne núdyte, pšíteli,“ říkala a v boubelatých ústečkách převalovala z jednoho koutku do druhého dlouhou cigaretu.

„Vy taky zrovna nejste odjištěná nálož zábavy, má milá,“ odpověděl. Hltavě se při tom ládoval.

„Kam se pódeli všikni múši,“ převalovala v ústech. „Mám dojem, še tu jsou samé sušené fíci.“

„A mně se zase zdá, že kam se podívám, vidím tu samou zvadlou zeleninu. A co.“ Jake se nedal.

„Promiňte. Kdo jste?“

„Cassius Clay – a jestli mě nenecháte v klidu najíst, praštím vás do zubů.“

Marlene Dietrichová se poté odmlčela a Jake pokračoval v jídle. Poprvé od příjezdu mu bylo příjemně. Náhle postřehl, že do jídelny vchází v doprovodu jakéhosi mladíčka jeho žena.

„Arlene!“ křikl na ni a zvedal se ze židle.

„Georgi!“ zavolala zpátky.

Marlene Dietrichová odešla od stolu a doktor E. čekal, že si k němu Arlene přisedne, ale místo toho se s tím mladíčkem posadila kousek dál ke stolku v rohu. Naštvalo ho to, a když dojedl, vstal a přešel k nim.

„Tak co tomu tady zatím říkáš?“ zeptal se jí.

„Georgi, dovol, abych ti představila svého syna Johna. Johne, tohle je George Fleiss, velice úspěšný obchodník s ojetými automobily.“

„Velice mě těší,“ řekl ten chlapec a podával mu hubenou ruku.

„No – poslyšte, já jsem ve skutečnosti Cassius Clay,“ řekl doktor E.

„Ale to je mi opravdu líto, tak se nezlobte,“ omlouvala se Arlene.

„Ovšem momentálně budete trochu z formy, řek bych,“ poznamenal mladík nevzrušeně.

Doktor E. k nim přisedl, avšak dolehly na něj chmury. Byl by dal nevímco za to, aby ho tu přijímali jako Jakea Ecsteina, psychiatra. Zkusil nový manévr.

„Jaké je vaše ctěné jméno?“ zeptal se své ženy.

„Maria,“ odpověděla s úsměvem. „A tohle je můj syn John.“

„Kde je Edgarina?“

„Moje dcera je doma.“

„A váš manžel?“

Arlene se zamračila.

„Bohužel zesnul,“ řekla.

„No to je báječné,“ konstatoval doktor E.

„Ovšem to si vyprošuju!“ pohoršila se a prudce vstala.

„Ale – é… promiňte. Přemohlo mě rozrušení,“ uklidňoval ji doktor E. a pokynul jí, aby si zase sedla. „Poslyšte,“ pokračoval pak, „jste mi sympatická. Velmi sympatická. Třeba bychom to spolu mohli dát dohromady. Aspoň na určitou dobu.“

„To by asi bohužel nešlo,“ odpověděla Arlene tiše. „Obávám se, že bychom přišli do řečí.“

„Přišli do řečí? A proč?“

„To víte – vy jste černoch, a já běloška,“ vysvětlovala.

Dr. Ecsteinovi spadla brada a poprvé za posledních devatenáct let pocítil něco, o čem se posléze začal domnívat, že by to mohla být sebelítost.

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ ŠESTÁ

Protože jsem se narodil a vyrostl v Americe, měl jsem v sobě zabudovaný sklon k zabíjení. Valnou část svého dospělého života jsem při sobě jako nafukovací balón nosil agresivní dispozici, připravenou naplnit mou představivost obrovitým souborem vražd, válek a pohrom, kdykoli jsem začal mít nějaké problémy: když mě třeba taxikář chtěl vzít přímo nepřístojně na hůl, když mě Lil začala něco vyčítat, když Jake uveřejnil další brilantní článek. V průběhu roku, který uplynul předtím, než jsem objevil kostky, přejel Lil parní válec, zahynula při leteckém neštěstí, zahubil ji vzácný virus, zemřela na rakovinu jícnu, uhořela v posteli, která pod ní chytila od nedopalku cigarety, spadla na Lexington Avenue pod kola expresního autobusu a z nepozornosti se napila otrušíku. Jake odešel z tohoto světa v taxíku, který sjel do Východní řeky, díky mozkovému nádoru, sebevraždou v důsledku krachu na burze a zásluhou samurajského meče, kterým ho v záchvatu šílenství proklál jeden z jeho vyléčených pacientů. Doktora Manna ranila srdeční mrtvice, prasklo mu slepé střevo, sklála ho akutní zažívací porucha a zavraždil ho jakýsi černošský násilník. Svět jako takový zničilo nejméně deset jaderných válek obřích rozměrů, tři neznámé, ale velice efektivní epidemie a invaze nesrovnatelně inteligentnějších návštěvníků z vesmíru, kteří zlikvidovali všechny lidi kromě několika málo géniů. Pochopitelně jsem rovněž rozmlátil na kaši pana prezidenta Nixona, šest taxikářů, čtyři nepozorné chodce, šest konkurentů-psychiatrů a několik různorodých žen. Mou matku zasypala sněhová lavina a kdoví, třeba je pod ní ještě naživu.

Jako rodilý Američan jsem musel někoho zabít. Žádný kostkař, který si sám sebe aspoň trochu váží, by nemohl den za dnem vypisovat kostkám opce, aniž by do nich posléze nezařadil také vraždu nebo regulérní znásilnění. Takže i já jsem začal do kostkařské nabídky zahrnovat, byť s nízkou dotací pravděpodobnosti, znásilnění náhodně vybrané ženy, ale kostky to ignorovaly. Zdráhavě, bázlivě, se starými známými obavami, které mi zase jednou skrytě hlodaly v útrobách, jsem pak vytvořil velmi nepravděpodobnou opci „někoho zavraždím“. Přiřkl jsem jí velmi nízkou pravděpodobnost jedné ku třiceti šesti (dvě jedničky při hodu dvěma kostkami) a asi třikrát či čtyřikrát v rozložení do více než roku ji kostky rovněž pomíjely. Avšak jednoho krásného dne za indiánského léta, kdy ptáčkové v křovinách kolem mého nově pronajatého venkovského domku v Catskillských horách nahoře na řece Hudson vesele švitořili, podzimní listy třepotavě mžouraly do slunce a roztomilé štěně, které jsem před několika dny dostal, příští stavěč, vrtělo ocáskem u mých nohou, ukázala se na obou kostkách (ačkoli měly na vybranou deset opcí s nejrůznější pravděpodobností) jednička – „pokusím se někoho zabít“.

Zaplavila mě směsice strachu a vzrušení, ale ani na vteřinu jsem nezapochyboval o tom, že to opravdu udělám. Odchod od Lil, to byla krušná věc (i když se teď nad trápením, které jsem tenkrát prožíval, musím jenom ušklíbat), ovšem zabít „někoho“ – to mi nepřipadalo o nic těžší než přepadnout dragstór nebo vyloupit banku. Pocítil jsem strach, protože takovým činem vystavím svůj život jistému nebezpečí; vzrušení lovce; a především zvědavost – koho vlastně to budu muset zavraždit?

Velká výhoda toho, že člověk vyrostl v kultuře, které je násilí vlastní, spočívá v tom, že vlastně vůbec nezáleží na tom, koho zabije: nějakého černocha, Vietnamce, nebo vlastní matku – pokud si to správně zdůvodní, bude mít z toho činu dobrý pocit. Ovšem jako Kostkař jsem pokládal za svou povinnost dát svou oběť vybrat Kostce. Řekl jsem si, že když hodím jednou kostkou a padne mi lichý počet očí, zabiju někoho, koho znám, a ukáže-li kostka sudý počet, bude to někdo úplně cizí. Z nejasných důvodů jsem předpokládal, že mi Kostka vybere někoho cizího, ale vyšla jednička: tedy liché číslo – někdo, koho znám.

Došel jsem k závěru, že bude jenom fér, když jeden z těch lidí, kteří by připadali v úvahu, budu já sám, a že bych tedy měl na seznam kandidátů zařadit i svoje jméno. „Znal“ jsem samozřejmě celé stovky lidí, nepředpokládal jsem ovšem, že by po mně Kostka mohla chtít, abych se snažil celé dny vzpomínat na všechny své přátele a známé, abych nikoho z nich neošidil o možnost, že by mohl být zabit. Připravil jsem si šest formulářů, každý se šesti rubrikami, do kterých jsem pak vepsal jména nejrůznějších lidí, které jsem znal. Do první rubriky jsem postupně zařadil Lil, Larryho, Evii, Jakea, svou matku a sebe. Druhé rubriky jsem vyplnil jmény Arlene, Freda Boyda, Terry Tracyové, Josepha Finemana, Elaine Wrightové (moje tehdejší nová přítelkyně) a doktora Manna. Třetí rubriky obsadili: Linda Reichmanová, profesor Boggles, dr. Krum, slečna Reingoldová, Jim Frisby (majitel domku v Catskillských horách, který jsem si pronajal) a Frank Osterflood. A tak dále. Nebudu zde citovat všech šestatřicet jmen, ale abych vás přesvědčil o tom, že jsem se opravdu snažil zahrnout co největší okruh kandidátů, měl bych zde uvést, že do šesté rubriky každého seznamu jsem zapsal jednu ze šestí všeobecných kategorií: nějaký obchodní partner; osoba, kterou na nejbližším společenském večírku potkám jako první; někdo, koho znám pouze z korespondence nebo o kom jsem pouze někde četl (například nějaký slavný člověk); někdo, koho jsem neviděl už nejméně pět let; student nebo pracovník některého ze SVLChTNP dosud do seznamu nezařazený; a konečně někdo bohatý, aby to ospravedlnilo jeho oloupení a likvidaci.

Potom jsem nonšalantně hodil kostkou, abych zjistil, ze kterého z těch šesti seznamku mi hodlá vybrat oběť. Zvolila řadu číslo šest: Larry, Fred Boyd, Frank Osterflood, slečna Welishová, H. J. Wipple (filantropický mecenáš kostkařských středisek) nebo osoba, s kterou se seznámím na nějakém večírku.

Úzkost mi rozčeřila krevní oběh jako jed, probuzena především představou, že bych měl zabít svého synka. Za těch patnáct měsíců, které uplynuly od mého odchodu od rodiny, jsem ho viděl jen jednou, a i když se mi tehdy při setkání radostně vrhl do náruče, za chvíli zneklidněl a jako by mezi námi vyrostla hradba. Stal se ovšem také prvním kostkařským dítětem světových dějin, a bylo by přece ostudně trapné, kdyby zrovna… Kdepak, Larry to nebude. Alespoň doufejme. A co Fred Boyd, moje pravá ruka, jeden z předních provozovatelů a propagátorů kostkové terapie, člověk, kterého mám velmi rád? Jeho intimní vztah k Lil by zavraždění jeho či Larryho stavěl do obzvlášť nepříjemného světla. Kdybych ze světa sprovodil Freda, mohlo by se někomu zdát, že je za tím racionální motiv, a to by mě tím víc zneklidňovalo.

Úzkostný neklid je duševní stav, který se velmi těžko popisuje. Barevné listy venku za oknem najednou jaksi vyšisovaly, jako by nebyly skutečné, ale zachycoval je přeexponovaný barevný film. Štěbetání ptáčků znělo jako rozhlasová reklama. Moje nové štěně chrápalo v koutě, jako by to byla utahaná stará čuba. Zdálo se mi, že venku je najednou zataženo, ačkoli mě paprsky slunce, odrážející se od bílého ubrusu v jídelně, málem oslňovaly.

Ovšem Kostce bylo třeba dát, co jí příslušelo. Modlil jsem se: „Ó Svatá Kostko, Tvoje ruka je napřažená, aby dopadla, a já jsem jen Tvůj prostý meč. Mávni mnou. Tvoje cesty leží mimo naše chápání.

Mám-li ve Tvém jménu obětovat syna, syn zemře. Menší Bohové než Ty požadovali od svých následovníků totéž. Musím-li si useknout pravou paži, abych dokázal Velikost Tvé Náhodné Moci, nechť moje paže padne. Tys mě svými příkazy učinila velkým, Tys mě učinila šťastným a volným. Pokud se Ti zachtělo, abych zabil, poslechnu Tě. Velká Kostko Stvořitelko, pomoz mi zabít. Vyber oběť, kterou mám zasáhnout. Ukaž cestu, kterou já, Tvůj meč, mám sledovat. Ten, kdo bude vyvolen, zemře s úsměvem, protože skrze něj se naplní Tvůj rozmar. Amen.“

■

Upustil jsem kostku na podlahu, jako by to byl jedovatý had. Trojka. Mým úkolem tedy je, abych se pokusil zavraždit Franka Osterflooda.

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ SEDMÁ

Z Bhagavadgíty

Tu Kršna praví Ardžunovi, který je takto přemožen lítostí, oči má zaplavené slzami a mysl sklíčenou a smutnou:

Kde se v tobě v téhle hodině rozhodnutí bere ta skleslost ducha? Mužům vznešené mysli je neznáma. Nevede k nebesům a na zemi způsobuje hanbu, ó Árdžuno.

Nepodléhej této nemužnosti, ó Ardžuno, neboť ti nesluší.

Odvrhni od sebe onu nízkou malost srdce a vzmuž se, ó Potlačovateli nepřátel.

Ardžuna na to řekne:

Jak mohu udeřit, ó Kršno, ó Pobíječi nepřátel? Je lepší živit se na tomto světě žebrotou než zabíjet jiné… Celá moje bytost je zasažena lítostí. Má mysl je zmatena a nevím, co je moje povinnost. Proto se Tě ptám: pověz, co mám dělat? Takto mocný Ardžuna oslovil Kršnu Pána, a pak ještě řekl:

„Nebudu zabíjet.“ A odmlčel se.

A tu k němu, sklíčenému na křižovatce dvou cest, Kršna promluví, a na tváři jako by měl úsměv. Požehnaný Pán hovoří takto:

Truchlíš pro toho, pro koho bys truchlit neměl, a přitom říkáš slova o moudrosti. Moudří lidé netruchlí ani pro mrtvé, ani pro živé.

Nikdy nebyl čas, kdy jsem nebyl, aniž ty nebo tito vznešení pánové, a ani v budoucnu nikdy nenastane chvíle, kdy bychom být přestali.

Stejně jako duše prochází v tomto těle dětstvím, mládím a dospělostí, najde si potom jiné tělo. Moudrý člověk to ví a nenechá se ničím zmást.

Co není, nikdy nepřijde, a co je, nikdy být nepřestane. Věz, že to, co prostupuje vším, je nezničitelné. Té neměnné bytosti nikdo nedokáže uškodit. Proto bys měl, ó Ardžuno, konat svou povinnost.

Ten, kdo si myslí, že zabíjí, i ten kdo si myslí, že je zabíjen:

oběma není přáno vidět pravdu. Nikdo nezabíjí, nikdo není zabíjen. A proto, ó Ardžuno, bys měl konat svou povinnost.

Nikdy se nezrodil, nikdy také nezemře; když už tu jednou je, nikdy být nepřestane. Je nenarozený, věčný, setrvalý, je tu od prvopočátku. Není zabit, když je zabito jeho tělo. Když tedy teď víš, jaký je, neměl bys truchlit a měl bys konat svou povinnost.

Zvedni tedy svou kostku, ó Ardžuno, a zabíjej.

(Upraveno pro KNIHU KOSTKY)

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ OSMÁ

O Frankovi Osterfloodovi jsem neslyšel už téměř rok a teď jsem měl upřímnou radost, že ho zase uvidím. Na kostkovou terapii, napřed u mě a později ve skupině Freda Boyda, reagoval určitou dobu docela dobře. Když svou potřebu někoho znásilnit (nějakého chlapečka či nějaké děvčátko) uspokojil na základě náhodného rozhodnutí kostek, snímalo to z něj velké břemeno viny, které takový čin jinak doprovázelo a podstatně zvyšovalo jeho závažnost. A když se mu takto ztratil pocit viny, zjistil, že se podstatně snížilo i jeho násilnické nutkání. Trval jsem samozřejmě na tom, že když mu kostky velí, aby někoho znásilnil, musí se o to pokusit, i když se mu do toho vůbec nechce. Provedl to tedy, ale ten zážitek mu byl nakonec odporný.

Pochválil jsem ho, že poslušně naplňuje vůli Kostky, ale on napřed možnost znásilnění mezi svými opcemi drasticky omezil a nakonec ji z nich zcela vyřadil.

Rád náhodně volenými způsoby utrácel peníze a pak se k mému velkému překvapení z rozhodnutí kostek i oženil. Manželství zanedlouho na celé čáře ztroskotalo. Někdy v té době jsem zmizel ze světa, ale od Freda Boyda jsem věděl, že Frank svou ženu opustil, zanechal i kostkařského života a střídal opět různá zaměstnání. Nebylo nám ovšem známo, zda se zase vrátil ke starému způsobu uspokojování svých agresí.

Neměl jsem sebemenší chuť omezit svůj kostkařský život tím, že bych ho posléze všechen trávil ve vězení, a tak bylo třeba všechno dobře naplánovat. Přerušil jsem na týden svou práci v catskillském SVLChTNP a odjel „služebně“ do New Yorku. Zjistil jsem, že Osterflood přebývá stále v tom starém činžovním domě v East Side jako dřív, sotva čtyři bloky od míst, kde jsem kdysi bydlel se svou rodinou. Vzpomínky, vzpomínky. Podle všeho pracoval na Wall Street pro jakousi makléřskou firmu a devět hodin denně byl z bytu pryč. První večer, kdy jsem ho sledoval, šel ven na večeři, pak do kina, po něm navštívil diskotéku, domů se vrátil sám, a než ulehl, asi si ještě chvíli četl nebo se díval na televizi.

Strávit celý večer sledováním člověka, kterého se nazítří chystáte zabít, je dost zajímavá zkušenost. Sledujete ho, jak zívá, jak ho popudí, když nemůže najít drobné na nákup novin, jak se usmívá něčemu, co se mu právě honí hlavou. Vcelku mi připadalo, že je Osterflood nějak nervózní či co, celý jakoby ve střehu. Má snad strach, že ho chce někdo zavraždit? Začalo mi docházet, že vražda není tak snadná věc, jak se všeobecně předpokládá. Těžko bych se mohl dva večery za sebou potloukat kolem Osterfloodova bytu – na to byla moje obrovitá postava příliš nápadná. A kdy a kde ho tedy sejmout? Byl to urostlý, svalnatý muž, pravděpodobně jediný člověk zařazený na ten můj původní seznam šestatřiceti možností, se kterým bych se nechtěl střetnout v nějaké temné uličce chvilku poté, co bych ho minul výstřelem z revolveru. Přivezl jsem si s sebou svou starou osmatřicítku, která mě doprovázela životem ještě z dob před Kostkou, kdy jsem flirtoval s myšlenkou na sebevraždu, a ze vzdálenosti čtyř kroků nebo ještě menší bych měl být dost přesný. Počítal jsem s tím, že Velkému Frankovi bude třeba udělat dírku do hlavy, aby byl na místě mrtev. Vzal jsem si s sebou i trochu strychninu; kdyby se naskytla vhodná příležitost, mohl by se jistě taky hodit.

Můj hlavní problém spočíval v tom, že kdybych ho zabil v jeho bytě, těžko bych se asi dokázal nepozorovaně ztratit. V eastsideských bytech, ve kterých se činže pohybuje kolem čtyř set dolarů měsíčně, nejsou asi výstřely z revolveru příliš obvyklé. V domě byla nepřetržitá služba vrátných, obsluha výtahu, možná se tam vyskytoval i někdo ze soukromé bezpečnostní agentury, a třeba tam ani nebylo přístupné schodiště. A zastřelit Osterflooda někde na ulici nebo v nějakém temném zákoutí, to by také bylo nebezpečné, protože ačkoli tam se jistě střílí častěji, lidé jsou asi takovém případě velmi zvědaví a chtějí zjistit, co se to v jejich blízkosti vlastně děje. Zkrátka – takový hromotluk jako já nemůže doufat, že by ho nakonec nikdo neidentifikoval.

Teprve teď mi najednou došlo, že v tomhle městě může člověk – Osterflood stejně jako každý jiný Newyorčan – prožít celá dlouhá léta, aniž by se třeba jen jedinkrát ocitl dál od nějakého svého bližního než na pouhých pár kroků. Naopak – po většinu doby má těsně kolem sebe nejméně deset lidí. Nemá soukromý, izolovaný život, ve kterém by mohl být výlučně sám se sebou a přemýšlet a probírat se svou duší a vyrovnávat se svou existencí a být třeba taky naprosto nenápadně zavražděn. Velice mě to rozladilo.

Nemohl jsem si dovolit dlouho tady okounět. Chtěl jsem se co nejdříve vrátit do Catskillu, pokračovat tam v budování kostkařského střediska a činit v něm lidi šťastnými, naplněnými radostí a znovu svobodnými.

Bylo tedy nutné odlákat ho někam mimo Manhattan. Ale jak? Zajímal se ještě o chlapečky? Nebo o holčičky? Nebo o muže? O ženy? O prachy? Nebo oč vlastně? Kde byl háček, za který by se mi ho podařilo vytáhnout ze špinavé tůně velkoměsta někam do krásných, opuštěných podzimních lesů? Jak zabránit tomu, aby se někomu nesvěřil, že se se mnou po dlouhé době zase sešel, že se mnou někam odjíždí? Jediný možný způsob, který se přede mnou nejasně rýsoval, spočíval v tom, že na něj jakoby náhodou narazím, až půjde z práce, pozvu ho někam na večeři a pak ho pod nějakou spontánně vyvstalou záminkou vylákám z města na opuštěnou venkovskou silnici, na míle daleko od nejbližší další lidské bytosti, hloubající v ústraní nad svým osudem, a tam ho zastřelím. Tohle řešení mi ovšem připadalo značně složité a riskantní, a já jsem přece byl pevně rozhodnut spáchat dokonalý, čistý zločin, bez jakýchkoli nízkých emocí a zbytečných zmatků, důstojně, elegantně, s estetickým zadostiučiněním. Hodlal jsem vraždit takovým způsobem, aby ho s potěšením kvitovala třeba i taková Agatha Christie, ne aby ji to nelibě pobouřilo. Chtěl jsem spáchat zločin tak dokonalý, že by nikdo nemohl nic podezřívat – ani zavražděný, ani policie, dokonce ani já sám.

Takový zločin by ovšem byl sotva možný, a tak jsem se vrátil ke své původní představě, podle které bych měl vraždit beze zmatků, bez emocí, bez násilí, důstojně, elegantně, s estetickým zadostiučiněním. To bylo přece to nejmenší, čím jsem byl oběti povinován.

Ale jak to provést? To může vědět jedině Kostka. Já sám na to sotva přijdu. Budu muset mít víru. Je třeba dostat se s Osterfloodem do kontaktu a pak se uvidí. Nikdy jsem sice nečetl žádnou Agathu Christie, kde by vrah postupoval tímto způsobem, ale tohle bylo to jediné, co jsem mohl zkusit, když jsem na celou tu věc měl pouze čtyřiadvacet hodin.

■

„Franku, chlapče drahý,“ řekl jsem mu příštího večera, když se vyhrabal z taxíku. „Víš, jak dlouho jsme se už neviděli? Já jsem přece Lou Smith, tvůj starej kámoš. Přece se na mě pamatuješ. To jsem rád, že tě zase vidím.“

Pumpoval jsem mu rukou, dokud taxík neodjel, a protože jsem mu chtěl zabránit v tom, aby vyslovil moje jméno v doslechu vrátného, objal jsem ho kolem ramen, zašeptal mu do ucha, že jsme sledováni, a začal ho odvádět pryč.

„Ale pane dok –“

„Musel jsem vás najít. Jdou po vás,“ šeptal jsem cestou od jeho domu.

„Ale kdo po mně –“

„To vám řeknu až u večeře.“

Zastavil se asi dvacet kroků od svého bydliště.

„Poslyšte, pane doktore Rhineharte, já mám dneska večer důležitý… důležitou schůzku. Promiňte, ale –“

Mávl jsem na jiný taxík a ten vzápětí přirazil k našemu chodníku, lačný našich eastsideských peněz.

„Napřed ta večeře. Musíme si promluvit. Někdo se vás pokouší zabít.“

„Cože?“

„Nastupte si, rychle.“

Teprve ve voze jsem si Franka Osterflooda pořádně prohlédl.

Měl o něco mohutnější podbradek než dřív a působil nervózním, zneklidněným dojmem, ale třeba za to mohl ten jeho strach ze smrti. Vlasy měl úpravně zastřižené a vykartáčované, drahý oblek mu dokonale padl a vydával ze sebe pach jakési proslulé vody po holení. Vcelku působil dojmem velmi úspěšného, dobře placeného, společensky výše postaveného gangstera.

„Zabít mě?“ ptal se a hledal v mé tváři žertovný úsměv. Podíval jsem se na hodinky; bylo šest třicet sedm.

„Už to tak bude, obávám se,“ odpověděl jsem. „Jistá skupina mých kostkařů mě informovala, že se vás chystají zavraždit.“

Pohleděl jsem mu zpříma do tváře. „Možná už dneska večer.“

„Tomu vůbec nerozumím,“ řekl a odvrátil pohled stranou. „A kam to teď jedeme?“

„Do jedné restaurace v Queens. Mají tam moc dobré předkrmy.“

„Ale proč? Kdo? Co jsem jim udělal?“

Pomalu jsem zavrtěl hlavou. Osterflood nervózníma očima sledoval okolní dopravu a pokaždé, když se nějaký automobil dostal na naši úroveň, jako by se trochu přikrčil.

„Ale prosím vás, Franku, přede mnou přece nemusíte nic skrývat. Moc dobře víte, že jste provozoval jisté věci, kteréno, řekněme, že by dokázaly leckoho pořádně vyvést z míry.

A stalo se, že kdosi nějak přišel na to, že jste to byl vy. A teď vás za to chtějí sejmout. Chci vám pomoct.“

Nervózně na mě pohlédl.

„Já žádnou pomoc nepotřebuju. Musím se někam dostat do – do půl devátý. Nepotřebuju pomoc.“ Se sevřenými ústy upíral pohled přímo před sebe, na nepříliš povedenou fotografii Antonia Rosca Felliniho, řidiče taxíku.

„Ale potřebujete, Franku. Ta vaše schůzka v půl deváté, to může taky být rande se smrtí. Měl byste mě vzít s sebou.“

„Já to nechápu,“ řekl. „Od toho kostkovýho léčení u vás a u doktora Boyda jsem neproved… neudělal nic, zač bych řádně nezaplatil.“

„Nóó…“ ozval jsem se neurčitě a přemýšlel, jak dál.

„Jedině mý ženě ne.“

„Kam že to jedem?“ houkl na nás dozadu Antonio Rosco Fellini. Řekl jsem mu to.

„A ta ode mě odešla a dala mě k soudu, a kdybych umřel, nedostala by ani floka!“

„Ale co ty vaše kousky kdysi v Harlemu, Franku? Zřejmě o tom vědí.“

Zarazil se a přejel mě vyvalenýma, ustrašenýma očima.

„Ale vždyť já část toho, co vydělám, posílám Národnímu sdružení pro povznesení barevného obyvatelstva,“ oznámil mi.

„Oni to ovšem třeba nevědí,“ poznamenal jsem.

„On to asi neví nikdo,“ řekl sklesle. „Rozhod jsem se teprve nedávno.“

„Jo tak. A kdy přesně jste se rozhod?“

„Zrovna teď, tady.“

„Chmm.“

Chvíli nikdo z nás nepromluvil. Osterflood se dvakrát ohlédl dozadu, jestli nás někdo nesleduje. Potom hlásil, že ano.

„Co to máte dnes večer? Myslím tu schůzku.“

„Do toho vám nic není,“ vyhrkl.

„Franku, já se vám přece snažím pomoct. Někdo se vás možná dnes večer pokusí zabít.“

Nejistě se po mně otočil.

„Mám… prostě mám rande,“ vylezlo z něj.

„Jo tak,“ kvitoval jsem to.

„Ale s jednou ženskou, která… který za to platím.“

„Kde se s ní máte sejít?“

„Vvv… é… v Harlemu.“ Oči mu zalétly k autobusu, který vedle nás zastavil. Možná doufal, že v něm sedí nějaký tajný policista či agent CIA. nebo FBI. Nepochybně jich tam bylo několik od každé z těchto bohulibých organizací, ale byli mimo jeho dosah.

„Ta ženská – ona tam, bydlí sama?“

„É… No jo.“

„Jaká je?“

„Odporná!“ vyrazil ze sebe prudce. „Smyslná, hnusná – prostě ženská,“ dodal.

„Aha,“ řekl jsem zklamaně. „Myslíte, že by mohla být zapletená do nějakého spiknutí proti vám?“

„Znám ji už asi tři měsíce. Myslí si, že jsem profesionální zápasník. Ne. To ne. Je hrozná, ale není… ta nepadá v úvahu.“

„Poslyšte,“ řekl jsem důrazně. „Dneska se nesmíte vrátit do svého bytu a potloukat se po ulicích. V té mé nenápadné restauraci si dáme večeři, a pak bychom měli společně strávit noc u té vaší dámy.“

„Myslíte…?“

„Jestli vás chce dneska večer někdo zabít, můžete se na mě plně spolehnout.“

KAPITOLA SEDMDESÁTÁ DEVÁTÁ

Když Jake Ecstein jednoho dne procházel Kostkařským střediskem, zaslechl rozhovor dvou tamních studentů.

„Předveď mi svou nejlepší roli,“ vyzýval jeden z nich druhého.

„Všechny moje role jsou nejlepší,“ odpověděl jeho kolega.

„Mě nemůžeš přistihnout při žádném chování, které by nebylo nejlepší.“

„Nejsi tak trochu namyšlený?“ káral ho ten první.

„Jsem kostkař,“ prohlásil druhý student.

Při těchto slovech pocítil Jake Ecstein osvícení.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA OSMDESÁTÁ

Když jsme s Frankem Osterfloodem odjížděli po společné nudné večeři v jedné zastrčené restauraci v Queens taxíkem do Harlemu, napadlo mě, že bych s ním mohl zajet na nějaké spoře osvětlené odlehlé místo, kde gangsteři s oblibou likvidují své méně úspěšné kolegy, ale o žádném takovém místě jsem nevěděl, a kromě toho jsem měl obavy, že by Osterflood mohl obrátit své paranoidní sklony proti mě a napadnout mě.

K činžáku, ve kterém bydlela Osterfloodova „známá“, jsme dorazili krátce po půl deváté. Bylo to někde poblíž Lenox Avenue na Sto čtyřicáté třetí nebo Sto čtyřicáté páté ulici – přesně jsem to pak už nikdy nezjistil. Moje oběť zaplatila taxikáři, který byl zřejmě dost otrávený, že s námi musel zajet až někam do útrob země nikoho, když s trochou štěstí mohl zákazníka vykládat třeba před Hiltonem nebo někde na Páté avenue. Vchod do původně jistě elegantního, ale teď už značně sešlého domu byl asi patnáct kroků od okraje chodníku, a i když jsme cestou k němu nikoho nepotkali, cítil jsem, jak nás z okolních temnot soustředěně sledují desítky černých tváří.

Dupavě jsme těsně za sebou stoupali do třetího patra, spíše jedna postava a její stín než dva různí lidé. Já si v kapse pohrával s pistolí a Osterflood mě nabádal, abych dával pozor a nezakopl. Z jednoho bytu v prvním poschodí se ozýval dusot pádících koní a mužských výkřiků, ve druhém k našim uším dolehl ječivě hysterický ženský smích, ale ve třetím patře bylo naprosté ticho. Osterflood zaklepal na jedny dveře a já mu důrazně připomněl, že moje jméno je teď Lou Smith a že jsem stejně jako on profesionální zápasník. V té době mi nedošlo, že to musí vypadat dost divně, když za jednou ženskou přijdou dva profesionální zápasníci, z nichž jeden má na sobě oblečení od nejlepšího krejčího a druhý vypadá jako nejhorší vandrák.

Přišla nám otevřít obtloustlá žena středních let s urousanými vlasy, dvojitou bradou a rozverným úsměvem na rtech. Vůbec nevypadala jako černoška.

„Já jsem Lou Smith, profesionální zápasník,“ pospíšil jsem si a podával jí ruku.

„Tak to jste na tom jistě dobře,“ řekla. Přešla kolem nás a začala kolébavě scházet ze schodů.

„Je tady Gina?“ zavolal za ní Osterflood, ale ona tu otázku ignorovala a dupala dál dolů po schodech.

Vstoupil jsem za ním do bytu. Malou předsíní jsme prošli do poměrně velkého obývacího pokoje, kterému vévodil obrovský televizor, přičaplý ke stěně přímo proti dlouhé moderní pohovce. Podlahu pokrýval ode zdi ke zdi koberec, docela příjemné světlehnědé barvy, tlustý a měkký, ale před televizí a pohovkou ošklivě flekatý. Z místnosti napravo, zřejmě kuchyně, soudě podle bílé barvy v části, do které bylo vidět, byl slyšet zvuk puštěné vody. Osterflood zavolal tím směrem:

„Gino?“

„Anóó,“ ozval se odtamtud vysoký ženský hlas.

Zašilhal jsem po dvou fotografiích, pověšených na jedné stěně – byl bych se vsadil, že na jedné je Sugar Ray Robinson a na druhé AI Capone – a mezitím ta žena vešla do obýváku a zůstala stát proti nám. Byla mladá, plnoštíhlá, tmavovlasá, s tváří dítěte. Z jejích velkých hnědých očí vyzařovala nevinnost a tmavou pleť měla dokonale hladkou.

„Kdo to je?“ zeptala se rezavě a chladně hlasem, který byl sice dětsky vysoký, ale byl v něm slyšet cynismus, z něhož sálal suše sobecký pragmatismus a který se vůbec nehodil k tomu dětskému obličeji.

„Tohle je doktor Luke Rh –“

„SMITH!“ zařval jsem, „Lou Smith, profesionální zápasník.“

Pokročil jsem k ní a podával jí ruku.

„Gina,“ řekla studeně. Její ruka byla jako leklá ryba.

Prošla kolem nás dál do pokoje a přes rameno se zeptala:

„Něco k pití, pánové?“

Řekli jsme si o skotskou a ona poklekla a pak chvilku postávala před bohatě zásobenou barovou skřínkou v rohu nalevo od televizoru. My dva jsme se mezitím posadili, každý na jednu stranu pohovky. Osterflood upíral pohled na šedou, neživou obrazovku a já na Gininu hnědou koženou minisukni a na její snědé, krémově hladké nohy.

Přešla k nám a každému podala sklenici se štědrou dávkou whisky s ledem. Podívala se mi do očí stále týmž nepřípadným nevinně dětským pohledem a chladně se zeptala:

„Chcete to samý jako von?“

Podíval jsem se na Osterflooda, který se chmurnýma očima zarýval dolů do koberce.

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se a obrátil se zpátky k ní. Měla na sobě světlehnědý svetřík s výstřihem do véčka a zapínáním vpředu a ňadra, která se pod ním vzdouvala, silně rozptylovala mou pozornost.

„Proč jste sem přišel?“ zeptala se. Nespouštěla ze mě oči.

„My dva jsme staří kamarádi,“ řekl jsem. „Jenom se budu dívat.“

„Jo tohle,“ ušklíbla se. „Padesát doláčů.“

„Padesát doláčů?“

„Kněz dvakrát nekáže.“

„No dobře. To by ale ta podívaná musela stát za to.“ Podíval jsem se znovu na Osterflooda, který stále nemohl odtrhnout oči od té podprahové podívané na podlaze. „Ještě si to rozmyslím.“

„Já bych si dal ještě jednu,“ ozval se Osterflood a s hlavou stále skloněnou natáhl směrem k Gině dlouhou paži v elegantním rukávu, v ruce prázdnou sklenku se dvěma kostkami ledu.

Ani se nepohnula. „Prachy,“ vyzvala ho.

Vytáhl náprsní tašku a vytáhl z ní čtyři bankovky nezřetelné hodnoty. Postoupila k němu, vzala si je, pečlivě je zkontrolovala, a pak teprve od něj převzala sklenku a zmizela vzadu v kuchyni. Pohybovala se jako ospalá leopardice.

Osterflood se zeptal, aniž na mě pohlédl:

„Nemoh byste hlídat venku?“

„To nemůžu riskovat. Vrah už je možná tady v bytě.“

Vzhlédl a nervózně se rozhlédl.

„Neříkal jste, že ta ženská je odporná?“ zeptal jsem se.

„Taky že je,“ ujistil mě a otřásl se.

Ta odporná nádoba smyslnosti se vrátila, podala Osterfloodovi druhou sklenku a dolila svou. Já jsem jenom usrkával, protože jsem byl rozhodnut uchovat si jasnou hlavu pro onen esteticky čistý okamžik pravdy. Na hodinkách jsem v té chvíli měl osm čtyřicet osm.

„Tak poslyšte, vážený.“ Gina už zase stála přede mnou. „Padesát déček, nebo si dejte odchod. Tohle není nádražní čekárna.“ Ten hlas! Kdyby radši držela hubu.

„Jasný.“ Obrátil jsem se ke svému kolegovi. „Tak jí teda to půlkilo dej, Franku.“

Vytáhl šrajtofli podruhé a vyndal z ní jedinou bankovku.

Promnula ji v prstech a pak ji zasunula do kapsičky v té kožené sukničce.

„Fajn,“ řekla. „Tak jdeme na to.“

Šla k televizoru a zapnula ho. Chvíli si pečlivě hrála s knoflíky a nastavila hodně hlasitý zvuk. Když odstoupila od obrazovky, svíjeli se na ní tři mládenci, hrající silně rytmickou melodii, která byla v té době světovým hitem, takže jsem ji i já téměř poznal.

Tak za tohle platím padesát dolarů? Ne. Platí přece Osterflood. Ulevilo se mi.

„Co takhle haš? Nechceš trošku?“ zeptala se Osterflooda.

Upíral oči do své napůl prázdné sklenice.

„Jo,“ přisvědčil.

Když se tentokrát vrátila z kuchyně, přinesla malou dýmku, zřejmě plně nacpanou, protože když ji podala Osterfloodovi, bez dalšího si ji zapálil.

Pak ji vrátil Gině, která stála před ním, a ta si z ní dlouze šlukla. Potom se posadila mezi nás na pohovku, opřela se dozadu, natáhla paži a podala dýmku mně. Příslušníci americké námořní pěchoty, jak jsem se kdesi dočetl, prý hlásí, že marihuana a hašiš jim výrazně pomáhají při plnění povinností, a tak jsem si taky pořádně potáhl a dýmku ji předal zpátky.

Když jsme si takhle tu fajfčičku všichni tři třikrát či čtyřikrát vyměnili, podle všeho vyhasla, ale za pár minut (mezitím jsem na obrazovce sledoval, jak jakýsi hezký, vzorně americký chlapec dává tvrdě do těla odpornému napomádovanému Mexikanci) se mi pod nosem objevila znovu, příjemně žhnoucí.

Když jsem ji podával zpátky Gině, zadržel jsem kouř v plicích a usmál se na ni. Její jemná, dětská tvářička s velkýma hnědýma očima mi připadala smutná a nevinná. Jenom kdyby ta holka nemluvila. Byla to černoška, nebo Italka?

Při čtvrtém šluku druhého kola jsem už cítil, že přechod od hlubokého vdechu hašiše ke sledování onoho vzorového Američana na obrazovce, jak napřed cosi zamračeně povídá a pak se řítí po silnici v silném džípu, a potom zase zpátky k závanu vůně, vykvétající mi pod nosem ze zdobené hlavičky dýmky, a k dalšímu slastnému šluku mi dělá opravdu dobře… Když jsem jí fajfčičku podával tentokrát, opět se mi chtělo usmát se na ni, protože jsem doufal, že se jí tohle sezení také líbí, a se zájmem jsem sledoval, jak vkládá troubel dýmky do úst a jak se mi v zorném poli přímo pod její bradou objevuje Osterfloodova ruka, jeho prsty se jako chapadla chobotnice zaklesávají do špičatého výstřihu jejího svetříku a pak pomalým trhnutím odpalují knoflíčky jeho zapínání krátkou kulometnou dávkou na koberec. Gina nerušeně dokončila sluka a s očima upřenýma na strop mi dýmku vrátila. Se zalíbením jsem si prohlížel krajkoví falešných drahokámků, které vroubilo hlavičku, i nevelký černý žhnoucí uhlík uvnitř, a pak jsem si znovu s rozkoší šlukl. Zaznamenal jsem, že televizní kanál ABC teď vysílá „CIA v akci“, nový dobrodružný seriál, a jakmile skončila reklama na Johnsonův dětský zásyp, začali se na obrazovce dva zasmušilí Američané (jednoho jsem si matně pamatoval z dřívějška) bavit o jakémsi rudém spiknutí. Na poli za nimi pracovalo několik rolníků. Když jsem se pak zase pootočil, abych dýmku předal Gině, seděla přesně jako předtím, s hlavou na zadním opěradle pohovky a s očima obrácenýma ke stropu, ale od pasu nahoru byla nahá. Prsy jí trčely z hrudi jako dva kopečky ztuhlého medu, korunované umělecky vytvarovanými bobulkami hnědého karamelu.

Tentokrát si nešlukla, ale podala dýmku Osterfloodovi, sedíčímu vedle ní z druhé strany. Plácl ji přes ruku, až jí fajfčička vyletěla z ruky a přistála na podlaze mezi urvanými knoflíčky, svetříkem a podprsenkou.

„Vstaň,“ poručil jí.

Pomalu, jako nasycená tygřice, se zvedla. Viděl jsem teď dobře na Osterflooda, který na ni zíral bezvýraznýma, krhavýma očima, stále velmi elegantní ve svém měkkém, šedivém obleku.

„Ty čubko,“ řekl dutě. „Ty čubko kundatá.“

Nepřítomně jsem se sám pro sebe usmíval. Pohodlně jsem se opřel dozadu a zkoumal s estetickým požitkem křivku Ginina pravého ňadra, které půvabně vykukovalo za její pravou paží jako příď plachetnice, vynořující se zpoza útesu. Těsně před jejím krátkým čeleném servával na televizní obrazovce onen správný Američan toho napomádovaného ošklivého Američana.

„Ty kurvo.“ Tentokrát Osterflood přidal trochu na hlase. „Ty smradlavá kanálie. Kundo posraná. Kokoto vyjebaná.“

Gina zápasila s přezkou pásku a pak se zapínáním na boku a v několika vteřinách z ní sukně sjela jako gilotina a přistála na podlaze u jejích nohou. Teď už byla docela nahá. Po zadní straně jednoho stehna se jí táhla krásná jizva. „Ty čubko!“ zaječel Osterflood, vrávoravě se postavil a chvíli se nejisté kymácel.

Z televizoru se ozval zoufalý výkřik, a když jsem nevzrušeně pohlédl tím směrem, viděl jsem, jak statečný Američan popadl jednoho z těch rolníků a právě ho hází na hromadu hnoje, kde už se bezmocně svíjí jiný rolník.

Odvrátil jsem hlavu právě včas, abych mohl sledovat, jak Osterflood chytá Ginu za kudrnaté černé vlasy a hází ji zpátky na pohovku. Rozkolísaně tam poskočila, ale když se jí vrátila rovnováha, zůstala klidně sedět, velké hnědé oči upřené na strop.

„Ty bedno sraček!“ řval Osterflood. „Bedno ženskejch sraček!“

Přátelsky jsem se na ni usmál.

„Vidím, že nás čeká velmi příjemný večer,“ poznamenal jsem potěšené.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ PRVNÍ

Ženou jsem byl už při nesčetných příležitostech: ve svém kostkařském životě, při skupinové kostkařské terapii a v našich kostkařských střediscích. Obvykle je to pro mě velmi příjemný zážitek. Pouze v jediném případě se mi to nelíbí – když si lidé kolem myslí, že jsem muž. Například moje zkušenost s tím obráncem z mužstva Clevelandských hnědáků nebyla zprvu příjemná právě proto, že si přál, abych byl muž, a já se domníval, že muž je on. Když si člověk plete role, není nikdy oč stát.

Zjistil jsem, že být ženou je obtížnější fyzicky než být jí společensky či psychologicky. Sexuálně to pro mě bylo velké zklamání. Prostě nemám k dispozici to správné vybavení, abych měl z toho, že mě někdo klátí, ten pravý požitek. V posteli je mnohem příjemnější hrát pasivní „ženskou“ roli ve dvojici s agresivní „maskulinní“ ženou než se skutečným mužem. Abych byl konkrétní: z pístového pohybu penisu v mém análním otvoru nemám skutečně pražádný požitek. Připouštím, že každý by si asi měl zkusit, jaké to je, když se mu v puse převaluje pěkný teplý mužský úd, ale v mém žebříčku sexuálních radostí sé tento prožitek umísťuje až na jednom z posledních míst. Výron horkého semene do vašich úst vás možná potěší, pokud dokážete pociťovat hrdost nad zdárným výsledkem svého předcházejícího úsilí, ale rozkoš je to spíše psychologická než fyzická. Zalykat se nedosolenou polévkou není právě moje představa smyslového blaha, ale připouštím, že jsou věci, na které prostě nemám.

Lákavost představy, že jsem žena, spočívá pro mě v novosti toho zážitku a v pasivitě, kterou sebou nese – možná bych měl říct v masochistické pasivitě. V touze podrobit se nějaké vyšší bytosti – ať už je to člověk, nebo Kostka – je cosi základního, co máme uloženo hluboko v sobě. Touha reagovat na některé své bližní vzhlíživě a trpně, to jistě nikdy nebyl podstatný rys mé povahy, ale když mi Kostka nařídila, abych hrál roli ženy, probouzel se ve mně jinak latentní otrok.

A je zcela nesporné, že proměňovat se v ženu je pro každého muže v naší společnosti absolutně základní potřeba. A totéž samozřejmě platí naopak i pro ženy. Sklon k nápodobě patří k základní vybavenosti člověka, a tak každý muž v sobě skladuje tisíce ženských gest, frází, postojů a činů, které přímo prahnou po tom, aby se mohly vyjevit, avšak ve jménu maskulinity jsou v něm hluboko zasuty. Je to tragická ztráta. To, že naše kostkařská střediska vytvářejí prostředí, které frekventanty povzbuzuje k tomu, aby se realizovali v nejrůznějších rolích, a poskytuje tím volný prostor bisexualitě, je možná jejich největší konkrétní zásluha. Kdybych chtěl být zcela poctivý, měl bych říci, že odstraňují veškeré zábrany lidské sexuality – ale poctivost nepatří k našim největším ctnostem.

Byl jsem ženou už nesčetněkrát a každému zdravému Američanovi, kterému proudí v těle horká krev, vřele doporučuji, aby si to rovněž zkusil.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ DRUHÁ

Učitelé kostkařství školí jak mládež, tak osoby starší. Byli jednou dva učitelé kostkařství a každý měl na starosti zázračné dítě. Jedno si každý den ráno chodilo kupovat bublinovou žvýkačku a často se cestou potkávalo s tím druhým, které mělo stejnou cestu.

„Kam jdeš?“ zeptalo se jednoho dne to první.

„Jdu tam, kam mě přikazují kostky,“ odpovědělo druhé.

Tato odpověď ono první dítě zarazila, a tak šlo ihned požádat svého učitele kostkařství o pomoc. „Až toho chytráčka zítra ráno potkáš,“ řekl mu Jake Ecstein, „polož mu touž otázku.

Odpoví ti stejně, a ty se ho pak zeptej: ‚A co když nebudeš mít po ruce kostky, kam půjdeš potom?‘ Tím ho zaženeš do kouta.“

Příštího rána se ty děti znovu potkaly.

„Kam jdeš?“ ptalo se první.

„Jdu tam, kam vítr fouká,“ odpovědělo druhé dítě.

Tahle odpověď znovu to první dítě vyvedla z míry, spěchalo tedy opět za svým učitelem kostkařství.

„Zítra se ho zeptej, kam půjde, když bude bezvětří. Tím ho zaženeš do kouta.“

Příštího dne se děti potkaly potřetí.

„Kam jdeš?“ ptalo se první.

„Jdu do krámu, koupit si bublinovou žvýkačku,“ odpovědělo druhé dítě.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA OSMDESÁTÁ TŘETÍ

„Tati? Proč si musím každý den čistit zuby?“ ptala se ta holčička.

„Zkus tuhle novou pastu, co jsem ti koupil, Zuzanko, a už nikdy se takhle nebudeš ptát.“

[Detail velké dlouhé tuby zubní pasty značky Glare.]

Avšak já jsem to nemohl sledovat dál, protože Gina teď klečela na podlaze, ruce svázané za zády vlastní podprsenkou, a Osterflood, kalhoty a spodky zmuchlané u svých nohou, ale stále v bílé košili, s kravatou a v saku, dorážel svým ztopořeným, růžovým bořivojem do jejích úst a při každém šťouchu ji poctil šťavnatou nadávkou. Měl jsem pocit, že se dívám na zpomalený film, zachycující v činnosti jakýsi obrovský píst, ale nějaká mechanická porucha měla za následek, že ten průbojník často minul dokořán rozchlípená ústa, která mu Gina nastavovala. V jejích naplno otevřených očích zela naprostá prázdnota.

Osterfloodův pendrek, kterým se mstil snad celému ženskému pokolení, jí sklouzával po tváři nebo zajížděl pod bradu nebo šťouchal do oka. Kdykoli se jí trefil dovnitř do úst (to pak zavřela oči), Osterflood ho z nich vztekle vytrhl, občas na okamžik trochu ustoupil, ale vždycky ještě zdvojnásobil nadávky, kterými ji častoval. Nebylo jasné, jestli ji nenávidí víc, když mu ho kouří, nebo když mine její ústa a narazí jím bolestně třeba na její čelo. V obou případech připomínal filmového režiséra, který se rozběsnil na herečku, protože mu pořád komolí text svých replik.

„Ááááá…! Jak já tě nenávidím,“ ječel a pak se zlomil v pase a zhroutil se na pohovku vedle mě. Shlížel jsem na něj s dobrotivým úsměvem.

Namáhavě se posadil.

„Svlíkni mě, ty hnusná píčo,“ poroučel hlasitě.

K serióznímu Američanovi číslo jedna se připojilo hezounké, vystrašené rolnické děvče a zaníceně ho prosilo, aby neničil její úrodu kukuřice. Gina očividně bez zvláštního úsilí vyprostila svázané ruce, nechala podprsenku spadnout za sebe na koberec vedle své sukýnky a svetříku a urvaných knoflíčků a dýmky a po kolenou přilezla k pohovce, aby provedla jeho příkaz.

„Chci něco k pití,“ houkl neadresně, když mu Gina začala stahovat přes boty kalhoty. Vstala a řekla:

„Jasně, zlato. Nechtěl by sis štrejchnout elesdé?“

„Bude mi stačit, když budu moct štrejchnout tebe přes prdel, hajzlíku!“ křikl na ni.

„Je to pro dobro vaší vlasti,“ zazněl sonorní televizní hlas.

Osterfloodův povstalec začal roztávat do oblouku, ale mého to ani nenapadlo. Celým tělem mi probíhal příjemný třas, a tak jsem raději zkontroloval svou osmatřicítku (i druhou zbraň, kterou jsem u sebe měl, poloautomatickou pistoli), aby to chvění nepřivodilo nechtěný výstřel a mohlo nerušeně pokračovat dál. Nemohl jsem pochopit, jak Osterflood dokáže udržet ruce, aby se nezačaly dychtivě popásat na nádherných kozách a hýždích té ženské; jeho slovní hrubosti mi šly silně na nervy a sexuální služby, o které měl zřejmě největší zájem, mi byly přímo odporné.

Usrkával nápoj, který mu přinesla, a ona mu zatím rozvazovala tkaničky u bot a jednu po druhé mu stáhla a ten agent CIA. teď řídil traktor a Gina Osterfloodovi sundala kravatu a vkleče mu začala rozepínat knoflíčky u košile, pěkně jeden po druhém, všechno jako ve zpomaleném filmu, který jsem sledoval s takovým napětím, jako by to byl dokumentární záznam o druhém příchodu Spasitele, ale když se jí podařilo stáhnout mu druhý rukáv, z levé paže (k mému sluchu teď z úst tlupy rolníků doléhalo jásavé provolávání slávy, a když jsem na okamžik zaletěl očima k obrazovce, zahlédl jsem tam celý les radostně vyceněných bílých zubů), vymrštily se najednou Osterfloodova obrovská svalnatá klepeta a sevřela se kolem ní, a pak tváří narazil jako rozjetá lokomotiva na její obličej a zabořil se ústy do jejích.

Vřískavě zasténala a podle toho, jak se celá kroutila, musel jí ten nájezd dost bolet.

„Ty parchante,“ zaječela, jakmile se jí podařilo vysvobodit ústa z toho zajetí. Vyťala mu políček, úctyhodně prudký, vzhledem k tomu, že se nemohla pořádně rozmáchnout, a on se zakřenil a zakousl se jí do ramene. Drápala ho do zad, ale on ji převalil dozadu na koberec, až to pořádně bouchlo. Když se nadzvedl, aby mohl ponořit svůj šufan do její žumpičky, stačila mu ještě zasadit pár ran do tváře, ale pak už byl v ní a začal pracovat.

Ani toho nebylo moc k vidění – jenom Osterfloodovy velké hýždě, které se rytmicky pohybovaly nahoru dolů, jak vytrvale proorával Gininu úrodnou půdu, a její prsty, zarývající se mu do zad a občas měnící polohu, jako by se probíraly strunami harfy. Hekavě sténala. Osterflood se náhle vztyčil na kolena, převrátil ji na břicho, jako by byla žok pšenice, zatápal po své zbrani a pak se s ní pokoušel proniknout do její druhé jeskyňky. Když se tam vedral a padl na ni, Gina příšerně zaječela. Hodilo se to tak dokonale k výstřelům, které se ozývaly z televizoru, že jsem se tím směrem ohlédl; jakési krásné, vyděšené venkovské děvče ve značně natržené blůze se té americké jedničky držela jako klíště za paži a rolničtí špehové po nich pálili zpoza budovy, která vypadala jako drůbežárna.

Gina se chtěla nadzvednout na pravé ruce a Osterflooda ze sebe shodit, ale ten se nedal. Jednou rukou jí za vlasy vyvracel hlavu dozadu a druhou ji tu pravou paži tlačil k zemi. Byl to přece profesionální zápasník, takže si s jejím odporem dokázal snadno poradit.

„Tyčubkočubkočubko,“ cedil skrz zuby, a americký hrdina zatím za sebou táhl tu pěknou zemědělku přes kukuřičné pole a kulky pršely kolem nich jako kukuřičná zrna a Osterflood otloukal Gině hlavu o zem a Američan hodil granátem a bums! – šikmoocí rolníci se rozprskli nad tím kukuřičným polem jako umělé hnojivo a Osterflood syčel:

„Chcípnichcípnichcípnityčubko,“ a když se jí naposled surově zabořil do řitě, oba zároveň zaječeli.

A pak se pokojem rozhostilo nezemské ticho. Krásná rolnice těkala vyděšenýma očima z rozmašírovaných zemědělců na hrdinsky zasmušilého Američana a zase zpátky. „Panebože!“ vydechla.

„Jen klid,“ chlácholil ji hlubokým hlasem. „Vyhráli jsme první kolo, ale za chvíli tu budou další.“

Osterflood spokojeně zamručel a skulil se ze svého přemoženého nepřítele. Bambitku měl sice ještě napřaženou, ale očividně už nenabitou.

Ginino vlnivé tělo ještě chvíli bezvládně leželo, ale pak se zvedla na kolena a vstala. I když byla stále ještě obrácená čelem k televizoru, zahlédl jsem, že jí z pravého koutku úst vytéká stružka krve a vnitřní stranu jednoho stehna má něčím potřísněnou. Pomalu se potácivě vydala směrem nalevo a zmizela tam ve dveřích, které nemohly vést jinam než do koupelny.

Byl jsem z toho všeho celý zpocený a na obrazovce jakási příjemná dáma pozdvihovala s úsměvem přímo extatickým bělostné prádlo a já najednou zjistil, že se přesouvám k barové skřínce. Tam jsem připravil tři další nápoje; všechen led už mezitím téměř stačil roztát.

Když jsem dorazil zpátky ke gauči, Osterflood ležel na zádech, ale jakmile jsem mu nabídl drink, posadil se. Díval se na mě divokýma očima.

„Někdo mě chce zabít,“ zajektal.

Na tohle jsem už docela zapomněl.

Sevřel mi v prstech nohavici a vyšplíchl při tom část nápoje ze své sklenice na koberec.

„Já musím umřít. Je mi to jasný. Musíte něco dělat.“

„Nic se neděje. Všechno je v pořádku,“ uklidňoval jsem ho.

„Kdepak, není. Není. Cítím to v kostech. Však taky nic jinýho než smrt nezasluhuju.“

„Pojďte se mnou do kuchyně,“ vyzval jsem ho.

Zmateně se na mě zadíval.

„Chci vám něco ukázat,“ dodal jsem.

„Jo tak,“ řekl. S velkým úsilím se otočil na ruce a na kolena a nejistě se postavil.

Plul jsem za jeho velrybím tělem směrem do kuchyně, a když procházel přede mnou dveřmi, vytáhl jsem z kapsy pistoli, zvedl ji dlouhým, nekonečným obloukem nad hlavu, a pak jsem jí vší silou praštil Osterflooda do kebule.

„Co je?“ zamumlal. Zastavil se, otočil se zpátky ke mně a pomalu zvedal ruku, aby si ohmatal hlavu.

S otevřenými ústy jsem na toho vzpřímeného, i když trochu rozkymáceného vazouna valil oči.

„To je… to je moje pistole,“ zabreptal jsem.

Podíval se na malou černou zbraň, která mi zplihle visela z pěsti.

„Proč jste mě praštil?“ řekl po chvíli.

„Chtěl jsem vám ukázat tu zbraň.“ Upíral jsem vyjevený pohled do jeho prázdných, krhavých, vyděšených očí.

„Praštil jste mě,“ opakoval.

Pak jsme na sebe jenom zírali, mně mozek pracoval asi jako lobotomizovanému lenochodovi a Osterflood na tom zřejmě nebyl o nic líp.

„Jen jsem vás tak trochu klepnul. Chtěl jsem vám předvést svou zbraň,“ vysvětloval jsem mu.

Koukali jsme na sebe.

„Pěkný klepnutí,“ postěžoval si.

Koukali jsme na sebe.

„Pro vaši ochranu. Gině nic neříkejte.“

Přestal si třít zátylek a paže mu sklesla jako kotva do moře.

„Tak děkuju,“ řekl tupě a vrátil se kolem mě do obýváku.

Na obrazovce kuli právě dva rolníci s hadíma očima nějaké pikle a já jsem přešel k barové skřínce a zadíval se na fotografii Ala Caponeho. Byl to skutečně Al Capone? Byl to Al Capone. Mechanicky jsem z elegantního stojánku vyjmul tři čisté sklenky, z misky do nich nalil zbytky ledu a do každé přidal trochu skotské a vody. Pomalu jsem všechny tři zamíchal prstem, olízl si ho, a pak, jako bych si právě vzpomněl, vytáhl z kapsy saka obálku se strychninem a nasypal do jedné sklenky asi polovinu jejího obsahu (padesát miligramů). Znovu jsem zamíchal obsah prstem a chystal jsem se si ho zase olíznout, ale pak jsem si to raději rozmyslel. Zbytek jedu jsem nasypal do prázdné sklenice a zase to prstem zamíchal.

„Já musím umřít, zbičuj mě!“ žadonil Osterflood. Už zase ležel na zádech na podlaze. „Sešvihej mě, zab mě.“

Gina se mezitím vrátila z té koupelny či odkud vlastně a teď stála nad Osterfloodem a na prsou a na čele se jí leskl pot. Její dětská tvářička na něj shlížela jako na nějakou zajímavou ropuchu. Osterflood úpěl a pomalu se na koberci svíjel. Pak přestal a tiše poprosil:

„Seřež mě.“

Gina se shýbla nalevo od sebe, sebrala z podlahy svou koženou sukýnku, vklouzla do ní a na bocích si ji volně zapnula. Pak z ní vytáhla kožený pásek.

„Nechtěli byste se vy dva napřed něčeho napít?“ zeptal jsem se. Ty tři porce whisky jsem držel před sebou na tácu.

Osterflood jako by mě neslyšel, jako by byl soustředěný na jakési vnitřní světlo. Gina natáhla volnou ruku, vzala si jednu ze dvou sklenic s neškodným obsahem a s gustem se napila.

„Franku, nechtěl bys taky –“ začal jsem.

Plesssk!

Řemen zasáhl Osterfloodova stehna jako střela z kanónu. Zamručel a převalil se na břicho.

Plesssk! Teď to koupily jeho hýždě. Plesssk! A zadní část stehen. Jeho obrovské tělo se vzepjalo bolestí do oblouku, a když toho Gina na chvíli nechala, roztřeseně se zhroutilo.

Teď jsem si všiml krvavé skvrny na Ginině rameni a toho, že jí ze spodního rtu stále ještě kane krev smíšená se slinami. Pohlédla dolů na Osterflooda a prudkým máchnutím přetřela svištícím řemenem Osterfloofdova záda. Na jeho těle už jasně vyvstávalo několik vlhkých narůžovělých pruhů.

„Tohle je zdejší normální šou?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla, jen tam stála, zhluboka oddechovala a ze strany krku jí stékala mezi ňadra, která se vlhce zvedala a zase klesala, jediná stružka potu.

„Umírám. Já umírám,“ kňoural Osterflood. „Švihej, prosím tě, švihej mě.“

„Ty bílý prase,“ řekla tichým hlase. „Ty tlustý mužský prase.“

Plesssk!

Roztržitě jsem si lokl z jedné ze zbývajících sklenic a vzápětí to vyplivl na koberec. Špatná sklenice.

Pokoj zaplavil příval potlesku, a když jsem se podíval na obrazovku, uviděl jsem tam jakéhosi pompézního diktátora, jak si to energicky štráduje uličkou velkého sálu a z obou stran mu nadšeně aplaudují davy slavnostně oděných Mexikánců či možná Číňanů nebo Vietnamčíků či nějakých jiných odporných špinavců.

„Pít,“ uslyšel jsem.

Osterflood teď klečel a natahoval ruku k mému podnosu.

Oči měl rozostřené a mlhavě lesklé.

Zvedl jsem podnos, Gina z něj vzala jednu sklenici, podala ji Osterfloodovi, a ten ji jedním douškem vypil do dna.

S třetí sklenkou v ruce jsem si tiše povzdechl. Osterflood dostal nesprávnou.

Gina se znovu napila ze své a já se vrátil k Sugar Rayovi a k Alu Caponovi a naplnil další dvě sklenky. Pak jsem se vrátil zpátky k nim a zůstal stát kousek stranou za Ginou.

„Ty mě chceš zabít,“ říkal Osterflood. Klečel a vzhlížel k nám nahoru. „Ty stvůro hnusná, ty se mě snažíš zabít.“ Upíral na nás skelný pohled.

Gina se na něj shora dívala velkýma hnědýma očima, svítivě zvědavýma, a poprvé se malinko usmála.

„Tobě se to nelíbí?“ zeptala se tiše.

„Už je mi to jasný,“ zahulákal najednou Osterflood. „Ty jseš ten vrah!“ Začal nad tím roztřeseně kroutit hlavou. „No jo! Už je mi to všechno jasný! Ty jseš ten vrah!“

Plesssk! Tentokrát to dostal přes tvář, což překvapilo nejen jeho, ale i mě, a vzápětí se zhroutil dopředu na koberec.

„Ano, ano, seřež mě, zasluhuju to,“ úpěl. „Eště, eště!“

Gina na něj shlížela s něžným úsměvem na rtech a pot jí teď stékal z čela, po bradě, po obou zdvíhajících se ňadrech.

Zvedla pomalu řemen, až měla paži svisle nad hlavou, a pak ho lenivým obloukem spustila a pouze poloviční silou jím Osterflooda přetřela po zádech. Osterflood se přesto zasvíjel a Ginin úsměv se proměnil v úšklebek.

Položil jsem tác s nápoji na pohovku, přistoupil zezadu k Gině, objal jsem ji přes paže a konečně jsem ty její dva báječné kopečky vzal do rukou. Byly horké a zpocené a pevné a já zařičel rozkoší. Začal jsem je hníst a štípat a lačně sát slaný pot na jejím krku, a ona se znovu prohnula a švihla Osterflooda přes zadek, a za chvilku znova ten houpavý pohyb a plesssk! a s Osterfloodem jsme oba najednou zaúpěli, i když každý jistě z docela jiného důvodu. A pak se Gina otočila ke mně a naše horká ústa se srazila a začala navzájem prozkoumávat svoje hadovitě se svíjející hlubiny. I když z ní moje ruce ihned strhly tu koženou sukni a cestovaly po jejích vzdutých hýždích a zarývaly se do všeho, co jim přišlo pod prsty, můj svět se brzy skládal pouze z úst, z bezedných jeskyní vířících propleteným zmítáním jazyků, neúnavně útočících a zároveň napadaných, úst hryzajících a hryzaných, topících se a slastně zachraňovaných, a pak mě něco začalo škrábat do nohy.

„Pít,“ sípal Osterflood. „Chci pít, ty zasranej vrahu. Naposled… se napít.“

Neochotně jsem odtrhl ruce od Giny, jako ve snu přešel k pohovce a přinesl mu pití, po kterém tak prahl.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ ČTVRTÁ

Milý pane doktore Rhineharte!

Miluji Vás. Kostky mi řekly, že bych Vás měla milovat, a tak Vás teda miluju. Přikázaly mi, abych se Vám odevzdala, jsem tedy Vaše.

Vaše věrná

Elaine Simpsonová (8 let)

■

Vážený pane doktore,

při projednávání kauzy Figgers versus stát New Hampshire se obhájce p. Figgerse odvolal proti rozsudku, který ho uznal vinným z těžkého ublížení na těle, a to s tím, že jeho mandant nebyl za svoje počínání odpovědný, protože se vzdal své svobodné vůle a řídil se v něm příkazy kostek [sic!], jak mu doporučil jeho psychiatr, jakýsi dr. Ralph Pleasant z Concordu. Dr. Pleasant se mezitím vzdal své praxe, kterou provozoval dvacet let, a beze stopy zmizel, je však o něm všeobecně známo, že byl zastáncem kostkové terapie, jejímž jste zakladatelem.

Mohl byste nám laskavě písemnou formou sdělit, je-li v současné době skutečně běžné, aby kvalifikovaní lékaři, kteří při své práci uplatňují moderní psychoterapeutické metody, doporučovali svým pacientům vzdát se vlastní svobodné vůle a svěřit rozhodování o svém jednání kostkám [sic!]? V případě p. Figgerse jsme byli při zpracování obžaloby velmi znevýhodněni nedostatkem informací o posledním vývoji v psychoterapii, což samozřejmě platí i nyní, kdy se pokoušíme vyrovnat s jeho odvoláním.

S úctou

Joseph L. Ting

okresní státní zástupce

Hillsborough, N. H.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ PÁTÁ

Osterflood klečel v předklonu, celý zkroucený, vyrážel ze sebe nesrozumitelné mručivé zvuky a svíral si oběma rukama břicho. Řemen zasvištěl ještě dvakrát a opakovaně se mu zakousl do zad: plesk! – plesk!

Konzervovaný bujarý smích se od televizoru po koberci bujaře přeplazil pokojem, bujaře přebublal Osterfloodův svíjející se trup, po Gininých dlouhých nohách, potřísněných stružkami potu a semenem, se vyšplhal nahoru k jejím vypnutým, lesklým ňadrům a dál k mým vlhkým ústům přisátým k jejímu krku, a pak s bujaře kloktající ozvěnou pokračoval dolů po mé zpocené hrudi a dál přes břicho k mému mohutnému naolejovanému péru, rochnícímu se v nekonečné rujnosti v záhybech Gininy rozpálené medové jeskyňky, zmítané pomalými záchvěvy slastiplného zemětřesení. Sténala při tom, trestající kožený pásek, který držela v ruce, jí teď zplihle visel podél stehna, a já rostl a vzdouval se ve vlnách pohansky svaté rozkoše, objímal ji zezadu přes zmrtvělé paže a v rozevřených prstech znovu a znovu svíral a drtil její vlhké pružné obliny se zduřelými hroty.

Jakýsi pohledný, přitrouble vyhlížející mladík právě oznamoval: „Ale já nemám rád sex!“ A vzápětí k nám dolehl řvavý smích, podobný oslímu hýkání. Osterflood mumlal něco v tom smyslu, že už to nikdy neudělá a že to byly malý čubky a že kdyby aspoň ty chlapečkové a zmrskejmězmrskejmě. Té skotské se strychninem, kterou jsem mu dal, vypil dvě třetiny, ale zbytek vyplivl s tím, že je v tom jed.

Pocítil jsem, jak se mi Ginina ruka sápe po varlatech a Gina se na mě tiskne zády, a pak se ode mě najednou odtrhla, překročila Osterflooda, jako by to byla kaluž zvratků, přitáhla si židli s rovným opěradlem a postavila ji na koberec dva tři kroky od něj. Trhal jsem ze sebe poslední kusy oblečení, spěšně, jak jen to v tom zvláštně zpomaleném filmu šlo, ale než jsem to dokončil a stačil si na tu židli sednout, Gina si znovu do sebe zavedla můj božský nástroj, obemknula mě kleštěmi nohou a se spokojeným dětským povzdechem začala to ztuhlé jelítko krouživě grilovat ve své rozpálené pícce.

Na zlomek vteřiny se velikýma hnědýma očima zabořila do mých a pak prudce zaútočila svými rty a ústy a naše dva plovoucí světy se srazily. Svýma velkýma rukama, podobnýma dvěma miniaturním chobotnicím, jsem zpracovával a hnětl balony jejích hýždí a zatínal do nich surové prsty a ona se slastně svíjela a já ji k sobě přitahoval a ona si mě vlnivě převalovala v záhybech přirození a já jí lízal krk a ona se na mně vrtěla a kroutila a já se vzpínal proti ní a ona najednou odtrhla ústa od mých a zvrátila hlavu dozadu a ječivě zaprosila:

„Cucej mi je, cucej mě,“ a podebrala si rukama prsy a nastavovala mi je.

Přitiskl jsem se otevřenými ústy na jedno ňadro a olizoval ho a sál a ožužlával a ona sténala:

„Já jsem hrozná děvka, víš? Jsem děvka!“

„Já vím, já vím,“ stačil jsem říct, když jsem z jednoho toho horkého, slaně medového kopečku přesouval rty na druhý. Přitiskla mi hlavu k sobě a zavřískla: „Víc, víc!“

Rozevřel jsem ústa tak doširoka, až jsem se začal bát, jestli se mi ještě někdy povede je zase zavřít, a padla na mě surrealistická vize, jak budu nadále proplouvat životem jako zívající ryba, a vsál jsem do nich jeden její prs, kolik jsem ho dokázal pobrat, a druhý sevřel oběma rukama a v prstech jí drtil bradavku. Kvílela a tiskla mě k sobě stále pevněji, zacukala sebou a začala proti mě pánví přirážet jako posedlá, a ze mě to konečně začalo hrkat, ta žhoucí bílá pěna, a její lůno, rozchlípené mým dorážením, ji hltavě vstřebávalo a medovými jazýčky ji promíchávalo s vlastními zlatými šťávami, a oba jsme se chvíli svíjeli v milostné křeči a mručivě sténali a pak byl konec.

Vlastně ne tak docela.

Vyplivl jsem její prs, přece jen se mi podařilo zavřít ústa aspoň zčásti, a pak jsem si její teplé měkké tělo přitiskl k sobě, a i když jsme se teď navzájem dobývali o polovic méně úporněji než předtím, pořád to byla velká slast, a já jsem měl bradu zabořenou v jejích vlasech a její rty těkavě ochutnávaly pot na mé hrudi a Osterflood něco mlel o tom, že umírá umírá umírá, a někdo jiný prohlašoval, že bychom se tam rychlejš dostali fordkou. Seděli jsme tam takhle ještě dvě tři minuty, Osterflood kousek od nás chrčivě mručel, jeho tvář se občas stahovala do hrůzného šklebu a z televize na nás jako pomyje, které někdo vychrstl z okna činžáku, chlístaly bujaré nárazy konzervovaného smíchu obecenstva.

Pak jsem ze sebe Ginu shodil, vstal, dopotácel se k pohovce a rozvalené se na ni posadil. Hlavou se mi honilo, kdy konečně nastane čas Agathy Christie a jak asi tahle velká, čistá, elegantní vražda, provedená bez velkých zmatků, emocí a surových excesů, bude kulminovat. Hezký, ale silně přitroublý manžel se v televizi právě snažil vysvětlit své stejně přitroublé ženě, že už je nejvyšší čas, aby dospívající dceři vysvětlili, jak to v životě chodí.

„Když jsem si já mohla myslet, že je to od včelího žihadla, může si to ona myslet taky,“ durdila se manželka a oba herci se odmlčeli, aby se z televize mohla vyřinout další dávka narežírovaného smíchu.

Gina teď už zase stála nad Osterfloodem, stále s tím páskem v ruce – od chvíle, kdy jím Osterflooda poprvé asi před dvaceti minutami přetáhla, ho z ní nepustila. Osterflood ležel na zádech, mírně prohnutý, s nohama směrem k pohovce. Debilně se křenil, oči měl vyvalené a úd ztopořený.

„Já jsem nechtěl…“ mumlal. „Hezký chlapečkové… hezký holčičky… neměl jsem je… já jsem nemocnej, je mi hrozně špatně… umírám… teď už to vím… JÁ UŽ TO NIKDY NEUDĚLÁM… já už budu hodnej, mami… seřež mě SEŘEŽ MĚ!“

Gina se mu rozkročila nad hlavou, s tváří obrácenou k jeho nohám. Trochu se předklonila, vypustila z úst slinu a nechala ji spadnout na jeho břicho.

„Poslyš, Joanie, rád bych ti dneska večer něco vysvětlil,“ říkal právě ten televizní otec.

„Jasně, tati, ale doufám, že to nebude dlouho trvat, Jack pro mě přijede na motorce.“

Gina, s něžným dětským úsměvem na rtech, zvedla paži a v příštím okamžiku se pásek sssak! zakousl Osterfloodovi do stehen. Napřáhla se znovu – byl to fascinující pohled: vlhká škvíra jejího klína, stružky semene, stékající jí po vnitřní straně rozevřených stehen, v okamžiku, kdy se její paže zastavila na vrcholu oblouku, ňadra divoce rozhoupaná – a potom plessk! přímo přes jeho břicho a vzhůru trčící penis. Zaječel a prohnul se v zádech, stále s tím šklebem na rtech, a z televizoru znovu a znovu cákal do pokoje ten hromadný smích, jako cáká pěna od mordy vzteklého psa.

Osterflood teď už jen nesrozumitelně kňoural a mumlal. Gina ho vší silou přetáhla ještě dvakrát a on byl teď prohnutý jako luk, jako by se chtěl břichem a stehny vzepnout syčícímu řemenu nabízivě v ústrety.

„Dnešní mládež je tak strašně násilnická,“ říkala ta přitroublá manželka své stejně přitroublé přítelkyni. Právě spolu totiž věnčily pejsky.

Gina přišla k pohovce, usmívajíc se na mě velkýma očima, sklonila se ke mně, vzala můj nyní zcela vykostěný úd do teplých úst a s požitkem ho začala sát a žmoulat. I já se usmíval a stupidně sledoval, jak na obrazovce dva směšní přitroublí pánové seriózně rozprávějí o koňských silách svých stejně seriózních vozů a domlouvají se, že si to v nich budou muset rozdat s neméně seriózními motocykly svých synů.

Gina teď měla hlavu skoro vyvrácenou, prsy celé rozvlněné, čilými prsty zpracovávala moje koule a hýždě a při tom se snažila vtahovat si mého bobtnajícího, oslintaného, horce sálajícího ptáka do úst stále hlouběji, pomáhala si při tom rukama, zaťatýma do mého zadku, hlouběji, hlouběji, polykačka mečů s bezedným hrdlem, sténajíc, pohlcujíc mě stále víc, a pak mě vyvrhla, aby mohla zalapat po dechu, ale laskala a olizovala mě dál, a potom mi ho zase vsála do úst a málem celou tu opotřebovanou milovanou nepřátelskou bodnou zbraň spolkla – něco fantastického: že by mě do sebe svedla vcucnout celého? Jako do sebe v kreslených groteskách dokáže vysavač vsát nebezpečného zlého ducha? – a hlouběji a dál, a teď mi ještě ke všemu vpáčila prst do řitě, a zase si mě z úst vyndala a dýchala mi na něj a olizovala ho, a než ho znovu začala polykat, sklouzla po celé jeho délce v lačném polibku, pak mi ho znovu celého vsála až do krku… a vzápětí ho zase vypudila, aby se nadechla.

Pak hadovitě přilehla vedle mě na pohovku, roztáhla nohy, znovu zvrátila hlavu a vkormidlovala si mě zpátky do úst a do hlubin svého bezedného hrdla. Poslední, co jsem slyšel, než se mi její lepkavá stehna sevřela kolem uší, byl rvavý jekot motocyklů v televizoru.

Byla splavená semenem a potem a výrony vlastního vzrušení, mou hlavu používala jako nějaký gigantický penis a tiskla ji ke svým otvorům, svírala ji mezi stehny, svíjivě hledala něco, co by do sebe nechala vniknout, a pohřbívala mě v hedvábném slizu té své úžlabiny tak náruživě, až jsem začal mít pocit, že se topím, a vysvobodil jsem se.

„Vyhráli jsme! Dokázali jsme to!“ řičel mužský hlas z televizní obrazovky, ale pak ho pohltil řev dalších motocyklů. Sklouzl jsem ústy jenom na její poštěváček, chvíli jsem ještě zarýval prsty do jejích hýždí, a potom jsem se jimi začal dobývat do obou jejích pohostinných otvorů. Ten horní připomínal hlubokou tůňku naplněnou nejjemnějším mazivem, do spodního mi ukazovák zajel jako do prstu těsně padnoucí glazé rukavičky. Gininy prstíky mi obemykaly kořen pyje a chvílemi se sevřely kolem mých varlat, druhou rukou mi cestovala vzadu po půlkách a dobývala se do škvíry mezi nimi, a najednou mě další rukou začala bolestivě drápat na zádech a na rameni, takže jsem se vyděsil, kde proboha tu třetí ruku vzala, ale pak jsem najednou těsně před očima uviděl zrůzněný škleb Osterfloodovy tváře a jeho vyvalené bulvy.

„Pít, pít,“ žebral sípavě a zatínal mi nehty do ramene.

Zvedl jsem se z Giny, vymanil spodní půlku těla z jejích úst a odpochodoval ke skřínce s nápoji pro sklenici vody. Když jsem se vrátil, stála Gina vedle Osterflooda, který se vsedě zhrouceně opíral o bočnici pohovky. Podávala mi ten pásek.

„Nechceš si to taky zkusit?“ ptala se.

„Kdepak, já jsem pacifista,“ odmítl jsem její nabídku. „Ale stejně děkuju za nabídku.“

Trochu ustoupila a znovu se napřáhla, ale řekl jsem jí, ať počká, až mu dám napít. Otočil se ke mně, vzal nabízenou sklenici do roztřesené ruky, pozvedl ji ke rtům a začal z ní chtivě lokat. Sssak! Pásek se mu přisál k zápěstí, voda vyšplíchla na podlahu a sklenice mu vypadla z prstů.

„To nebylo moc hezký,“ řekl jsem. Ten Osterflood je snad nesmrtelný, projelo mi hlavou.

Rozjasněně se na mě usmála, jako školačka, které se právě podařilo obzvlášť složitou figurou přeskočit švihadlo.

„Zachraňte mě, Rhineharte, prosím vás,“ blábolil Osterflood a snažil se mi obejmout kolena. Gina ho už nešvihla, ale on se přesto svalil zády na podlahu a znovu se prohnutě vzepjal.

Gina se na něj usmívala, ale on zůstával ztrnule ležet v té zvláštní pozici. Zřejmě ho stihl další záchvat křečí. Díval jsem se na něj a tu jsem ucítil, jak mi Ginin pásek sjíždí po vlasech dozadu na týl – Gina si z něj udělala oprátku, za kterou mě pak odtáhla k té židli.

Stlačila mě na ni, rozkročmo si mi sedla na klín a začala se vrtivě otírat o můj úd, už zase ztvrdlý na kámen, a to tak šikovně, že napřed zčásti vnikl do jednoho jejího otvoru a vzápětí i do druhého, a pak se na něj prudce nabodla a pohřbila ho hluboko v sobě. Třeli jsme se o sebe, vzájemně se kousali a škrábali, zarývali jeden do druhého prsty, štípali se a chňapali po sobě ústy, a z televizoru na nás tryskaly kaskády smíchu a Osterflood chrčel a dusil se a kdosi říkal: „Tak ty včely jsou v tom asi nevinně,“ a já jsem vstal a s Ginou přibitou k sobě jsem klesl na kolena na koberec a pak s ní padl dopředu a ona už začínala být hotová a divoce přirážela a hryzala a sála mi rameno a já do ní bušil a Osterflood kloktavě chrčel a já v ní jezdil a jezdil a jezdil ústa zahlcená jejím prsem a přes nás se přeléval ten smích a já ji píchal šoust šoust uch a už horce stříkal uch a všechna ta teplá mokrá láva se valila do ní uch dovnitř a šoust a ještě jednou fantas– ach ach FANtas-Tická Rozkoš KRÁSA krása rozkoš… a Osterflood se válel nalevo ode mě a krásně se šklebil skrčený na boku nohy přitažené k břichu tvář děsivě zrůzněnou a ptáka ztopořeného a vystříklé semeno mu stékalo po břiše a vytvářelo na koberci malou loužičku a skelné oči měl otevřené, vytřeštěné, utkvělé, nehybné, mrtvé.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ ŠESTÁ

Kostka dala, Kostka vzala. Pochváleno budiž jméno Kostky.

KAPITOLA OSMDESÁTÁ SEDMÁ

Vážený pane Rhineharte a spol.,

Fedelova továrna na klobouky je Vám velice zavázána za skvělé povzbuzení, kterým Vaše teorie kostkařství oživila naše prodejní výsledky a zisky a příznivě ovlivnila celý náš život. Má obchodní činnost mi v posledních letech přinášela stále méně uspokojení. Měl jsem obvyklý žaludeční vřed a milenku, rozvedl jsem se, občas to zkusil s LSD nebo s něčím podobným, dokonce chodil i na diskotéku, ale nic nepomáhalo: moje zisky se udržovaly na stejné výši a já byl stále otrávenější. Pak jsem narazil na článek o Vás v týdeníku New Yorker, který normálně nesnáším a nikdy nečtu, a tady v Columbusu jsem se seznámil s jedním Vaším následovníkem. A od té chvíle se můj obchodní i osobní život velmi změnil.

Kostky mi nejprve poradily, abych našim zaměstnancům zvýšil o třicet procent mzdy a všem napsal osobní děkovný dopis. Produktivita práce v tom měsíci stoupla o čtyřicet tři procenta (příští měsíc pak zase o osmadvacet procent klesla). Potom mi kostky nařídily, abych přestal vyrábět konvenční klobouky (v našem rodinném podniku se sedmašedesát let nevyrábělo nic jiného) a začal experimentovat. Mí návrháři se nadšením málem pominuli. Náš první velice úspěšný nový model (možná jste o něm četl v Dámském odívání) jsme nazvali „Lodní sombrero“ – v podstatě to byl kovbojský klobouk s krempou zdviženou po stranách až nahoru, ale vpředu a vzadu vybíhající dobrý decimetr rovně.

Ačkoli naše zisky poklesly o patnáct procent, prodej nám šel o dvacet procent nahoru a já už se ani trochu nenudil. Náš druhý model byl klobouk do deště, který připomíná kukluxklanovou kápi a vyrábí se z jasně barevného plastiku; mohou ho nosit ženy i muži. Na odbyt moc nejde (jedině snad v jižních státech Unie), ale my všichni u Fedelů jsme přesvědčeni, že je senzační. Mé zisky se v téhle fázi proměnily ve ztrátu, ale nechť se děje vůle Kostky.

Kostka pak trvala na tom, abychom zastavili výrobu laciných pánských luxusních klobouků, která nám tradičně přinášela největší zisky. Maloobchodní distributory to nesmírně vyděsilo, ale to už jsme byli natolik zabráni do našeho třetího experimentálního designu (návrhář se zapřísahá, že klíčové rozhodnutí v této věci učinila Kostka), že nám to bylo jedno. „Lívanec“ nebo „Svatozář“ (které jméno pro tento model posléze zvolíme, rozhodne Kostka) je pokrývka hlavy talířového tvaru, vycházející z principu známých univerzitních čapek se čtverhrannou horní plochou, ale vyrábíme ji z nejrůznějších barevných materiálů v několika variantách, především elipsovité a kulaté. Naši distributoři jsou značně skeptičtí, nicméně na základě velkého úspěchu „Lodního sombrera“ objednali takové množství klobouků tohoto typu, že už teď víme, že je budeme moci dodávat až s několikaměsíčním zpožděním.

Jsme silně zadluženi, ale naši nejkvalitnější návrháři a řídící pracovníci dobrovolně přistoupili na padesátiprocentní snížení svých platů s tím, že to vykompenzujeme příslibem podílů na zisku z prodeje „lívanců“, takže se nám snad podaří udržet se nad vodou. Minulý týden poručila Kostka jednomu našemu návrháři, aby vytvořil model klobouku, který by přikrýval celé tělo, a i když se někteří moji kolegové staví k tomuto projektu s nedůvěrou, pustil se do práce s velkým nadšením.

Když si vzpomenu, že jsme celá dlouhá léta produkovali stále stejný model! Snažně Vás prosím, pošlete nám veškeré svoje publikace. Zatím Vám za Vaši podporu ze srdce děkujeme.

S veškerou úctou Váš

Joseph Fedel, prezident,

Fedelovy klobouky, Columbus, Ohio

KAPITOLA OSMDESÁTÁ OSMÁ

Milý Luku,

já jsem racionálně založený, přímočarý, logicky myslící intelektuál, a ani Tvoje předcházející absurdní vylomeniny mě nedokázaly aspoň minimálně připravit na šok, kterým se pro mě stal první týden v catskillském SVLChTNP. Svědomitě jsem dával najevo hněv, hrál Hamleta, předstíral šílenství, choval se jako rozzuřený tygr, dokonce jsem se zženštile kroutil v povážlivě širokých bocích, když se mě Kostka pokusila přeměnit v ženu. Ovšem všechno se to odehrávalo v přísné izolaci. Dával jsem si velký pozor na to, aby žádná z mých rolí nevyžadovala aktivní spoluúčinkování jiných lidí. Když se někdo vůči mně pokoušel uplatnit svoje „já“, zaplavil mé nitro cynismus, ať jsem si navenek počínal jakkoli – i když moje chování bylo vždy velmi rezervované.

Jedna dáma středních let se mě velmi vehementně snažila donutit, abych ji svedl, a Kostka mi přikázala, abych na její počínání reagoval vstřícně. Donutil jsem se oslintávat jí krk a zatínat prsty do jejího mohutného zadku, ale cítil jsem se přitom zcela mimo. Můj falus nejevil zájem a zůstával splihle viset. Po pěti minutách se odbatolila hledat někoho jiného.

K mému probuzení došlo pátý den v Sále kreativity. Kostka mi zadala úkol sepsat čtyřstránkový text v novém jazyce – měl sice využívat více méně známých slov, ale kombinovat je mezi sebou zcela novou gramatikou, syntaxí a stylistikou. Tímto způsobem jsem se měl pokusit vyjadřovat svoje skutečné pocity.

Seděl jsem tam asi hodinu a všechno, nač jsem se zmohl, bylo kreslení roztodivných obrazců. A pak jsem konečně napsal větu:

„Madka pýše pinpong poezii.“

Neznělo to špatně, ale mělo to příliš normální syntax. Psal jsem tedy dál:

„Nahatý. Znahocený, upečený. Klackem za.“

To se mi zdálo lepší, ale chyběla tomu slovesa.

„Frašstrýcova prorodní pápa hlesá na kauč. Našplouchání prejská na bolest.“

Sám pro sebe jsem se usmál. Připadalo mi, že se blížím k pravdě.

„Pomastěný řinčič přeslamuje prorodní pápě vrrvrrhlesy splašovadlem. Zachčilo se mi něčeho sratkého. Žábná sratkost neblude, říkl debeček. Uš si zase ošsralý, bravil višídavje. Flaškožer šeposer. Mrožná bráce.“

Ale měl jsem přece vyjadřovat svoje skutečné pocity. Jak to ovšem udělat, aby všechno, co sepíšu, nebylo absurdně jasné a triviální? Musím pokročit dál, pomyslel jsem si:

„Jasem špízovatel. Špízovatel je človjek, keterej špížuje. Slova, slůva, sláva… co s ním i? Nepřemýšluj otom, žábomeň na profesí anální kari v éru, přidělí. Mocná vyhrojíš v lógerii. Má tyčko skákavá… Aaaach.“

Můj zbydkový Bože, proč gráčíš pryč?

Ty Králi Zvěta, ty mě přec snáš.

Já zebe ne. Průjem jak byč žebral mi sýlu.

Svou mylost mi přej, mě spaš!

Mysli hlavou, užívej svého močku! Raci – jo – nalitý! On je též raci anální! (Přijdou nám to spočítat a všechny nás zničí.) Pomni, že ten je blahoš slavený, gdo se těží sešivota a dobřává si vší radosti. Jedí tětem, co nič nevý. Buď radši anální a po uši věj psí kolo kyji! Ale piš, pyš, spisuj, sepsuj!

Buch je grál ve šmýru

(A smrdí vykoupil naše chříhy!)

Buch je grál Zvěta

(A s-ouží co je široké a volné)

Buch stvrdí co je měchké

(A tomu kdo má moč bude přáno)

Sedům smrdelných chříhů vemenoval

a za vše co sme spasili musíme píchat v očistci

(Láska je – hlásá – objeď)

Buch tak myloval zvět že obědoval jediného svého sina aby ti co vjeří že se mřel za jejich chříhy mohli šít věcně.

■

Ach Luku – psal jsem takhle přes dvě a půl hodiny, vymýšlel neuvěřitelně bláznivé nesmysly, a přitom je prošpikovával nápady tak rafinovaně smysluplnými, že mým diplomovým studentům bude trvat celá desetiletí, než to všechno rozluští. Je to nádherné. Cítil jsem se tak báječně, že když další tlustá ženská nastavila Bogglesovi před oči svoje boubelatá ponoukadla, postavilo se mu to natotata. Drahý Luku, jsi naprostej šílenec, a já jsem tfuj vjernej účetník.

Serděsně sravý

Gobbles

KAPITOLA OSMDESÁTÁ DEVÁTÁ

[Zpráva o výslechu dr. Lucia Rhineharta, provedeném inspektorem Nathanielem Puttem z Newyorské městské policie ve věci politováníhodné rigidifikace pana Franklina Delana Osterflooda.]

„To jsem rád, že vás zase vidím, pane inspektore,“ řekl doktor Rhinehart. „Jak se daří?“

„Dobře, děkuju za optání. Posaďte se, pane doktore.“

„Děkuji. Máte tu novou pohovku, jak vidím.“

„Víte, proč jsem vás předvolal?“

„To bohužel nevím. Zase se ztratili nějací pacienti z psychiatrie?“

„Znáte pána, který se jmenuje Frank Osterflood?“

„Ano, jistě. Byl to jeden –“

„Kdy jste ho viděl naposled?“

Doktor Rhinehart vytáhl z kapsy kostku, zatřepal s ní ve spojených dlaních a nechal ji dopadnout na inspektorův stůl. Když si ji prohlédl, prohlásil:

„Asi před týdnem.“

Inspektoru Puttovi krátce blýsklo v očích.

„Říkáte… asi… před týdnem.“

„Tak nějak. Proč? Co se s Frankem děje? Nic vážného, doufám.“

„Popište laskavě svoje setkání s ním.“

„Hmmmm. Vzpomínám si, že jsem se s ním zcela náhodou potkal na ulici nedaleko domu, ve kterém bydlí. Rozhodli jsme se, že spolu zajdeme na večeři.“

„Pokračujte.“

„Po večeři se mě zeptal, jestli bych s ním nechtěl navštívit jednu jeho známou v Harlemu. Tak jsme tam šli.“

„Co se tam odehrávalo, u té známé?“

„Dívali jsme se na televizi. No – a pak měl Osterflood s tou dívkou pohlavní styk, a po něm jsem s ní měl pohlavní styk i já. Společný podnik, dalo by se říct.“

„Osterflood odtamtud odešel s vámi?“

„Ne. Odcházel jsem sám.“

„Co dělal, když jste odcházel?“

„Spal v obýváku na koberci.“

„Jaký byl jeho vztah k tomu děvčeti?“

„Řekl bych, že v podstatě masochistický. S určitými prvky sadismu.“

„Připadalo vám, že ho ta dívka má ráda?“

„Připadalo mi, že jí styk s ním přináší potěšení.“

„Říkáte, že Osterflood spal, když jste odcházel?“

„Ano.“

„Byl opilý?“

„Asi ano.“

„Zdravotně byl v pořádku?“

„Hmmmm. To nebyl. Měl hodně nad váhu, a ten večer toho dost zkonzumoval. Měl zažívací potíže. A dostával od ní dost do těla.“

Inspektor Putt doktora Rhineharta chvíli chladně pozoroval a pak se znenadání zeptal:

„Kdo toho večera připravoval nápoje?“

„A – říkáte nápoje.“

„Ano. Nápoje.“

Doktor Rhinehart hodil kostku na stůl podruhé. Usmál se.

„Pan Osterflood.“

„Osterflood!“

„Zjistil jsem, že ta skotská byla občas ostudně křtěná, ale jinak byla obsluha v pořádku.“

Když se teď inspektor na doktora Rhineharta díval, byl výraz jeho tváře a očí ještě studenější.

„Nepřikázala vám kostka toho večera, abyste Osterflooda zabil?“

„O tom silně pochybuji. Ale je to zajímavá otázka. Podíváme se.“ Doktor Rhinehart rozkutálel kostku potřetí a pak šibalsky vzhlédl k vyslýchajícímu:

„Ne.“

„Aha. A to vám mám jako věřit,“ zašklebil se inspektor Putt.

„To mi kostka přikázala odpovědět.“

Oba muži se na sebe chvíli dívali a pak inspektor, rty úzce zaťaté, stiskl knoflík po straně stolu a detektivovi, který se vzápětí objevil ve dveřích, přikázal: „Přiveďte ji.“

Vstoupila Gina, na sobě sukni konzervativní délky až ke kolenům, festovní blůzku a špatně padnoucí sáčko.

„To je on,“ prohlásila.

„Posaďte se,“ vybídl ji inspektor.

„To je ten chlap.“

„Ahoj, Gino,“ pozdravil ji doktor Rhinehart.

„Připouští to. Vidíte? Nezapírá to.“

„Posaďte se, Gino,“ vyzval ji detektiv.

„Pro vás vždycky jenom slečna Potrelliová, mládenče.“

„Opakujte laskavě, co jste nám vypověděla o tom, jak ten večer s Osterfloodem probíhal,“ požádal ji inspektor.

„Tady ten pán přišel společně s Osterfloodem ke mně do bytu a já se s nima oběma vyspala. Tenhle chlap připravoval drinky. Osterflood se začal chovat nějak divně, jako by byl zfetovanej či co, a pak zkolaboval a tenhle chlap ho nakonec odtáhl pryč.“

„Doktore Rhineharte?“ vybídl ho chladně inspektor.

„Pan Osterflood mě s sebou vzal ke slečně Potrelliové, na společenskou návštěvu. Dívali jsme se na televizi, provozovali sexuální hrátky, a Frank nám mezitím připravoval pití. Když jsem odcházel, ležel Frank na podlaze s blaženým úsměvem na tváři. Co je s ním vlastně?“

„Je po smrti, ty grázle!“

„Mlčte,“ okřikl ji inspektor a pak už klidně pokračoval: „Tělo Franka Osterflooda našli patnáctého listopadu ve Východní řece, blízko Triboroughského mostu. Pitva zjistila, že je mrtvý asi dva dni. Byl otrávený strychninem.“ Podíval se na Rhineharta. „Vy a tady Gina jste poslední lidi, co ho viděli ještě živého.“

„Třeba si šel jenom o půlnoci zaplavat do řeky a spolykal víc vody než zdrávo,“ zkusil to vysvětlit doktor Rhinehart.

„Procento strychninu ve vodě z Východní řeky zatím nepřekračuje povolenou normu,“ informoval ho inspektor Putt věcně.

„Ale to jsem z toho vážně jelen – co se mu to teda vlastně mohlo stát?“ divil se doktor Rhinehart.

„Ovšem stopy strychninu se našly na poličce nad Gininým barem a na koberci před televizorem.“

„To je zajímavé.“

„A ty jsi připravoval chlast!“ zaječela Gina.

„Vážně? To ne, podle mé verze připravoval pití Osterflood.“

Doktor Rhinehart přemýšlivě svraštil čelo. „Co když mu kostky přikázaly, že má spáchat sebevraždu, aby smyl svoje hříchy? Projevovaly se u něj přece nesporné masochistické sklony.“

„Ty ses staral o chlast a odešel jsi s ním!“ tvrdila Gina ječivě.

„Moje verze říká něco jiného, slečno Potrelliová. Podle mé verze jsem já odešel první a on až někdy později.“

„Houby s voctem!“ vyštěkla. „Jseš prolhanej grázl.“

„Dejme tomu, že každý máme svou verzi toho, jak to bylo. To ovšem musí pana inspektora mást a komplikuje mu to situaci.“

„Máme čtyři svědky, kteří vypovídají, že vás viděli odcházet s Osterfloodem, doktore,“ poznamenal detektiv.

„No ne – dokonce čtyři! Vy sebou ale dokážete hodit, Gino. Ovšem přijít jen tak zničehožnic o čtyři svědky, to by byla hanba.“

Doktor Rhinehart sebral ze stolu kostku a upustil ji na pohovku vedle svého stehna.

„Odešel jsem odtamtud s Osterfloodem, pane inspektore.“

„A kam jste šli?“

„Kam jsme šli, Gino?“

„Vzali jste si tax –“

„Mlčte! Odveďte ji.“

Detektiv Ginu vyvedl z kanceláře.

„Pokud si vzpomínám, nasedli jsme do taxíku. Já jsem vystoupil na Lexington Avenue, u stanice podzemky na Stopětadvacáté ulici. Strašně se mi chtělo čurat. Osterflood jel dál. Byl skoro namol a já si trošku vyčítal, že jsem ho nechal samotného s tím podezřele žoviálním taxikářem, ale já byl taky opilý. Vyhledal jsem nejbližší záchod a –“

„Proč jste nám předtím lhal?“

„Kdo říká, že jsem vám předtím lhal?“

„Vždyť jste právě teď změnil výpověď.“

„To je detail.“

„Gininy svědkové vás usvědčili ze lži.“

„Ale prosím vás, pane inspektore! Vy přece víte až moc dobře, že ti její čtyři svědkové jsou ještě méně spolehliví než moje kostky, a to už je co říct.“

„Mlčte!“

„A kromě toho – právě Kostka mi přikázala, abych změnil výpověď.“

Inspektor probodával doktora Rhineharta žhnoucím pohledem.

„Radši byste se měl s tou svou kostkou poradit ještě jednou,“ řekl potom. „Žádný taxikář ve městě si nevzpomíná, že by ten večer v Harlemu nakládal dva velké bělochy. Nic takového se jim prý v posledních pěti letech nestalo. Vy jste lékař, a tak byste jistě hladce rozpoznal příznaky otravy strychninem od prachsprosté ožralosti. My víme, že nám Gina i ti její čtyři svědkové lžou. Víme, že nám lžete i vy. Je nám jasný, že Osterflooda někdo sejmul ještě u Giny a že se odtamtud živý nedostal.“

Inspektor Putt a doktor Rhinehart na sebe upřeně zírali.

„Páni!“ ozval se po chvíli doktor Rhinehart. Naklonil se na pohovce dopředu, oči dokulata otevřené, plné zvědavého zájmu, a dychtivě se zeptal: „A kdo ho sejmul?“

KAPITOLA DEVADESÁTÁ

Milý doktore, Kostka mi přikázala, abych Vám napsal. Nenapadá mě nic, co bych Vám chtěl sdělit.

Kostka Vám žehnej.

Fred Weedmuller

Porksnout, Texas

KAPITOLA DEVADESÁTÁ PRVNÍ

Týden po tom výslechu oznámil inspektor Putt každému, kdo o tento případ jevil zájem, že nově získané důkazy (nezveřejněné) jednoznačně nasvědčují tomu, že Osterflood s největší pravděpodobností spáchal sebevraždu. Přátelům a informátorům soukromě naznačil, že došel k závěru, že prakticky nemá v rukou nic, čím by se mu podařilo jednomu z nás prokázat vinu. Gina by přece nemohla Osterflooda zlikvidovat tak rozmyslně ve svém vlastním bytě a za přítomnosti dalšího bělocha, a kromě toho „sexuálně zneužívané harlemské kurvy“ obvykle nevraždí strychninem. A ti její čtyři svědkové, i když nepochybně lžou, by v myslích některých radikálně liberálních porotců jistě dokázali vyvolat stín pochybností.

Ani doktora Rhineharta by žádná porota neshledala vinným, ať radikálně liberální, nebo stoprocentně americká, protože by nikdy nedokázala pochopit, proč by něco takového dělal. Inspektor sám připouštěl, že mu to není příliš jasné. „Udělal to, protože mu to přikázaly kostky,“ prohlásil by okresní zástupce, a v tu chvíli by se Rhinehartovi obhájci začali hurónsky smát a rozřehtali by celou soudní síň. Svět se mění příliš rychle a žádný porotce, byť sebeameričtější, se těm proměnám nestačí přizpůsobovat. Sám inspektor Putt nadto začínal silně pochybovat o tom, zda tu vraždu opravdu spáchal Rhinehart, protože třebas by toho jistě byl schopen, kdyby mu Kostka něco takového nařídila, jistě by si při tom nepočínal tak primitivně, zmateně, zvrhle, neesteticky a nekompetentně.

Nicméně mě inspektor Putt přece jen pozval k poslední konfrontaci, kterou uzavřel dlouhou přednáškou, v níž zazněla tato slova:

„Přijde den, Rhineharte, kdy vás zákon dostane. Přijde den, kdy se fúrie, které jste vypustil, vrátí úřadovat k vám domů. Jednoho dne si někdo ty vaše hříchy, které pášete ve jménu svých kostkařských orgií, vyzvedne z banky, a vy poznáte sám na sobě, že ani ve Spojených státech se zločin nevyplácí.“

„Určitě máte pravdu,“ ujistil jsem ho, když jsem mu na odchodu podával ruku. „Ale není s tím třeba spěchat, co říkáte?“

■

A tak můj kostkařský život nerušeně pokračoval. Nabídl jsem Kostce jednu šanci ze šesti, že udělám všechno, co bude v mých silách, abych Osterflooda navrátil zpátky do života, ale vyšla mi jiná opce, rovněž v poměru jedna ku šesti: že strávím tři dny upřímným oplakáváním Franka a při té příležitosti vytvořím několik modliteb a podobenství.

Prvního ledna 1971 nadešel můj třetí výroční Osudový den, který měl rozhodnout o tom, jakou dlouhodobou roli budu v nadcházejícím roce hrát. Kostce jsem nabídl šest možností: že

(1) během tohoto roku se ožením s Lindou Reichmanovou, Terry Tracyovou, slečnou Reingoldovou nebo se ženou, kterou si vyberu zcela namátkou (měl jsem pocit, že kdybych si nemohl dovolit vyzkoušet kostkařskou svatbu, hrozilo by rodině jako základnímu společenskému institutu povážlivé nebezpečí);

(2) vzdám se na celý rok kostkařství a pokusím se o nějakou zcela novou kariéru (k této opci, která mě už dávno přestala děsit, mě inspiroval článek Fuigi Arishiho o „Uvadání Kostky“, který se mi nedávno dostal do rukou;

(3) zahájím revoluční činnost namířenou proti všem představitelům světového establishmentu, s cílem odhalit pokrytectví a nespravedlnost, uvést do hanby všechny sobecké chrapouny, zburcovat utlačované a vyhlásit nekonečnou válku všemu zločinu – to jest rozbít stávající společnost stejně radikálně, jako se snažím potlačit její rozkladný vliv sám v sobě (před několika týdny jsem se kdesi dočetl, že Eric Cannon a Arturo Jones založili podzemní revoluční skupinu, a když jsem si na to onoho dne vzpomněl, připadal jsem si sám jako hrdina – nebylo mi sice zdaleka jasné, k čemu vlastně by mě tahle formulace zavazovala, ale pouhý zvuk těchto slov způsobil, že jsem se na tom koberci v obýváku, na kterém jsem seděl a hodlal si hodit kostkami, nadýmal pýchou);

(4) budu celý rok pracovat na knihách a článcích, románech a povídkách, podle toho, co přesně mi Kostka přikáže, a dám dohromady ekvivalent přinejmenším dvou knižních publikací (sledoval jsem s nelibostí propagační úsilí, které mělo burcovat zájem o naše kostkařská střediska a o nadaci „Život s Kostkou“, a už už jsem se viděl, jak to všechno přicházím zachránit);

(5) budu nadále rozvíjet své mnohostranné aktivity podporující celosvětový rozvoj kostkařství, přičemž konkrétní povahu mé činnosti určí sama Kostka (to se mi chtělo dělat ze všeho nejvíc – Linda a Jake a Fred a Lil se všichni stávali členy našeho kostkařského týmu pouze sporadicky, a dlužno podotknout, že kostkařský život, který postrádá neustálý styk s jinými kostkaři, je často velmi osamělý);

(6) prožiji celý ten rok tak, že veškerým svým opcím vymezím pouze jednodenní životnost, takže (cituji inspirovanou rétoriku svého Osudového dne 1971) „mně každý úsvit přinese nové zrození, kdežto ostatní lidé ho nezaznamenají a budou rychle stárnout.“ (Tato poslední možnost mě přímo fascinovala, protože jsem měl vždycky pocit, že u dlouhodobých opcí není o co stát – že mě činí příliš předem naprogramovaným, byť ten program určuje Kostka.)

Avšak Kostka si mě prověřila tím, že když se zastavila, ukazovala čtyřku – tedy: „po celý rok se budu zabývat různými literárními projekty.“ Následující dvě rozhodnutí Kostky mi pak vzápětí uložila, abych v průběhu nadcházejícího roku dokončil „vlastní životopis v rozsahu přesně dvou set tisíc slov“ (takže tenhle hloupý úkol mi teď už větší část roku kazí jeden den za druhým), a když se to bude hodit (totiž když se do toho Kostce i mně samému bude chtít), abych zároveň pracoval ještě na jiných Kostkou vybraných úkolech.

Samozřejmě celý den se psát nedá, a tak jsem i nadále namátkou navštěvoval přátele, občas vypomáhal v kostkařských střediscích, sem tam přednášel, tu a tam sehrával výstřední nové role, příležitostně se věnoval různým kostkařským cvičením a obecně vzato vedl velmi příjemný, setrvalý, důsledně nedůsledný, náhodný, sporadicky nepředvídatelný kostkařský život.

A potom – jak jinak – zasáhla Náhoda.

KAPITOLA DEVADESÁTÁ DRUHÁ

NÁBOŽENSTVÍ PRO NÁŠ ČAS

uvádí

[Kamera pomalu přejíždí z jednoho účastníka diskuse na druhého. Pětičlenný panel sedí na poněkud vyvýšené scéně před přibližně padesáti lidmi, kteří tvoří obecenstvo.]

Otec John Wolfe, odborný asistent teologie z Fordhamovy univerzity v New Yorku; rabín Eli Fishman, předseda Ekumenického střediska pro sjednocenější společnost; dr. Eliot Dart, profesor psychologie na Princetonské univerzitě a známý ateista; a dr. Lucius M. Rhinehart, psychiatr a kontroverzní zakladatel náboženství Kostky.

„Vítáme vás při přímém přenosu další svobodné, otevřené, spontánní a zcela nepřipravené diskuse našeho cyklu Náboženství pro náš čas. Naše dnešní téma:

JE NÁBOŽENSTVÍ KOSTKY

ÚTĚKEM PŘED SKUTEČNOSTÍ?

[Kamera zabírá paní Wippletonovou.]

„Moderátorkou dnešního pořadu je paní Sloan Wippletonová, bývalá filmová a televizní herečka, manželka významného finančníka a společenského činitele Gregga Wippletona a matka čtyř krásných dětí. Paní Wippletonová je rovněž předsedkyní Výboru pro náboženskou toleranci, orgánu První presbyteriánské církve. Paní Wippletonová.“

Tvář se jí rozzáří širokým úsměvem. Hovoří s velkým zaujetím.

„Děkuji vám. Dobré odpoledne, dámy a pánové. Dnes bude předmětem našeho diskusního zájmu téma nanejvýš zajímavé a vděčné, o kterém se zcela určitě všichni chcete dozvědět co nejvíc: náboženství Kostky. Náš debatní panel se skládá z velmi významných osobností. Pan doktor Rhinehart [krátký záběr kamery na dr. Rhineharta, který je celý v černém – v černém roláku a v černém obleku – a vypadá trochu jako nějaký evangelický pastor; v ústech si pohrává velkou dýmkou, ale v průběhu vysílání si ji nikdy nezapálí] je nepochybně jednou z nejznámějších kontroverzních osobností tohoto roku. Jeho studie a knihy, věnované kostkařské teorii a terapii, vyvolaly pobouření ve světě psychiatrie, jeho čtení z Knihy Kostky zase vyvolalo nebývalý odpor představitelů nejrůznějších církví. Americká asociace praktických psychiatrů se od jeho učení ostře distancovala a vyslovila mu Zvláštní důtku. Doktora Rhineharta a jeho náboženství nicméně mnoho lidí nadšeně podporuje, a zdaleka ne všichni jsou pacienty psychiatrických klinik. V minulém roce začal doktor Rhinehart se svými přívrženci zakládat kostkařská centra, která fungují jako takzvaná Střediska pro výzkum lidského chování v totálně náhodném prostředí a jimiž už prošly tisíce lidí. Některým pobyt v takovém středisku přinesl podle jejich vlastního vyjádření hluboké náboženské prožitky, jiní se v nich duševně naprosto zhroutili. Názory na učení doktora Rhineharta jsou diametrálně protikladné, ale všichni se shodují na tom, že je to člověk, kterého je třeba brát velmi vážně.

Pane doktore – ráda bych naši debatu otevřela dotazem, který se týká klíčového problému našeho dnešního tématu. Nejprve se k němu laskavě vyjádřete vy, já pak položím touž otázku ostatním účastníkům diskuse: ‚Není vaše náboženství Kostky útěkem před skutečností?‘“

„To jistě je,“ odpovídá doktor Rhinehart. Chvíli poklidně ohryzává dýmku, ale už nepokračuje. Paní W. chvíli dychtivě vyčkává, ale pak viditelně znervózní.

„V jakém smyslu, mohu-li se zeptat?“

„V trojím.“ R. znovu beze slova žvýká dýmku, naprosto klidný a vyrovnaný.

„Mohl byste nám ty tři aspekty přiblížit?“

R. sklání hlavu a kamera sjíždí o něco níž, takže posléze zabírá jeho ruce, které si s něčím pohrávají v dlaních a potom z nich na stůl vypustí hrací kostku. Padne šestka. Když kamera opět vyjede vzhůru a zabere jeho tvář, divák zjistí, že se mu R. dívá z obrazovky přímo do očí. Oči mu dobromyslně září, nezapálenou dýmku teď svírá nehybně v zubech a na televizního diváka se jenom přátelsky dívá. Uplyne pět vteřin, deset. Patnáct.

„Pane doktore?“ ozve se mimo obraz ženský hlas. Kamera švenkne na vážně se tvářící paní W. Pak zase zpátky na R.

A znovu na zamračenou paní W. a zpátky na R., který právě z otevřených úst vyfukuje oblak čistého vzduch. Vzápětí se na obrazovce objeví poněkud roztřesený otec Wolfe, který se zjevně úporně soustřeďuje na to, co bude chtít v příští chvíli říci.

„Pane rabíne? Možná byste se rád ujal slova vy,“ je slyšet onen ženský hlas.

Rabín Fishman, malý snědý čtyřicátník, směruje svá slova nejprve k paní W. a pak k R.

„Děkuji vám, paní Wippletonová. Co nám tady pan doktor Rhinehart říká, je nepochybně velice zajímavé, ale podle mého názoru zcela pomíjí to nejdůležitější: náboženství Kostky představuje rezignaci na důstojnost člověka. Koří se náhodě, a uctívá tedy něco, co je člověku odjakživa nepřátelské. Člověk je přece především velký organizátor, činitel po výtce integrující, kdežto pokud to dobře chápu, kostkařský život ničí jakoukoli integraci a jednotu. Je to útěk od skutečného života, avšak neznamená příklon ke spontánní náhodnosti přírody, jak tvrdí někteří Rhinehartovi kritici. Nikoli. Příroda je přece rovněž organizátorka a sjednotítelka. Ovšem náboženství Kostky je v určitém ohledu zbožněním dezintegrace, rozpadu a smrti. Je to antiživot. Spatřuji v něm jenom další symptom chorobného stavu naší doby.“

[Kamera hladce přejede k paní W.]

„To je velmi zajímavý názor, pane rabíne. Poskytl jste nám opravdu závažnou látku k přemýšlení. Pane doktore Rhineharte – nechtěl byste se k tomu vyjádřit?“

„Samozřejmě.“

R. opět poklidně zírá, tentokrát do tváří obecenstva v sále, a mírumilovně ohryzává dýmku. Pět vteřin, deset, dvanáct.

„Otče Wolfe?“ Hlas paní W. je posazený hodně vysoko.

„Teď já?“

[Záběr na kulatou brunátnou tvář světlovlasého Otce Wolfa, který nejprve nejistým pohledem zatěká k paní W. a pak se zadívá do kamery přísným pohledem veřejného žalobce.]

„Děkuji vám. Náboženství Kostky představuje zcela jednoznačně uctívání Antikrista – ať se nám tady pan doktor Rhinehart bude dnes odpoledne pokoušet namluvit cokoli jiného. Ve vesmíru existuje něco jako – é – morální řád, který stvořil Bůh, a pokud někdo hlásá, že člověk má podřídit svou vlastní svobodnou vůli rozhodnutím hracích kostek, páše ten nejhorší a nejdokonalejší zločin proti – é – Pánu Bohu, jaký si dovedu představit. Je to výzva k tomu, aby se člověk bez jakéhokoli odporu poddal hříchu. Je to akt – é – opovrženíhodného zbabělce.

Útěk – to je příliš mírné slovo. Náboženství Kostky je zločin, zločin proti – é – Pánu Bohu a proti důstojnosti a vznešenosti člověka, stvořenému k – é – obrazu Božímu. Právě svobodná vůle přece odlišuje člověka od – é – ostatních Božích tvorů.

Vzdát se tohoto daru, to je asi onen hřích proti Svatému Duchu, který je neodpustitelný. Doktor Rhinehart je možná velmi vzdělaný muž, jistě, je to lékař, prosím, ale jeho takzvané náboženství Kostky je – é – nejjedovatější, nejzhoubnější satanská past, o jaké jsem kdy – é – slyšel, že.“

„Mohu k tomu něco poznamenat?“ ozve se mimo obraz hlas doktora R., a vzápětí se na obrazovce objeví jeho tvář, mlčenlivá a zcela uvolněná, s pohledem upřeným do očí diváka, ale je zřejmé, že už opět nehodlá říci ani jediné další slovo. Jako by pokaždé, kdy se R. objeví na obrazovce, někdo přepnul na jiný kanál.

Uplyne pět, sedm, osm, deset vteřin.

„Pan doktor Dart,“ říká přitlumený ženský hlas.

Objeví se doktor Dart: mladý, dynamický, hezký muž s cigaretou v ruce, nervózní, soustředěný, bystrý.

„To, co nám tady dnes pan doktor Rhinehart předvádí, je vskutku velmi zábavné, a zároveň to perfektně odpovídá klinickému obrazu, který jsem si o něm utvořil na základě studia jeho díla a v rozhovorech s lidmi, kteří ho dobře znají. Náboženství Kostky a specifické znaky jeho únikové podstaty nemůžeme plně pochopit, dokud nepochopíme patologii osobnosti jeho tvůrce a jeho následovníků. Doktor Rhinehart, jak konečně sám přiznává, je totiž schizofrenik. [Na obrazovku se prolne tvář doktora R., přívětivě shlížející na diváka, a setrvá tam po značnou část analytického výkladu doktora Darta.] Odcizení a anomie doktora Rhineharta dosáhly už zjevně takového stupně, že definitivně ztratil svou vlastní individuální identitu a stal se mnohočetnou osobností. V literatuře lze najít nesčetné studie případů tohoto schizoidního typu, a pan doktor Rhinehart se od standardu liší pouze vysokým počtem konkrétních osobnostních typů, do kterých je nepochybně schopen se projektovat. Nutkavá povaha tohoto přijímání rolí je maskována používáním hracích kostek a rituálním náboženstvím Kostky, které kolem něj vzniklo. V naší společnosti je patologická kombinace odcizení a anomie poměrně častá, a signifikantní počet lidí, kteří náboženství Kostky tak či onak přijímají, svědčí o tom, jak významná je verbální struktura, která rafinovaně maskuje a podporuje psychologickou dezintegraci, ke které v takových případech dochází. [V tomto okamžiku se na obrazovku vrátí tvář dr. Darta.]

Náboženství Kostky není tedy primárně útěk před realitou, ale především – jako ostatně všechna náboženství – utěšujícím šidítkem, potvrzením a možno snad říci i povznesením psychologických poruch jedince, který se s tímto náboženstvím ztotožní, na cosi pozitivního. Pasivita vůči rigidnímu Bohu, katolickému či židovskému, je také jistou formou úniku, pasivita vůči flexibilnímu a nepředvídatelnému Bohu náhody zase jinou. V obou případech můžeme proniknout k podstatě těchto postojů jedině tak, že k nim budeme přistupovat jako k projevům individuální nebo skupinové patologie.“

Doktor Dart se obrátí na paní Wippletonovou. Na obrazovce se objeví paní Wippletonová, vážná, upřímně zainteresovaná.

„Co je to za nesmysl, to s tím rigidním židovským Bohem?“ ozve se mimo obraz hlas pana rabína Fishmana.

„Cituji zde pouze obecně přijímanou psychologickou teorii,“ odpoví Dart.

„Jestli se tu dám mluvit o něčem patologickém,“ praví temně už z obrazovky rabín Fishman, „je to především sterilní pseudoobjektivita zneurotizovaných psychologů, kteří si pošetile namlouvají, že rozumí duši člověka.“

„Ale pánové!“ napomene je paní Wippletonová se zářivým úsměvem.

„Katolická víra není žádné povznášení psychologických poruch člověka [nejdříve se ozve hlas otce Wolfa, pak se na obrazovce objeví jeho tvář], ale jeho duchovní vznešenosti. Jenom hmyzí mozečky psychologů –“

„Pánové, pánové!“

„Vaše pobouřená obrana je pro mně vskutku velmi zajímavá,“ poznamená doktor Dart.

„Naším dnešním tématem je ovšem náboženství Kostky,“ vmísí se do toho rozzářená paní Wippletonová, „a já bych byla velmi zvědavá na to, co by nám mohl k označení svého náboženství za cosi schizofrenního a patologického říci sám pan doktor Rhinehart.“

[Objeví se dr. Rhinehart, na tváři zářivý, přátelský, uvolněný úsměv. Pět vteřin. Šest.] „Já nechápu vaše mlčení, pane doktore,“ říká mimo obraz paní Wippletonová. R. jako by to vůbec neslyšel, ani se nepohne.

„Tohle je typický případ schizofrenika v katatonickém stavu, paní Wippletonová,“ je slyšet hlas doktora Darta. „Doktor Rhinehart je zřejmě schopen upadat do takového stavu téměř z vlastní vůle a zase se z něho z vlastní vůle probírat. Vskutku neobyčejná schopnost. Může se klidně stát, že se za několik málo minut rozmluví tak, že nebude k zastavení.“

Doktor Rhinehart vyndá dýmku z úst a rozkošnicky vyfoukne všechen čerstvý vzduch, který má v plicích.

„Ale jestli vám správně rozumím,“ ozve se paní W., „říkáte, že doktor Rhinehart trpí jistou duševní poruchou, která by ho za normálních okolností pravděpodobně přivedla do nějakého ústavu.“

„To není zdaleka tak jisté,“ prohlásí zapáleně doktor Dart.

„Rozumějte – pan doktor Rhinehart je cosi jako schizofrenik manqué, smím-li to tak říci. Schizofrenik tak nějak latentní. Jeho náboženství mu dovoluje chovat se tak, jak valná většina schizofreniků nikdy nedokáže. Drží pohromadě a sjednocuje jeho rozštěpenou osobnost. Bez kostkařského náboženství by z něj už dávno byl blekotající maniak. S ním může fungovatfungovat sice jenom jako integrovaný schizofrenik manqué samozřejmě, ale nicméně fungovat.“

„Tohle jeho mlčení tady je ovšem nesmyslné, drzé a únikové,“ poznamená rabín Fishman.

„Má strach postavit se – é – americkému lidu čelem, protože si je vědom obrovitosti svého – é – hříchu,“ připojí se otec Wolfe. „Pravdu nemůže nikdy vyvrátit.“

„Pane doktore Rhineharte, chtěl byste na tyto invektivy reagovat?“ ptá se paní Wippletonová.

[Objeví se R. Pomalu vyjímá dýmku z úst a stále přitom upřeně hledí na diváka.] „Ano,“ řekne potom.

Ticho. Pět vteřin, deset. Patnáct.

„A jak konkrétně?“

Kamera sleduje už podruhé doktora Rhineharta, jak se předklání, zatřepe spojenými dlaněmi a na stolek vedle své nedotčené sklenky s nahnědlým nápojem upustí kostku. Detailní záběr ji maximálně zvětší: dvojka. Nehne brvou a na tváři se mu opět usadí výraz oné nevzrušené důstojnosti, se kterým se těžko vyrovnávají televizní diváci na celém světě.

Začne mluvit rabín Fishman a na obrazovku naskočí jeho tvář.

„Že by tisíce lidí přitahovala zrovna takováhle imbecilita? To je nad moje chápání. V Indii umírají miliony lidí hlady, ve Vietnamu se dějí nevímjaká zvěrstva, naši černí bratři stále ještě mají nač si stěžovat, a tenhle člověk, navíc ještě lékař, jen si to uvědomte, si tady klidně sedí, bafá z nezapálené dýmky a hraje si s kostkami. Připomíná mi Nerona – ten si taky klidně na něco fidlal, když kolem něj hořel Řím.“

„On je ale ještě mnohem – é – horší, pane rabíne,“ naváže na to otec Wolfe. „Nero potom Řím aspoň znovu postavil. Avšak tenhle člověk umí jenom ničit.“

K tomu se vyjádří doktor Dart:

„Odcizený schizofrenik prožívá jak sebe sama, tak ostatní lidi, jen jako objekty, a navázat k nim vztah dokáže pouze ve světě své fantazie.“

„A my v tom jeho fantastickém světě nejsme?“ zeptá se paní W.

„Jistěže jsme. On si představuje, že námi svým mlčením manipuluje.“

„Jak mu v tom můžeme zabránit?“

„Tím, že budeme taky mlčet.“

„Uch…“

Rabín Fishman navrhne:

„Možná bychom měli hovořit o něčem jiném, paní Wippletonová. Těžko snáším, když vám nějaký pomatenec ruinuje program.“

[Na obrazovce se opět objeví dr. Rhinehart a setrvá na ní, takže jeho oči a jeho dýmka zůstávají na úrovni diváckého pohledu po celý další úsek programu.]

„Děkuji vám, pane rabíne, to je od vás milé. Ale přesto bychom se měli pokusit o důkladnou analýzu toho jeho náboženství. Náš sponzor si zaplatil právě za něco takového.“

„Všimněte si, že nemá sebemenší tik.“ To je zase doktor D.

„Co tím chcete říct?“ ptá se rabín F.

„Vůbec není nervózní.“

„Jo tak.“

„Rád bych teď odpověděl na vaši druhou otázku, paní Wippletonová.“ [Otec W.]

„É – totiž?“

„Druhá otázka, kterou jste zřejmě chtěla položit, by zněla asi takto: ‚Má ty dobroto, možná bychom teď měli diskutovat o tom, proč vůbec náboženství Kostky některé lidi přitahuje.‘“

„Už chápu.“

„Mohu na ni tedy odpovědět?“

„Ale jistě. Prosím.“

Otec Wolfe začne hlasem veřejného žalobce kázat z téže obrazovky, ze které se zároveň dívá doktor Rhinehart.

„Ďábel odjakživa svádí lidi v lákavých převlecích a – é – chlebem a hrami – é – a sliby, které nemůže splnit. Jsem přesvědčen, že –“

„Víte, co by bylo moc zajímavé? Kdyby se z toho už nikdy neprobral,“ vklíní se do toho hlas rabína Fishmana.

„Promiňte laskavě, ale teď mluvím já.“ [Otec Wolfe.]

„Ale to víte, že se z toho probere,“ ujišťuje rabína doktor Dart. „Chronický katatonik působí mnohem ztrnulejším dojmem a zdaleka ne tak inteligentně. Ujišťuji vás, že to pan doktor Rhinehart na nás jen tak hraje.“

„Co lidi na takovém cvokovi vidí?“ ptá se rabín Fishman.

„On se asi takhle nechová vždycky, řekla bych,“ poznamená paní Wippletonová.

Otec Wolfe to potvrdí:

„Než se tohle začalo vysílat, bavil se se mnou docela příjemně, ale já jsem mu na to nenaletěl. Bylo mi jasné, že mě chce prostě zmást.“

„Pane doktore Darte, možná že vy byste chtěl nějak osvětlit, proč náboženství Kostky přitahuje tolik lidí,“ zkouší to paní W.

„Podívejte, už zase vyfukuje,“ upozorňuje rabín Fishman.

„Nevšímejte si ho,“ varuje panelisty doktor Dart. „Není třeba přistupovat na jeho hru.“

Otec Wolfe prohlásí:

„Paní Wippletonová, rád bych upozornil, že jste se nejdřív ptala mne a že mě doktor Dart hulvátsky přerušil, než jsem mohl dokončit svou myšlenku.“

[Kamera teď zabírá paní Wippletonovou, která se vytřeštěnýma očima a s otevřenými ústy dívá napravo od sebe.] „Panebože!“ vydechne.

„Ježíšikriste,“ ozve se mimo obraz hlas jednoho z účastníků debaty.

[Ohlušující třesknutí a dva tři ženské výkřiky z řad obecenstva.]

„Co se to proboha děje?“

„ZASTAVTE JE!“

[Prásk.]

Paní Wippletonová, stále s otevřenými ústy, vstává a upravuje si mikrofon, přichycený ve výstřihu. Pokouší se o úsměv:

„Kdyby naše obecenstvo prosím laskavě –“

„Áááááá –“ Dlouhé zaječení.

„Ať je ta ženská zticha!“

[Kamera třaslavě přejede přes hlavy obecenstva a zabere dva ozbrojené muže, bělocha a černocha, kteří stojí ve dveřích za diváky. Jeden se ohlíží zpátky, druhý horečnatýma očima sleduje obecenstvo. Pak se na obrazovku z neznámých důvodů vrátí doktor Rhinehart, vyndá z úst dýmku, vyfoukne vzduch, zasune dýmku zpátky do úst a zahryzne se do ní.

„Jistí Bobby vejtahy?“

„Jsme v záběru?“

[Beng, bengJÍÍÍÍP!]

„Co když Bobbyho dostanou?“

„Nehejbejte se! Zůstaňte klidně sedět na místě! Nebo budem střílet!“

„Jsme v záběru?“

„Jdi se zeptat Erika, co se –“

Bambambambam.

„BACHÁÁ!!“

[Zarachotí další výstřely a Rhinehart zmizí a vystřídá ho ozbrojený muž, který padá k zemi (a svírá si při tom rukama břicho). Dva muži pálí z pistolí na něco, co je vzadu za obecenstvem. Jeden z nich se zasténáním padá. Druhý přestává střílet, ale stále tam něco napjatě sleduje.]

„Snímaj nás?“ ptá se znovu mužský hlas.

[Na obrazovce se opět usídlí nevzrušená tvář doktora Rhineharta, ale není zacentrovaná, protože kameraman obsluhující kameru, která ho snímala, zdrhl a sedí teď jakobynic mezi obecenstvem a snaží se být co nejnenápadnější, ovšem protože všichni ostatní diváci jsou k smrti vyděšení, trčí mezi nimi jako naháč na pohřbu.

„Tak nezlob, kamaráde, a koukej nás tou kamerou zabrat. Naši hoši v režii se postarají o další.“

„Kde je Malcolm? Měl Artura představit.“

„Je… je…“

„Jo tak.“

„Dámy a pánové, tohle je Arturo X.“

Doktor Rhinehart vyhlíží z obrazovky stále stejně klidný.

„Jsem v záběru?“ je slyšet mužský hlas.

„Je v záběru?“

Doktor Rhinehart vyfoukne z plic čistý vzduch.

„Kde je Eric?“

„Co to tam vy chlapi kruci děláte?“

[Kamera prudce švenkne, zabere nohy rabína Fishmana, zapletené do sebe jako vánočka, a pak se ustálí na Arturovi X, který stojí vzpřímeně zády ke kameře a dívá se směrem k režii.]

„Jseš v záběru,“ ozve se tlumený hlas.

Arturo se otočí do kamery.

„Černí bratři a bílí parchanti celého světa –“

Tu se kolem Arturova krku ovine paže ve flanelovém rukávu, zakončená bílou rukou, a těsně za jeho obličejem se objeví napjatá tvář doktora Darta.

„Odhoďte zbraň, nebo toho muže zastřelím,“ říká doktor Dart někomu směrem doprava.

„Vy tam v režii, slyšíte?“ zakřičí. „Jo, vy! Odhoďte zbraně a vyjděte ven s rukama nad hlavou.“

Z Arturovy tváře začíná najednou mizet napětí a divák si uvědomuje, že teď se zračí úzkost pro změnu v rysech doktora Darta. Kolem krku se mu totiž nyní také vine paže, tentokrát v černém rukávě, na konci s velkou bílou tlapou, a vedle Arturova obličeje se objevuje tvář doktora Rhineharta, stále stejně nevzrušená a s dýmkou v ústech. Arturo se odlepí od Darta a divák vidí, že doktor Rhinehart drží v druhé ruce pistoli a zarývá ji doktoru Dartovi do boku.

„Co chcete, abych teď zabíral?“ zavolá hlas mimo obraz.

„Mě,“ je slyšet Artura.

[Kamera opouští oba psychology zaklíněné do sebe ve zkamenělé zápasnické póze, přejede po vyděšených a zmatených tvářích paní Wippletonové a rabína Fishmana, míjí prázdnou židli otce Wolfa a zakotvuje na Arturovi, který sice ještě trochu lapá po dechu, ale soustředěně a plamenně se do ní dívá.]

„Černí parchanti a bílí bratři celého světa…“ začíná Arturo řečnit. Pak se na jeho tváři objeví rozpačitý, popletený výraz. Začne znovu; „Černí bratři a bílí parchanti celého světa, pronikli jsme dnes odpoledne do tohoto televizního programu, abychom vám mohli sdělit jisté pravdivé informace, které neuslyšíte na žádném televizním kanále, ledaže by někdo na hlasatele mířil pistolí. My černoši –“

[Přeruší ho obrovská exploze někde vzadu ve studiu. Jekot a zděšené výkřiky. Osamocené „beng!“]

„Hoří!“

[Další jekot a několik hlasů, které opakují ono „hoří!“. Arturo zapátrá pohledem vpravo a zavřeští: „Kde je Eric?“]

„Pojďte, vypadnem vocaď!“ křikne kdosi.

Arturo se nervózně obrátí zpátky do kamery a začne mluvit o tom, jak je pro černocha obtížné žít v bělošské společnosti a téměř nemožné sdělit své stížnosti bílým utlačovatelům. Mezi ním a kamerou se začne válet kouř a kašlání, které se předtím ozývalo jen sporadicky, rozpoutá se teď mimo obraz s frekvencí kulometných dávek.

„Slznej plyn!“ zaječí někdo.

„To snad ne!“ vykřikne nějaká ženská a začne kvílet.

Beng. Bengbeng.

Nové výkřiky.

„Padáme!“

Avšak Arturo, který se neustále ohlíží doprava a občas se na chvíli odmlčí, zápasí dál se svým projevem, a kdykoli najde příležitost, dívá se upřímným pohledem do kamery.

„… Útlak tak nelítostný, že každý černoch, když jenom dýchá, má pocit, jako by mu na prsou stálo deset bělochů. My už se ale dál nechceme válet před bílejma čuňatama v blátě! Už nehodláme respektovat zákony bělošského bezpráví! Už nikdy se na bělochy nebudem – bacha, Rayi! – tamhle! – podlízavě culit a vrtět před nimi ohonem! Naše věčné pokořování už skončilo. Žádný běloch, žádný běloch – Rayi! Tamhle!“ [Mimo obrazovku se střílí. Arturo se přikrčí, tvář zrůzněnou strachem a nenávistí, ale se svým projevem se pere dál.]

„… Žádný běloch už nám nesmí upírat právo promluvit, právo říct konečně pěkně nahlas, že STÁLE JEŠTĚ EXISTUJEME, že vaše snaha nás zotročit pokračuje, ale že MY PŘED VÁMA už NIKDY NEOHNEME HŘBET! Árghch.“

To „Árghch“ na konci jeho projevu zaznělo velmi tiše, a když pak padal dopředu na podlahu, poslední, co na jeho tváři mohli toho nedělního odpoledne televizní diváci ještě zachytit, nebyl výraz strachu či nenávisti, ale zmateného překvapení.

Výkřiky a sténání a střelba pokračovaly, i když už jen sporadicky, a přes televizní obraz tváře doktora Rhineharta, stále se ztopořenou dýmkou mezi zuby a s očima zalitýma slzami, občas přeplul obláček kouře či slzného plynu. Ve srovnání s předcházejícím zmatkem byly ty zvuky jakoby tlumenější a mnohem řidší a stovky televizních diváků se už chystaly přepnout na jiný kanál, když se před tím člověkem s dýmkou v ústech objevil dlouhovlasý, hezký chlapec v modrých džínách a v černé rozhalence, oči plné slz.

Asi pět vteřin se díval pevným, vážným pohledem, ze kterého přímo sálala nenávist, do kamery a potom začal mluvit. Jenom jednou se při tom trochu zakuckal.

„Já se vrátím. Možná to nebude příští neděli, ale určitě se vrátím. V tom, jak jsou lidi nucení žít životem, který nás všechny ničí a otravuje, je něco prohnilého. Na světě se už dlouho odehrává krutá válka mezi těmi, kdo ten stroj, co nás znásilňuje a mučí, vytvářejí a pracují s ním, a těmi, co se ho snaží zničit. Na celém světě se válčí. A na jaké straně stojíte vy?“ Pak se z obrazovky vypaří a zůstane na ní pouze kouřem zamhouraný obraz slzícího doktora Rhineharta. Ten teď vstává a udělá tři kroky směrem ke kameře. Obrazovka mu odřízne hlavu, takže divák vidí pouze černý svetr a černé sako. Slyší však jeho hlas, který po krátkém souboji s kašlem klidně a pevně oznamuje:

„Tento program jste mohli sledovat díky normálním, seriózním lidem, bez jejichž úsilí by nikdy nemohl vzniknout.“

A potom ta černá postava zmizí a na obrazovce zůstane jen prázdná židle a malý stolek s netknutým šálkem kávy, a vedle toho šálku rozmazaná bílá skvrna, která vypadá jako zmuchlané péro z křídla anděla.

KAPITOLA DEVADESÁTÁ TŘETÍ

Na počátku byla Náhoda, a ta Náhoda byla u Boha, a ta Náhoda byla Bůh. Byla na počátku u Boha. Všecky věci skrze ni učiněny jsou a bez ní nic není učiněno, což učiněno jest. V ní život byl, a život byl světlo lidí.

Byl člověk poslaný od Náhody, jemuž jméno bylo Luke. Ten přišel, aby vydal svědectví, aby svědčil o Náhodě, aby všichni uvěřili skrze něho. Nebyl on ta Náhoda, ale přišel, aby vydal o Náhodě svědectví. Tentoť byl dílem Náhody, jež znáhodňuje každého člověka, přicházejícího na svět. Na světě byl, a svět skrze něho učiněn jest, ale svět ho nepoznal. Do svého vlastního přišel, ale vlastní jeho nepřijali ho. Těm pak, kteříž ho přijali, dal moc stát se dětmi Náhody, i těm, kdož uvěřili náhodně; těm, kdož ne z krve, ani z vůle těla, ani z vůle lidí, ale z Náhody zplozeni byli. A Náhoda se stala tělem (a my spatřili její slávu, slávu, jakou má od Velkého Vrtkavého Otce jednorozené Dítě), a zabydlela se mezi námi, plna chaosu a falešnosti a vrtochů.

KNIHA KOSTKY

KAPITOLA DEVADESÁTÁ ČTVRTÁ

Z nahrávek, pořízených pomocí zařízení ukrytých v bytě pana H. J. Wippla, potrhlého, oklamaného finančníka, jehož miliony pomohly realizovat různé Rhinehartovy chorobné představy, agenty důchodového úřadu, FBI, sociálního pojištění a Americké asociace praktických psychiatrů, víme naprosto přesně, co se odehrálo odpoledne a večer po onom Velkém televizním přepadení. Mnohé z toho nemá žádnou souvislost s Rhinehartovou zoufalou snahou uniknout zákonnému postihu, ale shrnutí vývoje událostí může cenným způsobem osvětlit chorobnou povahu institucí a hodnot, které se svými přívrženci rozvíjí.

Zařízení Wipplova obývacího pokoje sestává z nadměrně vycpané pohovky, orientálního psacího stolu s francouzskou venkovskou židlí, dvou moderních dánských křesílek, vyčalouněného záchranného voru zakoupeného z přebytků vojenského námořnictva, velkého balvanu a větší plochy po jedné straně raně amerického krbu, vysypané bílým pískem. V důsledku tohoto vybavení zabírá stylová paleta Wipplova obýváku údobí od ranné doby kamenné k tomu, co Jake Ecstein žertovně nazval „neoprimitivistickou modernou“. Wipple prý několikrát prohlásil, že veškeré zařízení této místnosti vybrala Kostka. Je to dost pravděpodobné.

Do tohoto pokoje byla na dobu těsně po Rhinehartově televizním vystoupení předběžně svolána schůze správců nadace „Život s Kostkou“. Taková setkání probíhají natolik náhodně a na tak namátkou vybíraných místech, že je jich zaznamenáno jen velmi málo. Toho odpoledne se dostavili: Wipple, v zásadě velmi konzervativní člověk, který podlehl atmosféře kostkařství a jehož dravě kapitalistická mysl tím byla výrazně narušena; paní Lillian Rhinehartová, která nedávno úspěšně složila zkoušky, jimiž se kvalifikovala pro přijetí do newyorské advokátní komory, přestože sama prohlašuje, že si při výběru správné odpovědi z nabídky několika možností nejednou hodila kostkou; dr. Jacob Ecstein, Rhinehartův silně zkompromitovaný komplic v celé řadě akcí, který se podle dostupných informací chová stále výstředněji a nezodpovědněji (takže i v jeho případě uvažuje Americká asociace praktických psychiatrů o vyslovení Zvláštní důtky); Linda Reichmanová, Rhinehartová občasná milenka a nenapravitelná děvka; a Joseph Fineman se svou ženou Faye, dvojice aktivních kostkařských teoretiků. Účast na těchto schůzích velmi kolísá, protože správcové nadace zřejmě předem konzultují svou účast s hracími kostkami.

Těchto šest osob se toho dne shromáždilo ve Wipplově bytě kolem páté hodiny odpoledne – to jest hodinu po skončení pořadu z cyklu „Náboženství pro náš čas“. Avšak program sledovala zřejmě pouze paní Rhinehartová, která proto nejdříve informovala ostatní přítomné o tom, k čemu v průběhu vysílání došlo. Otevřela tím dlouhou diskusi o možných následcích Rhinehartová počínání, přičemž některé názory a nápady byly odporně frivolní (například Ecstein navrhl, aby Rhineharta zahrabali do toho písku tady u krbu, tam že by byl bezpečně schovaný). Slečna Reichmanová telefonovala na všechny strany, aby zjistila, co s ním je, a H. J. Wipple mezitím několikrát projevil obavu, že by Rhinehartovo kompromitující spojení s šupáky jako Cannon a Jones mohlo povážlivě uškodit dobré pověsti, které se nadace „Život s Kostkou“ ve veřejnosti těší, ale u ostatních se nedočkal žádné podpory. Joe Fineman upozornil, že od té doby, co se v nápadné blízkosti muničního skladu v New Jersey, který se někdo pokusil vyhodit do povětří, našly dvě zelené kostky a co senátor Easterman v Kongresu napadl kostkařská střediska a kostkaře vůbec, vyskytla celá záplava nekompetentních kostkařských terapeutů, kteří pro elévy kostkařství vymýšlejí stupidní a nebezpečné opce. Vyjádřil domněnku, že do hnutí se možná pokoušejí proniknout agenti FBI s úkolem zkompromitovat ho v očích veřejnosti. Doktor Ecstein tuto nebezpečnou spekulaci smetl konstatováním, že k tomu, aby se perfektně zdiskreditovali, nepotřebují kostkaři žádnou pomoc zvenčí. Pokračoval návrhem, míněným možná ironicky, aby nadace „Život s Kostkou“ vydala formální prohlášení, v němž by se jednou provždy distancovala od jakýchkoli odsouzeníhodných činů kostkařů ve všech částech zeměkoule a na přilehlých planetách – že by si tím ušetřila námahu s vydáváním podobných prohlášení „každý druhý den“.

V té chvíli opustili byt oba Finemanovi a slečna Reichmanová, aby se pokusili zjistit v televizním studiu a na policii, co se s Rhinehartem stalo. Od ukončení programu uplynuly už téměř dvě hodiny a po Rhinehartovi stále ani vidu, ani slechu.

Zbylí tři účastníci pokračovali v roztěkané diskusi, hlavní slovo však měl Wipple. Stýskal si, že se daňová správa snaží prosadit, aby nadaci „Život s Kostkou“ nebyly nadále umožňovány odpisy z daní, které jí byly původně přiznány, a to z toho důvodu, že náboženství Kostky prý nespadá do obecně přijímané soustavy náboženství, že jeho vzdělávací program je zjevně zacílen spíše na „odnaučování“ všeobecně přijímaných znalostí a že se jeho vědeckovýzkumná činnost do značné míry opírá o fiktivní materiál a fiktivní výzkum. (V tomto okamžiku Ecstein poznamenal: „No a co? Nikdo není dokonalý.“) Berňák prý rovněž hlásá, že jejich nezisková kostkařská střediska nelze z tradičního hlediska v žádném případě pokládat za léčebná zařízení, protože se mezi jejich úspěšně pojednanými frekventanty, jak uvádějí i oni sami, vyskytují často jedinci společensky nepřizpůsobiví a nebezpeční. Jelikož paní Rhinehartová a doktor Ecstein nejevili o to, co provádí daňová správa, žádný valný zájem, Wipple jim sdělil, že ze svého příjmu odečítá ročně tři sta tisíc dolarů, kterážto suma zakládá významnou součást jeho velkomyslného příspěvku nadaci. Dodal, že podle poslední pokladní zprávy, kterou připravil spolehlivý kostkař-účetní, jemuž kostky dovolily pracovat s objektivní přesností, neschopnost nadace vybírat od frekventantů za pobyt v kostkařských centrech, za skupinovou terapii, za kostkařské hry jejich dětí a za různé tiskoviny, které vydávají, rozumné poplatky má za následek čistou finanční ztrátu více než jednoho sta tisíc dolarů měsíčně (Ecsteinova reakce: „Výborně!“).

[V tomto místě začíná doslovný přepis našeho záznamu (HJW behbourlivrm: 17-4-71/7.22-7.39).]

„[Wipple] Dřív nebo později se budeme muset začít zajímat o to, jak zvýšit naše příjmy. Přátelé, vy si snad neuvědomujete, kolik firem po celé zemi vydělává spoustu peněz prodejem neuvěřitelného množství triček s potisky kostkaříků a kostkaříček, sportovních košil vzorovaných zelenými kostkami, kostkařských knoflíčků do manžet, náhrdelníků, jehlic do kravat, náramků, bikinek, náušnic, hipisáckých pacifistických korálků, čokoládových tyčinek? Že výrobci hracích kostek v minulém roce zčtvernásobili svůj odbyt?“

„[Ecstein] Jistě. Asi před rokem jsem koupil sto akcií společnosti Hračky pro dospělé, které jsem zrovna včera prodal s třicetinásobným ziskem.“

„[Wipple] Ale co my? Ostatní firmy, které obchodují s kostkařskými hrami, prodávají za čtyřikrát vyšší ceny, než my dáváme na trh naše, a přitom jim ani trochu nejde o propagaci kostkařského života. Vydělávají miliony, a my se nezmůžem ani na to, abychom aspoň dostali zpátky výrobní náklady. Nemluvě o tom, že spousta barů a diskoték nabízí kostkařské striptérky, které se svlékají podle toho, jak padá kostka, za jednotné pětidolarové vstupné, kdežto Sodomy a Gomory našich kostkařských center jsou k dispozici prakticky zdarma. Všichni na kostkách těžce vydělávají, jenom my ne!“

„[Ecstein] Tak už to v kostkařině chodí.“

„[Rhinehartová] Vždyť Kostce pořád nabízíme opce, které by nám mohly přinést nějaký zisk, ale vždycky nás nechá ve štychu.“

„[Wipple] Ovšem já už všechny ty ztráty nemůžu dál hradit.“

„[Ecstein] Však to taky nikdo po vás nechce.“

„[Wipple] Jenže mi to přikazuje Kostka!“

[Ecstein a Rhinehartová se smějí.]

„[Ecstein] Jak se zdá, zatím jsme jediné náboženství v historii, které má finanční ztráty. Nevím proč, ale já mám z toho docela dobrý pocit.“

„[Rhinehartová] Poslyšte, H. J. – peníze, moc, trička s kostkaříky, hipísácké korálky, církev Kostky – všechno, co lidi s kostkami provádějí: na tom přece vůbec nezáleží. Naše kostkařství není ničím jiným než hrou, jejímž prostřednictvím se snažíme rozvíjet univerzální hravost, divadlem, jehož účelem je dosáhnout toho, aby se celý svět proměnil v mnohočetné divadlo. Zisk do této naší činnosti nepatří, není součástí té hry.“

„[Ecstein] Jen si nehraj na svatou, Lil. Jestli máme být na náš vynález pyšní, jsem pro, abychom se snažili brát veřejnost na hůl, jak se dá.“

„[Wipple] Říkám vám – s tím berňákem musíme něco udělat, nebo zbankrotuju. Musíme najmout nejlepší právníky v zemi, abychom je donutili to jejich rozhodnutí odvolat. Třeba to hnát až k Nejvyššímu soudu.“

„[Ecstein] To bychom jenom zbytečně vyhazovali peníze, H. J.“

„[Rhinehartová] Ovšem soudní projednávání takové kauzy by nám mohlo zajistit výbornou reklamu. ‚Co je vlastně náboženství?‘ ‚Co je a co není terapie?‘ ‚Co to je výchova a vzdělávání?‘ Jsem si téměř jista, že daňová správa je ta poslední instituce, která by na takové otázky dokázala uspokojivě odpovědět.“

„[Ecstein] Navrhuju, abychom na to odvolání proti tomu daňovému rozhodnutí najali tebe.“

„[Wipple] Potřebujeme nejlepší peníze, které lze za právníky získat.“

„[Ecstein] Potřebujeme právníka-kostkaře. Nikdo jiný by nevěděl, co má vlastně obhajovat.“

„[Wipple] Kostkaři jsou nespolehliví.“

[Opět se ozývá smích, ve kterém lze tentokrát rozeznat i nervózní řehot Wipplův. Zabzučí domovní telefon a někdo, zřejmě Wipple, odchází na předsíň zvednout sluchátko.]

„[Rhinehartová] Doufám, že se Lukovi nic nestalo.“

„[Ecstein] Luke je nezranitelný.“

„[Rhinehartová] Hm…“

„[Ecstein] Proč házíš kostkou?“

„[Rhinehartová] Jenom jsem chtěla vědět, jak bych případně měla reagovat na zprávu, že zahynul.“

„[Ecstein] A co říká kostka?“

„[Rhinehartová] Říká, že radostně.“

KAPITOLA DEVADESÁTÁ PÁTÁ

Byl to zajímavý program, se závažnými diskusními příspěvky, s okamžiky plnými vzrušení, s aktivní účastí obecenstva. Podnětná dramatická prezentace některých klíčových otázek naší doby. Sponzor bude mít určitě radost.

Tyto myšlenky se mi ovšem hlavou nehonily, když jsem se napůl udušený a zalknutý potácel ven ze studia dveřmi naproti režii, kterými těsně přede mnou odtáhl Eric Arturovo tělo. Na chodbě jsem se poprvé po patnácti minutách pokusil pořádně nadechnout, ale v očích, v nose a v krku jsem měl stále ještě pocit, jako bych zblízka inhaloval pečlivě udržovaný táborák. Eric se skláněl nad Arturem, ale když jsem k němu přiklekl, abych se pokusil ošetřit zranění jeho kamaráda, zjistil jsem, že Arturo je mrtev.

„Na střechu,“ zašeptal Eric a vstal. Z temných očí se mu řinuly slzy a zdálo se mi, že mě vůbec nevnímá. Zaváhal jsem, hodil jsem si kostkou a dověděl se, že nemohu jít s ním, že mám jít svou vlastní cestou. Venku na ulici kvílely sirény.

„Já jdu dolů,“ oznámil jsem mu.

Celý se třásl a snažil se dostat mě do svého zorného pole.

„Dobře, tak si jděte a pěstujte dál ty vaše hry,“ řekl. „Jenom je škoda, že vám nezáleží na tom, jestli vyhrajete.“ Znovu se otřásl. „Kdybyste se mnou chtěl náhodou mluvit, volejte Petera Thomase, Brooklynské výšiny.“

„Tak jo,“ řekl jsem.

„Žádnej polibek na rozloučenou?“ zeptal se a v příští chvíli se otočil a klopýtal chodbou k nouzovému východu.

Když začal otvírat okno na konci chodby, poklekl jsem znovu k Arturovi, abych se ještě jednou přesvědčil, jestli opravdu už nežije. Dveře vedle mě se najednou otevřely, do chodby jimi groteskně vhopkal policista a třikrát vystřelil směrem k Erikovi. Ten právě mizel v tom okně a začal šplhat vzhůru po požárním žebříku.

„Nezabiješ!“ zvolal jsem a koženě jsem se vztyčil. Z těch dveří se vynořil další policista. Oba si mě podezíravě změřili a ten první se pak obezřetně začal sunout chodbou k místu, kde se ztratil Eric.

„Kdo jste?“ zeptal se ten, co zůstal u mě.

„Já jsem otec Forms ze svaté církve potulných katolíků.“

Vytáhl jsem svou zrušenou průkazku člena Americké asociace praktických psychiatrů a mávl mu s ní před nosem.

„A kde máte kolárek?“ zeptal se.

„V kapse,“ odpověděl jsem a důstojně z ní vytáhl kněžský límeček, který jsem si chtěl navléknout na krk před vysíláním, ale Kostka mi to v poslední chvíli nedovolila. Začal jsem si ho připínat na černý rolák.

„Tak odtud radši koukejte vypadnout, Otče,“ vyzval mě.

„Tož tedy Bůh s vámi.“ Nervózně jsem ho obešel, vydal se zpátky do začouzeného studia a potácivě jím se zadrženým dechem překlusal k hlavnímu východu vzadu. Doklopýtal jsem ke schodišti a začal po něm nejisté sestupovat. Dole v mezipatře se po stranách číhavě krčili jiní dva policisté s pistolemi v rukou, třetí držel na vodítkách tři obrovské policejní psy, kteří začali zuřivě hafat, když jsem se k nim blížil. Pozdravil jsem je znamením kříže a přešel kolem nich na další rameno schodiště.

A pak jsem pokračoval po schodech dolů, žehnaje zpoceným policajtům, kteří se kolem mě hnali vzhůru za těmi zlotřilci, žehnaje zpoceným reportérům, kteří se kolem mě hnali vzhůru za těmi statečnými hrdiny, žehnaje posléze zkřehlým zástupům, které se tlačily venku před budovou, žehnaje nakonec všeobecně každému, kdo se mi připletl do cesty, a žehnaje při tom v duchu především sobě samému, který to podle mě potřeboval daleko nejvíc.

Venku sněžilo, ale od západu do toho svítilo slunce. Sníh útočil ve vířivých nárazech od jihovýchodu a bodal mě do čela a do tváří, až mi v hlavě znovu začínal hořet ten táborák. Chodníky byly přecpané postávajícími lidmi, kteří tupě vzhlíželi vzhůru k oknům devátého patra, z nichž se vinuly šmouhy kouře, mžikali očima, aby z nich odehnali sněhové vločky, nasazovali si brýle proti slunci, zacpávali si uši, aby si je chránili před zběsilým houkáním vozů, které v přeplněné ulici nemohly dál, a konečně s obdivnými vzdechy a výkřiky ukazovali na helikoptéru, jež se vysoko nad jejich hlavami odlepila od střechy budovy, vyprovázena štědrou salvou výstřelů. Prostě jeden z těch příznačných dubnových dnů, které Manhattan zná tak důvěrně.

KAPITOLA DEVADESÁTÁ ŠESTÁ

Lil se ke mně tiskla asi patnáct vteřin, a sníh, který mi padal z hlavy, se zachytával v jejích světlých vlasech. Měl jsem toho už plné zuby. Pak jsme se obrátili a s pažemi ovinutými vzájemně kolem pasu jsme klopýtali úzkou halou směrem k obýváku.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Snad ano,“ odpověděl jsem. „Ale občas mám pocit, že svět se rozpadá ještě rychleji než já sám.“

Když jsme vešli do pokoje, H. J. se zvedl z křesla a šel mi podat ruku.

„Skvělé vystoupení, Luku,“ řekl, vyfoukl mi oblak doutníkového dýmu na prsa a pochvalně mi položil buclatou ruku na rameno. „Někdy nechápu, jak to děláte.“

„Já jsem nic takového neplánoval,“ ujistil jsem ho. „Neměl jsem tušení, k čemu tam dojde. Když mě Eric požádal o lístky do obecenstva, myslel jsem, že mi i se svými přáteli prostě fandí. Pokrytci!“

„Našemu renomé to ovšem asi moc nepřidá. Uvědomil jste si to?“

„Mmmm.“

„Byli tam nějací mrtví?“ zeptala se Lil, která stála vedle mě.

Přešel jsem k pohovce a se zaúpěním jsem klesl vedle Jakea, který se odtamtud na mě srdečně usmíval. Měl na sobě bílé tričko a černé bermudy. Byl bos a jeho vlasy vzbuzovaly dojem, že mu je naposledy někdo stříhal před dobrými dvěma měsícia to nejspíš Edgarina.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Mohl bych dostat něco k pití?“

„Jistě,“ řekla Lil. „Co bys rád?“

„Horkou čokoládu.!“

„Ty si nádhernej, Luku,“ řekl Jake a dobromyslně se usmíval. Lil zamířila ke kuchyni.

„Děkuju.“

„Myslím ten kolárek,“ pokračoval Jake. „Máš zase jednou svoje náboženské období?“

„To je jenom převlek. Lidí mají ke kněžím přirozenou důvěru.“

„Jsem asi trošku přiopilý,“ vysvětloval Jake a pořád se zářivě usmíval.

„Nebo aspoň důvěřujou kněžím víc než kostkařům.“

„Ale zase to se mnou není tak zlý, aby se to nějak škodlivě projevovalo na mý příslovečně vysoký inteligenci,“ dodal Jake.

„Jak tak koukám, vy mi tu na té pohovce pozvolna roztáváte,“ poznamenal H. J., stojící nade mnou.

„Panebože – tak se nezlobte, prosím vás,“ žádal jsem ho.

Když jsem vstal, ozval se odkudsi bzučák a H. J. spěchal zvednout sluchátko. Začal jsem ze sebe smetat sníh.

„Jde po tobě po tom vysílání policie?“ zeptal se Jake.

„Asi ano.“

„Měl bys uvažovat o tom, že bys změnil identitu,“ radil Jake.

Podíval jsem se na něj a on se zašklebil.

„Roztáváš tady na koberec,“ poznamenal.

„Promiň,“ omluvil jsem se mu a vyšel na předsíňovou chodbu, kde jsem narazil na vracejícího se H. J. Wippla.

„Jde sem nahoru policie,“ řekl bezbarvě.

Vytáhl jsem z kapsy kostku.

„Rád bych se odtud nějak dostal, abych si mohl všechno rozmyslet,“ řekl jsem. „Je to možné?“

„Co se děje?“ ptala se Lil, která vyšla z kuchyně.

„Mohl byste sejít dolů po schodišti pro dodavatele, až do garáže v suterénu,“ navrhoval H. J.

„Co se děje?“ ptala se Lil znovu.

„Je tam nějaký vůz, který bych si mohl vzít?“

„Můj lincoln continental. Zatelefonuju dolů garážmistrovi, aby ho připravil, že si ho vezme jeden přítel.“

Z druhého konce chodby se ozvalo hlasité zaklepání.

„Nezapomeňte si zapsat počet ujetých kilometrů,“ připomněl mi H. J. „Kvůli dani z příjmu. Uvedu to jako obchodní výdaj nadace.“

„Musím běžet, Lil,“ řekl jsem. „Zavolám ti, až dorazím. Kam, to zatím nevím.“

Spěchal jsem k dodavatelskému vchodu, ke kterému mi H. J. ukázal, jenom jsme ještě na sebe stačili mrknout s Jakem. Když jsem vypadl z bytu, začal jsem s maximální opatrností sestupovat po schodišti dolů až do sklepa a pak se jako kočka – trochu přerostlá kočka, přiznávám – kradl ke vchodu do suterénních garáží. Pomalu, tak pomalu, že jsem měl při tom čas připadat si jako vychytralý James Bond, jsem otevřel dveře a nahlédl do jasně otevřeného garážního prostoru. Kromě lajdácky oblečeného, ale jinak docela čistě vypadajícího garážmistra, který se rozvaloval v židli opřené o zeď nedaleko vchodu, tam zřejmě nikdo nebyl.

Asi tak pět minut mi trvalo, než jsem mezi jedenácti lincolny continentaly, které tam parkovaly, identifikoval ten, který patřil Wipplovi. Nakonec jsem totiž logicky usoudil, že to musí být vůz, který je přistaven přímo u výjezdu. Ještě jsem raději zkontroloval poznávací značku a pak jsem s nedbalou nonšalancí otevřel přední dvířka a vklouzl na sedadlo řidiče.

Na sedadle spolujezdce však už kdosi seděl – docela hezký muž, něco málo přes třicet. Tvářil se velmi vážně.

„Omlouvám se, že obtěžuju,“ oslovil mě.

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Jenom jsem sešel sem do suterénu, abych – se trochu nadýchl čerstvého vzduchu.“

„Já jsem John Holcome z FBI,“ představil se. Sáhl do kapsy saka, naklonil se ke mně a ukazoval mi kartičku, která vypadala jako moje členská legitimace Americké asociace praktických psychiatrů. Naštvaně jsem po ní zašilhal.

„Jak to, že vám to trvalo tak dlouho?“ zeptal jsem se.

Zastrčil legitimaci zpátky do kapsy, pohodlně se na sedadle opřel a vážně se mi zahleděl do očí.

„Když se nám díky určitým informačním zdrojům podařilo zjistit, že jste zřejmě u pana Wippla, museli jsme se dohodnout, co s vámi.“

„Aha.“

„A kromě toho je dnes večer několik ulic na Manhattanu beznadějně zablokovaných.“ Usmál se na mě jako vzorný student, který svědomitě odříkává, co se naučil. „Vy jste doktor Lucius Rhinehart, že,“ uzavřel to.

„To je pravda. Aspoň dost často,“ odpověděl jsem. „Čím vám mohu sloužit?“ Opřel jsem se hlavou o opěrku a snažil se vypadat co nejuvolněněji. Předloktím jsem zavadil o knoflík houkačky. Bleděmodrýma očima pátral pan Holcome chvíli soustředěně v mé nesoustředěné tváři, a pak spustil: „Asi si až velmi dobře uvědomujete, pane doktore, že jste se dnes odpoledne během svého televizního vystoupení prohřešil hned proti několika státním a federálním zákonům.“

„Říkal jsem si, že k něčemu takovému skutečně mohlo dojít.“ Krátce jsem se zahleděl levým okénkem ven, nepřichází-li mi náhodou někdo na pomoc, třeba Superman či nějaká dobrá víla Kostkařka.

„Fyzicky jste napadl doktora Darta,“ začal. „Oháněl jste se střelnou zbraní na veřejném místě. Doktoru Dartovi jste zcizil revolver. Kladl jste odpor při zatýkání. Napomáhal jste známým zločincům při trestné činnosti. Podílel jste se na spiknutí, jehož cílem bylo svržení vlády Spojených států. Podvodně jste se vydával za církevního činitele. Neoprávněně jste využil sponzorovaný čas veřejné televize k pronesení své zcela osobní výzvy.

Navíc jste porušil třiadvacet federálních předpisů, které definují slušné a řádné chování účastníka televizního pořadu.

A kromě toho pomáháme inspektoru Puttovi při shromažďování důkazního materiálu pro obžalovací spis, který vás možná v blízké budoucnosti obviní z vraždy prvního stupně, jejíž obětí se stal jistý Franklin Osterflood.“

„A co stopování aut uvnitř hranic města – to tam nemáte?“

„Na základě velmi střízlivého odhadu – ještě jsme to nestihli hodit na počítač – máme za to, že v celku by všechny tyhle trestné činy vedly k rozsudku, který by vás poslal do vězení na přibližně dvě stě třicet sedm let.“

„Neříkejte!“

„Vláda se však nicméně domnívá, že jste ve skutečnosti jenom neškodný hlupák, zmanipulovaný mnohem nebezpečnějšími podvratnými živly.“

„No právě.“

„Víme taky, i když bychom mohli prokázat pravý opak, kdybychom chtěli, že pokud jde o to přepadení televizní budovy, zřejmě jste nepatřil k jeho iniciátorům.“

„To jste pašáci.“

„A jsme si rovněž vědomi toho, že kdybyste předstíral šílenství, bylo by asi dost obtížné vás dostat tam, kam byste zřejmě patřil.“

Ticho.

„A proto jsme se rozhodli nabídnout vám dohodu.“

Ticho.

„Když nám řeknete, kde bychom našli Erika Cannona, uděláme jednu ze dvou věcí: buď připravíme obžalovací spis proti vám tak, abyste z toho vyvázl s maximálně třemi roky, i kdyby vás hájil ten nejnemožnější advokát v New Yorku, nebo –“

„Nnno…“

„– nebo vám teď poskytneme třicet minut, abyste odtud mohl zmizet a měl možnost vyrovnat se se zákonem až někdy v budoucnosti.“

„Hmmm…“

„Ta nabídka je samozřejmě vázaná na to, že Cannona a tu jeho bandu skutečně chytíme tam, kam nás pošlete. A taky na to, že vás mezitím nevyčenichá newyorská policie a nezatkne vás nebo nezabije dřív, než se dostanete do našich rukou. Protože policie na našem ujednání nebude participovat, mohla by nám minimalizaci vaší obžaloby snadno znemožnit.“

„Hmmm…“

Odmlčel se a podíval se mi přímo do očí. Upřímnost, která z nich sálala, byla snad ještě poctivější než předtím – pokud něco takového bylo vůbec možné.

„Kde je Eric Cannon, pane doktore?“

„Ptáte se, kde je Eric, ano?“ Na sedadlo mezi nás jsem hodil kostku a podíval se na ni.

„Je mi líto, pane Holcome,“ řekl jsem potom. „Kostka má dojem, že bych si měl důkladně rozmyslet, jestli mám Erika shodit, a chce, abych se s ní ještě jednou poradil tak asi za hodinu. Chce po mně, abych vás požádal o lhůtu na rozmyšlenou, a to až do rána.“

„Nezdá se mi, že byste měl tolik času. A ani my asi nemáme tolik času. Dám vám na to přesně čtyřicet minut. Potom vás přijdeme zatknout. Když nám to potom povíte, nepustíme sem nikoho, dokud Cannona nedostaneme. Vy si můžete vybrat, jestli chcete ty tři roky nebo třicet minut času na to, abyste se mohl ztratit. Jinak budete sedět v lochu až do soudného dne.“

„Je mi to jasný.“

„Takže pokud si přejete, pane doktore, můžete jít zase nahoru k panu Wipplovi a rozmyslet si to tam.“ Otevřel dvířka na své straně a vystoupil. U mých dvířek se najednou objevil ten garážmistr a s vážnou tváří se na mě díval okénkem.

„Já vím. Jistě, dneska to na ulicích nebude stát za nic,“ řekl jsem a vysoukal svoje hmotné tělo z vozu. „My se asi ještě uvidíme, že?“

„Za osmatřicet minut. Ano.“ Pan Holcome se usmál a z jeho očí vyšlehly do mých opět ty vytrvalé upřímné paprsky. „Všechno dobře dopadne, pane doktore.“

„Možná z vašeho hlediska,“ zamumlal jsem a vydal se volky nevolky cestou, kterou jsem přišel.

Vyšlapal jsem těch deset pater, tentokrát s mnohem menší opatrností a sebedůvěrou, než když jsem scházel dolů. Tohle bude zřejmě doopravdy dlouhý den.

Přišla mi otevřít Lil.

„Co se stalo?“ zeptala se cestou k obýváku.

„Jsem v průseru,“ odpověděl jsem.

„A co chceš dělat?“

V naprostém vyčerpání jsem sklesl na pohovku. Jake seděl v pololotosové pozici na tom pískovišti, upřeně zíral do rudé záře, linoucí se z umělých polen ve Wipplově raně americkém krbu, a lenivě kouřil vlastnoručně ubalenou cigaretu. H. J. v místnosti nebyl.

„Pustili Lucifera ze řetězu,“ řekl jsem. „Lil, myslíš si, že by Kostka po tobě mohla žádat, abys zůstala manželkou muže, po kterém možná bude chtít, aby se nechal na příštích dvě stě třicet sedm let zavřít do vězení?“

„Třeba jo,“ odpověděla. „Co se stalo?“

Vylíčil jsem Lil a Jakeovi svůj suterénní rozhovor a svěřil jsem se jim se všemi možnostmi, které se mi teď najednou nabízejí. Pozorně naslouchali, Lil opřená a balvan, Jake s očima upřenýma do nitra krbu.

„Jestli Erika bonznu,“ uzavřel jsem to, „lidi řeknou, že jsem pěkná krysa.“

„S tím si vůbec nelam hlavu,“ utěšoval mě Jake. „Člověk nikdy nemůže předem vědět, co je pro něj dobrý. Eric možná právě takovou zradu potřebuje a hledá.“

„Na druhé straně – dvě stě třicet sedm let v nápravném zařízení, to mi opravdu připadá jako nepřiměřeně dlouhá doba.“

„Moudrý muž se ovšem dokáže seberealizovat kdekoli.“

„Bojím se, že bych si tam asi připadal dost omezený.“

„Nezlob Kostku,“ napomenul mě Jake. „Možná v tom vězení objevíš celý nový vesmír.“

„Asi se mi odtamtud bude chtít zdrhnout, ale co když tam na střeše nepřistane žádná helikoptéra?“

Jake seděl se zkříženýma nohama v písku, upíral oči do rudé záře falešného ohně a usmíval se jako dítě.

„Vymysli si pár pěkných opcí a hoď si kostkou,“ řekl. „Nechápu, proč tady pořád jenom kecáš.“

„Ale já vás mám rád,“ bránil jsem se. „A vy tam v tom lochu se mnou nebudete.“

„To je ovšem tvůj problém, Luku,“ řekl mi na to. „Budeš se s ním muset poprat sám.“

„Tak dáš potom při nabídce opcí tomu pokusu o útěk co největší šanci,“ radila Lil. „Nebo dej co nejlepší šanci možnosti, že si mě najmeš jako svou právničku. A vůbec tě nezavřou.“

„To bych měl obavy o svou pověst,“ svěřoval jsem se. „Otec kostkařství přece Kostku nikdy nesmí klamat.“

„Neser Kostku,“ napomenul mě Jake líně. „Jestli si děláš starosti o svou pověst, nejsi ani Otec, ani Syn – jsi docela obyčejnej člověk.“

„Ale já přece musím lidem pomáhat.“

„Kostka se na tebe vysere. Jestli si myslíš, že musíš pomáhat lidem, jseš jenom docela obyčejnej chlap, jako všichni ostatní.“

„Ale já chci pomáhat lidem.“

„To ti Kostka pochčije prsa,“ prohlásil Jake. „Jestli vůbec něco chceš, jseš jenom docela obyčejnej člověk.“

„Co jsi najednou tak sprostej?“ zeptal jsem se ho.

„To se zeptej Kostky. Co já vím.“

„Říkáš hlouposti.“

„Co je to proti tobě. Ty říkáš mnohem větší hlouposti.“ Usmíval se do těch pseudoplamenů. „Vymysli si opce. Hoď si kostkou. Všechno ostatní je nesmysl.“

„Ale já mám strach. Jsem to přece já, kdo může vyfasovat těch dvě stě třicet sedm let.“

„A kdo to vlastně je, ten tvůj já?“ zeptal se Jake lenivě.

Dlouho bylo ticho, a teď už jsme se do té rudé záře dívali všichni tři.

„No jasně, pořád zapomínám,“ řekl jsem potom. Vyndal jsem z kapsy zelenou kostku, posadil jsem se zpříma a uvědomil si, že sedím ve sněhu, který tam někdo nanesl. „Jsem…“

■EPILOG

Jednoho dne pronásledovali Luka dva agenti FBI s pětačtyřicítkami v rukou, až ho nakonec zahnali na vysoký útes. Skočil z něho dolů, zachytil se asi patnáct sáhů pod okrajem za šlahoun divokého vína a zůstal na něm viset. Podíval se dolů a asi deset sáhů pod sebou uviděl šest policistů se samopaly, obušky, kanystry slzného plynu a dvěma obrněnými vozy. Kousek nad sebou spatřil dvě myšky, jednu bílou a jednu černou, jak právě začínají přehryzávat ten šlahoun, na kterém visí. A najednou na dosah ruky uviděl trs šťavnatých zralých jahod.

„No prosím,“ řekl si. „Další možnost.“

KNIHA KOSTKY

Luke Rhinehart

Kostkař aneb Náhoda je život

Z anglického originálu

The Diceman

vydaného nakladatelstvím Panther,

3 Upper James Street, London, 1972,

přeložil Miroslav Jindra.

Ilustrace na přebalu Josef Velčovský.

Přebal a grafickou úpravu navrhl

Miloslav Fulín.

Vydalo nakladatelství Dita

jako svou dvacátou druhou publikaci.

Praha 1995. Vydání první.

Zhotovila Česká typografie, a. s.,

Na poříčí 30, Praha 1.

Zásilková služba:

Nakladatelství Dita,

Vyžlovská 44, 100 00 Praha 10

Telefon a fax: (02) 781 42 76

Sklad a expedice:

Nakladatelství Dita,

Tehovská 35,100 00 Praha 10

Telefon: (02) 67 31 37 08

DITA

značka dobrých knih

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai