Veronica Roth

Čtyřka: Divergentní povídky

Nepřihlásil bych se dobrovolně pro trénování nováčků, nebýt vůni trénovací místnosti – vůně prachu a potu a nabroušeného kovu. Bylo to první místo, kde jsem se cítil silný. Pokaždé, když jsem vzdechoval tenhle vzduch, cítil jsem tu sílu pokaždé znovu.

Na jednom konci místnosti je dřevěná deska s nakresleným terčem. Naproti stěny je stůl, na kterém jsou vrhací nože – příšerné kovové nástroje s držadlem, perfektní pro nezkušené nováčky. Přede mnou jsou přeběhlíci, kteří stále zápasí, společně nebo každý sám se známkami jejich minulých frakcí: s napřímenými zády Upřímní, s přímými pohledy Sečtělí, a Škrob, sklánějící se k prstům na nohou, takže už je připravená se hýbat.

„První fáze výcviku zítra končí,“ řekne Eric.

Nepodívá se na mě. Včera jsem zranil jeho pýchu, nejen sebráním vlajky – Max si mě stáhl stranou na snídani, aby se zeptal, jak si nováčci vedou, jakoby tam Eric nebyl. Eric seděl u stolu vedle mě, zamračený do jeho muffinu.

„Neuškodí, když si trochu připomenem, jak se bojuje. Dneska se naučíte mířit. Každý si vezmete tři nože. A nechte si ty kecy pro sebe. Čtyřka vám předvede správnou techniku.“ Jeho oči zaputují k mým a mám pocit, že stojí výš než já. Napřímím se. Nesnáším, když se mnou zachází jako se sluhou, nehledě na to, že jsem mu vyrazil jeden zub během našeho výcviku.

„Teď!“

Natáhnou se pro nože jako děti pro poslední kus chleba, příliš zoufale. Všichni, až na Škroba. S jejími promyšlenými pohyby, s její blonďatou hlavou položenou mezi rameny. Nesnaží se dívat uvolněně s nožmi v jejích dlaních, a to je to, co na ní mám rád. Ví, že tyto zbraně jsou nepřirozené a doteď si našla cestu, jak se jim vyhýbat.

Eric přistoupí ke mně, a já z instinktu couvnu. Snažím se ho nebát, ale vím, jak je chytrý a pokud nebudu opatrný, bude si myslet, že na ní zírám a to by byla zkáza. Otočím se k terči, nůž v pravé ruce.

Chtěl jsem, aby házení nožů bylo odebráno z trénovacího plánu pro tento rok, protože to nováčky nepřipraví k skvělé dovednosti Neohrožených. Nikdo tady by to nepoužil, až na některé, kteří by chtěli na někoho zapůsobit, tak jak na ně udělám dojem teď já. Eric řekl, že oslniví lidé mohou být užiteční, proto zamítl moji prosbu, a to je to, co nenávidím na Neohrožených.

Uchopím nůž za ostří, takže stabilita je dobrá. Můj instruktor Amar věděl, že mám zaneprázděnou mysl, proto mi řekl, abych se zamyslel nad mým dýcháním. Při nadechnutí se podívám na střed terče. Vydechnu a hodím. Nůž zasáhne střed. Uslyším, jak pár nováčků vydechlo spolu se mnou. Našel jsem v tom rytmus: nádech a hodím si nůž do pravé ruky, výdech a otočím ho ve svých prstech, nádech a sleduji střed, výdech a hodím. Všechny nože letí tmou přesně do středu terče. Ostatní frakce nás nazývají hrubými, že nepoužíváme hlavu. Vlastně to je všechno, co tu děláme.

Ericův hlas mě probudí z omámení. „Nástup!“

Opustím nože zabodnuté v desce, které mají připomenout nováčků, co je možné a opřu se o boční stěnu. Amar byl ten, kdo mi dal mé jméno. Zpátky ve dnech, kdy jsme museli bojovat ve svých krajínách strachu. Byl druh člověka, který udělal jméno tak tvrdé, tak sympatické, že ho všichni napodobovali.

Umřel, ale někdy v této místnosti stále slyším jeho hlas, připomínající mi, abych ovládal svůj dech.

Ona nedrží její dech. To je dobré – další zlozvyk k odnaučení. Ale má nemotorné ruce jako kuřecí nohy.

Nůž letí, ale většinou se neotáčí. Dokonce Eward na to ještě nepřišel, ačkoli je obvykle nejrychlejší ze všech, s jeho živými oči s touhou pro vědění Sečtělých.

„Tady někomu hrabe,“ řekne Peter. „Hej Škrobe, ale víš, co to je nůž, že jo?“

Obvykle nikoho nenávidím, ale nenávidím Petera. Nenávidím, jak se snaží zesměšnit lidi, stejnou cestou jakou Eric.

Tris neodpoví, uchopí nůž a hodí, stále s nemotornou rukou, ale funguje to – Uslyším kovové cinknutí na desce a usměju se.

„Hej, Petere,“ řekne Tris. „Ale víš, co je to terč, že jo?“

Sleduji každého z nich. Nesnažím se dívat na Erica, který přechází jako zvíře v kleci sem a tam za nimi. Musím se přiznat, že Christina je dobrá – obvykle nedávám svou úctu Sečtělým chytrím pusám – a to je Peter – takže nedávám úctu budoucím psychopatům. Ale za to Al stále jen chodí pro nože. Využívá všechnu sílu, ale ne šikovnost.

Je to škoda že Eric musí mít pokaždé nějakou poznámku.

„Tady nejsme na prázdninách, malej. Potřebuješ brýle? Mám ti snad ten terč strčit až pod nos?“ řekne nuceným hlasem. Al má nečekaně měkké vnitřnosti. Vyčítání s ním porazí. Když hodí znovu, nůž sklouzne po zdi. „A tohle mělo bejt co?“ sykne Eric.

„T-to mi vyklouzlo.“

„Tak to by sis pro to měl jít.“

Nováčci přestanou házet.

„Řekl jsem vám snad, abyste přestali?“ řekne Eric s povytáhnutým obočím..

To není dobré.

„Jít si pro něj?“ odpoví Al. „Ale vždyť ostatní házejí.“

„A?“

„A já to nechci schytat.“

„Snad můžeš svejm kamarádům trochu důvěřovat, ne? Běž a seber ten nůž.“

„Ne.“

Al zastávkuje znovu. Odpověděl tvrdohlavě, není v tom žádný smysl. Ale přeci je jen trochu statečný, než Eric, který ho násilím nutí jít si pro nůž. To je to, čemu Eric nikdy neporozumí.

„Proč ne? Bojíš se?“

„Že mě zasáhne nůž, kterej náhodou poletí kolem? Jo!“

Najednou mé tělo začne být těžké, když Eric zvýší hlas. „Přestaňte! Všichni!“

Poprvé, kdy jsem potkal Erica měl oblečenou modrou barvu a jeho vlasy byly rozděleny na dvě části po stranách hlavy. Třásl se, když se k němu blížil Amar s injekční stříkačkou se sérem strachu do jeho krku. Během jeho krajiny strachu, nikdy se nepohnul ani o píď; jen tam stál, křičel se sevřenými zuby a nějak nařídil jeho srdečnímu tepu se snížit s mizivými nádechy a výdechy. Nevěděl jsem, že je možné zdolat svůj strach ve tvém těle před tím, než ho porazíš ve své mysli. Ihned poté jsem věděl, že bych si na něj měl dávat pozor.

„Vykliďte prostor,“ Eric se podívá na Ala. „Ty zůstaň. Stoupni si před terč.“

Al se s polykáním dovleče před terč. Přestanu se opírat o stěnu. Vím, co se Eric chystá udělat. A myslím, že to skončí se ztraceným okem nebo propíchnutým hrdlem.

Bez věnování mi jediného pohledu Eric promluví: „Hej Čtyřko. Pojď mi helfnout.“

Část mě si uleví, protože kdyby házel Eric, Al by skončil víceméně poraněný. Ale také nechci být tak krutý, nechci být tím, kdo dělá za Erica špinavou práci.

Snažím se vypadat normálně, poškrábu se špičkou nože na obočí, ale necítím se lhostejně. Cítím se, jakoby mě někdo lisoval, jakobych tím neprocvičil své tělo, jakoby mě tvaroval do nesprávného tvaru.

„Čtyřka si teď párkrát hodí a ty se odtud ani nechneš.“

Moje hruď ztěžkne. Chci zachránit Ala, ale víc chci vzdorovat Ericovi. Snažím se vypadat znuděně.

„Je tohle vážně nutný?“

„Tady velím já, pamatuješ?“ sykne Eric. „Tady a i všude jinde.“

Cítím, jak se mi do tváře hrne krev, když na něj upřeně dívám a on zírá zpátky na mě. Max mě žádal o to, abych se stal lídrem frakce a měl jsem říct ano; Kdyby řekl, mohl bych těmto věcem zabránit, věci jako houpající se nováčci nad propastí a nuceni porazit ostatní do bezvědomí. Mám pocit, že když zmáčknu nůž ve své ruce co nejvíc, zmizí Musím dělat to, co Eric říká. Jinou možností je odejít z místnosti a pokud odejdu, Eric bude házet nože sám, a to nemůžu dovolit. Otočím se k Alovi.

A najednou ona promluví – Vím, že je to ona, protože její hlas je na holku hrubý a opatrný - „Přestaňte.“

Nechci, aby si na ni Eric zasedl. Zamračím se na ni, jakože ji chci podpořit v její myšlence. Vím, že ji nepodpořím. Nejsem hloupý.

„Šaškovat před terčem může každej,“ řekne. „Nic to nedokazuje, jenom to, že nás šikanujete. A to je pokud si dobře pamatuji, zbabělost.“

Neohrožení surovci – tyrani malých dětí – to je to, co jsme, potetovaní a popiercingovaní s tmavým oblečením.

Možná, že jsem hloupej. Musím přestat myslet o ní tímhle směrem.

„Když každej, tak bys tím něměla mít problém,“ opáčí Eric, tlačící jeho vlasy dozadu, takže se začnou kroutit kolem jeho ucha. „Můžeš si tam jít stoupnout místo něho.“

A na malou chvíli, jen na sekundu se podívá Eric do mých očí. Je to jako kdyby věděl, že o ní myslím, takže mě přinutí házet na ni nože. Na okamžik – Ne více, než na okamžik – Přemýšlím o házením nožů na něj. Mohl jsem ho udeřit do ruky, do nohy, ale neudělal jsem to.

…

„Tady je tvoje pěkná tvářička,“ zasyčí Peter přes celou místnost. „Počkat. Ty ale žádnou nemáš.“

Stěží zaregistruji jeho připomínku. Jsem příliš zaneprázdnění pozorováním ji.

Stoupne si zády k desce. Její hlava se dotýká spodku středu terče. Zvedne bradu a podívá se na mě s Odevzanou tvrdohlavostí, kterou znám příliš dobře. Opustila ji, ale je to pořád to, co jí dělá silnou.

Nemůžu ji říct, že to bude v pohodě, ne před Ericem, ale můžu ji trochu obrnit.

„Jestli s sebou trhnes, Al si s tebou vymění místo. Jasný?“ Řeknu jí.

Eric stojí příliš blízko, klepá jeho nohou na podlahu. Musím to udělat správně. Nemůžu hodit nůž na hranu terče, protože on ví, že trefím střed. Ale s nemotorným hozením, s jediným pohnutím palcem můžu změnit směr, a to by ji mohlo zranit. Tady je ta tvoje pěkná tvářička.

Ale Peter má pravdu, není krásná, to slovo je moc malé. Není jako dívky, na které obvykle zírám, všechny s jemnými křivky. Je malá ale silná a její světlé oči se dožadují pozornosti. Když se na ní dívám, je to jakobych se probouzel.

Hodím nůž, stále s pohledem na její oči. Nůž se zabodne do desky blízko její tváře. Moje ruce se zatřesou úlevou. Zavře oči. Ale potřebuji ji připomenout znovu její obětavost.

„Stačilo Škrobe?“ zeptám se.

Škrobe. To je to, co tě dělá silnou, chápeš to?

Vypadá naštvaně. „Ne.“

Proč by to měla pochopit? Nemůže číst myšlenky proboha.

„V tom případě otevři oči,“ řeknu, dotýkajíc se kůže mezi mým obočím. Nepotřebuji nutně, aby se na mě dívala, ale cítím se líp, když ano. Vdechnu vůni prachu, potu a kovu a přehodím si nůž z levé ruky do pravé. Eric je o několik palců blíž.

Můj pohled se zůží na pohled okolo jejích vlasů a hodím s výdechem.

Slyším Erica za mnou. „Hmm“ je všechno, co řekne.

„No tak, Škrobe,“ řeknu. „Dej šanci i ostatním.“

„Neprotahuj to!“ odpoví, a já na ni chci zakřičet zpátky, že jsem stejně flustrovaný jako ona, se Sečtělým za mými zády, který analýzuje každý můj pohyb, hledá slabé místa, které může zasáhnout co nejvíce, jak může.

Uslyším to „hmm“ znovu, takže si nejsem jistý, jestli je to Eric z mé představivosti, ale musím ho přesvědčit, že ona je jen jako každý jiný nováček pro mě. Musím to udělat. Teď. Převezmu dýchání, a udělám rychlé rozhodnutí, civěním na její špičku ucha, na rychle se léčící chrupavku.

Strach neexistuje. Moje tepající srdce, sevřená hruď a potící se ruce neexistují.

Hodím nůž a podívám se jinam. Když ucukne, cítím větší úlevu, než bych se měl cítit špatně za to, že jsem ji ublížil. Udělal jsem to.

„Rád bych viděl, jestli by ostatní projevili stejnou duchapřítomnost, ale myslím, že to pro dnešek stačilo,“ řekne Eric. Zamumlá ke mně, „Myslím, že je to trochu postrašilo, heh.“

Myslím – Doufám – že už mě nepodezřívá.

Dotkne se jejích ramen a kovově se na ni usměje. „Budu si na tebe dávat pozor,“

Dívám se na krev, která ji stéká dolů po uchu na její krk a začne se mi dělat špatně.

Místnost se vyprázdní, dveře se zavřou a počkám, dokud zmizí poslední noha, ještě před tím, než na ni promluvím.

„Je tvoje -“ začnu s pohledem na stranu její hlavy.

Podívá se na mě nasupeně. „Udělals to naschvál!“

„Jo, udělal,“ řeknu. „A ty bys mi měla poděkovat, že ti pomáhám.“ Chci ji vysvětlit, jak špatně se mě snaží Eric ublížit a ublížit všem, o které se starám, a nebo o tom, že vím, v čem spočívá její síla, chci jí to připomenout, ale nedá mi šanci.

„Poděkovat ti? Málem jsi mi probodl ucho a celou dobu jsi mě zesměšňoval. Za co ti mám děkovat?“

Zesměšňoval? Zamračím se na ni.

„Kdy ti to konečně dojde?“ zeptám se.

„Kdy mi to konečně dojde? Kdy mi konečně dojde co? Žes chtěl Ericovi dokázat, jakej jsi tvrďák? Že jsi stejnej sadista jako on?“

Tohle obvinění mě zamrazí. Myslí si, že jsem jako Eric? Myslí si, že ho chci napodobit?

„Nejsem žádnej sadista.“

Nakloním se blíž k ní a najednou se cítím nervózně, jako by mě něco píchalo do hrudi. „Kdybych ti chtěl ublížit, nemyslíš, že bych to už dávno udělal?“

Jasně, že si myslí, že jsem jako Eric. Právě jsem házel nože po její hlavě. Všechno to zabalím.

Trvale.

Musím jít pryč. Přejdu místnost a na poslední sekundu, než opustím dveře hodím nožem do stolu, který se zasekne v dřevě a zabouhnu dveře.

Uslyším její flustrovaný křik za rochem. Zastavím a podřepnu si zády ke stěně.

Před tím, než se sem dostala všechno se jakoby ve mně zastavilo a každé ráno, bylo jakobych se probouzel do noční můry. Přemýšlel jsem o odchodu – rozhodl jsem se k odchodu, být odpadlíkem, poté co bude třída nováčků hotová. Ale poté přišla ona a byla jako já, opouštějíc její šedé šaty pryč, ale ne opravdu pryč, protože ona ví to tajmeství, že je to to nejsilnější brnění, které my můžeme nosit.

A teď mě nenávídí a já nemůžu odejít od Neohrožených, stát se odpadlíkem, jak jsem to před tím chtěl, protože Ericovi oči byly na jejích jako Amarovy na mých, ještě než byl mrtvý na dně propasti.

Všichni Divergentní skončí mrtví kromě mě, protože jsem měl výsledky jako dobří Neohrožení, a jak se na ni Eric dívá, je ona také jednou znich.

Mé myšlenky se ponoří zpět do včerejší noci, když mi teplo jejích rukou proudilo do mých a probudilo mě, přemýšlejíc, jak jsem byl ledový se strachem. Zatlačím moje roky do mé hlavy, odtlačím tu vzpomínku co nejdál stranou.

Teď nemůžu odejít. Na to ji mám moc rád. Tak, a řekl jsem to. Ale nebudu to říkat víckrát.