Veronica Roth

Povstalecká trilogie 02. Rezistence

KAPITOLA 1

Probudím se s jeho jménem na rtech.

Will.

Ještě než otevřu oči, znovu jej spatřím, jak se hroutí k zemi. Mrtvý. Mou vinou.

Tobias se ke mně sehne a stiskne mi levé rameno. Vlak kodrcá přes pražce a Marcus, Peter a Caleb už stojí u dveří. Zhluboka se nadechnu a zadržím dech ve snaze uvolnit tlak, který mi svírá hruď.

Před hodinou mi nic z toho, co se stalo, nepřipadalo skutečné. Teď už mi to skutečné připadá. Vydechnu, ale tlak na prsou nepovolí.

„Tris, jdeme,“ řekne Tobias a vyhledá můj pohled. „Musíme seskočit.“

Je moc velká tma, než abych viděla, kde jsme, ale když se chystáme vlak opustit, musíme být blízko oplocení. Tobias mi pomůže zvednout se na nohy a dovede mě k otevřeným dveřím.

Ostatní jeden po druhém seskakují: nejdřív Peter, po něm Marcus a potom Caleb. Chytím se Tobiase. Ve dveřích nás ovane vítr, jako neviditelná ruka, která nás chce zatlačit zpátky do bezpečí.

Vrhneme se do tmy a tvrdě doskočíme. Náraz rozjitří ránu v mém prostřeleném rameni. Kousnu se do rtu, abych nevykřikla. Snažím se zjistit, kde je Caleb.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se, když uvidím, jak sedí opodál na trávě a tře si koleno.

Přikývne. Popotáhne, jako by zadržoval pláč. Musím se odvrátit.

Dopadli jsme do trávy u oplocení. Jen několik metrů odsud je stará cesta, po které vozí Mírumilovní do města zásoby, a brána, kterou vjíždějí dovnitř. Ta je teď zavřená a drží nás v pasti. Nad námi se tyčí plot, který je příliš vysoký a poddajný, než aby se dal přelézt, a příliš robustní, než aby se dal strhnout.

„Tady má mít Neohroženost své hlídky,“ poznamená Marcus. „Jak to, že nikoho nevidím?“

„Nejspíš byli taky pod vlivem simulace,“ řekne Tobias, „a teď jsou…“ Odmlčí se. „Bůhvíkde a dělají bůhvíco.“

Simulaci jsme sice zastavili — harddisk v zadní kapse mi nedá zapomenout — ale co se dělo potom? Co se stalo s našimi přáteli, blízkými, vůdci a frakcemi? To teď nezjistíme.

Tobias přistoupí k malé plechové skříňce napravo od brány a otevře ji.

Spatříme numerickou klávesnici.

„Doufejme, že Sečtělé nenapadlo kód změnit,“ prohodí Tobias a namačká číselnou kombinaci. Po osmém stisku se brána otevře.

„Jak jsi to uhodl?“ zeptá se Caleb rozrušeně.

„Dělal jsem v dozorně. Měl jsem na starosti bezpečnostní systémy. Kódy jsme měnili jenom dvakrát do roka,“ vysvětlí Tobias.

„Tak to máme štěstí,“ odtuší Caleb a ostražitě si Tobiase přeměří.

„Žádný štěstí,“ namítne Tobias. „Dělal jsem tam záměrně. Chtěl jsem si být jistej, že se odsud vždycky dostanu ven.“

Zachvěju se. Jak to řekl — jako by si myslel, že jsme tady chycení v pasti.

Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala. Připadám si pošetile.

Naše skupinka se dá do kroku. Peter si objímá zakrvácenou paži — paži, do které jsem ho střelila. Marcus drží Petera za rameno a podpírá ho. Caleb si co chvíli otírá tváře a já vím, že brečí, ale nevím, jak ho mám utěšit nebo proč sama nepláču.

Raději jdu dopředu. Tobias kráčí tiše vedle mě, a ačkoli se ho nedotýkám, jako bych se o něj opírala.

Záblesky světla jsou prvním znamením, že se blížíme k centrále Mírumilovných. Ze světélkujících bodů se stávají světelné čtverce, které se mění v rozsvícená okna, a ta ve shluk několika budov ze dřeva a skla.

Nejdřív ale musíme projít sadem. Pod nohama ucítím měkkou půdu. Větve nad mou hlavou se proplétají do zeleného podloubí. Mezi listy visí tmavé, zralé plody, které jako by se měly každým okamžikem utrhnout pod vlastní tíhou. Ucítím sladce čpavou vůni hnijících jablek, která se mísí s vůní mokré hlíny.

Na konci sadu se Marcus od Petera odpojí a ujme se velení. „Vím, kam jít,“ řekne.

Provede nás kolem první budovy k druhé nalevo. Až na skleníky jsou všechny budovy postavené z tmavého, neopracovaného dřeva. Otevřeným

oknem k nám dolehne smích. Kontrast mezi smíchem a kamenným tichem v mém nitru mě rozdráždí.

Marcus otevře jedny z dveří. Jinde by mě nedostatek bezpečnostních opatření zarazil, ale ne tady, v Mírumilovnosti. Hranice mezi důvěrou a pošetilostí se tu často stírá.

Jediným zvukem v celé budově jsou naše vrzající podrážky. Ani Caleba už neslyším brečet, ale i předtím vzlykal potichu.

Marcus se zastaví před místností s otevřenými dveřmi, ve které sedí mluvčí Mírumilovných Johanna Reyesová a dívá se z okna. Vím, že je to ona, protože na její tvář může jen těžko někdo zapomenout, ať už ji viděl jednou, nebo tisíckrát. Od pravého obočí se jí až ke rtu táhne silná jizva, kvůli které na jedno oko téměř nevidí a šišlá. Slyšela jsem ji mluvit jen jednou, ale to člověku utkví. Byla by krásná, nebýt té jizvy.

„Díkybohu,“ řekne, když spatří Marcuse. S otevřenou náručí mu jde vstříc. Místo objetí mu však jen krátce stiskne rameno, jako by pamatovala na odpor k fyzickému kontaktu, který mezi Odevzdanými převládá.

„Ostatní sem od vás dorazili už před několika hodinami. Nevěděli, jestli se to podaří i vám,“ vysvětluje Johanna. Naráží na skupinku, která se s mým otcem a Marcusem skrývala před vojáky. Ani mě nenapadlo dělat si o ně starosti.

Podívá se Marcusovi přes rameno — nejdřív na Tobiase a Caleba, pak na mě a nakonec na Petera.

„Bože,“ unikne jí ze rtů při pohledu na Peterovu zakrvácenou košili. „Pošlu pro doktora. Na dnešní noc vám všem zařídím povolení k pobytu, ale na konečném řešení této situace se bude muset zítra usnést naše frakce společně. A —“ zabloudí pohledem ke mně a k Tobiasovi — „jak asi tušíte, na nikoho z Neohroženosti se moc přívětivě tvářit nebudou. Pochopitelně vás musím požádat, abyste odevzdali jakékoli zbraně, které máte u sebe.“

Jak ví, že jsem Neohrožená? bleskne mi hlavou. Pořád mám na sobě šedé tričko. Tátovo.

Vtom ke mně zavane jeho vůně, směsice mýdla a potu, a najednou jí mám plný nos, plnou hlavu. Zatnu ruce, až se mi nehty zaryjí do dlaní. Tady ne. Tady ne.

Tobias předá Johanně zbraň, ale když si sáhnu za záda, abych i já ode-vzdala svou utajenou pistoli, chytí mě za ruku a odvede ji jiným směrem. Pak si se mnou proplete prsty, aby to nebylo nápadné.

Vím, že to je prozíravé, nechat si aspoň jednu. Ale ulevilo by se mi, kdybych se jí mohla zbavit.

„Jmenuji se Johanna Reyesová,“ představí se a podá nám ruku, jak je zvykem u Neohrožených. Její citlivý přístup k tradicím jednotlivých frakcí mě ohromuje. Vždycky zapomenu, jak jsou všichni z Mírumilovnosti ohleduplní, dokud mi někdo podobným způsobem nevrátí paměť.

„Tohle je T —“ začne Marcus, ale Tobias mu skočí do řeči.

„Já jsem Čtyřka,“ řekne. „A tohle je Tris, Caleb a Peter.“

Jméno „Tobias“ jsem před pár dny znala pouze já; Tobias mi věnoval kousek sebe. Tady, na cizí půdě, si opět připomenu, proč se své jméno rozhodl před celým světem skrýt. Protože ho poutá s Marcusem.

„Vítejte na naší základně.“ Johanna na mě upře pohled a křivě se usměje.

„Pojďte, musíte si odpočinout.“

Necháme se opečovávat. Zdravotní sestra mi podá balzám — vyvinutý v Sečtělosti pro rychlejší hojení ran — kterým si mám namazat rameno. Pak odvede Petera k ošetření do nemocnice. Johanna nás zavede do jídelny, kde se shledáme s několika lidmi, kteří se s Calebem a mým otcem ukrývali v suterénu bezpečného domu. Je mezi nimi i Susan a několik našich bývalých sousedů. Po celé délce místnosti se táhnou řady dřevěných stolů. Přivítají se s námi — zvláště s Marcusem — a neskrývají dojetí.

Přimknu se k Tobiasovi. Členové frakce, do níž patřili i mí rodiče, jejich životy, slzy — to vše na mě tíživě dolehne.

Jeden z nich mi strčí pod nos šálek s kouřícím nápojem. „Vypij to. I tobě to pomůže usnout. Beze snů.“

Nápoj má růžovočervenou barvu, připomíná jahody. Popadnu hrnek a několika nepřerušovanými doušky jej vyprázdním. V příštích vteřinách mám opět na chvíli pocit, že mě něco teplého zevnitř naplňuje. A s posledními kapkami ucítím, jak se začínám uvolňovat. Někdo mě provede chodbou k pokoji, ve kterém je jedna postel. Nic víc si nepamatuju.

KAPITOLA 2

Vystrašeně otevřu oči. V zaťatých pěstech svírám prostěradlo. Neutíkám ulicemi města ani chodbami na základně Neohrožených. Ležím v posteli u Mírumilovných a ve vzduchu jsou cítit piliny.

Pohnu se a vzápětí sebou trhnu, když se mi něco zaboří do zad. Sáhnu si tam a nahmatám pistoli.

Na okamžik před sebou spatřím Willa. Míříme na sebe — do ruky, mohla jsem ho střelit do ruky, proč jsem to neudělala? — a téměř vykřiknu jeho jméno.

Pak zmizí.

Vylezu z postele. Jednou rukou nadzvednu matraci a vsunu pod ní koleno. Pak pod ní strčím pistoli a nechám ji tam. Jakmile ji nemám na očích a nedotýkám se jí, v hlavě se mi trochu rozjasní.

Včerejší příval adrenalinu je pryč, stejně jako účinky uvolňujícího nápoje, po kterém se upadá do zapomnění. Hluboká bolest ze ztráty blízkých se vrátila, v prostřeleném rameni mi intenzivně škube. Na sobě mám pořád stejné oblečení.

Zpod mého polštáře vyčuhuje roh harddisku, který jsem tam před usnutím schovala. Obsahuje data simulace, která zmanipulovala celou frakci Neohrožených, a důkazy o tajné operaci, kterou Sečtělí zinscenovali. Je to natolik cenná věc, že se jí až bojím dotknout, ale nemůžu ji tam nechat jen tak ležet. Bez rozmýšlení harddisk popadnu a vklíním jej mezi komodu a stěnu. Napadne mě, že by ho bylo lepší zničit, ale to nemůžu udělat, protože je to jediný záznam o smrti mých rodičů. Musím jej udržet v bezpečí.

Někdo zaklepe na dveře. Posadím se na postel a v rychlosti si uhladím vlasy.

„Dále,“ řeknu.

Dveře se otevřou a půlkou těla se v nich objeví Tobias. Má na sobě stejné černé džíny jako včera, jen černé triko vyměnil za tmavě červené — zřejmě pozornost někoho z místních. Je zvláštní vidět ho v takové jasné barvě, ale když si opře hlavu o rám dveří, všimnu si, že mu dělá světlejší oči.

„Setkání začíná za půl hodiny.“ Melodramaticky zvedne obočí. „A rozhodnou na něm o našem osudu. „

Zavrtím hlavou. „Nikdy jsem si nemyslela, že můj osud bude někdy v jejich rukou.“

„To já taky ne. Něco jsem ti přinesl.“ Odšroubuje víčko z malé lahvičky a natáhne do kapátka čirou tekutinu. „Proti bolesti. Každých šest hodin jedno plný kapátko.“

„Díky.“ Vymáčknu si obsah kapátka do krku. Chutná to jako starý citron. Tobias si zahákne palec za opasek a zeptá se: „A jak se cítíš, Beatrice?“

„Slyšela jsem dobře? Beatrice?

„Říkal jsem si, že to zkusím.“ Usměje se. „Nelíbí?“

„Možná při nějaký slavnostní příležitosti. Iniciace. Obřad volby…“ Odmlčím se. Chtěla jsem vyjmenovat několik dalších svátků, ale ty se slaví jenom v Odevzdanosti. Neohrožení mají zřejmě své vlastní, ale ty neznám. A vůbec — představa, že bychom teď měli cokoli oslavovat, mi přijde natolik absurdní, že v dalším výčtu nepokračuju.

„Platí.“ Úsměv se mu z tváře vytratí. „Jak ti je, Tris?“

Ta otázka je na místě, když uvážím, co všechno se v posledních dnech odehrálo, ale přesto se napnu, jako bych se bála, že mi uvidí do hlavy. O Willovi jsem mu ještě nic neřekla. Chci, ale nevím jak. Stačí jen pomyslet, jak to říkám nahlas, a hned mám pocit, že vážím snad tunu.

„Je mi…“ Několikrát zavrtím hlavou. „Já nevím jak. Jsem vzhůru. Já…“ Nepřestávám vrtět hlavou. Pohladí mě po tváři a vsune mi prst za ucho. Pak skloní hlavu a políbí mě. Tělem mi projede hřejivá bolest. Ovinu mu ruce kolem paže a podržím ho u sebe co nejdéle. Dokud se mě dotýká, prázdnota v srdci a břiše se mi tak skučivě nepřipomíná.

Nemusím mu to říkat. Můžu se prostě snažit zapomenout — Tobias mi může pomoct zapomenout.

„Já vím,“ zamumlá. „Promiň. Neměl jsem se ptát.“

Chvíli mi v hlavě zvoní jediná myšlenka: Jak bys mohl něco vědět? Ale něco v jeho výrazu mě přesvědčí, že mi rozumí. I on v životě mnoho ztratil. Už coby malý kluk přišel o matku. Nepamatuju si, na co umřela, jen vím, že jsme jí byli na pohřbu.

Vtom mi hlavou bleskne vzpomínka, jak stojí v obývacím pokoji a v ruce žmoulá záclonu. Mohlo mu být tak devět. Byl celý v šedém a oči měl zavřené. Je to jen prchavý výjev a možná si to jen vymýšlím.

Pustí mě. „Nechám tě, aby ses mohla nachystat.“

Dámské sprchy najdu o dvoje dveře vedle. Podlaha je z tmavě hnědých dlaždic. Sprchové kouty jsou od sebe oddělené dřevěnými příčkami a díky koupelnovým závěsům do nich z uličky není vidět. Nápis na stěně hlásá:

V RÁMCI ŠETŘENÍ TEČE VODA POUZE PĚT MINUT.

Voda je studená, a tak nemám nejmenší touhu setrvávat ve sprše déle, než je nezbytně nutné. V rychlosti se umyju levou rukou, pravá mi zplihle visí podél těla. Analgetikum od Tobiase zabralo, a v rameni už mi jen tupě tepe.

Když se vrátím ze sprch, na posteli na mě čeká hromádka čistého prádla. Oblečení ve zdejších barvách — červené a žluté — a v šedém odstínu Odevzdanosti. Zřídkakdy je možné vidět tyto barvy pohromadě. Mám za to, že šaty mi sem nachystal někdo z Odevzdaných. Vypovídá to o jejich způsobu přemýšlení.

Natáhnu na sebe tmavě červené keprové kalhoty — nohavice si musím natřikrát ohrnout — a šedou košili, která je mi příliš velká. Rukávy mi sahají až po špičky prstů, takže i ty si musím vyrolovat nahoru. Jakýkoli pohyb pravou rukou je velmi bolestivý, oblékám se jako ve zpomaleném filmu.

Někdo opět zaklepe na dveře. „Beatrice?“ ozve se Susanin tichý hlas.

Jdu otevřít. Nese mi podnos s jídlem, který položí na postel. Zadívám se jí do tváře, jestli v ní objevím nějaké stopy po zármutku — její otec, jeden z lídrů Odevzdanosti, útok nepřežil — ale vidím jen vyrovnané odhodlání, které je pro mou starou frakci tolik typické.

„Potřebovala bys menší velikost, mrzí mě to,“ řekne. „Určitě pro tebe najdeme něco lepšího, jestli vám tady dovolí zůstat.“

„To je dobrý. Děkuju.“

„Slyšela jsem, že tě postřelili. Nepotřebuješ pomoct učesat nebo obout?“ Už už chci odmítnout, ale pomoc by se mi opravdu hodila.

„To budeš moc hodná.“

Posadím se na stoličku před zrcadlem. Susan si stoupne za mě a bez je-diného pohledu do zrcadla se poctivě věnuje svému úkolu. Za celou dobu, co mě češe, od mých vlasů nevzhlédne. Neptá se, co moje rameno, jak se to stalo a co se dělo, když jsem opustila úkryt a vydala se zneškodnit simulaci. Mám dojem, že i kdybych ji svlékla ze všech jejích rolí a tváří, všude bych našla jen odevzdání.

„Viděla ses s Robertem?“ zeptám se. Její bratr Robert si na Obřadu volby zvolil Mírumilovnost, takže tady někde musí být. Zajímalo by mě, jestli jejich shledání proběhlo jako to moje s Calebem.

„Jen krátce, včera večer,“ odpoví. „Nechala jsem ho truchlit s jeho frakcí, já jsem zůstala s našimi. Ale moc ráda jsem ho zase viděla.“

Klesne hlasem, aby mi naznačila, že dál už se o tom bavit nechce.

„Je to škoda, že se to muselo stát právě teď,“ změní Susan téma. „Odevzdanost chystala úžasný projekt.“

„Vážně? Jaký?“

„Nevím.“ Susan se začervená. „Vím jenom, že se k něčemu schylovalo.

Nechtěla jsem být zvědavá, ale těch věcí si člověk nemohl nevšimnout.“

„Mně to nevadí, jestli jsi zvědavá.“

Přikývne a dál mě češe. Zajímalo by mě, co lídři Odevzdanosti — včetně mého otce — zamýšleli udělat. Žasnu nad tím, jak je Susan přesvědčená, že to jistě bylo něco báječného. Chtěla bych, aby se taková důvěřivost vrátila i mně.

Pokud jsem ji vůbec někdy měla.

„V Neohroženosti se nosí vlasy sčesané dolů, že?“ prohodí.

„Občas,“ řeknu. „Zapleteš mi cop?“

Její obratné prsty mi záhy z vlasů vykouzlí hustý cop, který mě zašimrá v půli zad. Upřeně se na sebe dívám, dokud neskončí. Pak jí poděkuju, ona se maličko usměje a na odchodu za sebou zavře.

Dál zírám do zrcadla, ale už se v něm nevidím. Pořád cítím, jak se Susaniny prsty letmo dotýkají mého zátylku, a vzpomenu si na mámu a na naše poslední společné ráno.

S očima plnýma slz se začnu kolébat na stoličce, abych tu vzpomínku vyhnala z hlavy. Cítím, že když se teď rozbrečím, zbude ze mě jen scvrklá rozinka.

Pak si všimnu krabičky se šicími potřebami na komodě. Jsou v ní dvě špulky nití, červená a žlutá, a nůžky.

S klidem si rozpletu cop a znovu si vlasy rozčešu. Uprostřed hlavy si je rozdělím, natáhnu je a uhladím. Těsně pod bradou si vlasy ustřihnu.

Jak můžu vypadat stejně, když už tu máma není a všechno se změnilo?

Nejde to.

Snažím se zastřihnout vlasy co nejrovněji podél čelisti. Horší je to vzadu, kam si nevidím, a tak se musím místo očí spolehnout na hmat. Prameny plavých vlasů vytvářejí na zemi půlměsíc.

Odejdu z pokoje, ani se na sebe nepodívám.

Když pro mě Tobias s Calebem přijdou, zírají na mě, jako by mě neznali.

„Jsi ostříhaná,“ poznamená Caleb a povytáhne obočí. Je stále v šoku, ale soustředí se na fakta — Sečtělost se na něm podepsala. Vlasy mu na jedné straně, kde si je přeležel, odstávají a má zarudlé oči.

„Jo,“ odpovím. „Na dlouhý vlasy je… moc horko.“

„Ujde to.“

Jdeme spolu chodbou. Pod nohama nám vržou prkna. Kéž by ozvěna vracela mé kroky jako na základně Neohrožených; kéž bych znovu ucítila ten chladivý podzemní vzduch! Kéž by se vrátily obavy, které zaměstnávaly mou mysl v uplynulých týdnech! Protože to, co mě trápí teď, je nesrovnatelně horší.

Vyjdeme před budovu. Okolní vzduch na mě dusivě padne jako těžký polštář. Je cítit, jako když mezi prsty rozemnete list.

„Ví vůbec někdo, že jsi Marcusův syn?“ zeptá se najednou Caleb. „Myslím někdo z Odevzdanejch.“

„Nevím o tom,“ řekne Tobias a letmo na Caleba pohlédne. „A byl bych rád, kdyby při tom zůstalo.“

„Nic nevyžvaním. Kdo má oči, pozná to sám.“ Caleb se na něj zamračí.

„Kolik ti vlastně je?“

„Osmnáct.“

„Nemyslíš, že jsi na mou malou ségru trochu starej?“ Tobias se krátce zasměje. „Není tvoje ani malá.“

„Nechte toho. Oba,“ vložím se do toho. Dav lidí ve žlutých šatech před námi směřuje k podsadité, celoskleněné budově. Sluneční paprsky, které se v ní odráží, mě bodají do očí jako jehly. Zacloním si oči rukou a pokračuj u v chůzi.

Dveře do budovy jsou otevřené dokořán. Po stranách kruhového skleníku rostou ve žlabech a tůňkách rostliny a stromy. Desítky ventilátorů rozmístěných po prostoru rozhánějí horký vzduch; už teď se potím. Když ale dav přede mnou prořídne a já spatřím zbytek haly, rázem na všechno zapomenu.

Uprostřed skleníku roste mohutný strom. Svou korunou stíní téměř celou plochu. Z půdy prorůstají jeho kořeny, které vytvářejí spletitou síť. Mezi kořeny není hlína, ale voda a kovové pruty, které kořeny fixují. Nemělo by mě

to překvapovat — Mírumilovní zasvěcují podobným pěstitelským počinům celý život a využívají technologií vyvinutých v Sečtělosti.

Na jednom trsu kořenů stojí Johanna Reyesová. Vlasy jí padají přes zjizvenou tvář. Z dějepisu si pamatuju, že Mírumilovní neuznávají žádného oficiálního vůdce — o všem hlasují a jejich usnesení bývají prakticky jednomyslná. Jako by představovali roztroušené dílky jediné mysli a Johanna byla jejich mluvčí.

Mírumilovní si posedají na zem, většinou do tureckého sedu. Jejich hloučky vzdáleně připomínají kořeny stromu. Odevzdaní sedí v úhledných řadách několik metrů nalevo ode mě. Chvíli mezi nimi těkám očima, dokud mi nedojde, koho se snažím najít: rodiče.

Ztěžka polknu a pokusím se změnit myšlenky. Tobias mi položí ruku na záda a dovede mě k okraji shromáždění, těsně za Odevzdané. Ještě než se posadíme, přitiskne mi rty k uchu a zašeptá: „Moc ti to sluší.“

Najdu pro něj v sobě malý úsměv, a když se posadíme, z boku se o něj opřu.

Johanna zvedne obě ruce a pokývá hlavou. Než se stačím nadechnout, hovor v místnosti utichne. Všichni Mírumilovní, kteří přišli, nyní tiše vy-čkávají. Někteří mají zavřené oči, jiným se pohybují rty, ale není jim rozumět, další upírají pohled do dálky.

Každá vteřina mě dráždí. Než Johanna konečně promluví, mám nervy nadranc.

„Před námi dnes leží naléhavá otázka,“ prolomí Johanna ticho, „a ta zní: Jak se na prahu války zachováme, chceme-li se i nadále považovat za frakci, která usiluje o mír?“

Nato se všichni Mírumilovní obrátí k osobě vedle sebe a začnou hovořit.

„Jak se můžou na něčem shodnout?“ divím se. Chaotické drmolení trvá již řadu minut.

„Nezáleží jim na efektivitě,“ vysvětlí Tobias. „Chtějí dojít ke společnému závěru. Dívej se.“

Dvě ženy ve žlutých šatech se zvednou a připojí se k nějaké trojici mužů. Mladý muž a kroužek lidí kolem něj se přesune k velké skupině opodál. Nepočetné hloučky se všude kolem postupně rozrůstají a skleníkem se rozléhá stále méně hlasů. Nakonec zůstanou jen tři nebo čtyři velké skupiny. Rozeznávám jen útržky hovorů: „Mír — Neohroženost — Sečtělost — azyl — zapojit se —“

„To je úlet,“ neodpustím si poznámku.

„Mně to přijde skvělý,“ namítne Tobias. Překvapeně se na něj podívám.

„Co je?“ Zasměje se. „Všichni mají na vedení frakce stejný podíl, všichni nesou stejnou zodpovědnost. Proto jim na věcech záleží, proto jsou tak ohleduplní. Připadá mi to krásný.“

„Ale neudržitelný,“ řeknu. „Jasně, tady to funguje. Ale co když ne každej touží jenom brnkat na banjo a pěstovat obilí? Co když někdo udělá něco hroznýho a mluvením se ten problém nevyřeší?“

Pokrčí rameny. „Myslím, že to brzo zjistíme.“

Z každé velké skupiny se vyčlení jeden zástupce a obratně přejde po spletitých kořenech k Johanně. Čekám, že budou mluvit k davu, ale oni jen vytvoří kroužek a společně s Johannou tiše rozmlouvají. Získávám pocit, že se nikdy nedozvím, o čem se baví.

„Ti s náma asi moc diskutovat nebudou, co?“ nadhodím.

„Asi ne,“ odpoví Tobias. O nás bez nás.

Když se všichni zástupci vysloví, zařadí se zpátky do svých skupin. Ve středu místnosti zůstane jen Johanna. Natočí se k nám a založí ruce. Kam půjdeme, když nás odsud vyhodí? Zpátky do města, které je všechno, jen ne bezpečné?

„Naše frakce udržuje se Sečtělostí odedávna velmi blízký vztah. Jeden bez druhého bychom nepřežili a vždy jsme si vycházeli vstříc,“ prohlásí Johanna.

„Podobné pouto nás až dosud pojilo s Odevzdaností a myslíme si, že není správné zříct se přátelského postoje, který jsme tak dlouho zaujímali.“

Hlas má sladký jako med a jako med také teče, zvolna a opatrně. Hřbetem ruky si otřu pot zpod vlasů na čele.

„Domníváme se, že mírumilovnou spolupráci s oběma frakcemi můžeme zachovat, jen když zůstaneme nestranní a nezaujatí,“ pokračuje. „Vaše přítomnost — jakkoli je vítaná — však věci komplikuje.“

A je to tady, pomyslím si.

„Dospěli jsme k závěru, že centrála Mírumilovnosti musí sloužit jako bezpečné útočiště pro členy všech frakcí,“ vyjádří se Johanna konečně, „ale za určitých podmínek. Zaprvé, na základně bude panovat přísný zákaz nošení zbraní. Zadruhé, jestliže dojde k jakémukoli vážnějšímu konfliktu, ať už slovnímu, nebo fyzickému, všechny zúčastněné strany budou požádány, aby

základnu bezodkladně opustily. Zatřetí, o válce zde nepadne ani slovo, a to ani v soukromých hovorech. Začtvrté, všichni, kdo se do našeho azylu uchýlí, zde budou dle svých možností povinně pracovat, aby byl zajištěn hladký chod centrály. Toto usnesení bude v nejbližší době sděleno všem frakcím.“

Johanna stočí pohled na Tobiase a na mě.

„Budeme rádi, když tu zůstanete, ovšem za předpokladu, že se těmito pravidly budete bezvýhradně řídit,“ dodá na závěr. „Tak zní naše rozhodnutí.“ V duchu si vybavím pistoli, kterou jsem schovala pod matraci, a napětí, které panuje mezi mnou a Peterem, mezi Tobiasem a Marcusem. Vyschne mi

v ústech. Vyhýbat se konfliktům není moje silná stránka.

„Tady to na dlouho nevypadá,“ zamumlám polohlasem k Tobiasovi. Ještě před malou chvílí se slabě usmíval. Teď se mu koutky rtů ztratily v zamračeném výrazu. „Jo, moc se tu neohřejem.“

KAPITOLA 3

Večer po návratu do pokoje hned sáhnu pod matraci, abych se ujistila, že pistoli nikdo nevzal. Nahmatám kohoutek a hrdlo se mi stáhne jako při alergické reakci. Stáhnu ruku zpátky a kleknu si na kraj postele. Musím se několikrát zhluboka nadechnout, než to přejde.

Co je to s tebou? Zavrtím hlavou. Seber se.

Jako bych to brala doslova: sbírala jednotlivé kousky sebe samé a jako tkaničku je navlékala zpátky tam, kam patří. Mám pocit, že se dusím, ale konečně se zase cítím silná.

Koutkem oka zaregistruj u pohyb. Podívám se z okna, které vede do jabloňového sadu. Johanna Reyesová a Marcus Eaton kráčejí vedle sebe. Zastaví se u záhonu s bylinami, Johanna utrhne několik lístků máty. Vyletím z pokoje dřív, než si stačím uvědomit, proč je chci sledovat.

Proženu se budovou, abych je neztratila z dohledu. Venku si musím dávat větší pozor. Obejdu konec skleníku, pak se mi Johanna s Marcusem ztratí mezi jabloněmi. Vklouznu do vedlejší řady a doufám, že mi větve stromů poskytnou úkryt v případě, že se jeden z nich ohlédne.

„…mate, je načasování útoku,“ zaslechnu Johannu. „Mám tomu rozumět tak, že Jeanine po dokončení příprav zaútočila, nebo útoku předcházel nějaký incident?“

Skrz rozdvojený kmen vidím Marcusovi do tváře. Stiskne rty a řekne:

„Hmm.“

„To se zřejmě nikdy nedozvíme.“ Johanna zvedne obočí. „Nebo ano?“

„Ne, zřejmě ne.“

Johanna mu položí ruku na paži a obrátí se k němu. Ztuhnu, na chvíli mám pocit, že si mě nemůže nevšimnout, ale ona se dívá jen na Marcuse. Svezu se do dřepu a doplazím se ke stromu, abych byla chráněná. Kůra mě svrbí na kůži, ale nehýbu se.

„Ale ty to víš,“ řekne. „Ty víš, proč zaútočila a kdy. Možná už nejsem Upřímná, ale pořád ještě poznám, když přede mnou někdo tají pravdu.“

„Zvědavost není pěkná vlastnost, Johanno.“

Kdybych byla na jejím místě, za takovou poznámku bych mu jednu vlepila. Johanna jen mírně odpoví: „Má frakce se spoléhá na můj úsudek, a pokud máš

takto zásadní informace, je důležité, abych je měla také a mohla se o ně podělit. To jistě chápeš, Marusi.“

„Nemůžeš vědět všechno, co vím já. Má to svůj důvod. Před dlouhou dobou byly Odevzdanosti svěřeny velmi citlivé informace,“ odpoví Marcus.

„Jeanine nás napadla, aby je získala. A jestli si nedám pozor, všechno zničí. Víc ti prozradit nemůžu.“

„Ale určitě —“

„Ne,“ přeruší ji Marcus. „Tyhle informace jsou daleko důležitější, než si dovedeš představit. Většina našich lídrů za ně nasadila život, aby je před Jeanine ochránila, a přežilo jen pár. Neohrozím celou věc jenom proto, abych uhasil tvou sobeckou zvědavost.“

Johanna několik vteřin mlčí. Mezitím padla tma, stěží si vidím na vlastní ruce. Vzduch voní po prachu a jablkách. Snažím se nedýchat příliš hlasitě.

„To je mi líto,“ řekne Johanna. „Tvoji nedůvěru jsem si musela něčím vysloužit.“

„Když jsem o tom naposledy řekl jednomu ze zástupců frakce, všichni mí přátelé byli zavražděni,“ odvětí Marcus. „Nevěřím už vůbec nikomu.“

Nemůžu si pomoct — vykloním se zpoza kmene, abych na ně viděla. Marcus i Johanna jsou příliš zaměstnaní sami sebou, než aby si mě všimli. Stojí blízko sebe, ale nedotýkají se. Nikdy jsem neviděla Marcuse tak una-veného a Johannu tak rozčilenou. Přesto její výraz po chvíli změkne a ona se znovu dotkne Marcusovy paže, tentokrát ho lehce pohladí.

„Jestli chceme žít v míru, musíme si nejdřív věřit,“ řekne. „Doufám, že změníš názor. Vždycky jsem byla tvůj přítel, Marcusi, i když jsi jich zrovna moc neměl. Nezapomeň.“

Nakloní se k němu a políbí jej na tvář. Pak zamíří ze sadu ven. Marcus několik vteřin ohromeně stojí, pak se vrátí zpátky k budovám.

Nová fakta, která jsem se v uplynulé půlhodině dozvěděla, mi víří hlavou. Myslela jsem si, že Jeanine vedla touha po moci. Ve skutečnosti ale prahla po informacích — informacích, které znali jen Odevzdaní.

Pak si vzpomenu na něco, co Marcus řekl, a mé myšlenky se ustálí. Většina našich lídrů za ně nasadila život. Byl jedním z nich i můj táta?

Musím to vědět. Musím zjistit, co mohlo být tak důležité, že za to byli Odevzdaní ochotní zemřít — a Sečtělí zabíjet.

Než zaklepu na Tobiasovy dveře, zastavím se a poslouchám, jestli zevnitř něco nezaslechnu.

„Ne, takhle fakt ne,“ řekne Tobias se smíchem.

„Jak to myslíš, takhle fakt ne? Dělal jsem všechno přesně jako ty.“ Druhý hlas patří Calebovi.

„Nedělal.“

„Tak mi to ukaž znova.“

Otevřu dveře, právě když Tobias, který sedí na podlaze s jednou nohou nataženou před sebe, vrhne příborový nůž na protější stěnu. Nůž se až po rukojeť zanoří do špalku sýra umístěného nahoře na skříni. Caleb vedle Tobiase nevěřícně zírá, nejdřív na sýr a potom na mě.

„Řekni, že je to zázračný dítě,“ hlesne. „Ty tohle dokážeš taky?“

Vypadá lépe než včera — oči už nemá tak zarudlé a vrátila se mu přirozená zvídavost, jako by ho svět opět začal zajímat. Hnědé vlasy má rozcuchané, knoflíky u košile zapnuté v nesprávných dírkách. To je můj bratr, učebnicový příklad nedbalé elegance. Jako by mu většinu času ani trochu nezáleželo na tom, jak vypadá.

„Pravačkou možná,“ odpovím. „Ale jo, Čtyřka je zázračný dítě. A propos, můžu vědět, proč házíte nožem po sýru?“

Při slově „Čtyřka“ se mi Tobias podívá do očí. Caleb neví, že Tobiasova výjimečnost se skrývá v jeho přezdívce.

„Caleb se za mnou stavil, protože se mnou chtěl o něčem mluvit,“ řekne Tobias a opře si přitom hlavu o zeď. Pořád se na mě dívá. „A na nože došlo tak nějak mimoděk.“

„Jako ostatně často,“ poznamenám a cítím, jak se mi na rty dere po-tlačovaný úsměv.

Působí tak uvolněně, hlavu má zakloněnou a jednu ruku přehozenou přes koleno. Díváme se na sebe o několik okamžiků déle, než je společensky přijatelné. Caleb si odkašle.

„No, už bych se měl vrátit do svýho pokoje,“ řekne a přejede pohledem z Tobiase na mě a zase zpátky. „Mám rozečtenou knížku o vodních filtrech. Ten kluk, co mi ji dal, se na mě díval jako na blázna, že si to chci přečíst. Myslím, že je to nějakej manuál, ale stojí to za to.“ Odmlčí se. „Vám to ale nejspíš taky přijde divný.“

„Proč by mělo?“ namítne Tobias s předstíranou upřímností. „Možná by sis to měla přečíst i ty, Tris. To je něco pro tebe.“

„Můžu ti to pak půjčit,“ nabídne Caleb.

„Možná později,“ řeknu. Když se za Calebem zavřou dveře, vrhnu na Tobiase nevraživý pohled.

„Díky. Teď nebudu mít na stole nic jinýho než vodní filtry. I když je to možná pořád lepší, než se bavit s bráchou o tom, o čem by chtěl on.“

„Ano? A copak to je?“ Tobias svraští obočí. „Akvaponie?“

„Akva co?“

„Tak tady pěstujou jídlo. Nechtěj vědět podrobnosti.“

„Nechci,“ uklidním ho. „O čem s tebou chtěl mluvit?“

„O tobě. Myslím, že šlo o klasickou intervenci staršího bráchy. ,Nevoď mou malou sestřičku za nos’ nebo něco v tom smyslu.“

Tobias vstane.

„A cos mu na to řekl?“ Přistoupí ke mně.

„Řekl jsem mu, jak jsme se poznali — a u toho došlo na ty nože,“ vysvětlí.

„A taky jsem mu řekl, že nikoho za nos nevodím.“

Po těle se mi rozlije teplo. Obejme mě kolem boků a jemně mě přitlačí na dveře. Políbí mě.

Zapomenu, proč jsem sem přišla. Najednou je mi to jedno.

Nezraněnou ruku mu ovinu kolem ramen a přitáhnu si ho k tělu. Nahmatám lem jeho trička a vsunu mu pod něj ruku. Pod roztaženými prsty cítím kůži na jeho zádech. Je samý sval.

Opět mě políbí, tentokrát naléhavěji, a sevře mě v pase. Jeho dech, můj dech, jeho tělo, mé tělo — v bezprostřední blízkosti se všechny rozdíly mezi námi stírají.

Odtáhne se, ale jen o několik centimetrů. Ani na takový kousek se od něj nechci oddělit.

„Kvůli tomuhle jsi sem nepřišla.“

„Ne.“

„Tak kvůli čemu?“

„Záleží na tom?“

Zajedu mu prsty do vlasů a přitáhnu si jeho rty ke svým. Nebrání se, ale po chvilce mi do tváře zamumlá: „Tris.“

„Jo, dobře.“ Zavřu oči. Přišla jsem sem kvůli něčemu důležitému: povědět mu o rozhovoru, který jsem v sadu odposlechla.

Posadíme se vedle sebe na Tobiasovu postel a já začnu od začátku: jak jsem Marcuse a Johannu sledovala, jak se Johanna nahlas zamyslela nad načasováním útoku, co jí na to Marcus odpověděl a jakým způsobem se jejich rozmluva vyvíjela dál. Sleduju, jak se přitom Tobias tváří. Nevypadá šokovaně, není zvědavý. Koutky úst se mu při každé zmínce o Marcusovi zkřiví do hořkého úsměšku.

„Co si o tom myslíš?“ zeptám se nakonec.

„Myslím,“ praví opatrně, „že si Marcus hraje na pana Důležitýho.“ Takovou reakci jsem nečekala.

„Takže co? Myslíš, že si to všechno vycucal z prstu?“

„To ne, Odevzdaní asi vážně ví něco, co by ráda věděla taky Jeanine. Ale s tou důležitostí to otec přehání. Spíš se jenom před Johannou naparuje, aby ji utvrdil v domnění, že má něco, co by ji zajímalo, ale co jí nehodlá dát.“

„Já…“ Zamračím se. „Nevím, nezdá se mi to. Přišlo mi, že říká pravdu.“

„Neznáš ho tak jako já. Je prolhanej až na půdu.“

V tomhle má pravdu — moc toho o Marcusovi nevím, rozhodně ne tolik, co Tobias. Ale intuice mi říká, že Marcus nelže. A intuice mě obvykle nezklame.

„Možná máš pravdu,“ řeknu, „ale neměli bysme i tak zjistit, co se děje? Pro jistotu?“

„Teď mi přijde důležitější vyřešit, co s náma bude,“ argumentuje Tobias.

„Měli bysme se vrátit do města. Zjistit, co se tam děje. Přijít na způsob, jakým se dostanem Jeanine a spol na kobylku. Teprve pak se možná budem zabývat tím, co z Marcuse vypadlo. Souhlas?“

Přikývnu. Zní to jako docela dobrý plán — chytrý plán. V duchu však s Tobiasem nesouhlasím — zjistit pravdu mi připadá důležitější než odsud vypadnout. Když jsem se dozvěděla, že jsem Divergentní… když jsem zjistila, že Sečtělost se chystá na Odevzdané zaútočit… ta odhalení všechno změnila. Pravda dokáže přimět člověka změnit plány.

Ale přesvědčit Tobiase, aby udělal něco, co udělat nechce, je těžké. A ospravedlnit své pocity založené na čiré intuici ještě těžší.

A tak souhlasím. Ale názor nezměním.

KAPITOLA 4

„Biotechnologii už lidi využívají docela dlouho, otázkou je, jestli efektivně,“ vykládá Caleb. Pustí se do kůrky toastu — nejdřív vydlabal vnitřek, jako to dělal, když jsme byli malí.

Sedíme naproti sobě v jídelně, u stolu, který je nejblíže oknu. Těsně u hrany stolu jsou do dřeva vyrytá maličká písmenka „D“ a „T“, propojená srdcem. Poslouchám Caleba a přejedu prsty po řezbě.

„Vědci ze Sečtělosti ale před časem vyvinuli tenhle minerální roztok, který je pro růst rostlin lepší než hlína,“ vysvětluje bratr. „Je to raná verze tý emulze, kterou ti dali na rameno — podporuje růst nových buněk.“

Oči mu svítí novými poznatky. Ne všichni Sečtělí jsou bezpáteřní a posedlí touhou po moci jako jejich lídr Jeanine Matthewsová. Někteří jsou jako Caleb: všechno je fascinuje a nejsou spokojení, dokud všemu nepřijdou na kloub.

Opřu si bradu do dlaně a mírně se na něj usměju. Dnes ráno srší opti-mismem. Jsem ráda, že se něčím dokázal rozptýlit.

„Takže Sečtělí s Mírumilovnýma spolupracujou?“ zeptám se.

„Jo, daleko víc než s kýmkoli jiným,“ přitaká Caleb. „Nepamatuješ si, co jsme se učili v dějáku? V učebnici bylo doslova napsaný, že jde o dvě

,nejdůležitější frakce’ — bez nich bysme nepřežili. V některých materiálech, co jsem četl v Sečtělosti, jsou tyhle frakce označovaný jako frakce, který přinášejí ,obohacení’. To je ostatně krédo Sečtělosti — fungovat jako základní kámen společnosti a vnášet do života nové obzory.

Těžko se mi jejich nezbytnost pro fungování společnosti připouští. Ale je to tak — bez nich by se zhroutilo zemědělství, lékařská péče by stagnovala a o technologickém pokroku bychom si mohli nechat jen zdát. Zakousnu se do jablka.

„Ty svůj toast nebudeš?“ zeptá se Caleb.

„Ten jejich chleba chutná divně,“ řeknu. „Posluž si, jestli chceš.“

„Přijde mi ohromný, jak tady žijou,“ spustí Caleb a bere si přitom toast z mého talíře. „Jsou úplně soběstační. Mají vlastní energetický zdroje, vlastní čerpadla, vlastní vodní filtry, vlastní potraviny… Na nikom nezávisí.“

„Na nikom nezávisí a do ničeho se nepletou. Zní to krásně.“

Je to krásné, aspoň podle toho, co kolem sebe vidím. Velkými okny proniká do místnosti tolik světla, až mám pocit, že sedíme venku. U ostatních stolů sedí hloučky Mírumilovných a jasné barvy oblečení kontrastují s jejich opálenou pletí. Na mně vypadá ta žlutá mdle.

„Tvý předpoklady pro Mírumilovnost nebyly nějak závratný, co?“ zeptá se a zazubí se.

„To nebyly.“ Skupinka místních sedící kousek od nás vybuchne smíchy. Od chvíle, kdy jsme si sem sedli, se naším směrem ani nepodívali. „Nech si to pro sebe, jasný? Nemíním to tady nijak šířit.“

„Promiň,“ omluví se a nakloní se ke mně přes stůl, abychom mohli mluvit tišeji. „Pro co tě vlastně doporučili?“

Celá se narovnám a ztuhnu. „Proč to chceš vědět?“

„Tris, jsem tvůj brácha. Mně můžeš říct všechno.“

Jeho zelené oči se vždy dívají zpříma. Brýle, které pro formu nosil v Sečtělosti, vyměnil za šedou košili Odevzdaných a jejich příznačně krátký sestřih.

Vypadá stejně jako před pár měsíci, kdy jsme žili v pokojích naproti sobě, kdy jsme oba uvažovali, že změníme frakci, ale nenašli jsme v sobě odvahu o tom jeden druhému říct. Byla to chyba, že jsem mu nevěřila, a nechci ji zopakovat.

„Odevzdanost, Neohroženost,“ odpovím, „a Sečtělost.“

„Tři frakce?“ Obočí mu vylétne nahoru.

„Jo. Proč?“

„No, přijde mi to hodně,“ řekne. „V Sečtělosti jsme si v rámci iniciace museli vybrat téma, na který jsme pak psali odbornou práci. Já si vybral simulaci talentovek. Něco o tom systému vím. Aby ten program někoho doporučil pro dvě frakce, je hodně vzácný — taková možnost vlastně ani neexistuje. Ale pro tři… to je nemyslitelný.“

„Administrátorka musela do průběhu zkoušky zasáhnout,“ vysvětlím.

„Posunula simulaci na tu situaci v autobuse, aby mohla vyloučit Sečtělost z okruhu mých předpokladů — ale zjistila, že ji vyloučit nemůže.“

Caleb si podepře bradu pěstí. „Přepsání programu?“ řekne nevěřícně. „To bych rád věděl, jak to, že to uměla. Tohle je na školení neučí.“

Svraštím čelo. Tori pracovala v tetovacím studiu a byla u talentových zkoušek jako dobrovolnice — jak to, že uměla program přepsat? Jestli se vy-

znala v počítačích, musel to být jenom její koníček, a pochybuju, že by počítačový samouk dokázal přelstít simulaci vyvinutou v Sečtělosti.

Pak si vybavím jeden z našich rozhovorů. Já i brácha jsme sem přestoupili ze Sečtělosti.

„Původně patřila k Sečtělým,“ vyhrknu. „Přestoupila. Možná proto to uměla.“

„Možná,“ řekne Caleb a zabubnuje si prsty o tvář — zleva doprava. Snídaně leží mezi námi téměř nedotčená. „Jaký to má vliv na chemický procesy v tvým mozku? Na stavbu těla?“

Neubráním se krátkému zasmání. „Nevím. Vím jenom to, že při každý simulaci jsem bdělá, a někdy se z nich dokážu probrat. Někdy na mě ani nefungujou. Jako ta, která z ostatních nadělala vojáky.“

„Jak se z nich dokážeš probrat? Jak to děláš?“

„Já…“ Snažím se rozpomenout. Jako by to už bylo dávno, kdy jsem se v nějaké simulaci naposledy ocitla, a přitom uběhlo sotva pár týdnů.

„Těžko říct, protože simulace, kterýma jsme museli projít v Neohroženosti, končily ve chvíli, kdy se člověk uklidnil. Ale v jedný z nich… v tý, kdy Tobiasovi došlo, co jsem zač… jsem jednoduše udělala něco nemožnýho. Rozbila jsem sklo jenom tím, že jsem se ho dotkla.“

Caleb se zatváří nepřítomně, jako by se díval kamsi do dálky. Já vím, nic z toho, co jsem mu právě popsala, se mu u talentové zkoušky nestalo. Možná si říká, jaké to asi bylo nebo jak je to možné. Rozhoří se mi tváře — analyzuje můj mozek, jako bych byla počítač nebo nějaký přístroj. „Haló,“ vyruším ho z úvah, „tady jsem.“

„Nezlob se,“ omlouvá se a znovu na mě zaostří pohled. „Já jenom že…“

„Tě to fascinuje. Jo, chápu. Vždycky když tě něco nadchne, vypadáš, jako by z tebe nějakej upír vysál všechen život.“

Zasměje se.

„Nemůžem se bavit o něčem jiným?“ navrhnu. „Nepředpokládám, že by tu měla Sečtělost nebo Neohroženost nějaký špehy, ale stejně. Mám z toho divnej pocit, takhle to veřejně probírat.“

„Fajn.“

Než stačí načít jiné téma, dveře jídelny se otevřou a dovnitř vejde skupinka Odevzdaných. Sice na sobě mají zdejší oblečení, ale každý pozná, odkud jsou

— stejně jako to pozná na mně. Mlčí, ale netváří se zachmuřeně. Když procházejí kolem stolů, usmějí se na Mírumilovné, kývnou na pozdrav,

několik se jich zastaví a prohodí s nimi zdvořilostní fráze.

Ke Calebovi si přisedne Susan. Maličko se usmívá. Blond vlasy má stažené do obvyklého uzlu, ale dnes jí září jako zlato. Sedí vedle sebe jen o trošku blíž, než přátelé zpravidla sedávají, ale nedotýkají se. Pohodí hlavou směrem ke mně.

„Omlouvám se,“ řekne. „Neruším?“

„Jak bys mohla,“ odtuší Caleb. „Jak se máš?“

„Dobře. A ty?“

Už se chci zvednout k odchodu, než se účastnit téhle opatrné, zdvořilé konverzace, která je u Odevzdaných zvykem, když vtom se v jídelně objeví Tobias. Vypadá ztrhaně. Dopoledne vypomáhal v kuchyni jedna z podmínek našeho přechodného pobytu. Já mám zítra službu v prádelně.

„Co se stalo?“ zeptám se, když si vedle mě sedne.

„Místní dobráci ve svým nadšení zažehnávat spory zjevně zapomněli, že míchat se do cizích věcí spory neurovnává, ale vyvolává,“ odvětí Tobias.

„Jestli tady budem ještě nějakou dobu, dřív nebo později někomu jednu vrazím a to se mu nebude líbit.“

Caleb i Susan zvednou obočí. Několik Mírumilovných u vedlejšího stolu nechá hovoru a zůstanou na Tobiase zírat.

„Slyšeli jste dobře,“ neudrží se Tobias. Všichni odvrátí pohled.

„Zeptám se znova,“ řeknu a dám si ruku přes pusu, abych schovala úsměv,

„co se stalo?“

„Řeknu ti to později.“

Asi se chytil s Marcusem. Tobias nemá rád, když jej Odevzdaní zahrnují pochybovačnými pohledy, kdykoli s despektem hovoří o svém otci, a Susan teď sedí přímo naprou němu. Sepnu si ruce v klíně.

U našeho stolu sedí několik Odevzdaných, i když ne hned vedle nás, ale taktně o dvě volná místa dál. Přesto na nás co chvíli pokývnou. Bývali to rodinní přátelé, sousedé, spolupracovníci rodičů, a v jejich přítomnosti jsem vždy držela jazyk za zuby a snažila se působit co nejskromněji. Teď mám chuť mluvit ještě hlasitěji a co možná nejvíce se vzdálit své staré totožnosti a bolesti, která se s ní pojí.

Na mé pravé rameno dopadne čísi ruka. Tobias zcela znehybní, mně vystřelí do paže pronikavá bolest. Zatnu zuby, abych nezaúpěla.

„Do toho ramene ji střelili,“ sykne Tobias, aniž by se na muže za mnou podíval.

„Omlouvám se.“ Marcus zvedne ruku a posadí se nalevo ode mě.

„Zdravím.“

„Vy? Co mi chcete?“ zeptám se.

„Beatrice,“ ozve se Susanin tichý hlas, „nemusíš —“

„Susan, prosím,“ praví Caleb mírně. Susan sevře rty do tenké linky a odvrátí pohled.

Zamračím se na Marcuse. „Na něco jsem se vás ptala.“

„O něčem bych si s tebou rád pohovořil,“ odpoví Marcus. Tváří se klidně, ale jeho odměřený tón jej prozradí — je rozčilený. „Mluvil jsem s ostatními a rozhodli jsme se, že tady nezůstaneme. Konflikt ve městě jen tak neskončí. Bylo by od nás sobecké zůstávat tady, když je zbytek naší frakce na opačné straně plotu. Chtěli bychom tě požádat, abys nás doprovodila zpátky.“

To jsem nečekala. Proč se chce Marcus vrátit do města? Je to opravdu kolektivní rozhodnutí, anebo má něco v plánu — něco, co souvisí s tajnými informacemi, kterými Odevzdaní disponují?

Několik vteřin na něj upřeně hledím, pak se podívám na Tobiase. Trochu se uvolnil, ale dál zarývá pohled do stolu. Nevím, proč se před Marcusem takhle chová. Nikdo, ani Jeanine, nedokáže Tobiase takhle vyvést z míry.

„Co si o tom myslíš?“ zeptám se ho.

„Myslím, že bysme odsud měli zítra ráno vypadnout,“ odvětí.

„Dobře, děkuju,“ řekne Marcus. Nato se zvedne a přesedne si na vzdálenější konec stolu ke zbytku Odevzdaných.

Přisunu se k Tobiasovi. Nevím, jak mu pomoct. Mám strach, že všechno jen zhorším. Levou rukou popadnu jablko a pravou pod stolem stisknu Tobiasovi ruku.

Nedokážu z Marcuse spustit oči. Chci vědět víc o tom, co řekl Johanně. A kdo se chce dozvědět pravdu, musí někdy použít nátlak.

KAPITOLA 5

Po snídani Tobiasovi oznámím, že se jdu projít, ale místo toho se vydám za Marcusem. Předpokládám, že se vrátí do provizorní noclehárny, ale on přejde pole za jídelnou a zamíří do čistírny odpadních vod. Na prvním schodu zaváhám. Opravdu vím, co dělám?

Vyjdu po schodech a protáhnu se dveřmi, které za sebou Marcus zavřel. Čistírna je malá, má jen jednu místnost, kterou vyplňuje několik obrovských zařízení. Do některých nádrží zjevně přitéká znečištěná voda ze základny, jiné přístroje ji pročišťují, další testují nezávadnost vody a poslední souprava odvádí již čistou vodu zpátky k odběratelům. Většina potrubí vede pod zemí, vyjma trubek, které odvádějí vodu do elektrárny nedaleko oplocení. Tato elektrárna využívá větrnou, vodní i solární energii a zásobuje elektrickým proudem celé město.

Marcus zůstane stát u filtrů. Skleněným potrubím protéká nahnědlá voda, která mizí v nádrži a jiným potrubím odtamtud vytéká již čirá. Oba tento proces sledujeme a mě napadne, jestli uvažuje o tom samém: že by to bylo pěkné, kdyby to takhle fungovalo i v životě, svléknout z nás špínu jako slupku z cibule a poslat nás zpátky do světa opět čisté. Ale ne všechna špína jde z kůže tak snadno dolů.

Podívám se na Marcusův zátylek. Teď, nebo nikdy. Teď.

„Slyšela jsem vás, včera,“ vyhrknu.

Marcus se prudce otočí. „Co tady děláš, Beatrice?“

„Sledovala jsem vás.“ Založím si ruce na prsou. „Slyšela jsem, jak se ba-víte s Johannou o tom, proč Jeanine zaútočila na Odevzdané.“

„To tě naučili Neohrožení, že narušovat cizí soukromí je v pořádku, nebo to máš ze své hlavy?“

„Jsem od přírody zvědavá. Neodbíhejte od tématu.“

Má čelo samou vrásku, zvláště mezi obočími, a hluboké rýhy se mu rýsují také kolem úst. Vypadá jako někdo, kdo se celý život jen mračil.

V mládí mohl být pohledný — možná tak ženám stále připadá, ženám v jeho věku, jako je Johanna — ale když se na něj podívám, vidím jen černé důlky místo očí, které si pamatuju z Tobiasovy krajiny strachu.

„Jestli jsi mě slyšela mluvit s Johannou, pak víš, že ani jí jsem to neřekl. Proč myslíš, že bych se o tuhle informaci chtěl dělit právě s tebou?“ Nejdřív nemůžu najít slova. Ale pak ke mně přijdou.

„Můj táta,“ řeknu. „Táta je mrtvý.“ To je podruhé, co jsem o tom promluvila; poprvé to bylo ve vlaku, když jsem se Tobiasovi svěřila, že rodiče kvůli mně zemřeli. „Zemřeli“ pro mě byl fakt oproštěný od emocí. Ale slovo

„mrtvý“, které se mísí s vířící a bublající vodou ve filtrech, mě udeří do prsou jako kladivo. Potlačovaný zármutek se náhle vynoří jako monstrum, které mi zatne drápy do očí a krku.

Přinutím se pokračovat.

„Možná neumřel proto, že chránil informace, o kterých jste se zmínil. Ale chci vědět, jestli kvůli tomu riskoval život.“

Marcusovi zacukají koutky úst.

„Ano, riskoval.“

Oči se mi zalijí slzami. Snažím se je rozmrkat.

„Fajn,“ řeknu a málem se začnu dusit, „a co to ksakru bylo? Chtěli jste něco chránit? Nebo ukrást? Nebo co?“

„Bylo to…“ Marcus zavrtí hlavou. „Nemůžu o tom s tebou mluvit.“ Vykročím k němu. „Ale chcete to zpátky. A má to Jeanine.“

Marcus je opravdu dobrý lhář — nebo aspoň umí uchovat tajemství. Nereaguje. Kéž bych viděla do lidí tak jako Johanna, jako Upřímní — kéž bych dokázala rozluštit výraz jeho tváře. Možná nechybí mnoho, aby mi řekl pravdu. Možná stačí jen přitlačit a jeho sevření povolí.

„Mohla bych vám pomoct,“ pokračuju.

Marcus ohrne horní ret. „Ani nevíš, jak směšně to zní.“ Jako by ta slova na mě plivl. „Nějakou šťastnou náhodou se ti podařilo odolat simulaci během útoku a ty to připisuješ svým schopnostem. Věř mi, umřel bych na šok, kdybys zrovna ty byla někdy ještě někomu užitečná.“

Tohle je Marcus, jak ho zná jen Tobias. Marcus, který ví přesně, kam udeřit, aby způsobil největší bolest.

Tělem mi projede záchvěv hněvu. „Tobias měl pravdu,“ syknu. „Jste arogantní svině.“

„To jsou jeho slova?“ opáčí Marcus a zvedne obočí.

„Ne,“ odtuším. „Za tak dlouhou větu byste mu nestál. To je z mý hlavy.“ Zatnu zuby. „Skoro nic pro něho neznamenáte. A časem budete znamenat ještě míň.“

Marcus mi neodpoví. Obrátí se k filtru. Vychutnávám si okamžik vítězství. V uších se mi mísí zvuk filtrované vody a tlukot srdce. Pak budovu opustím a teprve v půlce pole, které se před ní táhne, si uvědomím, že jsem nevyhrála. Vyhrál Marcus.

Ať už je pravda jakákoli, budu ji muset získat někde jinde, protože jeho už se podruhé doprošovat nebudu.

Té noci se mi zdá sen, že jsem uprostřed pole a přede mnou se na zemi houfuje několik vran. Když jich několik odeženu, uvidím, že hřadují na nějakém těle a klovají do šedého oblečení, jaké se nosí v Odevzdanosti. Pak zničehonic vzlétnou a já v muži na zemi poznám Willa.

Potom se probudím.

Zabořím obličej do polštáře a místo jeho jména mi ze rtů unikne sten, který mi škubne celým tělem. Zármutek se mi jako nějaká nestvůra zavrtává do míst, kde jsem mívala srdce a žaludek.

Zalapám po dechu a přitisknu si dlaně k hrudníku. Monstrum mi zatíná pařáty do krku a zaškrcuje průchod vzduchu v hrtanu. Zkroutím se jako v křeči a dám si hlavu mezi kolena. Snažím se zhluboka dýchat, dokud mě dusivý pocit neopustí.

Zachvěju se, ačkoli v místnosti je teplo. Vylezu z postele a přikradu se po chodbě k Tobiasově pokoji. Mé holé nohy ve tmě téměř svítí. Když zaberu za kliku, dveře zaskřípou a Tobias se vzbudí. Chvíli na mě tiše zírá.

„Pojď sem,“ zamumlá rozespale. Posune se na posteli dál, aby mi udělal místo.

Tohle jsem si měla promyslet. Spím tady jenom v dlouhém tričku, které mi Mírumilovní půjčili. Sahá mi těsně pod zadek a já si nevzala ani šortky. Tobias si prohlíží moje nohy, začervenám se. Lehnu si tváří k němu.

„Ošklivej sen?“ zeptá se. Přikývnu.

„Co se stalo?“

Zavrtím hlavou. Nemůžu mu říct, že mě v noci straší Will, protože bych mu musela vysvětit proč. Co by si o mně myslel, kdyby věděl, co jsem udělala? Jak by se pak na mě díval?

Dlaní se dál dotýká mé tváře a líně mi přejíždí palcem po lícní kosti.

„Mezi náma je všechno, jak má být,“ řekne. „Úplně všechno. Jasný?“

Píchne mě u srdce. Opět přikývnu.

„Všechno ostatní jde možná do kytek,“ šeptá mi do tváře, „ale my dva ne.“

„Tobiasi,“ hlesnu, ale pak se mi všechna slova v hlavě ztratí a přitisknu mu rty na ústa, protože vím, že to mě zaručeně rozptýlí.

Tobias můj polibek opětuje. Spustí dlaň z mé tváře a pomalu sjede po straně hrudníku až k pasu. Potom pokračuje přes bok až na holou kůži na stehně. Chvěju se touhou. Přitisknu se k němu ještě víc a ovinu kolem něj jednu nohu. Samou nervozitou mi hučí v hlavě, ale zbytek mého těla jako by přesně věděl, co dělá. Každá částečka mého já pulsuje ve stejném rytmu, každá chce to samé: utéct před sebou a splynout s Tobiasem.

Jeho rty kloužou po mých. Vsune mi ruku pod tričko a já ho nezastavím, i když bych měla. Místo toho mi ze rtů unikne slabý vzdech a do tváří se mi z rozpaků nahrne krev. Buď mě neslyšel, nebo tomu nevěnoval pozornost. Položí mi ruku na záda a přitáhne si mě k sobě. Pomalu sune prsty vzhůru po mé páteři. Vyhrnuje mi přitom tričko a já se nebráním. Na břiše mě zastudí vzduch.

Políbí mě na krk. Sevřu jeho tričko a chytnu ho za rameno, abych se zklidnila. Doputuje rukou až na konec mých zad a ovine mi prsty kolem krku. Moje tričko má namotané na ruce. Naše polibky jsou stále hladovější. Ruce se mi třesou pod náporem nervózní energie. Zaryju mu prsty do ramene, aby si toho nevšiml. Pak jeho ruka zabloudí k mému obvázanému rameni a do těla mi vystřelí prudká bolest. Jeho dotek tolik nebolel, ale vrátil mě zpátky do reality. Nemůžu s ním být, když jeden z důvodů, proč se s ním chci milovat, je zapomenout na zármutek.

Odtáhnu se a pečlivě si sroluju tričko zpátky dolů. Chvíli jen tak ležíme a oba ztěžka oddechujeme. Nechci se rozbrečet — teď není na pláč vhodná chvíle. Ne, musím přestat — ale slzy se mi derou z očí a mrkání nepomáhá.

„Promiň,“ řeknu.

„Neomlouvej se,“ odpoví skoro příkře a setře mi slzy z tváří.

Vím, že vypadám jako ptáče, hubené, malé a křehké, jako bych i já byla stvořená k létání. Ale když se mě Tobias znovu dotkne, jako by ode mě nedokázal odtáhnout ruce, v tu chvíli si přeju zůstat přesně taková, jaká jsem.

„Nechci dělat takový scény,“ ospravedlňuju se roztřeseným hlasem. „Já jenom, že je mi…“ Zavrtím hlavou.

„Takhle to nemá být,“ řekne. „Nevím, kde teď tví rodiče jsou, ale vím, že tady nejsou s tebou, když by měli, Tris. Takhle to nemá být. Nemělo se to stát.

Nemělo se to stát zrovna tobě. A jestli ti někdo tvrdí, že je všechno v pořádku, je to lhář.“

Tělem mi otřese další vzlyk. Tobias mě obejme tak pevně, že skoro ne-můžu dýchat, ale je mi to jedno. Můj důstojný pláč se změní v ošklivý, zoufalý nářek. Z otevřených úst mi vycházejí skřeky, obličej se mi kroutí. Jako by se mi z hrdla dralo umírající zvíře. Jestli v tom budu pokračovat, roztrhá mě to na kusy, a možná to tak bude lepší. Možná bude lepší se zhroutit a necítit už žádnou tíhu.

Tobias dlouho nic neříká. Čeká, až se uklidním.

„Spi,“ řekne. „Všechny noční můry od tebe odeženu, jestli ještě přiletí.“

„Jak?“

„Holýma rukama, jak jinak.“

Jednou rukou ho obejmu kolem pasu a s nosem zabořeným do jeho ramene se zhluboka nadechnu. Voní potem a svěžím vzduchem a mátou z toho balzámu, kterým si občas maže namožené svaly. Voní bezpečím, jako sluncem zalité procházky v jabloňovém sadu a tiché snídaně v jídelně. Chvíli před usnutím se mi téměř podaří zapomenout na válkou zpustošené město i všechny konflikty, které si nás brzy najdou, pokud je my sami nevyhledáme dřív. Chvíli před usnutím zaslechnu jeho „Miluju tě, Tris.“

A možná bych mu to řekla taky, ale víčka už mám příliš těžká.

KAPITOLA 6

Když se ráno probudím, někde blízko bzučí holicí strojek. Tobias stojí před zrcadlem a naklání hlavu, aby si viděl na hranu čelisti.

Obejmu si pod přikrývkou kolena a sleduju ho.

„Dobré ráno,“ řekne. „Jak se spalo?“

„Dobře.“ Vstanu, a když zakloní hlavu, aby si oholil bradu, zezadu jej obejmu a opřu se mu čelem o záda v místě, kde mu zpod lemu trička vybíhá vytetovaný symbol Neohroženosti.

Odloží strojek a dlaněmi mi překryje ruce. Nemluvíme. Poslouchám, jak dýchá, a on mě zvolna hladí po rukou. Holení počká.

„Měla bych se jít nachystat,“ prolomím po chvíli ticho. Nechce se mi od něj odcházet, ale mám službu v prádelně a nechci, aby o mně někdo říkal, že nedodržuj u podmínky dohody.

„Dám ti něco na sebe,“ řekne.

Za pět minut už kráčím po chodbě v tričku, ve kterém jsem spala, a v šortkách, které si Tobias půjčil od místních. Když vejdu k sobě do pokoje, u mé postele stojí Peter.

Instinktivně zatnu všechny svaly v těle a přelétnu pohledem po místnosti ve snaze najít nějaký tupý předmět.

„Vypadni,“ vyzvu ho co nejpevnějším hlasem. Mám co dělat, aby se mi neroztřásl. Bezděky si vybavím pohled v jeho očích, když mě škrtil nad propastí nebo když se mnou na základně Neohrožených praštil o zeď.

Obrátí se a podívá se na mě. Poslední dobou se na mě dívá bez dřívější záště — vypadá vyčerpaně, ramena drží svěšená a zraněná ruka mu ochable spočívá v závěsu. Ale mě neošálí.

„Co máš co dělat v mým pokoji?“

Přistoupí ke mně blíž. „Co máš co špehovat Marcuse? Viděl jsem, kam ses včera po snídani zdejchla.“

Probodnu ho očima. „Do toho ti nic není. Vystřel odsud.“

„Jsem tady, protože nevím, proč by měl ten harddisk být zrovna u tebe,“ vyjádří se konečně. „Na můj vkus jsi poslední dobou nějak moc labilní.“

„Já že jsem labilní?“ Zasměju se. „Směšný, že to říkáš zrovna ty.“ Peter sevře rty a mlčí.

Přimhouřím oči. „Proč ti na tom harddisku tak záleží?“

„Nejsem blbej. Vím, že je na něm víc než jenom data z tý simulace.“

„Ne, vážně nejseš blbej, ledaže by jo,“ opáčím. „Myslíš si, že když jim ho dáš zpátky, tak zapomenou na tu tvou malou neuváženost a přivítají tě s otevřenou náručí?“

„Netoužím po jejich otevřený náruči,“ ohradí se a opět ke mně vykročí.

„Kdyby mi šlo o tohle, tak bych ti na základně nepomohl.“

Zapíchnu mu ukazováček do hrudní kosti a zabořím nehet do kůže.

„Pomohls mi, protožes nechtěl, abych to do tebe znovu našila.“

„Nejsem zrádce jako tady někdo.“ Chytí mě za prst. „Ale nenechám sebou manipulovat, zvlášť ne Sečtělejma.“

Škubnu rukou zpátky a zkroutím ji, abych se mu vysmekla. Ruce mám zpocené.

„Nečekám, že mě pochopíš.“ Otřu si dlaně o tričko a posunu se o pár centimetrů blíž ke komodě. „Jo, ty bys nechal svou rodinu s klidným svědomím postřílet, kdyby napadli vás, ale já nejsem jako ty.“

,,Pozor na jazyk, Škrobe.“ Vykročí za mnou, ale podaří se mi vklouznout mezi něj a prádelník. Nemám v úmyslu mu prozradit, kam jsem harddisk schovala, ale stejně tak mu k němu nehodlám nechat volný přístup.

Sklouzne pohledem ke komodě, nalevo ke zdi, kam jsem harddisk schovala. Svraštím čelo a pak si všimnu něčeho, čeho jsem si předtím nevšimla: obdélníkové vybouleniny v jedné z Peterových kapes.

„Dej mi ho!“ vyštěknu na něj. „Hned.“

„Nedám.“

„Dej mi ho, nebo tě zabiju, a volej si třeba ke všem svatejm!“

Ušklíbne se. „Kdybys tak věděla, jak jsi směšná, když někomu vyhrožuješ!

Jako malá holka, která mě chce uškrtit švihadlem.“ Skočím po něm, ale couvne do chodby.

„Neříkej mi malá holka.“

„Budu ti říkat, jak chci.“

Zaútočím. Levou pěstí vedu úder do místa, kde předpokládám nejbo-lestivější zásah: do rány v prostřelené paži. Peter se ráně vyhne, ale místo toho, abych úder zopakovala, mu vší silou sevřu paži a zkroutím ji do strany. Peter zavřeští jak pavián. Využiju momentu, kdy je ochromený bolestí, a nemilosrdně ho kopnu do kolene. Sesune se k zemi.

Do chodby přiběhnou lidé v šedém, černém, červeném a žlutém oblečení. Peter ke mně přiskočí a vrazí mi pěstí do žaludku. Ohnu se v pase, ale bolest mě nezastaví — napůl zaskučím a zaječím a vrhnu se na něho. Loket držím vysoko u brady, abych mu ho mohla vrazit do obličeje.

Někdo z příchozích mě popadne za paže, částečně mě nadzvedne a odtrhne mě od Petera. V ráně na rameni mi tepe, ale všechno přehlušuje pulsující příliv adrenalinu. Snažím se překonat odpor paží, které mě od Petera drží dál, a nevnímám udivené obličeje Mírumilovných a Odevzdaných ani ten Tobiasův. Nějaká žena poklekne k Peterovi a konejšivě na něj hovoří. Snažím se nevnímat, jak vyje bolestí, ani to, jak se mi žaludek svírá pocitem viny. Nenávidím ho. Všechno ostatní je mi jedno. Nenávidím ho.

„Tris, uklidni se!“ okřikne mě Tobias.

„Má ten harddisk!“ zaječím. „Ukradl mi ho! Má ho on!“

Tobias přejde k Peterovi, ženě u jeho hlavy nevěnuje nejmenší pozornost a šlápne Peterovi na žebra, aby ho udržel na místě. Pak mu sáhne do kapsy a vytáhne harddisk.

Před odchodem se k Peterovi ještě nakloní a — velmi tiše — mu řekne: „V úkrytu nebudem napořád, a tohle od tebe nebylo zrovna chytrý.“ Nato se obrátí ke mně a dodá: „A od tebe taky ne. Chceš, aby nás odsud všechny vyrazili?“

Zamračím se. Muž, který mi drží paže jako ve svěráku, mě začne táhnout po chodbě pryč. Pokusím se vykroutit z jeho sevření.

„Co to děláte? Pusťte mě!“

„Porušila jsi podmínky naší mírové dohody,“ praví mírně. „Budeme postupovat podle dohodnutých pravidel.“

„Jen jdi,“ řekne Tobias. „Potřebuješ se zklidnit.“

Prohlédnu si tváře davu, který se tu mezitím shromáždil. Tobiase si nikdo nevšímá. Všechny oči hledí na mě. A tak se nechám dvěma zřízenci vyvést ven.

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ řekne jeden z nich. „Podlaha tady není rovná.“

V hlavě mi buší, to znamená, že se už zklidňuju. Prošedivělý muž otevře jedny dveře nalevo. Na dveřích visí cedulka s nápisem ANTIKONFLIKTNÍ MÍSTNOST.

„To má být nějakej time-out, nebo co?“ Svraštím čelo. To by na Mírumilovné sedělo: poskytnout delikventům čas, aby z nich vyprchaly emoce, pak je naučit očistné dechové techniky nebo jak pozitivně myslet.

V místnosti je takové světlo, že musím přimhouřit oči. Na protější straně jsou velká okna s výhledem do sadu. Přesto místnost vypadá malá, možná proto, že strop je stejně jako stěny a podlaha obložený dřevem.

„Posaď se, prosím,“ vybídne mě starší muž a ukáže na stoličku uprostřed pokoje. Jako všechen nábytek v Mírumilovnosti je rovněž vyrobená z neopracovaného dřeva a působí robustně, jako by vyrůstala přímo ze Země. Zůstanu stát.

„Je po všem,“ řeknu. „Už to neudělám. Ne tady.“

„Musíme dodržet protokol,“ ozve se mladší muž. „Prosím, sedni si, společně probereme, co se stalo. Pak budeš moct jít.“

Oba mají tak jemný hlas. Ne tlumený, jako mívají Odevzdaní, kteří se vždy chovají obezřetně a snaží se pokud možno nikoho nerušit. Hebký, konejšivý, mírný — říkám si, jestli je to tady učí v rámci iniciace. Jak nejlépe mluvit, pohybovat se, usmívat se, jak propagovat mír.

Sedět se mi nechce, ale poslechnu. Posadím se na okraj stoličky, abych mohla pohotově vstát. Mladší muž se postaví přede mě. Za mými zády zavržou panty. Ohlédnu se — starší muž s něčím zápolí na kuchyňském pultu.

„Co to děláte?“

„Chystám čaj.“

„Tohle čaj nespraví.“

„A co tedy?“ zeptá se mladší muž. Obrátím pozornost zpátky k oknům.

„Co to podle tebe spraví?“

„Když odsud Petera vyhodíte.“

„Mám pocit,“ namítne muž jemně, „že to tys ho napadla — a že ty jsi ho střelila do ruky.“

„Zasloužil si to.“ Tváře se mi opět rozhoří a ukazují, jak se mi zběsile rozbušilo srdce. „Pokusil se mě zabít. A někomu jinému — někomu jinému vypíchl oko… příborovým nožem. Je to parchant. Měla jsem právo ho —“ Krkem mi projede palčivá bolest. Muže přede mnou překryjí tmavé skvrny a přestanu mu vidět do tváře.

„Nezlob se, drahoušku,“ řekne. „Jenom postupujeme podle protokolu.“ Starší muž drží v ruce injekční stříkačku. Zbylo v ní několik kapek séra, které mi píchl. Jsou jasně zelené, jako tráva. Rychle zamrkám a mžitky se rozplynou. Svět se však přede mnou dál komíhá, jako bych se na něj dívala z houpacího křesla.

„Jak ti je?“ zeptá se mě mladší z mužů.

„Jsem…“ Naštvaná, chci říct. Naštvaná na Petera, na všechny tady. Ale to není pravda, že? Usměju se. „Je mi dobře. Cítím se tak trochu jako pták ve vzduchu. Nebo na vodě. Jak se cítíte vy?“

„Závrať je vedlejší účinek séra. Bude lepší, když si dnes odpoledne od-počineš. A děkuji, cítím se dobře,“ odpoví muž. „Můžeš jít, jestli chceš.“

„Můžete mi říct, kde najdu Tobiase?“ zeptám se. Když si vybavím jeho tvář, vzedme se ve mně vlna citu a najednou netoužím po ničem jiném než jej políbit. „Chci říct Čtyřku. Je to fešák že? Vážně nevím, co na mně vidí. Nejsem zrovna milá, viďte?“

„Ne, to nejsi,“ souhlasí muž. „Ale mohla bys být, kdyby ses snažila.“

„Děkuji vám. To je od vás hezké, že to říkáte.“

„Myslím, že ho najdeš v sadu,“ odpoví mi na otázku. „Viděl jsem, že tam po té potyčce zamířil.“

Trošku se zasměju. „Potyčka. Taková hloupost…“

A najednou mi připadá směšné uhodit někoho pěstí do těla. Je to jako ho pohladit, ale příliš tvrdě. Pohlazení je mnohem hezčí. Možná jsem měla Petera raději pohladit po ruce. Pak bychom se oba cítili lépe. Nebolely by mě teď klouby.

Vstanu a zamířím ke dveřím. Musím se opřít o zeď, abych nespadla. Je pevná, nemusím se bát, že by povolila. Škobrtám po chodbě a hihňám se vlastní nešikovnosti. Jsem opět ta nemotorná malá holka. Máma se na mě často usmívala a říkala: „Dávej pozor, kam šlapeš, Beatrice. Ať si neublížíš.“ Vyjdu před budovu a zeleň na stromech mi připadá zelenější, jako bych ji cítila na jazyku. Možná že vím, jak chutná — jako tráva, kterou jsem si jako malá dala ze zvědavosti do pusy. Všechno se se mnou houpe tak, že na schodech málem spadnu. Když mě na chodidlech zalechtá tráva, nezadržitelně se rozesměju. Kráčím směrem k sadu.

„Čtyřko!“ zavolám. Proč volám nějakou číslici? Ach ano. Protože tak se jmenuje. „Čtyřko!“ zavolám znovu. „Kde jsi?“

„Tris?“ ozve se hlas ze stromů napravo ode mě. Jako by ke mně promlouval sám strom. Zahihňám se, jakýpak strom, to je jen Tobias, který se krčí pod větví.

Rozběhnu se k němu, ale půda mi uhne pod nohama, divže nespadnu. Jeho ruka mě chytí v pase a ustálí mě. Tobiasův dotek vyšle do mého těla elektrický impuls a všechno se ve mně rozhoří, jako by mě zapálil. Přistoupím k němu, celým tělem se k němu přitisknu a zakloním hlavu, abych jej políbila.

„Co ti tam —“ začne, ale umlčím jej svými rty. Polibek trvá jen krátce, hlasitě vzdychnu.

„To nebylo uspokojivé,“ namítnu. „Teda bylo, ale…“

Stoupnu si na špičky a chci ho znovu políbit, ale Tobias mi přiloží prst na rty a zadrží mě.

„Tris,“ řekne. „Co s tebou udělali? Chováš se jako blázen.“

„Taky bys mi někdy mohl říct něco hezkýho,“ zablábolím. „Jenom mi trošku vylepšili náladu, to je všechno. A teď už bych tě vážně ráda políbila, takže kdyby ses laskavě trochu uvolnil—“

„Na líbání zapomeň. Musím zjistit, čím tě opili.“

Nejdřív na protest našpulím rty, ale pak mi do sebe všechno zapadne a zazubím se.

„Proto se ti líbím!“ zažvatlám. „Protože ty taky nejsi vždycky jako med!

Teď už mi to dává smysl.“

„Pojď,“ řekne. „Půjdeme se podívat za Johannou.“

„Taky tě mám ráda.“

„No bezva,“ odpoví monotónně. „Pojď přece. Bože můj, tak nic. Ponesu tě.“

Jednou rukou mě chytí pod koleny, druhou mi podloží záda a zvedne mě do náruče. Oběma rukama ho obejmu kolem krku a na tvář mu vtisknu polibek. Potom zjistím, že je to moc příjemný pocit, kopat nohama ve vzduchu, a tak s nimi po cestě za Johannou vehementně máchám.

Když dojdeme do její kanceláře, najdeme ji sedět za stolem plným papírů. Okusuje gumu na tužce. Vzhlédne k nám a překvapením se jí mírně pootevřou ústa. Přes levou polovinu obličeje jí splývají vlasy.

„Tu jizvu byste takhle schovávat neměla,“ řeknu na úvod. „Sluší vám to daleko víc, když máte vlasy sčesaný dozadu.“

Tobias mě se žuchnutím postaví na zem. Z tvrdého dopadu mě zabolí v rameni, ale líbí se mi, jaký zvuk mé nohy při kontaktu s podlahou vydaly. Zasměju se, ale Tobias ani Johanna se ke mně nepřipojí. Zvláštní. „Co jste s ní provedli?“ zeptá se Tobias. „Co jste jí to sakra dali?“

„Já…“ Johanna se na mě zamračí. „Asi jí toho dali moc. Je drobná a asi nevzali v úvahu její váhu a výšku.“

„Čeho jí asi dali moc?“ dožaduje se Tobias odpovědi.

„Máš hezkej hlas,“ řeknu.

„Tris,“ osloví mě, „buď prosím tě zticha.“

„Uklidňujícího séra,“ vysvětlí Johanna. „V malých dávkách má mírné tišící účinky a zlepšuje náladu. Jediným vedlejším účinkem je slabá závrat. Podáváme ho členům naší komunity, kteří narušují kázeň.“

Tobias si odfrkne. „Nejsem idiot. Každej z vás s tím má problémy, protože jste jenom lidi. Myslím, že to lijete přímo do nádrží s vodou.“ Johanna několik vteřin mlčí. Založí si ruce před tělem.

„To pochopitelně není pravda, jinak by k tomuhle konfliktu vůbec nedošlo,“ vyjádří se konečně. „Všechna usnesení děláme společně, jako frakce. Kdybych to sérum mohla dát všem ve městě, udělala bych to. Kdybych to udělala, nemusel bys nic z toho tady řešit.“

„Ach, jistě,“ opáčí Tobias. „Zdrogovat celou populaci by náš problém určitě vyřešilo. Bezvadnej plán.“

„Sarkasmus není pěkná vlastnost, Čtyřko,“ namítne Johanna jemně.

„Poslouchej, mrzí mě, že toho Tris dali moc. Vážně mě to mrzí. Na druhou stranu, porušila podmínky naší dohody a obávám se, že tady nebudete moct dlouho zůstat. Roztržku mezi ní a tím chlapcem — Peterem — nemůžeme přejít bez povšimnutí.“

„Bez obav,“ řekne Tobias. „Zmizíme odsud, jak nejrychleji to půjde.“

„Výborně,“ odpoví Johanna a pousměje se. „Mír mezi námi a Neohrožeností může existovat jen tehdy, když se od vás budeme držet dál.“

„To mluví samo za sebe.“

„Promiň?“ zarazí se Johanna. „Co tím naznačuješ?“

„Tím naznačuju,“ odpoví Tobias přes zaťaté zuby, „že jste nás pod zá-minkou neutrality — jako by něco takovýho bylo možný! — nechali na roz-kaz Sečtělosti pochcípat.“

Johanna si tiše povzdechne a podívá se z okna. Je z něj výhled na malý dvůr obrostlý vinnou révou. Její úponky se plazí v rozích okna, jako by si chtěly poslechnout, o čem si kdo povídá.

„Něco takovýho by Sečtělost neudělala,“ ozvu se. „To je podlý.“

„Zůstali jsme neutrální, abychom udrželi mír —“ spustí Johanna. „Mír.“ Tobias po ní to slovo téměř plivne. „Ano, nepochybuju o tom, že všude zavládne neskonalej mír, až budem všichni mrtví nebo až poslušně sklopíme hlavy, protože si nebudem chtít nechat vymýt mozek nebo prožít zbytek života v podělaný simulaci.“

Johanna zkřiví obličej. Napodobím ji, abych zjistila, jaké to je. Není to ani trochu příjemné. Nechápu, proč se z vlastní vůle takhle šklebí.

„Já o tom nerozhodla,“ řekne pomalu. „Kdyby to bývalo v mé moci, bavili bychom se teď o něčem jiném.“

„Takže s tím nesouhlasíte?“

„Říkám jenom to,“ odvětí Johanna, „že veřejně nesouhlasit se svou frakcí mi nepřísluší, ale co si myslím, je moje věc.“

„Tris a já za dva dny odejdeme,“ řekne Tobias. „Doufám, že do tý doby tady budem v bezpečí.“

„Naše rozhodnutí mají svoji váhu. A co Peter?“

„To si s ním vyřešte sami. S náma rozhodně nepůjde.“

Tobias mě vezme za ruku. Jeho dotek je mi příjemný, ačkoli jeho kůže není hladká ani hebká. Omluvně se na Johannu usměju, ale jejím výrazem to nepohne. „Čtyřko,“ ozve se ještě, „jestli nechcete, aby vás naše sérum… ovlivnilo, nejezte tady chleba.“

Tobias jí přes rameno poděkuje, ale to už vycházíme z budovy ven. Beru schody po dvou.

KAPITOLA 7

Po pěti hodinách účinky séra vyprchají. Právě zapadá slunce. Na zbytek dne mě Tobias zavřel do pokoje a chodí mě každou hodinu kontrolovat. Když přijde tentokrát, sedím na posteli a koukám do zdi.

„Díkybohu,“ hlesne a přitiskne čelo na dveře. „Už jsem se bál, že to bude účinkovat napořád a budu tě tady muset nechat… čichat ke kytkám, nebo na cos až doteď myslela.“

„Já je zabiju,“ řeknu.

,,Zabiju?“

„Nech to plavat. Stejně odsud mizíme,“ namítne Tobias a zavře za sebou. Vytáhne z kapsy harddisk. „Říkal jsem si, že bysme ho mohli schovat tady za komodu.“

„Tam jsem ho schovala předtím.“

„Jo, právě proto ho tady Peter nebude hledat.“ Tobias odsune jednou rukou prádelník od stěny a druhou vloží do škvíry harddisk.

„Jak to, že jsem vůči tomu séru nezůstala imunní?“ zeptám se. „Jestli je můj mozek dost abnormální na to, aby odolal simulačnímu séru, proč nezvládl tohle?“

„Nevím,“ řekne Tobias. Přisedne si ke mně na postel, matrace se viditelně prohne. „Možná že abys zůstala vůči séru imunní, musela bys nejdřív chtít. „

„Ale já jsem chtěla,“ namítnu otráveně, ale nepříliš přesvědčivě. Vážně jsem chtěla? Nebo to bylo lákavé, zapomenout na několik hodin na strach, na bolest, na všechno?

„Lidi prostě někdy chtějí být šťastní,“ řekne Tobias a obejme mě kolem ramen, „i když to není skutečný.“

Má pravdu. Pokoj, který mezi námi zavládl, se neobjevil proto, že jsme spolu o něčem mluvili — o Willovi, o mých rodičích, o tom, že jsem mu málem vpálila do čela kulku, o Marcusovi. Nemám odvahu vyrukovat teď s pravdou, protože mám pocit, že bez jeho opory se neobejdu.

„Možná máš pravdu,“ odpovím tiše.

„Ty se mnou souhlasíš?“ zeptá se a v předstíraném úžasu mu poklesne brada. „To sérum možná není úplně k zahození…“

Vší silou do něj strčím. „Odvolej to. Teď hned to odvolej!“

„Dobře, dobře!“ Zvedne ruce nad hlavu. „To víš, nejsem vždycky jako med. Proto se mi tak líbíš —“

„Ven!“ zaječím a ukážu na dveře.

Tobias mě se smíchem políbí na tvář a odejde.

Ten večer je pro mě potyčka s Peterem ještě natolik živá, že se rozhodnu nejít na večeři. Raději zahálím na jabloni na vzdáleném konci sadu a trhám zralá jablka. Vylezu nejvýše, co mi odvaha dovolí. Bolí mě svaly. Zjistila jsem, že sotva zůstanu chvíli nečinně sedět, zármutek si ke mně najde cestu, a tak se pořád něčím zaměstnávám.

Stojím na větvi a právě si lemem trička utírám čelo, když vtom něco uslyším. Nejdřív jen slabě, protože cikády svým křikem všechno přehlušují. Zaposlouchám se a po chvíli ten zvuk rozpoznám: auta.

Mírumilovnost vlastní asi desítku nákladních vozů, kterými převáží zásoby, ale ty používá pouze o víkendu. Zabrní mě v týle. Jestli ta auta nepatří Mírumilovným, musejí to být Sečtělí. Ale zatím nemám jistotu.

Oběma rukama se chytím větve nad hlavou, ale nahoru se vytáhnu jen levačkou. Překvapuje mě, že to pořád dokážu. Zůstanu přikrčená mezi větvemi a s hlavou vraženou mezi listím. Přesunu váhu na druhou nohu, na zem popadá několik jablek. Jabloně nebývají vysoké — moc daleko stejně nedohlédnu.

Nejbližší větve mi poslouží jako stupínky. Rukama se chytám, čeho se dá, a prodírám se zeleným bludištěm vzhůru. Vzpomenu si, jak jsem lezla na ruské kolo, jak se mi třepaly svaly, jak se mi chvěly ruce. Teď jsem zraněná, ale silnější, a lézt po stromě je jednodušší.

Větve jsou stále tenčí, slabší. Olíznu si rty a vyhlédnu si další. Musím vyšplhat co nejvýše, ale větev, na kterou si dělám zálusk, je krátká a už od pohledu pružná. Jednou nohou si na ni stoupnu, abych vyzkoušela, jestli mě udrží. Ohne se, ale nepovolí. Začnu se k ní přitahovat a chystám se na ni postavit i druhou nohou, když vtom pode mnou větev praskne.

Padám. Zalapám po dechu a na poslední chvíli se zachytím kmene. Stačí. Výš už nelezu. Postavím se na špičky a zamžourám směrem, odkud jsem zvuk zaslechla.

Nejdřív nevidím nic než zemědělskou půdu, pás pusté země, oplocení a za ním pole a začátek zastavěného území. Pak si všimnu, že se k bráně blíží

několik teček — občas se na slunci stříbřitě zalesknou. Auta s černými střechami — solárními panely, což znamená jediné. Sečtělost.

Tiše hvízdnu. Svou myšlenku dál nerozvíjím. Sešplhávám po větvích tak překotně, až se z nich odlupuje kůra. Sotva stojím nohama na zemi, rozběhnu se.

Počítám řady stromů, které míjím. Sedm, osm. Větve jsou čím dál nižší, ale ještě se nemusím shýbat. Devět, deset. Zrychlím a pravou paži si přitisknu k hrudníku. S každým krokem mi zaškube v prostřeleném rameni. Jedenáct, dvanáct.

U třinácté řady odbočím doprava. Stromy jsou tady blíže u sebe. Jejich koruny prorůstají jedna do druhé a vytváří loubí z větviček, listí a jablek.

Z nedostatku kyslíku mě píchá na prsou, ale už jsem skoro na konci sadu. Do obočí mi stéká pot. Rozrazím dveře do jídelny. Protlačím se hloučkem Mírumilovných a uvidím ho. Tobias sedí vzadu v jídelně společně s Peterem, Calebem a Susan. Přes mžitky před očima je skoro nevidím, ale Tobias mi stiskne rameno.

„Sečtělí,“ vypravím ze sebe jediné slovo.

„Jedou sem?“ zeptá se Tobias. Přikývnu.

„Stihneme utéct?“ Tím si nejsem jistá.

Odevzdaní na opačném konci stolu zpozorní a shluknou se kolem nás.

,,Proč musíme utíkat?“ chce vědět Susan. „Tady jsme v bezpečí, na základně Mírumilovných. Konflikty jsou zakázané.“

„A jak si Mírumilovní vynutí poslušnost?“ ozve se Marcus. „Zastavit konflikt, to se neobejde bez konfliktu.“

Susan přikývne.

„Ale utéct nemůžeme,“ namítne Peter. „Nemáme čas. Uvidí nás.“

„Tris má pistoli,“ řekne Tobias. „Můžeme se zkusit probít ven.“ Vyrazí k pokojům.

„Počkejte,“ vyhrknu. „Mám nápad.“ Přelétnu pohledem po naší skupince.

„Přestrojení. Sečtělí neví jistě, jestli tady jsme. Můžeme předstírat, že patříme ke zdejším.“

„Kdo na sobě nemá jejich oblečení, ať se jde převléci,“ rozhodne Marcus.

„Ostatní si rozpustí vlasy a budou se snažit napodobit chování místních.“ Odevzdaní v šedých šatech opustí v jediné vlně jídelnu a zamíří přes dvůr k

pokojům. Jakmile zajdu do budovy, rozběhnu se. V pokoji klesnu na všechny čtyři a hmátnu pod matraci pro pistoli.

Chvíli musím šátrat, než ji ucítím pod prsty. Sevře se mi hrdlo, nemůžu polknout. Nechci se té věci dotýkat. Už nikdy na ni nechci ani sáhnout.

No tak, Tris. Zastrčím si ji za pásek červených kalhot. Ještě že jsou tak vytahané. Můj zrak padne na lahvičky s hojivým balzámem a kapkami proti bolesti na nočním stolku. Dám si je do kapsy pro případ, že by se nám opravdu podařilo utéct.

Pak sáhnu za komodu pro harddisk.

Jestli nás tady Sečtělí objeví — což je pravděpodobné — prošacují nás, a já nemám nejmenší chuť poskytnout jim bojovou simulaci k dalšímu použití. Jenže na tom harddisku je i záznam z průmyslových kamer o celém útoku. Záznam našich ztrát. Smrti mých rodičů. To jediné, co mi po nich zbylo. A současně jediná vzpomínka na to, jak vypadali, protože v Odevzdanosti jsou fotoaparáty zakázané.

Až mi po letech začne v paměti všechno splývat, čím si své rodiče připomenu? Jejich tváře mi z hlavy vymaže čas. Už je nikdy nespatřím.

Nebuď hloupá. Na tom nezáleží.

Sevřu harddisk tak silně, až se mi bolestivě zaryje do dlaně.

Tak proč se mi zdá, že ano?

„Nebuď hloupá,“ vyslovím nahlas. Zatnu zuby a popadnu lampičku na nočním stolku. Vyškubnu šňůru ze zásuvky, odhodím stínidlo na postel a kleknu si na zem. Rozmrkám slzy a vší silou udeřím podstavcem lampy do harddisku, až se promáčkne.

Znovu a znovu buším lampou do harddisku, dokud se nerozletí na několik kousků. Úlomky kopnu pod skříňku, vrátím lampu na původní místo a vyjdu na chodbu. Hřbetem ruky si otřu slzy z očí.

O chvíli později zaplní chodbu hlouček mužů a žen v šedém — a Peter.

Probírají se kupkami oblečení.

„Tris,“ obrátí se na mě Caleb. „Proč se nepřevlíkáš?“ Sevřu v prstech tátovo tričko a zaváhám.

„To je tátovo,“ prozradím. Jestli ho teď ze sebe sundám, budu ho tady muset nechat. Kousnu se do rtu, aby mě bolest probrala. Musím se ho zbavit. Je to jen tričko. Nic víc.

„Obleču si ho pod svý,“ nabídne se Caleb. „Nikdo si ničeho nevšimne.“ Přikývnu a z tenčící se hromady prádla si vyberu červenou košili. Plandá

na mně, takže pod ní snadno ukryju pistoli. Vklouznu do nejbližšího volného pokoje, převléknout se. Když se vrátím na chodbu, podám tátovo tričko Calebovi. Skrz otevřené dveře spatřím Tobiase, jak cpe šedé oblečení do popelnice.

„Myslíš, že nás budou Mírumilovní krýt?“ zeptám se ho z otevřených dveří.

„Aby se vyhnuli konfliktu?“ Tobias přikývne. „Věřím tomu.“

Na sobě má červenou košili a džíny, které se na jednom koleni třepí.

Vypadá legračně.

„Pěkná košile,“ prohodím.

Podívá se na mě a svraští nos. „Jenom v tomhle není mý tetování na krku vidět, jasný?“

Nervózně se usměju. Na svá tetování jsem dočista zapomněla, ale košile je naštěstí dobře kryje.

Základnu obsadí pětice stříbrných aut s černými střechami. Jejich motory jako by s každým nadskočením na hrbolatém povrchu slastně zavrněly. Stáhnu se zpátky do budovy, dveře za mnou zůstanou otevřené. Tobias zavírá popelnici.

Auta zastaví a jejich dveře se otevřou. Spatřím nejméně pět mužů a žen v modrém — Sečtělí.

A asi patnáct v černém. To jsou Neohrožení.

Když se k nám přiblíží, všimnu si, že kolem paží mají uvázaný pruh modré látky na znamení jejich spojenectví se Sečtělostí. S frakcí, která jim vymyla mozky.

Tobias mě vezme za ruku a odvede mě směrem k pokojům.

„Myslel jsem, že naši budou mít víc rozumu,“ řekne. „Máš tu pistoli?“

„Jo,“ odpovím. „Ale levačkou tak přesně mířit neumím.“

„Musíš na tom zapracovat,“ namítne. Instruktor až do morku kostí.

„Zapracuju,“ slíbím mu. „Jestli to přežijeme,“ dodám a mírně se zachvěju.

Sklouzne rukama po mých pažích. „Teď bude stačit, když se budeš za chůze trochu víc pohupovat,“ řekne a políbí mě na čelo, „a předstírat, že máš z jejich bouchaček nahnáno“ — další políbení mezi obočí — „a že jsi křehká květinka, i když je to přesně naopak“ — polibek na tvář — „a všechno bude dobrý.“

„Jasně.“ Roztřesenýma rukama ho chytím za límec košile a přitáhnu si jeho

rty na své.

Odněkud zazvoní. Jednou, dvakrát, třikrát. Svolávají nás do jídelny, kde se konají méně formální shromáždění. Připojíme se k davu Odevzdaných přestrojených za Mírumilovné.

Odepnu Susan vlásenky, její účes působí na zdejší poměry příliš stroze. Vděčně se na mě usměje, když jí vlasy spadnou na ramena. Takhle ji vidím poprvé. Její hranatá čelist má náhle měkčí obrysy.

Měla bych být odvážnější než Odevzdaní. Tak jak to, že působí daleko vyrovnaněji? Jeden na druhého se usmívají a v tichosti kráčejí kupředu — až podezřele tiše. Vmáčknu se mezi ně a dloubnu jednu ze starších žen do ramene.

„Řekněte děckám, aby si hrály na babu,“ oslovím ji.

„Na babu?“ opáčí.

„Chovají se moc poslušně a… škrobeně.“ Při posledním slově se zarazím. Škrob, tak mi Neohrožení přezdívali. „Vůbec ne jako místní prcci. Prostě jim to řekněte, ano?“

Žena poklepe jednomu z dětí na rameno a něco mu pošeptá do ucha. O několik vteřin později už se po chodbě řítí hlouček dětí. Kličkují ostatním mezi nohama a pokřikují: „Dotkl jsem se tě! Máš babu!“

„Ne, rukáv neplatí!“

Caleb pochopí. Dloubne Susan do žeber a Susan vyjekne smíchy. Snažím se uvolnit a pohupovat se za chůze v kolenou, jak mi Tobias poradil, a při každé změně směru máchnout pažemi. Připadá mi úžasné, jak přetvářka všechno mění — dokonce i způsob chůze. Asi proto je to tak zvláštní, že bych dokázala zapadnout hned mezi tři frakce najednou.

Na dvoře, který musíme přejít, abychom se dostali do jídelny, dohoníme Mírumilovné a rozptýlíme se mezi nimi. Snažím se neztratit Tobiase z dohledu, nechci se od něj příliš vzdálit. Mírumilovní se na nic neptají a dovolí nám, abychom se mezi ně vmísili.

U dveří do jídelny stojí dvojice Neohrožených, v ruce svírají pušky. Ztuhnu. Teprve nyní si uvědomím, jak jsem bezbranná a že mě ženou do budovy obklíčené vojáky, a jestli mě odhalí, nebudu mít kam utéct. Na místě mě zastřelí.

Napadne mě, že bych mohla vzít roha. Ale kam bych utekla, aby mě nechytili? Snažím se normálně dýchat. Už jsem kolem nich skoro prošla — nedívej se na ně, nedívej se na ně. Ještě pár kroků — sklop hlavu, sklop ji!

Susan mi vsune ruku pod paži.

„Chceš slyšet vtip?“ řekne. „Tenhle mě vážně dostal.“

Zakryju si ústa dlaní a jakože vypísknu. Zní to nepřirozeně, ale Susan se potěšeně usměje. Asi to ušlo. Zavěsíme se do sebe, jako to dělají místní děvčata, letmo se podíváme po Neohrožených a znovu se zahihňáme. Samotnou mě ohromuje, že to vůbec dokážu; uvnitř jsem jako skála.

„Děkuju,“ zamumlám, jakmile zajdeme dovnitř.

„Rádo se stalo,“ odvětí.

Sedneme si k jednomu z mnoha dlouhých stolů — Tobias naproti mně, Susan vedle. Zbytek Odevzdaných se roztrousí po místnosti. Caleb a Peter se posadí o pár židlí dál.

Čekáme, co se bude dít. Bubnuju prsty o kolena. Dlouhou dobu se nic neděje. Tvářím se, jako že poslouchám historku, kterou vypráví dívka z Mírumilovnosti nalevo ode mě. Co chvíli se však podívám na Tobiase a on zpátky na mě, jako bychom si mezi sebou posílali své znepokojení.

Konečně do jídelny vstoupí Johanna. Vedle ní kráčí nějaká žena ze Sečtělosti.

Její jasně modrá halenka ostře kontrastuje s čokoládovou pletí. Hovoří s Johannou a přitom si prohlíží shromážděné. Když spočine pohledem na mně, zatajím dech, ona však nevzrušeně putuje očima dál. Vydechnu. Nepoznala mě.

Aspoň zatím ne.

Někdo udeří do stolu a místnost ztichne. A je to tady. Chvíle, kdy nás Johanna buď vydá, nebo se za nás postaví.

„Naši přátelé ze Sečtělosti a Neohroženosti někoho hledají,“ promluví Johanna k lidem. „Jedná se o několik osob z Odevzdanosti, tři jedince z Neohroženosti a jednoho bývalého nováčka ze Sečtělosti.“ Usměje se. „V zájmu co nejefektivnější spolupráce jsem jim sdělila, že tito lidé se na naší základně skutečně nacházejí, ale mají zde plnou svobodu. Naši přátelé žádají o povolení k prohlídce základny a tu musíme odsouhlasit společně. Je někdo proti?“

Napětí v jejím hlase naznačuje, že jestli někdo nesouhlasí, bude lepší, když si to nechá pro sebe. Nevím, jestli to Mírumilovní pochopili stejně jako já, ale nezaprotestuje ani jediný hlas. Johanna kývne na ženu vedle sebe.

„Tři z vás zůstanou tady,“ rozkáže žena vojákům v černém, kteří čekají ve skupince u vchodu. „Zbytek prohledá všechny budovy a cokoli podezřelého

mi nahlásí. Běžte.“

Tolik by toho mohli najít. Rozmlácený harddisk. Oblečení, kterého jsem se zapomněla zbavit. Podezřele málo šperků a ozdob v našich pokojích. Trojice vojáků přechází kolem stolů a já cítím, jak mi v hlavě pulsuje krev. Zamrazí mě v zátylku, když se hřmotné kroky jednoho z nich ozvou přímo za mými zády. Jsem zase jednou ráda, že jsem tak malá a obyčejná. Aspoň neupoutávám pozornost.

Zato Tobias působí na lidi jako magnet. Má hrdé držení těla a na všechny a na všechno se majetnicky dívá. Takhle se Mírumilovní nechovají. Takhle se můžou chovat jen Neohrožení.

Žena v černém k němu zamíří a zpříma se na něj zadívá. Přimhouří oči a zastaví se těsně za ním.

Kéž by byl límec jeho košile vyšší. Kéž by Tobias nebyl tak poletovaný.

Kéž by…

„Nemívají Mírumilovní delší vlasy?“ zeptá se.

„Je horko,“ opáčí Tobias.

Výmluva by možná fungovala, ale nesměl by ji tak vyštěknout. Žena natáhne ruku a ukazováčkem odhrne límec Tobiasovy košile. A Tobias zareaguje.

Popadne ženu za zápěstí a strhne ji dopředu. Žena narazí hlavou o hranu stolu a spadne na zem. Z opačné strani místnosti zazní výstřel, někdo vykřikne a všichni se schovají pod stůl nebo se alespoň skrčí k lavicím.

Všichni až na mě. Sedím pořád na svém místě a rukama svírám okraj stolu. Vím, kde jsem, ale jídelnu už před sebou nevidím. Vidím ulici, kterou jsem utekla, když zastřelili mou mámu. Zírám na pistoli ve svých rukou, na Willovo jemné čelo.

Z hrdla mi vybublá přiškrcený zvuk. Ale můj výkřik se přes zaťaté zuby neprodere. Záblesk paměti zmizí, ale pořád se nedokážu pohnout.

Tobias chytí ženu v černém zezadu za krk a vytáhne ji na nohy. V rukou svírá její zbraň. Použije ženu jako štít, zpoza něhož vystřelí po vojáko v na druhém konci místnosti.

„Tris!“ zařve na mě. „Nechceš mi pomoct?“

Vyhrnu si tričko a sáhnu po pistoli. Nahmatám chladný kov. Rukojeť je tak mrazivá, až mě z ní zaštípou prsty, ale to se mi jen zdá — vždyť je takové horko. Muž s modrou páskou na ruce na mě přes uličku namíří revolverem. Černé ústí hlavně mě v sobě pohltí a neslyším už nic než bušení vlastního

srdce.

Caleb se ke mně vrhne a vyrve mi pistoli z rukou. Sevře ji oběma rukama a prostřelí muži koleno.

Muž vykřikne a zhroutí se k zemi. Rukama se drží za koleno. Tobias ho střelí do hlavy. Jeho bolest trvala jen krátce.

Chvěju se po celém těle a nedokážu to zastavit. Tobias stále svírá ženu v černém za krk a namíří na ženu ze Sečtělosti.

„Ještě slovo a zastřelím tě,“ procedí mezi zuby. Žena otevře ústa, ale nepromluví.

„Všichni, kdo jste s námi, hned teď ven!“ křikne Tobias. Jeho hlas se rozlehne po celé jídelně.

Odevzdaní jako na povel vylezou zpod stolů a lavic a vyrazí ke dveřím.

Caleb mě zvedne z lavice. I já zamířím ke dveřím.

Pak něco spatřím. Cuknutí, náznak pohybu. Žena ze Sečtělosti vytáhne malou pistoli a namíří na muže ve žlutém přede mnou. Instinktivně skočím. Nepřemýšlím. Vrazím rukama muži do zad, a kulka jej mine. Mě naštěstí také.

„Zahoď tu bouchačku,“ vyzve Tobias ženu, na kterou míří revolverem.

„Mám dobrou mušku. Vsadím se, že lepší než ty.“

Několikrát zamrkám, abych rozehnala mžitky před očima. Peter se za mnou ohlédne. Právě jsem mu zachránila život. Nepoděkuje mi a já se k němu nehlásím.

Žena ze Sečtělosti odhodí pistoli na zem. Spolu s Peterem dojdeme ke dveřím. Tobias couvá za námi a nepřestává na ženu mířit. Pak překročí práh a práskne dveřmi.

Všichni se rozběhneme.

Ostrým tempem a téměř bez dechu běžíme středem sadu. Na ramena nám dopadá ztěžklý večerní vzduch. Voní po dešti. Za námi se ozvou výkřiky. Prásknou dvířka aut. Běžím rychleji, než dokážu, jako bych místo vzduchu vdechovala adrenalin. Vrčení motorů mě zažene mezi stromy. Tobias mě chytí za ruku.

V jedné dlouhé řadě zamíříme přes kukuřičné pole. Auta nás mezitím dohnala. Jejich reflektory ozařují vysoké stonky a odhalují dozrávající klasy.

„Rozdělte se!“ křikne někdo. Zní to jako Marcus.

Rozprostřeme se po poli jako potopa. Popadnu Caleba za paži. Slyším, jak za ním Susan namáhavě dýchá.

Prodíráme se kukuřicí. Těžké listy mě řezají do tváří i do rukou. Upírám pohled mezi Tobiasovy lopatky. Někde blízko se kdosi svalí na zem a vykřikne. Výkřiky se ozývají ze všech stran. Padají výstřely. Odevzdaní opět umírají. Jako před pár dny, kdy jsem předstírala, že jsem pod vlivem simulace. Ani teď nemůžu nic dělat. Jen utíkat.

Konečně jsme u plotu. Tobias se podél něj rozběhne a snaží se v něm najít díru. Na příhodném místě roztáhne pletivo a Caleb, Susan a já se protáhneme otvorem na druhou stranu. Než se dáme znovu do běhu, ještě jednou se ohlédnu na pole s kukuřicí. V dálce slabě svítí reflektory aut. Nic neslyším.

„Kde jsou ostatní?“ zašeptá Susan.

„Mrtví,“ řeknu.

Susan se rozpláče. Tobias mě k sobě hrubě přitáhne a vyrazíme vpřed. Pořezané tváře mě pálí, ale oči mám suché. Smrt dalších nevinných lidí mě zavalí jako břemeno, ale jeho tíhu si ještě neuvědomuju.

Držíme se dál od polní cesty, po které přijela na základnu auta Sečtělých, a raději se vydáme podél kolejí směrem k městu. Není se kam schovat. Nejsou tu žádné stromy ani budovy, kterých bychom mohli využít jako štítu, ale to nevadí. Sečtělí se s auty přes plot nedostanou, a než projedou bránou, bude to chvíli trvat.

„Musím… si… odpočinout,“ ozve se ze tmy za mnou Susanin hlas. Zastavíme. Susan se s pláčem sveze na zem, Caleb si dřepne vedle ní.

Tobias a já se podíváme směrem k městu — ještě se tam svítí, ještě nebyla půlnoc. Chci něco cítit. Strach, hněv, zármutek. Ale nic necítím. Jen potřebu nezastavovat se.

Tobias se ke mně obrátí.

„Co to mělo znamenat, Tris?“ zeptá se.

„Co jako?“ opáčím a stydím se za svůj roztřesený hlas. Nevím, jestli naráží na můj střet s Peterem, nebo na něco předtím či potom.

„Zkameněla jsi! Někdo tě chtěl odprásknout a tys tam jenom seděla!“ Teď už křičí. „Myslel jsem, že v tomhle se na tebe můžu spolehnout — že si budeš umět zachránit vlastní život!“

„Hele, nech ji být!“ okřikne ho Caleb.

„Ne,“ odvětí Tobias a dál mě probodává pohledem, „to teda nenechám.“ Pak mu změkne hlas. „Co se stalo?“

Pořád věří tomu, že jsem silná. Dost silná na to, abych nepotřebovala jeho soucit. Dřív jsem si myslela, že má pravdu, teď už si tím nejsem jistá. Odkašlu si.

„Zpanikařila jsem,“ zamumlám. „Už se to nestane.“ Povytáhne obočí.

„Už nikdy,“ dodám hlasitěji.

„Fajn.“ Ale netváří se přesvědčeně. „Musíme se dostat do bezpečí. Jen co se vzpamatujou, začnou nás hledat.“

„Myslíš, že jim tak moc ležíme v žaludku?“

„Víc než kdo jinej,“ ujistí mě Tobias. „Jestli po někom vážně šli, tak po nás a možná po Marcusovi, ale ten je už nejspíš mrtvej.“

Čekala jsem, že to řekne jinak — možná s úlevou, že s jeho otcem a strůjcem všeho zlého, co ho v životě potkalo, je konečně amen. Nebo s bolestí a smutkem, že mu zabili otce, protože zármutek se mnohdy vymyká rozumovému chápání. Ale on to jen věcně konstatoval, jako kdyby říkal, kterým směrem se teď vydáme nebo kolik je hodin.

„Tobiasi…“ začnu, ale vzápětí si uvědomím, že nevím, co mu chci říct.

„Musíme sebou hodit,“ prohodí přes rameno.

Caleb pomůže Susan na nohy. Rozejde se jen díky tomu, že ji Caleb podpírá a postrkuje dopředu.

Teprve v té chvíli mi dojde, že výcvik v Neohroženosti mě naučil jednu důležitou věc: vydržet.

KAPITOLA 8

Necháme se vést kolejemi, protože ani jeden z nás nemá zrovna nejlepší orientační smysl. Překračuju pražce, Tobias kráčí po kolejnici, skoro jako by to byla pevná země. Caleb a Susan se trmácí za námi. Při každém nejasném zvuku sebou trhnu a strnu, než zjistím, že to jen zafoukal vítr nebo Tobiasova podrážka zavrzala o kolej. Nejraději bych běžela, ale je vůbec s podivem, že mi nohy dosud nevypověděly poslušnost.

Pak koleje slabě zaskřípou.

Sehnu se a položím dlaně na kolej. Zavřu oči a soustředím se na kov pod rukama. Ucítím vibraci, která mi projede tělem jako vzdech. Zadívám se mezi Susaninými koleny na trať za námi — žádné světlo. To ale nemusí nic znamenat. Vlak se může pohybovat i bez světel a bez sirény.

Pak se v dálce zableskne vagón. Rychle se k nám přibližuje.

„Už jede,“ oznámím ostatním. S přemáháním se postavím, i když bych si nejraději sedla a už tak zůstala. Otřu si ruce o džíny. „Myslím, že bysme se mohli svézt.“

„A co když v něm jedou Sečtělí?“ nadhodí Caleb.

„Kdyby v něm byli Sečtělí, nepřijeli by pro nás na základnu autama,“ namítne Tobias. „Myslím, že stojí za to to risknout. Ve městě se budem moct schovat. Tady nás dřív nebo později najdou.“

Sejdeme z kolejí. Caleb krok za krokem vysvětlí Susan, jak se naskakuje na jedoucí vlak; tak to dokážou jen Sečtělí. Dívám se na přijíždějící vlak. Poslouchám, jak rytmicky poskakuje po pražcích, jak jeho kola šeptají kolejím tichou píseň.

Jakmile se kolem mě mihne první vagón, rozběhnu se. Bolest v nohou nevnímám. Caleb pomůže Susan naskočit do prostředního vagónu, pak se nahoru vyhoupne sám.

Rychle se nadechnu a vymrštím se doprava. Horní polovinou těla přistanu na plošině, nohy mi zůstanou viset dolů. Caleb mě popadne za levou paži a vytáhne mě nahoru. Tobias se zachytí madla a zhoupne se za mnou dovnitř.

Zvednu hlavu a přestanu dýchat.

Ve tmě se zalesknou oči. Ve vagónu se rýsují temné siluety, kterých je mnohem víc než nás.

Odpadlíci.

Vagónem zaskučí vítr. Jsme ve střehu. Všichni až na mě a Susan mají zbraně. Odpadlík s páskou přes oko namíří na Tobiase pušku. Zajímalo by mě, kde k ní přišel.

Starší žena vedle něj svírá v ruce nůž — takovým jsem doma krájela chleba. Další z postav před sebou drží prkno, ze kterého vyčnívá velký hřeb.

„Mírumilovní nikdy ozbrojení nebývali,“ podotkne žena s nožem. Muž s puškou je mi povědomý.

Na sobě má potrhané oblečení různých barev — černé tričko, přes něj roztrhanou bundu, jaká se nosí v Odevzdanosti, modré džíny vyspravené červenou nití, hnědé pevné boty. Před sebou vidím oblečení ze všech frakcí: černé kalhoty Upřímných zkombinované s černými košilemi Neohrožených, žluté šaty Mírumilovných pod modrými mikinami Sečtělých.

Většina oblečení je rozedraná nebo zašpiněná, ale najdou se i výjimky.

Čerstvé úlovky, pomyslím si.

„Tihle k Mírumilovnejm nepatří,“ promluví muž s puškou. „Jsou od Neohroženejch.“

Vtom ho poznám: je to Edward, jeden z nováčků, který odešel z frakce, když mu Peter vypíchl oko. Proto má pásku.

Vzpomenu si, jak jsem mu držela hlavu, když ležel na zemi a řval bolestí, a jak jsem pak utírala z podlahy krev.

„Ahoj Edwarde,“ pozdravím.

Pokývne na mě, ale pušku nesklopí. „Tris.“

„Je mi jedno, co jste zač,“ prohlásí žena s nožem, „ale jestli chcete zůstat naživu, tak z tohohle vlaku hned teď vypadnete.“

„Prosím vás,“ ozve se Susan, ret se jí chvěje. Oči se jí zalijí slzami. „Jsme na útěku… a všichni ostatní jsou mrtví a já…“ Znovu se rozvzlyká. „Já už dál nemůžu, já…“

Zmocní se mě zvláštní touha praštit hlavou o stěnu. Dělá se mi nanic, když vidím, jak jsou druzí slabí. Možná je to ode mě sobecké, nevím.

„Pronásledují nás Sečtělí,“ vysvětlí Caleb. „Když teď seskočíme, bude pro ně hračka nás najít. Byli bychom vám moc vděční, kdybyste nás ve vlaku nechali, dokud nedojedeme do města.“

„Vážně?“ Edward skloní hlavu. „Co jste kdy udělali vy pro nás?“

„Pomohla jsem ti, když se na tebe všichni vykašlali,“ připomenu mu.

„Nebo jsi zapomněl?“

„Ty možná. Ale ostatní?“ opáčí Edward. „Ti už tolik ne.“

Tobias udělá krok vpřed, až se mu Edwardova puška málem zaboří do krku.

„Jmenuju se Tobias Eaton,“ oznámí. „Ještě mě chceš odsud vyhodit?“ Jeho jméno na všechny přítomné okamžitě a mocně zapůsobí: spustí zbraně a vyměňují si významné pohledy.

„Eaton? Vážně?“ podiví se Edward se zvednutými obočími. „Přiznám se, že to jsem nečekal.“ Odkašle si. „Dobře, můžete zůstat. Ale až dorazíme do města, budete muset jít s námi.“

Pak se pousměje. „Víme o někom, kdo tě hledá, Tobiasi Eatone.“

Tobias a já se posadíme na nástupní plošinu a přehodíme nohy přes okraj.

„Ty víš, koho myslel?“ zeptám se.

Tobias přikývne.

„Koho?“

„To se těžko vysvětluje,“ odvětí. „Musím ti toho spoustu říct.“ Opřu se o něj.

„Jo, já tobě taky.“

Nevím, kolik uběhlo času, když nám řeknou, že budeme vysedat. Jsme v části města, kde žijí odpadlíci, půldruhého kilometru od místa, kde jsem vyrůstala. Poznávám každou budovu, kterou míjíme — tu, kolem které jsem chodívala ze školy domů, když mi ujel autobus. Tu, které se drolí cihlové zdi. Tu, na kterou kdysi spadla pouliční lampa.

Všichni čtyři stojíme v otevřených dveřích vlaku. Susan má na krajíčku.

„Co když si ublížíme?“ zakuňká.

Vezmu ji za ruku. „Skočíme společně. Ty a já. Už jsem to dělala nejmíň desetkrát a ještě nikdy se mi nic nestalo.“

Přikývne a v rozrušení mi silně zmáčkne ruku.

„Na tři. Raz,“ odpočítávám, „dva, tři!“

Skočím a strhnu ji s sebou. Dopadnu na nohy a setrvačností udělám ještě pár kroků. Susan se kutálí po chodníku. Jenom si odřela koleno. Ostatní seskočí bez potíží — dokonce i Caleb, který takhle zatím vysedal jen jednou.

Nevím, kdo z odpadlíků by mohl Tobiase znát. Možná Molly nebo Drew, kteří byli z výcviku v Neohroženosti vyloučeni — ale ti ani neznali Tobiasovo pravé jméno, a kromě toho by je už Edward dávno zabil, když jsem viděla, s jakou ochotou by zmáčkl kohoutek i na nás. Musí jít o někoho z Odevzdaných nebo nějakého Tobiasova spolužáka.

Zdá se, že se Susan uklidnila. Dokáže jít bez pomoci vedle Caleba a na jejích téměř suchých tvářích se neobjevují žádné nové slzy.

Tobias kráčí vedle mě, zlehka se dotkne mého ramene.

„Co dělá rameno? Už jsem se na něj pár dní nedíval.“

„Je to dobrý. Mám s sebou ty kapky,“ odpovím. Jsem ráda, že se bavíme o něčem nedůležitém — i když se mi rána na rameni pořád připomíná. „Myslím, že nejsem zrovna ideální pacient. Chvíli tu ruku nenechám v klidu a pro jistotu ji používám jako přistávací můstek.“

„Na zahojení bude mít spoustu času, až tohle všechno skončí.“

„Jasně.“ Nebo na tom nesejde, dodám v duchu, protože budu mrtvá. „Na,“ řekne Tobias a vytáhne ze zadní kapsy kalhot kapesní nůž. „Pro všechny případy.“

Dám si nůž do kapsy. Teď jsem ještě nervóznější.

Odpadlíci nás vedou dolů po ulici, potom zabočí do postranní špinavé uličky, kde páchnou odpadky. Před námi se zděšeným pískotem prchají krysy. Vidím jen, jak se jejich ocásky mrskají mezi hromadami smetí, prázdnými kontejnery a promáčenými papírovými krabicemi. Dýchám pusou, abych se nepozvracela.

U jednoho z polorozpadlých domů se Edward zastaví a zabere za kliku ocelových vrat. Trhnu sebou — mám pocit, že se na nás půlka budovy zřítí, jestli vrata otevře příliš prudce. Na oknech je taková vrstva špíny, že skrz ně dovnitř neproniká prakticky žádné světlo. Vejdeme do vlhké místnosti. V mihotavém světle přenosné svítilny spatřím… lidi.

Lidi, kteří sedí vedle sbalených lůžkovin. Lidi, kteří se šťourají v kon-zervách s jídlem. Lidi, kteří usrkávají vodu z lahví. A děti, které pobíhají mezi dospělými v oblečení všech možných barev — děti odpadlíků.

Nacházíme se v centrálním skladišti a odpadlíci, kteří mají představovat roztroušené, izolované ostrůvky života… jsou tu všichni pohromadě. Pohromadě jako frakce.

Nevím, jak jsem si je představovala já, ale překvapuje mě, že před sebou vidím normální lidi. Nebojují mezi sebou ani se jeden druhému nevyhýbají. Někteří si vypráví vtipy, jiní spolu tiše rozmlouvají. Postupně nás všichni zavětří. Dívají se na nás jako na nevítané vetřelce.

„Tudy,“ řekne Edward a prstem ukáže směr. „Je až vzadu.“ Následujeme Edwarda hlouběji a hlouběji do budovy, která má být opuštěná, a všude nás provázejí tiché pohledy. Pak už mi zvědavost nedá. „Co má tohle znamenat? Proč jste všichni tady?“

„Myslela jsi, že nedrží — nedržíme — spolu, co?“ prohodí Edward přes rameno. „Nějakou dobu vážně byli. Byli tak vyhladovělí, že vlastně pořád jenom sháněli jídlo. Ale potom jim Odevzdaní začali dodávat jídlo, oblečení, nástroje, všechno. A oni nabírali sílu a čekali. V tomhle stavu jsem je našel a oni mě vzali mezi sebe.“

Vejdeme do tmavé chodby. Hned se cítím lépe. Zdejší tma a ticho mi připomínají podzemní chodby na základně Neohrožených. Zato Tobias je celý nesvůj a namotává si na prst odpáranou nit z trička. Ví, s kým se za chvíli setkáme, jen já pořád netuším. Jak to, že vím tak málo o klukovi, který tvrdí, že mě miluje — o klukovi, jehož jméno má takovou sílu, že nám všem zachránilo krk ve vlaku plném nepřátel?

Edward se zastaví u nějakých kovových dveří a pěstí na ně zabuší. „Počkat, řekl jsi, že čekali?“ ozve se Caleb. „Na co konkrétně?“

„Až se celej systém zhroutí,“ vysvětlí Edward. „A přesně to se teď stalo.“ Dveře se otevřou. Stojí v nich na pohled přísná, tupozraká žena. Zdravým okem si nás všechny přeměří.

„Tuláci?“

„Kdepak, Therese.“ Edward namíří palcem na Tobiase za sebou. „Tohle je Tobias Eaton.“

Therese si Tobiase chvíli prohlíží, pak přikývne. „Máš pravdu. Moment.“ Dveře se znovu zavřou. Tobias ztěžka polkne, až mu poskočí ohryzek.

„Ty víš, pro koho šla, že jo?“ zeptá se Caleb Tobiase.

„Calebe,“ řekne Tobias, „prosím tě, zmlkni.“

Nevěřím vlastním očím, ale můj bratr v sobě pro jednou potlačí svou nezkrotnou zvídavost.

Dveře se podruhé otevřou a Therese ustoupí stranou, abychom mohli vejít. Vstoupíme do staré kotelny. Stroje se vynoří ze tmy tak nečekaně, že do nich narazím lokty i koleny. Therese nás vede kovovou džunglí k zadní místnosti, kde se nad psacím stolem komíhá na šňůrách několik žárovek.

Za stolem stojí žena ve středním věku. Má kudrnaté černé vlasy a olivovou pleť. Její obličejové rysy jsou přísné a natolik hranaté, že působí spíše neatraktivně.

Tobias mi sevře ruku. Vtom si všimnu, že mají stejný nos — na ženě se vyjímá jako nehezká, velká skoba, kdežto Tobiasovi sluší. Stejně silnou spodní čelist, výraznou bradu, úzký horní ret, odstávající uši. Jen oči má žena jiné — nikoli modré, ale tmavé jako noc.

„Evelyn,“ pozdraví Tobias ženu. Hlas se mu mírně chvěje.

Evelyn, tak se jmenovala Marcusova žena a Tobiasova matka. Ruka, kterou se Tobiase držím, mi bezděky ochabne. Zrovna před pár dny jsem si vzpomněla, jak jsme jí byli na pohřbu. Na pohřbu. A teď tu stojí přede mnou a oči má tak chladné, že chladnější jsem ještě nikdy na žádné ženě z Odevzdanosti neviděla.

„Ahoj.“ Obejde stůl a prohlédne si ho. „Vypadáš starší.“

„Jo, nikdo nemládnem, že?“ Věděl, že je naživu. Odkdy?

Usměje se. „Tak jsi přece jen přišel —“

„Ne kvůli čemu myslíš,“ přeruší ji. „Utíkali jsme před Sečtělýma a naší jedinou šancí bylo prozradit tvý chabě vyzbrojený čeládce mý jméno.“

Zlobí se na ni. Nemůžu si pomoct, ale kdybych zjistila, že moje máma, kterou jsem měla takovou dobu za mrtvou, žije, mluvila bych s ní docela jinak, ať už by měla na svědomí cokoli.

Ta myšlenka mě zabolí. Zaplaším ji a raději zaměřím pozornost na to, co mám před sebou. Na stole za Evelyn leží velká mapa opatřená množstvím značek. Plán města, to je zřejmé, ale význam značek mi uniká. Na zdi visí tabule, na které je křídou načrtnutá tabulka. Slovům však nerozumím: jsou psaná nějakým těsnopisem.

„Chápu.“ Dál se usmívá, ale už ne pobaveně. „Nepředstavíš mě?“ Všimne si, že se držíme za ruce. Tobias se mě ihned pustí. „Tohle je Tris Priorová. Její bratr Caleb. A jejich kamarádka Susan Blacková.“

„Priorová,“ zamyslí se Evelyn nahlas. „Znám několik Priorových, ale žádnou Tris. Zato Beatrice…“

„A já znám několik Eatonových, ale žádnou Evelyn,“ odvětím.

„Já radši Evelyn Johnsonová. Zvláště mezi Odevzdanými.“

„Já dávám přednost jménu Tris,“ opáčím. „A nejsme Odevzdaní. Ne všichni.“

Evelyn se výmluvně podívá na Tobiase. „Máš zajímavé přátele.“

„To má být sčítání obyvatel?“ ozve se za mnou Caleb. S otevřenými ústy přejde k tabuli. „A… tohle? Kryty pro odpadlíky?“ Ukáže prstem na první řádek, kde se píše 7…… Obr pvnst. „To jsou ty vyznačený místa na mapě? Útulky jako tenhle, že jo?“

„Nevím, na co odpovědět dřív,“ řekne Evelyn a povytáhne obočí. Poznávám ten výraz. Vídám jej u Tobiase — stejně jako nechuť odpovídat na otázky. „Z bezpečnostních důvodů ti na ně nemůžu odpovědět. Beztak je čas jít na večeři.“

Pokyne rukou ke dveřím. Caleb a Susan vykročí jako první, po nich jdu já a za námi Tobias s Evelyn. Propleteme se kovovým bludištěm zpátky k východu.

„Nejsem hloupá,“ řekne Evelyn tiše. „Vím, že se mnou nechceš mít nic společného, ačkoli pořád nechápu proč —“

Tobias si odfrkne.

„Nicméně,“ pokračuje jeho matka, „mé pozvání stále platí. Tvá pomoc by se nám tu hodila a vím, že máš na frakce podobný názor —“

„Evelyn,“ vezme si slovo Tobias, „vybral jsem si Neohroženost.“

„Můžeš si vybrat znovu.“

„Proč bych měl chtít trávit čas zrovna ve tvé blízkosti?“ zeptá se. Slyším, jak se zastavil, a tak zpomalím, abych zaslechla Evelyninu odpověď.

„Protože jsem tvá matka,“ odvětí téměř zlomeným hlasem, který se k ní nehodí. „Protože jsi pořád můj syn.“

„Tobě to vážně nedošlo,“ ohradí se Tobias. „Pořád nemáš ponětí, cos mi udělala.“ Zní zadýchaně. „Nechci mít s tou tvojí tlupou nic společnýho. Chci odsud co nejrychleji vypadnout.“

„Ta moje tlupa má dvakrát tolik lidí, co celá Neohroženost,“ upřesní Evelyn. „Raději bys ji měl brát vážně. Můžou totiž rozhodnout o budoucnosti celého města.“

S těmi slovy ho předejde, a vzápětí i mě. V uších mi zní: dvakrát tolik lidí, co celá Neohroženost. Kdy se stihli tak rozrůst?

Tobias se na mě zamračeně podívá.

„Jak dlouho to víš?“ zeptám se.

„Asi rok.“ Opře se o zeď a zavře oči. „Poslala mi šifrovanou zprávu. Chtěla se se mnou potkat u kolejí. Souhlasil jsem, protože jsem byl zvědavej. A ona přišla, živá. Ale šťastný shledání to nebylo, jak si asi dovedeš představit.“

„Proč odešla z Odevzdanosti?“

„Milostná aféra.“ Zavrtí hlavou. „Nedivím se, vzhledem k tomu, jak se k ní otec…“ Znovu zavrtí hlavou. „Řekněme, že na ni nebyl o nic milejší než na mě.“

„Proto… se na ni zlobíš? Protože mu byla nevěrná?“

„Ne,“ řekne příkře a otevře oči. „To není ten důvod.“

Přistoupím k němu jako k divokému zvířeti, každé došlápnutí pečlivě zvažuju. „Tak proč?“

„Chápu, že musela od Marcuse utéct,“ řekne. „Ale nechápu, proč mě nemohla vzít s sebou.“

Sevřu rty. „Aha. Nechala tě s ním.“

Nechala ho samotného s jeho největší noční můrou. Nedivím se, že ji nenávidí.

„Jo.“ Kopne do podlahy „Nechala.“

Nervózně nahmatám jeho ruku a on si se mnou proplete prsty. Otázek bylo prozatím dost. Dál už nic neříkám a jenom tam s ním jsem, dokud se nerozhodne ticho sám prolomit.

„Mám pocit, že s odpadlíkama bude lepší se spřátelit.“

„Možná. Ale za jakou cenu?“

Zavrtí hlavou. „Nevím. Ale možná nebudem mít na výběr.“

KAPITOLA 9

Někdo rozdělal oheň, aby se mohlo ohřát jídlo. Ti, kteří chtějí jíst, si posedají kolem velké plechové mísy, ve které hoří oheň. Nejdřív se ohřejí konzervy a pak po kroužku kolují vidličky a lžíce, aby každý ochutnal od všeho trochu. Snažím se nemyslet na to, kolik nemocí se takhle mezi lidmi přenáší, a ponořím lžíci do polévky.

Na zem vedle mě si sedne Edward a polévku si ode mě vezme. „Všichni jste patřili k Odevzdanejm, co?“ Hodí do sebe pár nudlí a kus mrkve a pošle konzervu ženě nalevo.

„Jo. Ale Tobias a já jsme přestoupili do Neohroženosti a…“ Najednou mě napadne, že bych nikomu neměla říkat, že Caleb přestoupil k Sečtělým.

„Caleb a Susan zůstali.“

„Caleb je tvůj brácha, ne?“ poznamená Edward. „Takže ses vykašlala na rodinu.“

„Upřímnost nade vše, co?“ podotknu podrážděně. „Nemohl by sis nechat svý názory pro sebe?“

Therese se k nám v tom okamžiku nakloní. „Edward patřil k Sečtělým, ne k Upřímným.“

„Jo, já vím,“ řeknu. „Já —“

Přeruší mě. „Stejně jako já. Ale já odtamtud odejít musela.“

„Co se stalo?“

„Moc mi to nepálilo.“ Pokrčí rameny, vezme si od Edwarda konzervu s fazolemi a ponoří do ní lžíci. „V IQ testu jsem nedosáhla na požadovaný skóre a oni mi řekli: ,Můžeš tady celej život dělat uklízečku v laborkách, nebo můžeš jít.’ A tak jsem šla.“

Sklopí pohled a pečlivě olíže lžíci. Vezmu si od ní fazole a podám je Tobiasovi, který zírá do ohně.

„Je vás tady ze Sečtělosti hodně?“ zeptám se.

Therese zavrtí hlavou. „Většina přišla z Neohroženosti.“ Pohodí hlavou k Edwardovi, který se zamračí. „Pak ze Sečtělosti, potom z Upřímnosti a pár lidí z Mírumilovnosti. U Odevzdaných nikdo u iniciace nepropadá, takže těch tu máme jen hrstku, když nepočítám ty, kteří útok přežili a utekli sem k nám.“

„Vlastně mě to nepřekvapuje, že tady převažujou Neohrožení,“ řeknu.

„To nikoho. Výcvik nováčků u vás patří k těm nejtvrdším — a pak ten problém se seniorama.“

„Problém se seniorama?“ zopakuju a letmo pohlédnu na Tobiase. Poslouchá a opět se tváří normálně. V záři ohně získávají jeho oči temný, zá-dumčivý výraz.

„Když na tom člověk u vás přestane být dobře,“ vysvětluje Therese,

„řeknou mu, aby odešel. A on buď odejde, nebo odejde.“

„Cože?“ nechápu. Rozbuší se mi srdce. Jako bych znala odpověď, ale nechtěla si ji bez dalšího pobídnutí připustit.

„Řekněme,“ vloží se do rozhovoru Tobias, „že někdo radši umře, než aby šel mezi odpadlíky.“

„Idioti,“ prohlásí Edward. „Radši bych byl odpadlík než Neohroženej.

„Tak tos měl štěstí, žes skončil právě tady,“ opáčí Tobias chladně.

„Štěstí?“ Edward si odfrkne. „Jo, obrovský štěstí. Přijít o oko.“

„Jestli se dobře pamatuju, tak šly kolem takový řeči, že sis o to koledoval,“ řekne Tobias.

„O čem to mluvíš?“ ozvu se. „Edward vyhrával, to je celý. A Peter to nedokázal skousnout, takže…“

Vidím, jak se Edward ušklíbne, a zarazím se. Možná nevím úplně všechno.

„Jo, vyprovokoval jsem ho,“ připustí Edward. „A on prohrál. Ale to rozhodně nebyl důvod, aby mi vrazil kudlu do oka.“

„Nechci se tady hádat,“ uzavře Tobias. „Jestli tě to potěší, tak Peter schytal během útoku kulku do ruky, a pěkně zblízka.“

Edwarda to očividně potěšilo. Rýha kolem úst se mu v úšklebku ještě prohloubila.

„Kdo to do něho našil?“ zeptá se. „Ty?“ Tobias zavrtí hlavou. „Já ne, to Tris.“

„Dobrá práce,“ pochválí mě Edward.

Přikývnu, ale cítím se jaksi nepatřičně — za tohle bych gratulace přijímat neměla.

Ale koneckonců jde o Petera.

Zadívám se do plamenů, které olizují ohořelé kusy dřeva. Jsou nestálé jako mé myšlenky. Vzpomenu si, jak jsem si v Neohroženosti poprvé uvědomila, že na základně nejsou žádní staří lidé. A s jakými obtížemi můj táta stoupal po úzkém, strmém chodníku nad Jámou. Teď už chápu, ale lepší by bylo nevědět.

„Máš přehled o tom, co se teď děje?“ zeptá se Tobias Edwarda. „Přidali se všichni Neohrožení k Sečtělým? Jak na to všechno zareagovala Upřímnost?“

„Neohrožení se rozdělili na dva tábory,“ vysvětluje Edward s plnou pusou.

„Půlka je se Sečtělejma, druhá půlka s Upřímnejma. Odevzdaní, kteří přežili, jsou s náma. Až na ten váš incident se ještě nic moc nestalo.“ Tobias přikývne. Trochu se mi uleví, že aspoň polovina Neohrožených nejsou zrádci.

Lžíci za lžící do sebe vpravuju sousta, dokud nemám dost. Tobias donese slamníky a přikrývky a najdeme si volný kout na spaní. Když se skloní, aby si rozvázal tkaničky, všimnu si symbolu Mírumilovnosti, který má vytetovaný dole na zádech — kolem páteře se mu ovíjejí větve stromu.

Tobias zavře oči. Spoléhám na to, že v záři pohasínajících plamenů si nás už nikdo nevšimne, a pohladím ho po zádech. Prsty ohmatám každé jeho tetování, ačkoli se na ně nedívám. Představím si otevřené oko Sečtělosti, nevyvážené váhy Upřímnosti, sepjaté ruce Odevzdanosti a plameny Neohroženosti. Druhou rukou přejedu obrysy ohně, které se mu táhnou přes žebra. Na tváři cítím jeho zrychlený dech.

„Chtěl bych s tebou být sám,“ zašeptá.

„Já taky,“ odpovím.

Tlumený hovor na pozadí mě ukolébá k spánku. Poslední dobou se mi lépe usíná, když slyším nějaké zvuky. Přenesu na ně tak pozornost od myšlenek, které by se jinak vkradly do mé mysli. Okolní hluk a činnost přináší úlevu všem, kdo truchlí nebo se něčím provinili.

Probudím se. Z ohně zbyly jen řeřavé uhlíky a vzhůru je pouze hrstka odpadlíků. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, proč jsem se vzbudila: Evelyn a Tobias spolu sotva pár kroků ode mě rozmlouvají. Zůstanu ležet. Doufám, že nezjistí, že jsem vzhůru.

„Jestli chceš, abych o nějaký výpomoci vůbec uvažoval, musíš mi říct, co se tady děje,“ řekne Tobias. „Pořád nechápu, jak bych ti mohl být užitečnej.“

Na zdi se chvěje Evelynin stín. Je štíhlá a silná, jako Tobias. Natáčí si vlasy na prsty.

„Co konkrétně tě zajímá?“ zeptá se.

„Chci vědět, co má znamenat ta tabulka. A ta mapa.“

„Tvůj kamarád se trefil. Jde o seznam našich krytů,“ odvětí Evelyn. „Ale s tím sčítáním lidu je vedle… i když ne úplně. Ta čísla neudávají celkový počet odpadlíků — jenom některých. A tobě by mohlo dojít, koho mám na mysli.“

„Mohlo, ale taky nemuselo.“

Evelyn si povzdechne. „Divergentní. Dokumentujeme, kolik je mezi námi Divergentních.“

„Jak je poznáte?“

„Ještě než došlo k útoku, část pomoci, kterou jsme čerpali z Odevzdanosti, spočívala ve zjišťování vývojových anomálií,“ odvětí Evelyn. „K vyšetření jedinců bylo někdy nutné znovu je podrobit simulaci, která se používá u talentových zkoušek. Někdy to bylo ještě složitější. Řekli nám, že zřejmě nikde není více odlišných jedinců než mezi námi.“

„Nerozumím. Proč by —“

„Proč by právě tady mělo být nejvíc Divergentních?“ dopoví za něj Evelyn. Zní to jako posměšek. „Řekni, kdo asi nejčastěji odchází z frakce nebo nedokončí iniciaci? Nebývají to náhodou ti, kdo se nejsou schopni omezit na určitý typ myšlení?“

„Na to jsem se nechtěl zeptat,“ řekne Tobias. „Mě zajímá, proč zrovna tobě

záleží na tom, kolik tady máte Divergentních.“

„Sečtělost shání lidskou sílu. Něco našli v Neohroženosti. Teď budou slídit dál a jen těžko najdou lepší loviště, než je tady, ledaže by přišli na to, že se tu soustřeďuje většina odlišných. Ale možná jim to nedojde, a v tom případě chci vědět, kolik našich lidí zůstane vůči jejich simulacím rezistentní.“

„Chytrý,“ poznamená Tobias, „ale proč to tak moc chtěli vědět i Odevzdaní? Nehodlali snad pomoct Jeanine, nebo jo?“

„To ani náhodou,“ ujistí ho Evelyn, „ale nic víc bohužel nevím. Odevzdaní odmítali šířit informace jen proto, aby tak uhasili něčí zvědavost. Řekli nám jenom tolik, kolik si mysleli, že je žádoucí.“

„Zvláštní,“ zamumlá Tobias.

„Možná by ses na to měl zeptat svého otce. To on mi o tobě řekl.“

„O mně,“ řekne Tobias. „Co o mně řekl?“

„Že si myslí, že jsi Divergentní,“ prozradí Evelyn. „Vždycky tě sledoval. Všímal si, jak se chováš. Byl k tobě velice pozorný. Proto… proto jsem si myslela, že s ním budeš v bezpečí. Ve větším, než bys byl se mnou.“

Tobias mlčí.

„Teď vidím, že jsem se asi zmýlila.“

Pořád nic neříká.

„Kéž bych —“ začne Evelyn.

„Ani se nesnaž ospravedlňovat,“ skočí jí Tobias do řeči. Hlas se mu třese.

„Tohle nespravíš sladkejma řečma nebo chlácholivým objetím.“

„Já vím,“ opáčí Evelyn. „Já vím, že ne.“

„Z jakýho důvodu se odpadlíci mobilizujou?“ změní Tobias téma. „Co máte v plánu?“

„Puč,“ odvětí Evelyn. „Jakmile se zbavíme Sečtělých, nebude nám už nic bránit v tom, abychom se chopili vlády.“

„A s tímhle ti mám pomoct. Svrhnout zkorumpovanou vládu a nastolit tyranii zapovězenejch.“ Odfrkne si. „Na to zapomeň.“

„Nechceme být tyrani,“ namítne jeho matka. „Chceme založit novou společnost. Společnost bez frakcí.“

Vyschne mi v ústech. Bez frakcí? Svět, ve kterém nikdo neví, kým je a kam patří? Nedokážu si to představit. Představím si jen chaos a odloučenost. Tobias se hořce zasměje. „Fajn. A jak ten svůj puč hodláš provést?“

„Drastická změna si někdy žádá drastické prostředky.“ Evelynin stín zvedne rameno. „A takové prostředky budou znamenat destrukci.“

Při tom slově se zachvěju. Na jednu stranu si přeju, aby Sečtělost zaplatila za to, co udělala. Ale také jsem poznala, jak taková destrukce ve skutečnosti vypadá: šedá těla zhroucená na obrubnících, na chodnících, vůdci frakce zastřelení před vlastními domy u schránek na dopisy. Zabořím obličej do slamníku, až to není příjemné, ale touha zapudit neodbytné vzpomínky je silnější.

„Pokud jde o tebe,“ pokračuje Evelyn, „bez pomoci Neohroženosti se neobejdeme. Má zbraně a zkušenosti s bojem. A ty bys mohl být dobrý prostředník.“

„Myslíš, že něco znamenám? To se pleteš. Jenom se moc věcí nebojím, to je celý.“

„Zatím nic neznamenáš,“ řekne Evelyn, „ale časem možná budeš.“ Postaví se, její stín se teď táhne až ke stropu. „Vím, že to dokážeš, když budeš chtít. Přemýšlej o tom.“

Shrne si kudrnaté vlasy dozadu a stáhne je do uzlu. „Dveře budeš mít vždycky otevřené.“

O chvíli později se Tobias položí vedle mě. Nechci, aby věděl, že jsem je poslouchala, ale chci mu říct, že Evelyn nevěřím, ani odpadlíkům, ani nikomu, kdo s takovou lehkostí mluví o vyhlazení celé frakce.

Než v sobě sesbírám odvahu promluvit, Tobias začne pravidelně oddechovat — usnul.

KAPITOLA 10

Přejedu si rukou zezadu po krku, abych z něj odlepila zpocené vlasy. Bolí mě celé tělo, zvláště nohy. Kyselina mléčná se ozývá, i když s nimi nehýbu. A zrovna příjemně nevoním. Potřebuju se osprchovat.

Vydám se po chodbě do koupelny. Nejsem jediná, koho napadla stejná myšlenka — u umyvadel se houfuje hlouček žen, polovina z nich je nahá, druhá polovina je s naprostým nezájmem přehlíží. Přejdu k neobsazenému umyvadlu v rohu koupelny a rovnou strčím hlavu pod kohoutek. Studená voda mi teče přes uši.

„Ahoj,“ zaslechnu Susanin hlas. Otočím k ní hlavu. Voda mi steče přes tvář až do nosu. Drží v ruce dva ručníky: bílý a šedý, oba s roztřepenými okraji.

„Čau,“ odpovím.

„Počkej, mám nápad,“ řekne. Na to se ke mně obrátí zády, zvedne ruce s ručníkem, a zakryje tak ostatním výhled. Úlevně si povzdechnu. Soukromí. Nebo něco na ten způsob.

Rychle se svléknu a chopím se mýdla nachystaného na umyvadle.

„Jak se máš?“ zeptá se Susan.

„Jde to.“ Vím, že se ptá jenom proto, že jí tak velí pravidla frakce. Kéž by se se mnou dokázala bavit přirozeně. „A jak se máš ty?“

„Lepší se to. Therese mi řekla, že v jednom ze zdejších bezpečných domů se ukrývá početná skupina Odevzdaných,“ prozradí Susan, zatímco si napěním mýdlo ve vlasech.

„Vážně?“ Strčím hlavu pod kohoutek a levou rukou se snažím mýdlo z vlasů vymýt. „Půjdeš se tam podívat?“

„Ano,“ přisvědčí Susan. „Ledaže bys mě tady potřebovala.“

„Díky, ale myslím, že tvá frakce tě potřebuje víc,“ řeknu a zastavím vodu. Kéž bych se nemusela oblékat. Na džíny je příliš velké horko. Z podlahy seberu druhý ručník a v rychlosti se osuším.

Natáhnu na sebe červenou košili, kterou jsem měla oblečenou i předtím.

Ne že bych si libovala ve špinavém oblečení, ale nemám na výběr.

„Řekla bych, že i tady by některé ženy mohly mít náhradní oblečení,“ řekne Susan.

„Asi jo. Tak, výměna stráží.“

Podržím Susan ručník, aby se i ona mohla umýt. Po chvíli mě začnou bolet ruce, ale ona to kvůli mně taky vydržela. Když si začne umývat vlasy, postříká mi kotníky vodou.

„Nikdy jsem si nemyslela, že se spolu ocitnem v takový situaci,“ poznamenám po chvíli. „Mýt se na útěku nad umyvadlem v nějakým opuštěným baráku.“

„Já jsem myslela, že budem žít blízko sebe,“ řekne Susan. „Že spolu budem chodit mezi lidi a naše děti spolu budou utíkat na školní autobus.“ Kousnu se do rtu. Je to moje vina, že se tohle nikdy nestane skutečností, protože jsem si vybrala jinou frakci.

„Promiň, nechtěla jsem to vytahovat,“ omlouvá se. „Jenom mě mrzí, že jsem si tě víc nevšímala. Kdybych nebyla tak ponořená do sebe, možná by mi došlo, čím právě procházíš. Chovala jsem se jako sobec.“

Krátce se zasměju. „Susan, chovala ses předpisově.“

„Jsem hotová,“ řekne. „Podala bys mi ručník?“

Zavřu oči a obrátím se k ní, aby si mohla ručník vzít. Do koupelny vejde Therese a zaplete si cop. Susan ji poprosí o čisté oblečení.

Z koupelny odcházím v džínách a černé košili, která je mi tak velká, že mi klouže z ramen. Susan má na sobě pytlovité džíny a bílou halenku od Upřímných. Zapnula si ji až ke krku. Cudnost Odevzdaných nepřehluší ani tělesné nepohodlí.

Když se vrátím do velké místnosti, uvidím skupinku odpadlíků, která míří se štětci a kbelíky s barvou z budovy ven. Vyprovázím je pohledem, dokud se za nimi nezavřou dveře.

„Musíme něco vzkázat ostatním útulkům,“ ozve se za mnou Evelynin hlas.

„Napíšou to na nějakou plakátovací plochu. Náš šifrovací systém je založený na důvěrných informacích — něčí oblíbená barva, něčí domácí mazlíček z dětství a podobně.“

Nerozumím, proč právě mně Evelyn vykládá o tajné šifře. Pochopím, až když se k ní otočím. V jejích očích zahlédnu povědomý výraz — stejně se tvářila i Jeanine, když Tobiasovi oznamovala, že vyvinula důmyslnější sérum, kterým jej ovládne: je to výraz pýchy.

„Chytrý,“ řeknu. „To byl váš nápad?“

„Vlastně ano.“ Pokrčí rameny, ale mě tím neošálí. Evelyn žádnou ne-nucenost nezná. „Narodila jsem se v Sečtělosti.“

„Aha, takže akademickej život vám nesedl?“

Nenechá se vyvést z míry. „Něco v tom smyslu, ano.“ Odmlčí se. „Mám pocit, že ze stejného důvodu odešel i tvůj otec.“

Už se chystám rozhovor ukončit, ale její slova vnesou do mé mysli tlak.

Jako by mi drtila mozek ve svěráku. Zůstanu na ni zírat.

„Ty jsi to nevěděla?“ Zachmuří se. „To mě mrzí. Zapomněla jsem, že lidé se o své staré frakci většinou nezmiňují.“

„Cože?“ zeptám se nakřáplým hlasem.

„Tvůj otec pocházel ze Sečtělosti,“ zopakuje Evelyn. „Jeho rodiče se přátelili s rodiči Jeanine Matthewsové. Tvůj otec a Jeanine si spolu jako malí hrávali. Ve škole si pořád vyměňovali knížky na čtení.“

Představím si, jak můj táta coby dospělý muž sedí vedle rovněž dospělé Jeanine u jídelního stolu v mé staré kantýně a mezi nimi leží kniha. Ta představa mi připadá natolik absurdní, že málem vyprsknu smíchy. To nemůže být pravda.

Až na to, že…

Až na to, že se táta nikdy ani slovem nezmínil o své rodině nebo dětství. Až na to, že neměl mírnou povahu jako všichni ostatní, kdo vyrostli v

Odevzdanosti.

Až na to, že nenáviděl Sečtělé takovým způsobem, že to muselo být osobní.

„Nezlob se, Beatrice,“ připomene se Evelyn. „Nechtěla jsem otevírat staré rány.“

Svraštím čelo. „Ale ano, chtěla.“

„Co tím —“

„Teď mě dobře poslouchejte,“ skočím jí do řeči a ztlumím hlas. Podívám se jí přes rameno, abych se ujistila, že nás Tobias neposlouchá. V rohu na zemi spatřím jen Caleba a Susan, kteří si posílají arašídové máslo. Tobias nikde.

„Nejsem pitomá,“ pokračuju. „Je mi jasný, že ho chcete využít. A taky mu to povím, jestli mu to náhodou ještě nedošlo.“

„Drahoušku,“ odvětí Evelyn, „Já jsem jeho rodina. Napořád. Ty jsi jen na chvíli.“

„Jasně,“ řeknu. „Máma ho opustila. Táta ho mlátil. Jak by jim mohl nezůstat věrnej, když jsou z jedný krve, co?“

S roztřesenýma rukama od ní odejdu a přisednu si na podlahu ke Calebovi. Susan šla pomoct s úklidem. Caleb mi podá arašídové máslo. Vybavím si

záhony podzemnic ve sklenících Mírumilovnosti. Pěstují arašídy pro jejich vysoký obsah bílkovin a tuků, což je důležité zejména pro odpadlíky. Naberu si máslo na prst.

Měla bych mu říct, co jsem se právě dozvěděla od Evelyn? Nechci, aby si myslel, že má pro Sečtělost geny. Nechci mu poskytnout nejmenší důvod, aby se k nim vrátil.

Zatím si to nechám pro sebe.

„Chtěl jsem s tebou o něčem mluvit,“ ozve se Caleb.

Přikývnu a snažím se jazykem odlepit arašídové máslo z patra.

„Susan se chce jít podívat za Odevzdanýma,“ řekne. „A já taky. Nechci, aby tam šla sama. Ale nechci tě tady nechat samotnou.“

„Bez obav,“ odvětím.

„Co kdybys šla s náma? Odevzdaní by tě určitě přijali zpátky.“

To asi ano — Odevzdaní nechovají k nikomu zášť. Ale můj zármutek je pořád natolik živý, že návrat do staré frakce, která by mi rodiče připomínala o to víc, je pro mě nemožný.

Zavrtím hlavou. „Musím se dostat do Upřímnosti a zjistit, co se děje,“ vymluvím se. „Točí mě, že nic nevím.“ Přinutím se k úsměvu. „Ale ty běž. Susan tě potřebuje. Je na tom líp, ale pořád tě potřebuje.“

„Dobře,“ souhlasí Caleb. „Brzo se uvidíme. Dávej na sebe pozor, jasný?“

„Copak někdy nedávám?“ opáčím.

„Ne, jenom jsi trochu ,lehkomyslná’.“

Caleb mi lehce stiskne rameno. Dám si do pusy další dávku arašídového krému.

Chvíli poté vyjde z pánské umývárny Tobias. Červenou košili od Mírumilovných vyměnil za černé tričko a v jeho krátkých vlasech se třpytí voda. Naše pohledy se střetnou a já vím, že je čas jít.

Do obrovské centrály Upřímných by se vešel snad úplně celý svět. Tak mi to aspoň připadá.

Jde o obří betonovou budovu, která stojí na bývalém nábřeží. Její nápis hlásá MERC IS MART — původně „Merchandise Mart“. Kdysi to byl slavný obchodní dům. Většina lidí však budově říká „U Nemilosrdných bratří“ v narážce na bezvýhradnou pravdomluvnost Upřímných. Ti jako by se s přezdívkou smířili.

Nevím, co mám čekat; vevnitř jsem nikdy nebyla. Před vstupními dveřmi se s Tobiasem zastavíme a podíváme se na sebe.

„Když nejde hora k Mohamedovi…“

V prosklených dveřích spatřím jen svou vlastní siluetu. Vypadám unaveně a špinavě. Poprvé mě napadne, že vlastně nemusíme dělat vůbec nic. Mohli bychom se zašít mezi odpadlíky a nechat špinavou práci na ostatních. Mohli bychom být obyčejní pěšáci beze jména, v bezpečí, spolu.

Stále ještě mi neřekl o svém včerejším rozhovoru s matkou a myslím, že to ani nemá v plánu. Byl natolik odhodlaný tohle místo navštívit, že asi něco zamýšlí podniknout na vlastní pěst.

Nevím, proč se rozhodnu projít dveřmi dovnitř. Možná proto, že když už jsme došli až sem, mohli bychom aspoň zjistit, co se děje. Ale spíše proto, že jednoduše vím, co je a co není pravda. Jsem Divergentní, takže nejsem a nikdy nebudu nikdo, žádné „v bezpečí“ neexistuje a mám na práci jiné věci než hrát s Tobiasem bingo. A to je zřejmě i jeho případ.

Vestibul je prostorný a dobře osvětlený. Podlahu pokrývá až k výtahům černá mramorová dlažba. V kruhu bílých dlaždic uprostřed vstupní haly se rýsuje symbol Upřímnosti: váhy, na kterých je vážena pravda a lež.

V hale je plno ozbrojených vojáků Neohroženosti.

Jeden z nich k nám přistoupí. Jednu ruku má zavěšenou v šátku, v druhé drží pušku, kterou míří na Tobiase.

„Identifikujte se,“ vyzve nás žena. Je mladá, ale ne tolik, aby znala Tobiase.

Ostatní se mezitím shluknou za ní. Někteří si nás podezřívavě měří, jiní jsou spíše zvědaví. Mě však ze všeho nejvíc upoutá světlo, jež některým vyzařuje z očí. Jako by nás poznali. Možná znají Tobiase, ale mě?

„Čtyřka,“ řekne Tobias. Pokývne na mě. „A tohle je Tris. Oba jsme z Neohroženosti.“

Ženě se rozšíří zorničky, ale nepřestává na nás mířit.

„Jdete nám pomoct?“ zeptá se. Několik vojáků udělá opatrně krok vpřed, jako bychom byli nebezpeční.

„Máte nějaký problém?“ odpoví jí Tobias otázkou.

„Jste ozbrojení?“

„Ovšem. Jako každý Neohrožený.“

„Dejte ruce za hlavu.“ Zdá se mi rozrušená, jako by čekala, že budeme klást odpor. Letmo pohlédnu na Tobiase. Proč se všichni kolem chovají, jako kdybychom se je chystali napadnout?

„Vešli jsme sem dveřma,“ ozvu se. „Proč máte pocit, že vám chceme ublížit?“

Tobias se na mě nepodívá a založí si ruce na zátylku. Po chvíli to udělám také. Neohrožení se kolem nás jako na povel semknou. Jeden z nich proklepe Tobiasovi nohavice, druhý mu vytáhne zpoza pasu pistoli. Další, uzardělý mladík s kulatým obličejem, se na mě omluvně podívá.

„V zadní kapse mám nůž,“ oznámím. „Dotkni se mě a budeš toho litovat.“

Zamumlá něco na omluvu. Špičkami prstů nahmatá rukojeť nože, dává si pozor, aby se mě nedotkl.

„O co jde?“ chce vědět Tobias.

Žena, která ho má na mušce, si vymění pohledy s několika dalšími vojáky.

„Je mi líto,“ řekne, „ale máme rozkaz vás ihned po příchodu zatknout.“

KAPITOLA 11

Obklopí nás, ale ruce nám nechají volné. Dovedou nás k výtahům. Několikrát se zeptám, proč nás zatkli, ale nikdo mi neodpoví, nikdo se na mě ani nepodívá. Nakonec to vzdám a mlčím jako Tobias.

Vyjedeme do třetího patra, kde nás zavedou do malé místnosti vydlážděné pro změnu bílým mramorem. Až na lavici u zadní stěny není v pokoji žádný nábytek. Vazební místnost pro výtržníky má každá frakce, ale ještě nikdy jsem v žádné nebyla.

Dveře se za námi zavřou, zarachotí klíč a jsme opět sami.

Tobias si sedne na lavici a svraští obočí. Začnu přecházet po cele sem a tam. Kdyby tušil, proč nás uvěznili, řekl by mi to, a tak se neptám. Udělám vždy pět kroků vpřed, pět kroků vzad, pět vpřed a pět vzad, ve stejném rytmu. Třeba mi to pomůže utřídit si myšlenky.

Jestli se mezitím Sečtělí nezmocnili centrály Upřímných — a Edward tvrdil, že ne — proč nás potom Upřímní zadrželi? Copak jsme jim něco udělali?

Jestli tady Sečtělost opravdu nepřevzala moc, Upřímní by nám mohli vyčíst jedině to, že jsme se s ní spolčili. Udělala jsem něco, co by si někdo mohl vyložit jako zradu? Bezděky se kousnu do spodního rtu, až to zabolí. Ano, udělala. Zastřelila jsem Willa. A řadu dalších vojáků Neohroženosti.

Byli pod vlivem simulace, ale to Upřímní možná neví nebo jim to nepřipadá jako dostatečný důvod.

„Nemůžeš se uklidnit?“ ozve se Tobias. „Jde mi to na nervy.“

„Ale mě to uklidňuje.“

Nakloní se dopředu, opře se lokty o kolena a zadívá se mezi svoje tenisky.

„Vždycky musíš být proti, co?“

Sednu si vedle něj. Levou rukou si obejmu kolena, pravou nechám viset podél těla. Dlouho nic neříká. Schoulím se ke kolenům ještě víc. Mám pocit, že čím budu menší, tím spíš budu v bezpečí.

„Někdy mám pocit, že mi tak úplné nevěříš,“ řekne konečně.

„Věřím ti,“ ujistím ho. „Jistěže ti věřím. Proč si myslíš, že ne?“

„Prostě se mi zdá, že mi neříkáš všechno. Já ti řekl věci…“ Zavrtí hlavou.

„…který bych nikomu jinýmu neřekl. Ale s tebou se něco děje a ty mi to říct nechceš.“

„Děje se toho spousta. To víš sám,“ namítnu. „A ty mi říkáš všechno?

Nemohla bych o tobě náhodou tvrdit to samý?“

Dotkne se mé tváře a zajede mi prsty do vlasů. Přejde mou otázku stejně jako tá tu jeho.

„Jestli jde jenom o tvý rodiče,“ řekne tiše, „stačí říct a já tomu budu věřit.“

Když uvážím, v jaké jsme situaci, v jeho očích by měl být strach, ale místo toho z nich vyzařuje klid. Jeho pohled mě unáší pryč. Do bezpečí, kde bude snadné přiznat, že jsem zastřelila jednoho ze svých nejlepších kamarádů, kde se nebudu bát toho, jak se na mě podívá, až se to dozví. Položím ruku na tu jeho. „Nic víc v tom není,“ zamumlám.

„Dobře,“ odvětí. Políbí mě. Žaludek mi sevře pocit viny.

Dveře se otevřou. Do místnosti vejde několik lidí — ozbrojená dvojice Upřímných, starší muž s tmavou pletí, rovněž z Upřímnosti, a žena z Neohroženosti, kterou neznám. A Jack Kang, vůdce Upřímných.

Všechny ostatní frakce jej jistě pokládají za mladého lídra — je mu teprve třicet devět. Ale pro Neohrožené věk nic neznamená. Eric se stal lídrem v sedmnácti. Možná proto neberou ostatní frakce naše názory a rozhodnutí vážně.

Jack je pohledný, má krátké černé vlasy a hřejivé šikmé oči, jako Tori, a výrazné lícní kosti. Na svůj šarm však nesází, zřejmě proto, že podle Upřímných půvab klame. Můžu se spolehnout na to, že půjde rovnou k věci. A to je co říct.

„Prý jste se divili, proč vás mí lidé zatkli,“ řekne. Hlas má hluboký, ale zvláštně nevýrazný, jako by po něm ani v prázdné jeskyni nenásledovala ozvěna. „Pro mě to znamená, že jsme buď obvinili nevinné, nebo že umíte dobře hrát. Jediný —“

„Z čeho jsme byli obvinění?“ přeruším jej.

„On je obviněný ze zločinů proti lidskosti. Ty jsi byla označená jako spolupachatel.“

„Zločiny proti lidskosti?“ Tobias vypadá rozčileně. Znechuceně se na Jacka podívá. „Cože?“

„Viděli jsme záznam útoku. Simulaci jsi řídil ty,“ odpoví mu Jack.

„Jak jste ten záznam mohli vidět? Měli jsme ho jenom my,“ namítne Tobias.

„Vy jste měli pouze jednu kopii záznamu. Nezkrácená nahrávka celé operace pořízená v centrále Neohroženosti byla odeslána několika dalším počítačům ve městě,“ vysvětlí Jack. „Ze záznamu je patrné, že ty jsi simulaci řídil a ona se málem nechala umlátit k smrti, než se vzdala. Pak jsi toho nechal, následovalo krátké, láskyplné usmíření a pak jste se společně zmocnili harddisku. Jako možný důvod se nabízí, že simulace skončila a vy jste nechtěli, aby se nahrávka dostala do našich rukou.“

Málem se rozesměju. Můj heroický výkon, to jediné důležité, co jsem kdy udělala, a oni si myslí, že jsem byla prodlouženou rukou Sečtělých.

„Simulace neskončila sama od sebe,“ řeknu. „Zastavili jsme ji, ty—“

Jack odmítavě zvedne ruku. „Nezajímá mě, co mi teď chceš říct. Zajímá mě pravda a tu se dozvíme, až vás podrobíme výslechu pod vlivem séra pravdy.“

Christina mi o tom séru jednou vykládala. Řekla, že nejobtížnější část iniciace v Upřímnosti spočívá v tom, že člověku podají sérum pravdy a on musí odpovídat na osobní otázky před všemi členy frakce. Nemusím zpytovat nejzazší kouty svého svědomí, abych věděla, že sérum pravdy je to poslední, co bych ve svém těle chtěla mít.

„Sérum pravdy?“ Zavrtím hlavou. „Ne. Nikdy.“

„Ty snad něco tajíš?“ namítne Jack a povytáhne obočí.

Chci mu říct, že každý, kdo má v sobě kousek důstojnosti, si chce nechat určité věci pro sebe, ale nechci vzbudit jeho podezření. A tak zavrtím hlavou.

„Pak je všechno v pořádku.“ Jack se podívá na hodinky. „Teď je poledne. Výslech začne v sedm. Nesnažte se na něj nějak připravit. Nikdo pod účinkem séra nic nezatají.“

Obrátí se na patě a vyjde z místnosti.

„Příjemnej chlapík,“ poznamená Tobias.

Brzy odpoledne mě dvojice ozbrojených vojáků Neohroženosti doprovodí na toaletu. Dávám si na čas. Ruce mi červenají pod proudem horké vody. Dívám se na sebe do zrcadla. Když jsem ještě žila v Odevzdanosti, kde byla zrcadla tabu, myslela jsem si, že za tři měsíce se člověk musí hodně změnit. Teď mi na proměnu stačilo sotva pár dní.

Vypadám starší. Možná za to mohou kratší vlasy nebo to všechno, co se přihodilo a co teď na obličeji nosím jako masku. Každopádně jsem si vždy myslela, že budu šťastná, až konečně nebudu vypadat jako dítě. Místo toho mám knedlík v krku. Už nejsem dcera, kterou znali mí rodiče. A mou novou tvář už nikdy nepoznají.

Odvrátím se od zrcadla a rozrazím dveře na chodbu.

Když mé Neohrožení dovedou zpátky do vazební místnosti, zůstanu stát u dveří. Tobias vypadá stejně, jako když jsme se setkali poprvé — černé tričko, krátké vlasy, přísný výraz. Pohled na něj mě naplňoval nervózním vzrušením. Vybavím si, jak jsem ho před tréninkovou místností vzala za ruku, jenom na chvíli, a jak jsme spolu seděli na skále na dně propasti. Tělem mi projede záchvěv touhy vrátit čas zpátky.

„Nemáš hlad?“ zeptá se. Z talíře vedle sebe mi podá sendvič.

Vezmu si ho a posadím se. Opřu si hlavu o jeho rameno. Můžeme jen čekat, a to také děláme. Jíme, dokud je co. Sedíme, dokud je nám to pohodlné. Pak si vedle sebe lehneme na zem, dotýkáme se rameny a zíráme do stropu.

„Co se bojíš, že řekneš?“ zeptá se.

„Cokoli. Všechno. Nic z toho si nechci znovu prožít.“

Přikývne. Zavřu oči a dělám, že spím. V místnosti nejsou žádné hodiny, a tak nemůžu odpočítávat minuty, které do našeho výslechu zbývají. Čas jako by tady neexistoval, až na to, že cítím, jak mě s blížící se sedmou hodinou tlačí do dlažby.

Možná by mi nepřipadal tak tíživý, kdyby mě nesžíral pocit viny — že znám pravdu, a přitom ji schovávám tak hluboko, kde ji nikdo nemůže vidět, ani Tobias. Možná bych se neměla tolik bát, že pravda vyjde najevo. Aspoň se mi uleví.

Asi jsem nakonec usnula, protože při zvuku otevíraných dveří sebou trhnu. Dovnitř vejde několik lidí, vstaneme ze země. Jeden z nich vysloví mé jméno. Pak se mezi nimi prodere Christina a sevře mě do náruče. Zaboří prsty do rány v mém rameni a já mimoděk vykřiknu.

„Jau. Rameno,“ hlesnu. „Postřelili mě.“

„Bože můj!“ Christina mě pustí. „Promiň, Tris.“

Nevypadá jako Christina, kterou si pamatuju. Má kratší vlasy, skoro jako kluk, a místo hřejivě bronzové pleti jen zasedlý škraloup. Usměje se na mě, ale její úsměv nevystoupí až k očím — pořád z nich čiší únava. Pokusím se její úsměv opětovat, ale jsem příliš nesvá. Christina se bude také účastnit

mého výslechu. Uslyší, co jsem Willovi udělala. Nikdy mi neodpustí. Ledaže bych dokázala zůstat imunní i vůči séru a pravdu zatajila.

Ale opravdu to chci? Aby se pravda ve mně časem podebrala jako vřed?

„Jsi v pořádku? Doslechla jsem se, že tě zajali, tak jsem se přihlásila jako doprovod,“ řekne, když místnost opouštíme. „Vím, žes to neudělala. Nejsi zrádce.“

„Nic mi není, díky. A co ty?“

„No, já…“ Hlas se jí vytratí a kousne se do rtu. „Řekl ti někdo o… Chci říct, že teď není ta pravá chvíle, ale…“

„Co? O co jde?“

„No… Will při útoku umřel,“ zamumlá.

Ustaraně a zároveň s očekáváním se na mě podívá. Co čeká?

Ach. O Willově smrti nemám vědět. Mohla bych zahrát divadlo, ale nejspíš bych nikoho nepřesvědčila. Nejlepší bude přiznat, že to vím. Ale nevím, jak jí to vysvětlím, jestli jí nechci všechno vyklopit.

Udělá se mi nevolno. To vážně uvažuju nad tím, jak nejlépe oklamat svou kamarádku?

„Vím to,“ řeknu. „Viděla jsem ho na záznamu v dozorně. Je mi to líto, Christino.“

„Jo.“ Christina přikývne. „No… dobře žes to už věděla. Vážně jsem ti to nechtěla říkat tady na chodbě.“

Krátce se zasměje. Záblesk úsměvu. Ale nic z toho není jako dřív. Nastoupíme do výtahu. Cítím, jak na mě Tobias zírá — ví, že jsem žádného Willa na monitorech neviděla, a on sám o jeho smrti nevěděl. Dívám se zarytě před sebe a dělám, že jeho spalující pohled nevnímám.

„Toho séra se neboj,“ řekne Christina. „Nic na tom není. Během výslechu si ani nebudeš uvědomovat, co se děje. Všechno, co na sebe prozradíš, ti dojde, až sérum přestane účinkovat. Jako malá jsem to taky absolvovala. Mezi Upřímnými je to běžná věc.“

Zbytek Neohrožených si vymění pohledy. Za normálních okolností by jí už nejspíš někdo vyčetl, že mluví o své původní frakci, ale tohle normální okolnosti nejsou. Stěží kdy se ještě stane, že bude doprovázet svou nejlepší kamarádku, nyní podezřelou ze zrady, k veřejnému výslechu.

„A co ostatní? Jsou v pořádku?“ zeptám se. „Uriah, Lynn, Marlene?“

„Všichni jsou tady,“ ujistí mě Christina. „Až na Zeka, Uriahova bráchu.

Ten se přidal na druhou stranu.“

„Cože?“ Zeke, který mi na střeše Hancockova mrakodrapu připevňoval úvazek ke kladce, a zrádce?

V posledním patře kabina zastaví a všichni ostatní se vyhrnou ven.

„Já vím,“ řekne jen. „Nikdo jsme to nečekali.“

Vezme mě za paži a postrčí mě ke dveřím. Projdeme chodbou obloženou černým mramorem — člověk se tu může snadno ztratit, všechny chodby vypadají stejně. Na konci další chodby nás čekají dvoukřídlé dveře.

Zvenčí působí centrála jako mohutný kvádr, z jehož středu vybíhá nízká věž. Zevnitř má tato vyvýšená část podobu prázdné třípatrové haly s otvory ve zdech místo oken. Nade mnou se prostírá potemnělá, bezhvězdná obloha. Podlahu pokrývá bílá mramorová dlažba s černým symbolem Upřímnosti uprostřed. Po obvodu místnosti se táhnou řady tlumených žlutých světel, takže celý prostor září. Každý zvuk doprovází ozvěna.

V aule se již shromáždila většina Upřímných i hostujících Neohrožených. Někteří sedí na terasovitých lavicích podél stěn. Ti, na které nezbylo místo, se houfují kolem centrálního symbolu. V jeho středu jsou na jazýčku vah umístěny dvě prázdné židle.

Tobias mě vezme za ruku. Propletu si s ním prsty.

Stráž nás dovede doprostřed síně. Lidé nás přivítají mumláním, v horším případě posměšky. Před první řadou lavic stojí Jack Kang.

Pak se před námi objeví starý muž s tmavou pletí. V rukou drží černou skříňku.

„Jmenuji se Niles,“ představí se. „Budu vás vyslýchat. Ty —“ Ukáže na Tobiase. „Ty půjdeš první. Laskavě předstup.“

Ještě než mě Tobias pustí, stiskne mi ruku. Osamím s Christinou na okraji mramorového symbolu. Vzduch v místnosti je teplý — vlahý, prostoupený létem a zapadajícím sluncem — ale přesto mám husí kůži.

Niles otevře černou skříňku. Obsahuje dvě injekční stříkačky, jednu pro Tobiase a druhou pro mě. Pak vytáhne z kapsy antiseptický ubrousek a podá jej Tobiasovi. S tím si nikdo v Neohroženosti nedělal hlavu.

„Vpich provedu do krku,“ oznámí Niles.

Tobias si potře ubrouskem místo vpichu. Slyším jen vítr. Niles přikročí k Tobiasovi a zabodne mu jehlu do žíly, kam vzápětí začne proudit kalná, namodralá tekutina. Před očima mi naskočí pohled na Jeanine, která Tobiase naočkovala novým sérem účinkujícím i na Divergentní — nebo se to aspoň domnívala. Tehdy jsem myslela, že jsem ho navždy ztratila.

Zachvěju se.

KAPITOLA 12

„Položím ti několik jednoduchých otázek, aby sis na sérum přivykl, než začne plně účinkovat,“ vysvětlí Niles. „Tak tedy. Jak se jmenuješ?“

Tobias sedí shrbeně a se sklopenou hlavou, jako by se bortil pod tíhou vlastního těla. Svraští čelo, zavrtí se na židli a přes zaťaté zuby odpoví:

„Čtyřka.“

Lhát se asi nedá, ale zřejmě je možné vybrat jednu z pravdivých variant: Čtyřka, tak se mu říká, ale není to jeho jméno.

„To je přezdívka,“ řekne Niles. „Jaké je tvé pravé jméno?“

„Tobias.“

Christina do mě dloubne loktem. „Věděla jsi to?“ Přikývnu.

„Jak se jmenují tví rodiče, Tobiasi?“

Tobias otevře ústa, aby odpověděl, ale pak je zase zavře, jako by chtěl ta slova, která se mu derou na jazyk, zadržet.

„Proč to chcete vědět?“ zeptá se.

Všichni Upřímní si kolem mě začnou něco šeptat, někteří krčí čelo.

Podívám se na Christinu a povytáhnu obočí.

„Neodpovědět na otázku přímo je strašně těžký,“ vysvětlí Christina.

„Znamená to, že má mimořádně silnou vůli. A že něco tají.“

„Možná mě to až tak nezajímalo,“ odvětí Niles, „ale teď mě to rozhodně zajímá, když na to nechceš odpovědět. Odpověz na otázku.“

Tobias zavře oči. „Evelyn a Marcus Eatonovi.“

Příjmení slouží pouze jako dodatečné ověření totožnosti, aby se zamezilo nejasnostem v úředních záznamech. Při uzavření sňatku přijímají manželé jedno společné příjmení, nebo si zvolí nové. Do frakce tak přicházíme s rodinným jménem, ale jen zřídkakdy na něj dojde řeč.

Marcusovo příjmení však zná každý. Povyk, který se v místnosti strhne, to jen potvrzuje. Každý v Upřímnosti ví, že Marcus je nejvlivnějším mužem vlády, a alespoň k některým se jistě dostal Jeaninin článek o Marcusově krutém chování k vlastnímu synovi. Jeanine se dá věřit jen v málo věcech, ale v tomto se nemýlila. A teď každý ví, že Tobias je Marcusův syn.

Tobias Eaton je zvučné jméno.

Niles počká, až se všichni utiší, a pokračuje. „Takže jsi přestoupil do jiné

frakce, je to tak?“

„Ano.“

„Přestoupil jsi z Odevzdanosti mezi Neohrožené?“

„Ano, „ odsekne Tobias. „Není to snad jasný?“

Kousnu se do rtu. Měl by se uklidnit; příliš se prozrazuje. Čím víc se bude zdráhat odpovídat, tím víc bude Niles po jeho odpovědi toužit.

„Jedním z důvodů tohoto výslechu je zjistit, nakolik jsi v určitých ohledech loajální,“ pokračuje Niles, „proto se musím zeptat: Proč jsi přestoupil?“

Tobias se na něj upřeně podívá a mlčí. Několik vteřin uběhne v naprostém tichu. Čím déle se snaží séru vzdorovat, tím je to pro něj obtížnější: zrudne v obličeji a zrychleně, namáhavě dýchá. Bolí mě to za něj. Zážitky z dětství by měly zůstat v jeho srdci, pokud si to tak přeje. Je kruté jej nutit odpovědět, brát mu jeho svobodu.

„To je strašný,“ rozhořčím se. „Nesprávný.“

„Co je strašný? Je to jednoduchá otázka,“ namítne Christina. Zavrtím hlavou. „Nerozumíš tomu.“

Christina se na mě pousměje. „Tobě na něm vážně záleží, co?“ Neodpovím. Jsem příliš zaměstnaná sledováním Tobiase.

„Zeptaní se ještě jednou,“ řekne Niles. „Musíme zjistit, nakolik jsi své frakci věrný. Nuže, proč jsi přestoupil k Neohroženým, Tobiasi?“

„Abych se ochránil,“ odpoví Tobias. „Přestoupil jsem, abych se ochránil.“

„Ochránil před čím?“

„Před svým otcem.“

Veškerý hovor v síni utichne. Ticho, které jej vystřídá, je ještě daleko tíživější. Čekám, že Niles se bude chtít dozvědět podrobnosti, ale on místo toho téma uzavře.

„Cením si tvé upřímnosti,“ řekne. Upřímní po něm tuto větu polohlasně zopakují. Všude kolem sebe slyším „Cením si tvé upřímnosti“ a můj hněv ustupuje. Jako by ta šeptaná slova Tobiase uvítala, nasála do sebe jeho nejbolestnější tajemství a navždy jej vymazala.

Možná to není krutost, ale touha porozumět, která Upřímné motivuje. Můj strach z výslechu to však nijak nezmenší.

„Jsi nyní věrný své stávající frakci, Tobiasi?“ zeptá se Niles.

„Jsem věrný všem, kdo odsuzují útok na Odevzdanost.“

„Když už o tom mluvíme,“ pokračuje Niles, „myslím, že bychom se měli

soustředit na to, co se ten den stalo. Co si pamatuješ z doby, kdy jsi byl pod vlivem simulace?“

„Nejdřív jsem pod vlivem žádný simulace nebyl,“ opáčí Tobias. „Nefungovala na mě.“

Niles se krátce zasměje. „Co myslíš tím nefungovala?“

„Jedna z určujících vlastností Divergentních je, že jejich mysl je vůči jakýmkoli simulacím rezistentní,“ ozřejmí Tobias. „A já jsem Divergentní. Proto to na mě nefungovalo.“

Další udivená mručení. Christina do mě opět šťouchne.

„Ty jsi taky?“ zašeptá těsně u mého ucha, aby zůstala nenápadná. „Proto jste byli vzhůru?“

Podívám se na ni. Posledních několik měsíců mě slovo „Divergentní“ děsilo. Bála jsem se, že to o mně někdo zjistí. Ale déle už to tajit nemůžu. Přikývnu.

Christině málem vypadnou oči z důlků. Nevím, jak si mám její reakci vyložit. Je to šok? Strach?

Úžas?

„Víš, co to znamená?“ zeptám se.

„Kdysi jsem o tom slyšela,“ zašeptá uctivě. Nepochybně úžas.

„Brala jsem to jako pohádku,“ vysvětluje. „,Lidi, co umí kouzlit!‘ Nebo tak něco.“

„Není to žádná pohádka a vlastně nic závratnýho,“ řeknu. „Pamatuješ na krajinu strachu? Věděla jsi, že to není skutečný a že to můžeš ovlivnit. U mě je to takhle v každý simulaci.“

„Ale Tris,“ řekne a položí mi ruku na loket, „to je nemožný.“

Niles, který sedí uprostřed auly, zdvihne ruce nad hlavu a snaží se utišit publikum, ale ze všech stran se ozývají tlumené hlasy — některé nepřátelské, jiné postrašené, další užaslé jako Christinin. Nakonec vstane a zakřičí: „Jestli se okamžitě neuklidníte, budete vykázáni ven!“

Konečně všichni zmlknou. Niles se posadí zpátky.

„Když říkáš ,rezistentní vůči simulacím‘, co to znamená?“

„To obvykle znamená, že i v simulaci zůstáváme bdělí,“ vysvětlí Tobias. Odpovídat na faktické dotazy mu zjevně nečiní takové obtíže. Jako by ani nebyl pod vlivem séra pravdy, o jehož účinku svědčí jen jeho shrbený posed a těkavý pohled. „Simulace použitá při útoku byla jiná, podmíněná jiným typem

simulačního séra. Séra obsahujícího transmitéry s dalekým dosahem. Ani to však na mě neúčinkovalo, jinak bych se toho rána neprobudil s jasnou hlavou.“

„Řekl jsi, že nejdřív jsi nebyl pod vlivem simulace. Můžeš vysvětlit, jak jsi to myslel?“

„Přišli na to, dovedli mě k Jeanine a ta mi píchla simulační sérum vyvinuté speciálně pro nás odlišné. Byl jsem pořád při vědomí, ale to mi nebylo samo o sobě k ničemu.“

„Z videozáznamu pořízeného na základně Neohrožených je jasně patrné, že jsi řídil simulaci útoku,“ řekne Niles ponuře. „Jak vysvětlíš tohle?“

„Jakákoli simulace funguje tak, že člověk pořád vnímá a zpracovává vjemy z okolí, ale mozek jim nerozumí. Do určité míry ale pořád ví, co vidíte a kde zrovna jste. Tahle nová simulace zaznamenávala mé emocionální reakce na vnější podněty,“ řekne Tobias a na chvíli zavře oči, „a povahu každého podnětu změnila. Z nepřátel se stali přátelé a z přátel nepřátelé. Myslel jsem, že program se simulací ukončuju. Ve skutečnosti jsem ale dostával instrukce, které jej udržovaly v chodu.“

Christina během jeho vyprávění kýve hlavou. Cítím se klidnější, když vidím, že většina lidí okolo dělá to samé. To je výhoda séra pravdy, uvědomím si. Tobiasovo svědectví je tím nevyvratitelné.

„Nahrávka z dozorny zachycuje i následné okamžiky,“ převezme slovo Niles, „ale ty jsou matoucí. Popiš prosím, co přesně se tam odehrálo.“

„Do místnosti někdo vstoupil a já si myslel, že je to voják, který mi chce ve zničení simulace zabránit. Bojoval jsem s ní a…“ Tobias se zachmuří. Těžko se mu hledají slova, „…ona toho pak nechala a já jsem znejistěl. Znejistěl bych, i kdyby se to stalo v reálu. Proč se vzdává? Proč mě prostě nezabije?“

Jeho pohled zabloudí do publika a vyhledá mě. Cítím, jak mi buší srdce v hrdle, jak mi pulsuje ve tvářích.

„Pořád mi není jasné,“ pokračuje zjihle, „jak věděla, že to bude fungovat.“ Jak mi tepe v konečcích prstů.

„Myslím, že můj vnitřní zápas simulaci zmátl,“ odtuší Tobias. „A pak jsem zaslechl její hlas. A to mi umožnilo se simulaci vzepřít.“

Pálí mě oči. Snažila jsem se zapomenout na tu chvíli, kdy jsem si myslela, že je vše ztracené a že v příštím okamžiku umřu, kdy jsem nechtěla nic jiného než cítit, jak mu bije srdce. Snažím se k tomu nevracet ani teď. Rozmrkám

slzy v očích.

„Nakonec jsem ji poznal,“ uzavře Tobias. „Vrátili jsme se k počítači a tu simulaci zneškodnili.“

„Jak se ta dívka jmenuje?“

„Tris. Beatrice Priorová.“

„Znal jsi ji už předtím?“

„Ano.“

„Jak jsi ji poznal?“

„Byl jsem její instruktor. Teď jsme spolu.“

„Mám poslední otázku,“ řekne Niles. „Mezi Upřímnými je zvykem, že než mezi sebe někoho přijmeme, musí nám odhalit všechna svá tajemství. Vzhledem ke komplikovaným okolnostem tě požádáme o to samé. Nuže, Tobiasi Eatone: čeho ve svém životě nejvíce lituješ?“

Zkoumavě se na něj zadívám, od jeho ošoupaných tenisek přes dlouhé prsty až po rovná obočí.

„Lituju…“ Tobias skloní hlavu a vzdechne. „Lituju své volby.“

„Jaké volby?“

„Volby frakce,“ přizná. „Měl jsem zůstat v Odevzdanosti. Plánoval jsem, že z Neohroženosti odejdu a stanu se odpadlíkem. Ale pak jsem potkal ji a… cítil jsem, že bych i tam mohl něco dokázat.“

Ji.

Na chvíli mám pocit, že se dívám na někoho jiného, kdo jen vypadá jako Tobias, na někoho, jehož život není tak jednoduchý, jak jsem si myslela. Chtěl odejít, ale zůstal kvůli mně. To mi nikdy neřekl.

„Utéct před otcem do jiné frakce byla zbabělost,“ dodá. „A té zbabělosti lituju. Znamená to, že nejsem své frakce hoden. Vždycky toho budu litovat.“

Čekám, že Neohrožení začnou pohoršeně vykřikovat, že se na něj vrhnou, že ho zmlátí k nepoznání. Jsou schopni daleko nevyzpytatelnějších věcí. Ale neudělají to. Stojí zcela tiše a s kamenným výrazem ve tváři zírají na mladého muže, který je sice nikdy nezradil, ale vždycky cítil, že mezi ně nepatří.

Na chvíli ztichne celá síň. Nevím, kdo ta slova začal šeptat — jako by přišla odnikud, jako by je nikdo nevyslovil. Ale přesto zaslechnu zřetelné

„Cením si tvé upřímnosti“ a zbytek sálu větu opakuje.

„Ceníme si tvé upřímnosti,“ šeptají. Nepřipojím se k nim.

Jenom kvůli mně z Neohroženosti neodešel. Ale já za to nestojím.

Možná si to zaslouží vědět.

Niles stojí uprostřed místnosti a v ruce drží jehlu. Odrážejí se v ní světla nad námi. Všichni kolem čekají, až udělám krok vpřed a odhalím jim všechna svá tajemství.

Znovu mě napadne stejná myšlenka: Možná dokážu sérum přemoct silou vůle. Ale nevím, jestli se o to mám pokoušet. Kvůli těm, které mám ráda, bude možná lepší všechno povědět.

Toporně dojdu doprostřed auly, kde si s Tobiasem vyměním místo. Když se míjíme, nahmatá mou ruku a stiskne ji. Pak odejde a zůstane jen Niles a injekční stříkačka. Otřu si stranu krku antiseptickým ubrouskem, ale když se ke mně přiblíží hrot jehly v Nilesově ruce, ucuknu.

„Udělám to sama,“ řeknu a natáhnu ruku. Potom, co mě v závěru výcviku Eric naočkoval simulačním sérem, už nikomu nevěřím. Obsah stříkačky sice nezměním, ale takhle jsem aspoň sama nástrojem svého zničení.

„Víš jak?“ zeptá se Niles a povytáhne husté obočí.

„Vím.“

Podá mi stříkačku. Přiložím si ji k žíle na krku, zanořím jehlu pod kůži a stlačím píst. Bodnutí sotva cítím. Jsem příliš nabitá adrenalinem.

Někdo ke mně natáhne ruku s odpadkovým košem. Odhodím do něj použitou jehlu. Sérum začne účinkovat okamžitě. Mám pocit, že místo krve mi žilami protéká olovo. Po cestě k židli málem zkolabuju — Niles mě chytí za paži a dovede mě k ní.

Vzápětí se můj mozek utiší. O čem jsem to přemýšlela? Jako by mi na tom už nezáleželo. Na ničem nezáleží; vnímám jen židli pod sebou a muže, který se posadil naproti mně.

„Jak se jmenuješ?“ zazní jeho první otázka. „Beatrice Priorová,“ vylétne mi z úst dřív, než si to uvědomím.

„Ale říkáš si Tris, že?“

„Ano.“

„Jak se jmenují tví rodiče, Tris?“

„Andrew a Natalie Priorovi.“

„Ty jsi rovněž změnila frakci, nemám pravdu?“

„Ano,“ odvětím, ale kdesi v koutku mé mysli se objeví nová myšlenka.

Rovněž? Rovněž odkazuje ještě k jiné osobě, v tomto případě na Tobiase.

Svraštím čelo a pokouším se vzpomenout si na jeho tvář, ale ta vzpomínka je příliš zasutá. Tohle přece zvládnu. Pak jej zahlédnu a v duchu vidím, jak sedí na stejné židli jako teď já.

„Žila jsi v Odevzdanosti a přestoupila do Neohroženosti?“

„Ano,“ přisvědčím, ale tentokrát zní můj hlas úsečně. Sama nevím proč.

„Proč jsi přestoupila?“

To je složitější otázka, ale pořád vím, jak odpovědět. Nebyla jsem pro Odevzdanost dost dobrá, mám hned na jazyku, ale vzápětí tuto větu nahradí jiná: Chtěla jsem být volná. Obě jsou pravdivé. Chci je vyslovit obě. Sevřu opěradla a snažím se rozpomenout, kde to jsem a co tam dělám. Všude kolem sebe vidím lidi, ale nevím, proč tam jsou.

Usilovně se soustředím, jako bych byla zpátky ve škole a snažila se vydolovat z paměti odpověď na otázku v testu. Vždycky mi pomohlo zavřít oči a představit si stránku v učebnici, na které byla informace uvedena. Uběhne několik vteřin. Nedokážu to; nemůžu si vzpomenout.

„Nebyla jsem pro Odevzdanost dost dobrá,“ odpovím, „a chtěla jsem být volná. A tak jsem si vybrala Neohroženost.“

„Proč jsi nebyla dost dobrá?“

„Protože jsem byla sobecká,“ připustím.

„Byla jsi sobecká? Takže už nejsi?“

„Jistěže jsem. Máma říkala, že každý je sobec,“ opáčím, „ale v Neohroženosti jsem začala víc myslet na druhé. Našla jsem tam lidi, za které jsem byla ochotná bojovat. Dokonce i umřít.“

Ta odpověď mě samotnou překvapí — ale proč? Na okamžik semknu rty.

Protože je to pravda. Když to říkám tady, musí to být pravda.

S tou úvahou se dostaví i chybějící článek myšlenkového řetězu, který jsem zatím marně hledala. Jsem tady za účelem výslechu, který má odhalit pravdu. Všechno, co říkám, je pravda. Ucítím, jak mi po šíji stéká kapka potu.

Test pravdomluvnosti. Sérum pravdy. Nesmím na to zapomenout. Ztratit se v upřímnosti je příliš snadné.

„Tris, mohla bys nám říci, co se odehrálo v den útoku?“

„Když jsem se vzbudila, všichni kolem byli pod vlivem simulace. Předstírala jsem, že jsem také pod jejím účinkem, až dokud jsem nenašla Tobiase.“

„Co se stalo, když vás ode sebe odloučili?“

„Jeanine se mě pokusila zabít, ale má matka mě zachránila. Vyrostla v Neohroženosti, takže věděla, jak použít zbraň.“ Tělo jako by mi ještě více

ztěžklo, ale už mi není zima. Na prsou mě drásá pocit horší než smutek, horší než lítost.

Vím, co následuje. Mámu zastřelili a já jsem zastřelila Willa. Zastřelila jsem ho, zabila.

„Rozptýlila vojáky, abych mohla utéct. Zastřelili ji.“

Někteří mě pronásledovali a já jsem je zabila. Ale v publiku sedí i Neohrožení — několik jsem jich zabila, neměla bych o tom tady mluvit.

„Utíkala jsem,“ pokračuju, „a…“ A Will běžel za mnou. A já ho zastřelila.

Ne, ne. Cítím, jak se mi na čele pod vlasy sbírá pot.

„A našla jsem bratra a otce,“ řeknu přiškrceně. „Vymysleli jsme plán, jak zneškodnit simulaci.“

Hrana opěradla se mi zarývá do dlaně. Právě jsem zatajila část pravdy. A to je podvod.

Přemohla jsem sérum pravdy. A v té krátké chvíli vyhrála.

Měla bych se cítit triumfálně, avšak tíha toho, co jsem udělala, na mě dopadne o to naléhavěji.

„Pronikli jsme na základnu Neohrožených a spolu s otcem jsme se vydali ke kontrolní místnosti. Odrazil nápor několika vojáků, ale zaplatil za to životem. Podařilo se mi dostat až do dozorny a tam jsem našla Tobiase.“

„Tobias uvedl, že jsi s ním bojovala, ale pak jsi náhle přestala. Co tě k tomu vedlo?“

„Uvědomila jsem si, že jeden z nás bude muset toho druhého zabít,“ řeknu,

„a já jsem ho zabít nechtěla.“

„Takže ses vzdala?“

„Ne!“ odseknu. Zavrtím hlavou. „Ne, ne tak docela. Vzpomněla jsem si na něco, co jsem udělala ve své krajině strachu v rámci našeho výcviku v Neohroženosti… V jedné ze simulací mě nějaká žena nutila zabít svou vlastní rodinu, ale já jsem se raději nechala zastřelit. Fungovalo to. Napadlo mě…“ Stisknu si kořen nosu. Začíná mě bolet hlava, přestávám se ovládat, myšlenky se mi derou na jazyk. „Byla jsem šílená strachy, ale napadlo mě, že by to mohla být cesta. V té myšlence byla síla. A protože jsem ho nedokázala zabít, zkusila jsem to.“

Zamrkala jsem, do očí se mi draly slzy.

„Takže na tebe simulace ani na chvíli neúčinkovala?“

„Ne.“ Přitisknu si spodní okraje dlaní na oči a vytlačím z nich slzy, aby mi

nestekly na tváře, kde by je každý uviděl.

„Ne,“ zopakuju. „Ne, protože jsem Divergentní.“

„Jestli tomu dobře rozumím,“ ozve se Niles, „tak tvrdíš, že tě nejdřív v Sečtělosti málem zavraždili… že ses pak probojovala na základnu Neohrožených… a nakonec zničila simulaci?“

„Ano.“

„Myslím, že teď mluvím za všechny, když řeknu, že tě mohou právem nazývat Neohroženou.“

Z levé části síně se ozvou výkřiky, vzduch protnou šmouhy vyrážejících pěstí. Má frakce mě volá.

Ale ne, mýlí se. Nejsem odvážná, nejsem ani trochu odvážná. Zabila jsem Willa a nedokážu se k tomu přiznat, nedokážu se k tomu ani přiznat…

„Beatrice Priorová,“ osloví mě Niles, „čeho ve svém životě nejvíce lituješ? Čeho lituju? Ne toho, že jsem si vybrala Neohrožené nebo že jsem odešla z Odevzdanosti. Nelituju ani toho, že jsem zastřelila stráž u dozorny, protože

dostat se dovnitř bylo tak důležité.

„Lituju…“

Můj pohled opustí Nilese a putuje sálem k Tobiasovi. Z jeho výrazu se nedá nic vyčíst, rty má sevřené v úzkou linku a v očích nic neříkající pohled. Paže má založené na prsou a rukama si je svírá tak, že mu zbělely klouby na prstech. Vedle něj sedí Christina. Sevře se mi hruď, nemůžu dýchat.

Musím jim to říct. Musím jim říct pravdu.

„Willa,“ hlesnu. Zní to jako zalapání po dechu, jako by mi to slovo někdo vyrazil ze žaludku. Teď už to musím říct.

„Zastřelila jsem ho, když byl pod vlivem simulace. Zabila jsem ho. Chtěl mě zabít, ale já ho zabila dřív. Svého kamaráda.“

Willa, s vráskou mezi obočími, s očima zelenýma jako celer a schopností odříkat zpaměti celý manifest Neohrožených. Žaludek se mí svírá, málem zasténám bolestí. Vzpomínky na něj bolí. Každou část mé bytosti.

A je tu ještě něco, ještě něco horšího, co jsem si dosud neuvědomila. Byla jsem ochotná radši umřít, než abych zastřelila Tobiase, ale nic takového mě s Willem ani nenapadlo. Rozhodla jsem se ho zabít ve zlomku vteřiny.

Cítím se nahá. Má tajemství mě dosud chránila jako brnění, ale teď jsou pryč; teď mě každý vidí takovou, jaká jsem.

„Ceníme si tvé upřímnosti,“ slyším hlasy kolem. Jen Christina a Tobias mlčí.

KAPITOLA 13

Vstanu ze židle. Už se necítím tak malátná jako ještě před chvílí; účinky séra odeznívají. Dav se pohne, zamířím ke dveřím. Obvykle před ničím neutíkám, tentokrát však udělám výjimku.

Všichni až na Christinu se hrnou z auly ven. Stojí pořád na stejném místě, pomalu uvolní zaťaté pěsti. Naše pohledy se setkají, a přesto se míjejí. Oči má zalité slzami, a přesto nepláče.

„Christino,“ hlesnu, ale slova, která mě napadají — je mi to líto — zní spíš jako urážka než omluva. Líto vám je, když do někoho omylem vrazíte, když někoho vyrušíte. Je mi to víc než líto.

„Měl pistoli,“ vysvětluju. „Chystal se mě zastřelit. Nevěděl, co dělá.“

„Zabila jsi ho,“ řekne Christina. Ta slova působí mohutně, jako by v jejích ústech nabyla obřích rozměrů, ještě než je vyslovila. Chvíli se na mě dívá, jako by mě nepoznávala, potom se odvrátí. Nějaká mladší dívka se stejnou barvou pleti a stejně vysoká ji vezme za ruku — její sestra. Viděla jsem ji v návštěvní den, před tisíci lety. Účinkem séra se mi jejich siluety před očima rozvlní, ale možná je to slzami, které se mi derou do očí.

„Jak jsi na tom? Dobrý?“ zeptá se Uriah, který se vynoří z davu. Položí mi ruku na rameno. Naposledy jsem ho viděla ještě před útokem, ale nenajdu v sobě sílu se s ním přivítat.

„Jo.“

„Hej.“ Zmáčkne mi rameno. „Udělalas, co bylo nutný, jasný? Aby z nás Sečtělí nenadělali svý otroky. Časem to pochopí, až to přebolí.“

Nezmůžu se ani na přikývnutí. Uriah se na mě usměje a vzdálí se. Několik Neohrožených se mě letmo dotkne, mumlají slova, která zní jako vděk, komplimenty, povzbuzení. Ostatní se mi raději vyhnou a prohlíží si mě přimhouřenýma, podezřívavýma očima.

Černě oděné postavy mi splynou před očima. Jsem prázdná. Všechno ze mě vytrysklo ven.

Vedle mě se objeví Tobias. Připravím se na jeho reakci.

„Dostal jsem zpátky naše zbraně,“ řekne a podá mi nůž. Zastrčím si ho do kapsy, ani se mu nepodívám do očí.

„Zítra si o tom můžeme promluvit,“ dodá tiše. Tiše. Ticho je v Tobiasově případě nebezpečné.

„Dobře.“

Obejme mě kolem ramen. Položím mu ruku na bok a přitisknu se k němu. Zamíříme k výtahům. Celou dobu se ho pevně držím.

Na konci nějaké chodby pro nás najde dvě postele. Lehneme si hlavami k sobě, ale nemluvíme.

Když jsem si jistá, že spí, vyklouznu z postele a projdu chodbou kolem desítky spících postav. Otevřu dveře, které vedou na schodiště.

Stoupám schod za schodem, svaly mě bolí, plíce volají po kyslíku — po dlouhé řadě dní se mi konečně začíná ulevovat.

Možná umím rychle běhat po rovině, ale rozhodně ne do schodů. Ve dvanáctém patře si musím rozmasírovat křeč v podkolenních šlachách a nabrat dech. Palčivá bolest v nohách a na plicích mi vžene úšklebek na tvář. Bolest, která ulevuje od bolesti. Nedává to smysl.

V osmnáctém patře už mám nohy jako z rosolu. Zamířím k místnosti, kde mě vyslýchali. Nikdo v ní není, ale terasovité lavice i výslechové židle v ní zůstaly. Zpoza mraků prosvítá měsíc.

Položím ruce na zadní opěradlo židle. Je docela obyčejná: dřevěná, mírně rozvrzaná. Zvláštní, že něco tak prostého mi dopomohlo k rozhodnutí zničit vztah, který byl pro mě tak důležitý, a jiný vztah ohrozit.

Dost na tom, že jsem zabila Willa, že můj mozek nedokázal v té krátké chvíli přijít s jiným řešením. Teď budu muset žít s pocitem, že mě každý soudí, že soudím sama sebe a že nic — ani já — už nebude takové jako dřív.

Upřímní opěvují pravdu, ale už neříkají, co to stojí.

Okraj opěradla se mi zakusuje do dlaní. Tisknu jej příliš usilovně. Sklouznu pohledem k židli, pak ji zvednu a vyhodím si ji na zdravé rameno. Hledám nějaký žebřík nebo schůdky, které by mi usnadnily výstup. Ale všude vidím jen terasovité lavice.

Dojdu k nejvýše umístěné lavici, stoupnu si na ni a zvednu židli nad hlavu. Stěží dosahuje na římsu pod otvorem, kde kdysi bývalo okno. Vyskočím a mrštím židli nahoru. Přistane na římse. Rozbolí mě rameno — neměla bych jej takhle namáhat — ale to mě teď netrápí.

Znovu vyskočím, chytím se parapetu a roztřesenýma rukama se k němu přitáhnu. Vyšvihnu na něj nohu a vydrápu se nahoru. Chvíli zůstanu ležet. Nasávám do plic čerstvý vzduch a ztěžka vydechuju.

Pak se pod klenbou, do které býval zasazen okenní rám, postavím a zadívám se na město. Kolem budovy se vine vyschlé říční koryto a mizí za jejími rohy. Přes bahno se klene oprýskaný červený most. Na druhém břehu se tyčí většinou opuštěné budovy. Je těžké uvěřit, že kdysi žilo ve městě dost lidí na to, aby je všechny zaplnili.

Na chvíli se v duchu vrátím k výslechu. Vybavím si Tobiasův kamenný výraz i jeho následný hněv, který se kvůli mně snažil potlačit. Christinin vyhaslý pohled. Šeptané „ceníme si tvé upřímnosti“. Jak snadno se jim to říká, když se jich nic z toho, co jsem udělala, netýká.

Popadnu židli a vyhodím ji z okna. Slabě přitom zasténám. Můj sten přeroste v křik a ten se záhy změní v řev. Stojím na horní římse majestátního obchodního centra, a zatímco se židle snáší k zemi, řvu až do ochraptění. Pak židle dopadne na dlažbu a roztříští se na kousky jako křehká kostra. Sednu si, opřu se zády o klenbu a zavřu oči.

A pak si vzpomenu na Ala.

Říkám si, jak dlouho asi stál na římse, než se odhodlal skočit do té propasti.

Asi dlouho, než se vyzpovídal ze všech hříchů, které napáchal — mimo jiné, že se mě pokusil zabít — a ze všech dobrých, odvážných činů, které nevykonal, aby si pak řekl, že je unavený. Unavený z života, z toho, že existuje. Unavený sám sebou.

Otevřu oči a zahledím se na kusy židle, které chabě rozeznávám v hloubce pod sebou. Poprvé mám pocit, že Alovi rozumím. Jsem unavená z toho, že jsem. Udělala jsem špatné věci. Nemůžu je vzít zpět, jsou částí mého já. Většinu času se mi zdá, že mé bytí sestává jen z nich.

Jednou rukou se přidržím okraje okna a nakloním se dopředu, do vzduchoprázdna. Ještě několik centimetrů a vlastní vahou přepadnu. Nebudu schopna pád zadržet.

Ale nemůžu to udělat. Rodiče zemřeli z lásky ke mně. Když teď svůj život bezdůvodně ukončím, odvděčím se jim za jejich oběť tím nejhorším způsobem. Ať už jsem provedla cokoli.

„Když uděláš něco, co tě pak mrzí, vezmi si z toho ponaučení pro příště,“ nabádal mě táta.

„Mám tě ráda. Ať se děje cokoli,“ říkávala máma.

Na jednu stranu si je přeju vymazat z hlavy, abych už pro ně nemusela truchlit. Na druhou stranu mám strach, co by ze mě bez nich zbylo.

S očima plnýma slz slezu zpátky do auly.

Když se nad ránem vrátím do postele, Tobias je už vzhůru. Obrátí se a vykročí k výtahům. Jdu za ním, protože vím, že si to tak přeje. Ve výtahu stojíme vedle sebe. Zvoní mi v uších.

Sjedeme do druhého patra. Roztřesu se. Nejdřív se mi začnou chvět jen ruce, ale vlna třesu se šíří do celého těla a nedokážu ji zastavit. Zůstaneme stát mezi výtahy, přímo na symbolických vahách Upřímnosti. Na symbolu, který má Tobias vytetovaný uprostřed zad.

Dlouho se na mě nepodívá. Stojí se založenýma rukama a sklopenou hlavou. Po nějaké době je mi to natolik nesnesitelné, že bych se nejraději rozječela. Musím něco říct, ale nevím co. Nemůžu se omluvit, protože jsem jen řekla pravdu, a tu nemůžu změnit v lež. Nemůžu se na nic vymlouvat.

„Neřekla jsi mi to,“ prolomí ticho Tobias. „Proč ne?“

„Protože jsem…“ Zavrtím hlavou, „…nevěděla jak.“ Svraští čelo. „Co na tom bylo tak těžkýho, Tris?“

„Nic, vůbec nic,“ odseknu sarkasticky. „Je to tak jednoduchý. Stačilo k tobě přijít a říct: ,Jo a mimochodem, zastřelila jsem Willa a teď se užírám pocitem viny. Co je k snídani?‘ Tak jednoduchý.“ Všechno mi najednou přeroste přes hlavu. Do očí mi vhrknou slzy a já zaječím: „Proč to nezkusíš sám, zabít svýho skvělýho kámoše, abys viděl, jaký to je?“

Schovám obličej do dlaní. Nechci, aby mě znovu viděl brečet. Dotkne se mého ramene.

„Tris,“ řekne, tentokrát mírně. „Mrzí mě to. Neměl jsem se tvářit, jako že ti rozumím. Jenom jsem chtěl říct, že…“ Chvíli nemůže najít vhodná slova. „Že bych byl rád, kdybys mi víc věřila a i takový věci mi dokázala říct.“

Ale já ti věřím, chce se mi říct. Jenže to není pravda — nevěřila jsem, že by mě mohl milovat i potom, co jsem tohle spáchala. Nevěřím, že by toho byl někdo schopen, ale to není jeho problém; to je můj problém.

„To, že ses málem utopila v nějaký nádrži, jsem se dozvěděl od Caleba.

Nepřipadá ti to trochu divný?“

A já se zrovna chtěla omluvit.

Hrubě si setřu slzy z tváří a podívám se mu do očí.

„Mně připadají divný jiný věci,“ namítnu a snažím se udržet důstojný tón.

„Jako například na vlastní oči zjistit, že matka mýho přítele, která má být

dávno mrtvá, je naživu. Nebo náhodou zaslechnout, jak se plánuješ připojit k odpadlíkům, ale přitom dál mlčíš jako ryba. To mi přijde divný.“

Stáhne ruku z mého ramene.

„Nedělej, že je to jenom můj problém,“ pokračuju. „Možná ti nevěřím, ale ty mně taky ne.“

„Chtěl jsem to s tebou časem probrat,“ brání se. „To ti musím všechno říkat rovnou?“

Je mi tak mizerně, že ze sebe chvíli nedokážu vypravit ani slovo. Rozhoří se mi tváře.

„Ježíši, Čtyřko!“ vyštěknu. „Ty mi nechceš všechno říkat rovnou, ale já

tobě musím všechno hned vyklopit? Nevidíš, jak je to stupidní?“

„Zaprvý, neobracej to jméno proti mně jako zbraň,“ řekne a namíří na mě prstem. „Zadruhý, s odpadlíkama jsem se spolčit nechtěl. Chtěl jsem si to jenom nechat projít hlavou. Kdybych se nějak rozhodl, řekl bych ti o tom. A zatřetí, něco jinýho by bylo, kdybys měla v plánu mi o Willovi říct, jenže je jasný, že nic takovýho jsi v plánu neměla.“

„Ale já ti o Willovi řekla!“ vykřiknu. „To nebylo žádným sérem. Řekla jsem to z vlastní vůle.“

„O čem to mluvíš?“

„Byla jsem při vědomí. Během výslechu. Mohla jsem lhát; mohla jsem to všechno ututlat. Ale neudělala jsem to, protože jsem si myslela, že si zasloužíš vědět pravdu.“

„Lepší příležitost už sis vybrat nemohla!“ vybuchne. „Před stovkou lidí!

Jak důvěrný!“

„Aha, takže nestačí, že jsem ti to řekla — ještě to mělo být za těch správných okolností, co?“ Povytáhnu obočí. „Příště abych přinesla čaj a zapálila svíčky!“

Tobias frustrovaně zasténá, odvrátí se ode mě a udělá několik kroků. Když se ke mně otočí zpátky, na tvářích má červené skvrny. Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla.

„Být s tebou je někdy těžký, Tris,“ pronese tiše. Pak odvrátí pohled.

Chci mu říct, že to vím, ale že ten poslední týden bych bez něj nezvládla.

Místo toho na něj jen zírám a až v uších cítím, jak mi buší srdce.

Nemůžu mu říct, že ho potřebuju. Nemůžu ho potřebovat, tečka. Nemůžeme potřebovat jeden druhého, protože kdo ví, jak dlouho v téhle válce přežijeme?

„Je mi to líto,“ řeknu už bez hněvu. „Měla jsem k tobě být upřímnější.“

„To je celý? Nic víc k tomu neřekneš?“ Zamračí se.

„Co ještě chceš slyšet?“

Jen zavrtí hlavou. „Nic, Tris. Nic.“

Dívám se za ním, jak odchází. Cítím, jak se ve mně otevírá prostor a rozpíná se tak rychle, že mě co nevidět roztrhá.

KAPITOLA 14

„Co tady ksakru vyvádíš?“ ozve se hlas nade mnou.

Sedím v nějaké chodbě na matraci. Kvůli něčemu jsem sem přišla, ale pak se mi rozletěly myšlenky a dokázala jsem si akorát tak sednout. Zvednu hlavu. Nade mnou se tyčí Lynn a tázavě na mě hledí. Vzpomenu si na naše první setkání, když mi ve výtahu v Hancockově mrakodrapu šlápla na palec u nohy. Povyrostly jí vlasy — pořád je má krátké, ale už se jí pod nimi nerýsuje lebka.

„Sedím,“ odvětím. „Proč?“

„Jsi směšná, abys věděla.“ Povzdechne si. „Seber se. Jsi Neohrožená a měla by ses podle toho začít chovat. Děláš nám akorát ostudu.“

„Můžu se zeptat čím?“

„Chováš se, jako bys nás neznala.“

„Nechci Christinu zbytečně dráždit.“

„Christinu.“ Lynn si odfrkne. „Stýská si jako ztracený štěně. Lidi umíraj.

Zvlášť ve válce. Jednou jí to dojde.“

„Jo, lidi umíraj, ale ne vždycky je zabije tvá dobrá kamarádka.“

„To je jedno,“ řekne Lynn netrpělivě. „Pojď.“

Nemám důvod odmítnout. Zvednu se a projdeme několika chodbami.

Nasadila ostré tempo, sotva jí stačím.

„Kdes nechala svýho strašidelnýho přítele?“ zeptá se.

Zkřivím rty, jako bych právě ochutnala něco kyselého. „Není strašidelnej.“

„No jasně, není,“ řekne a uculí se.

„Nevím, kde je.“

Pokrčí rameny. „Tak mu aspoň zabereš palandu. Na všechny ty přeběhlický bastardy se snažíme co nejrychleji zapomenout. Musíme táhnout za jeden provaz.“

Zasměju se. „Přeběhlický bastardy, to je trefný.“

Lynn strčí do dveří. Ocitneme se v prostorné hale, která připomíná vstupní vestibul. Podlahu pokrývá příznačný černý mramor a uprostřed se rýsuje bílý symbol vah. Ten však z větší části zakrývají provizorní lůžka. Všude jsou samí Neohrožení — muži, ženy, děti. V místnosti není jediný Upřímný.

Lynn mě zavede do levé části haly mezi řadu paland. Pohlédne na chlapce, který sedí na jednom ze spodních lůžek — je o několik let mladší a snaží se rozvázat uzel na tkaničce.

„Heku,“ osloví jej Lynn, „budeš si muset najít jinej flek.“

„Cože? Ani náhodou,“ odmítne. Zatím se na ni nepodíval. ,,Znova už se stěhovat nebudu. Jestli si chceš v noci šuškat se svýma pitomýma kámoškama, běž si jinam.“

„Tohle není žádná kámoška,“ odsekne Lynn. Málem se rozesměju. „Heku, tohle je Tris. Tris, tohle je můj bráška Hector.“

Když zaslechne mé jméno, škubne hlavou a zůstane na mě zírat s otevřenou pusou.

„Těší mě,“ řeknu.

„Ty jsi Divergentní, že jo?“ zeptá se. „Máma říkala, abych se od vás držel dál, protože můžete být nebezpeční.“

„Jo. Tris je velká příšera, která ti telepaticky rozškvaří všechny mozkový závity,“ postraší ho Lynn a zabodne mu ukazováček mezi obočí. „Neříkej, že těm pohádkám pro mrňata pořád věříš.“

Zrudne jako rak a posbírá si věci vyskládané na kraji postele. Mrzí mě, že se kvůli mně musí přesunout, ale jen o několik paland dál se mu podaří ulovit volnou postel. Zas tak to nebolelo.

„To nemuselo být,“ ozvu se. „Chci říct, že jsem si tam mohla jít lehnout já.“

„Jo, já vím.“ Lynn se ušklíbne. „Zasloužil si to. Přímo před Uriahem prohlásil, že Zeke je zrádce. Ne že by to nebyla pravda, ale nemusel kvůli tomu tak vyšilovat. Tohle prostředí na něho nemá dobrej vliv. Myslí si, že může říct všechno, co mu přijde na jazyk. Hej, Mar!“

Marlene vykoukne zpoza palandy a zazubí se na mě.

„Ahoj Tris!“ pozdraví. „Vítej. Co se děje, Lynn?“

„Nemůžeš od pár menších holek vyžebrat nějaký oblečky?“ poprosí ji Lynn. „Ale ne samý halenky. Taky nějaký džíny, prádlo a možná boty.“

„Provedu,“ řekne Marlene. Vedle postele si položím nůž.

„O jakých ,pohádkách pro mrňata‘ jsi to mluvila?“

„Divergentní. Lidi se zvláštníma schopnostma? No tak.“ Pokrčí rameny.

„Vím, že si to myslíš taky, ale já tomu nevěřím.“

„Jak teda vysvětlíš, že jsou někteří lidi během simulací vzhůru?“ zeptám se. „Nebo že jim dokážou úplně vzdorovat?“

„Myslím, že vedení frakce takový lidi náhodně vybírá a simulace pro ně upravuje.“

„Proč by to dělali?“

Zamává mi rukou před obličejem. „Aby odvedli pozornost. Lidi směřujou všechny svý obavy k Divergentním — jako moje máma — a zapomínají sledovat, co vlastně velcí funkcionáři dělají. Jde jenom o jiný způsob ovládání myšlení.“

Vyhne se mému pohledu a špičkou boty kopne do mramorové podlahy.

Možná si vzpomněla na poslední simulaci. Během útoku.

Tolik jsem se soustředila na Odevzdané, že jsem málem zapomněla, co se stalo Neohroženým. Stovky jich po probuzení zjistily, že na nich ulpěl cejch vraždění, o kterém samy nerozhodly.

Nebudu se s ní hádat. Jestli si to chce vykládat jako vládní spiknutí, stejně jí to nevymluvím. Musela by to sama zažít.

„Tady to máte, dámy.“ Před námi se vynoří Marlene. Nese kupu černého oblečení, sotva přes ni vidí. Pyšně mi ji podává. „Dokonce jsem pohnula svědomím tvý ségry, Lynn. Nakonec dala tři kousky.“

„Ty máš sestru?“ zeptám se Lynn.

„Jo,“ přisvědčí Lynn. „Je jí osmnáct. Byla ve stejným ročníku jako Čtyřka.“

„Jak se jmenuje?“

„Shauna.“ Lynn se podívá na Marlene. „Já jí říkala, že nikdo z nás už brzy žádnou garderobu potřebovat nebude, ale jako obvykle mě neposlouchala.“ Shauna. Pamatuju si ji. Byla jednou z těch, kteří mi po tom sjezdu z Hancockova mrakodrapu pomáhali dolů.

„Bojovat v šatech by mohlo být jednodušší,“ prohlásí Marlene a poklepe si na bradu. „Člověk by měl aspoň volnější nohy. A co na tom sejde, jestli někdo zahlídne tvý spodní prádlo, když mu vzápětí stejně rozmlátíš ksicht?“

Lynn zmlkne, jako by s její poznámkou tiše souhlasila, ale odmítala to říct nahlas.

„Spodní prádlo? Slyšel jsem dobře?“ ozve se Uriah a obejde palandu.

„Můžete se mnou počítat. Jsem pro každou špatnost.“ Marlene ho bouchne do ruky.

„Večer se s pár lidma chystáme do Hancockova mrakodrapu,“ oznámí.

„Všechny jste vítané. Odcházíme v deset.“

„Další jízda?“ zeptá se Lynn.

„Ne. Pozorování. Slyšeli jsme, že Sečtělí svítí celou noc. Bude jim líp vidět do oken. Aspoň zjistíme, co pořád dělají.“

„Jdu do toho,“ řeknu.

„Já taky,“ přidá se Lynn.

„Cože? Aha. Já taky,“ řekne Marlene a usměje se na Uriaha. „Jdu si pro jídlo. Jdeš se mnou?“

„Se ví,“ přisvědčí Uriah.

Marlene na nás na odchodu zamává. Její chůze byla vždycky tak lehká, jako by poskakovala. Teď mi připadá klidnější — možná i elegantnější. Ale dětská radost, kterou jsem si s ní vždycky spojovala, se z ní vytratila. Zajímalo by mě, co dělala během útoku.

Lynn sešpulí rty.

„Co je?“ zeptám se.

„Nic,“ odsekne. Zavrtí hlavou. „Poslední dobou bez sebe neudělaj ani krok.“

„Myslím, že je vděčnej za každýho kamaráda,“ řeknu. „Po tom překvápku, co mu Zeke nachystal, a vůbec po všem.“

„Jo. Pěkná noční můra. Jeden den byl ještě s náma a druhej…“ Povzdychne si. „Můžeš je cvičit, jak dlouho chceš, ale až ve skutečný situaci se ukáže, jestli jsou to zbabělci, nebo hrdinové.“

Obrátí pohled na mě. Nikdy jsem si nevšimla, jak zvláštní má oči. Zlatavě hnědé. Teď, když už nevypadá jako skinheadka, vidím, že má půvabný nos a plné rty — je okouzlující, i když se o to nesnaží. Chvíli jí závidím, ale pak mi dojde, že jí to spíš vadí, proto si asi oholila hlavu.

„Ty jsi hrdina,“ řekne. „Nemusíš mě o tom přesvědčovat. Sama víš, že to tak je. Ale chci, abys věděla, že to vím.“

Lichotí mi, ale mám pocit, jako by mě něčím přetáhla.

„Tak to nepodělej,“ dodá.

O několik hodin později, po obědě a krátkém zdřímnutí, se posadím na posteli a hodlám si převázat rameno. Sundám si tričko a chvíli jsem jen v tílku, které jsem na sobě měla i v den útoku. Kolem panuje čilý ruch, Neohrožení tvoří hloučky mezi palandami a vyprávějí si vtipy. Namažu si na ránu poslední vrstvu masti, když vtom někdo vypískne smíchy. Uriah probíhá mezi palandami s Marlene přehozenou přes rameno. Celá červená rozpaky mi zamává.

Lynn, která sedí na protější posteli, si odfrkne. „Nechápu, jak může takhle

vyvádět. Jako bysme tady byli na prázdninách.“

„To se má radši sklesle šourat a věčně se jenom mračit?“ namítnu a přiložím si na rameno krycí gázu. „Možná by sis z něho mohla vzít ponaučení.“

„Že to říkáš zrovna ty,“ opáčí Lynn. „Ty, která se pořád tváříš jako na umření. Měli bysme ti říkat Beatrice Priorová, královna tragédie.“

Postavím se a udeřím ji do paže — silněji než jen z legrace, ale zase ne tak, aby to vyznělo vážně. „Sklapni.“

Nepodívá se na mě a odstrčí mě, až narazím ramenem o pelest. „Žádnej Škrob mi nebude rozkazovat.“

Všimnu si, že téměř neznatelně ohrnula ret, a sama musím potlačit úšklebek.

„Připravená?“ zeptá se.

„Kam vyrážíte?“ ozve se Tobias a vklouzne k nám do uličky. Vyschne mi v ústech. Celý den jsem s ním nemluvila a nevím, co mám čekat. Bude to mezi námi skřípat, nebo se vrátíme zpátky do normálu?

„Na střechu Hancockova mrakodrapu. Budem si hrát na špióny,“ řekne Lynn. „Přidáš se?“

Tobias mi věnuje pohled. „Ne. Musím zařídit pár věcí. Dávejte bacha.“ Přikývnu. Vím, proč s námi nechce jít — snaží se za každou cenu vyhnout výškám. Dotkne se mé ruky a na chvilku mě zastaví. Ztuhnu — od naší hádky na mě nesáhl — a on mě pustí.

„Uvidíme se později,“ zamumlá. „Neudělej žádnou hloupost.“

„Díky za důvěru,“ řeknu nakvašeně.

„Tak jsem to nemyslel,“ brání se. „Chtěl jsem říct, abys na ostatní dohlídla.

Dají na tebe.“

Nahne se ke mně, jako by mě chtěl políbit, ale pak si to rozmyslí. Odtáhne se a kousne se do rtu. Je to jen okamžik, ale cítím z něj odmítnutí. Vyhnu se jeho pohledu a rozběhnu se za Lynn.

Kráčíme po chodbě k výtahům. Někteří Neohrožení začali zdi označovat barevnými čtverci. Základna Sečtělých působí jako bludiště a není snadné se v ní zorientovat. Vím jenom, jak se dostat na základní místa: do noclehárny, jídelny, vestibulu a výslechové auly.

„Proč z naší základny všichni odešli?“ zeptám se Lynn. „Tam přece zrádci nejsou, ne?“

„Ne, ti jsou u Sečtělých. Odešli jsme odtamtud, protože naše základna má z celýho města nejhustší síť skrytých kamer,“ vysvětlí Lynn. „Věděli jsme, že Sečtělí mají přístup ke všem záznamům a že odstranit kameru po kameře by trvalo věčnost. Nejrozumnější nám přišlo odejít.“

„Chytrý.“

„Jo, máme svý světlý chvilky.“

Lynn zabodne prst do tlačítka prvního patra. Je sotva o deset centimetrů vyšší než já, a ačkoli toho její vytahaná košile a kalhoty hodně schovají, ženské křivky jsou na ní jasně patrné.

„Co je?“ zeptá se a svraští čelo.

„Proč sis oholila hlavu?“

„Kvůli výcviku,“ prozradí. „Mám Neohrožené vážně ráda, ale chlapi se tam na holky vždycky dívají s despektem. Štvalo mě to. Napadlo mě, že když nebudu tolik vypadat jako holka, budou mě brát vážněji.“

„Mohla jsi toho využít pro svůj vlastní prospěch,“ namítnu.

„Jo, a jak? Omdlívat kvůli každý maličkosti?“ Lynn protočí panenky.

„Myslíš, že v sobě nemám kousek sebeúcty?“

„To ne, ale myslím, že Neohrožení často podceňujou lstivost,“ řeknu.

„Všichni do tebe nemusí hned na první pohled vidět.“

„Možná by ses měla oblíkat do modrý,“ opáčí Lynn, „jestli se hodláš dál chovat jako Sečtělá. Kromě toho, ty děláš to samý, jenom sis u toho neoholila hlavu.“

Vystoupím z výtahu dřív, než plácnu něco, co mě bude mrzet. Lynn umí rychle odpouštět, ale je vznětlivá jako většina Neohrožených. Jako já, až na to, že já tak rychle odpustit neumím.

Před vstupem do budovy přecházejí vojáci s těžkými puškami. Číhají na potenciální vetřelce. Před nimi postává v hloučku několik mladších postav; nechybí Uriah, Marlene, Lynnina sestra Shauna a Lauren, která vedla v Neohroženosti výcvik domácích nováčků, zatímco Čtyřka dostal na starosti přeběhlíky. Pohne hlavou a její ucho se zablyští — po celém boltci má piercingy.

Lynn se nečekaně zastaví, šlápnu jí na patu. Zakleje.

„Jestli ty nejsi něžný stvoření,“ řekne Shauna a usměje se na Lynn. Až na kaštanovou barvu vlasů si nejsou příliš podobné. Shauně však sahají vlasy až pod bradu, jako teď mně.

„Jo, přesně o to mi jde. Být něžná a zranitelná,“ ohradí se Lynn.

Shauna přehodí sestře ruku kolem ramen. Je to nezvyk vidět Lynn ve společnosti sourozence — ve společnosti kohokoli. Shauna o mě zavadí pohledem a úsměv v její tváři vystřídá ostražitost.

„Ahoj,“ pozdravím, protože mě nic jiného nenapadne.

„Čau,“ odpoví.

„Bože můj, že ti zas máma něco nakukala?“ Lynn si jednou dlaní zakryje obličej. „Shauno —“

„Lynn. Můžeš si to svý kázání, aspoň jednou odpustit?“ ohradí se Shauna, která ze mě nespouští oči. Je ve střehu, jako by se bála, že po ní každou chvílí vyjedu. Že na ni uplatním své zvláštní schopnosti.

„Tris, znáš se s Lauren?“ zachrání situaci Uriah.

„Zná,“ ozve se Lauren dřív, než stačím odpovědět. Má pronikavý, jasný hlas, jako by ho kárala, ale to je zřejmě její normální tón. „V rámci výcviku si prošla mou krajinou strachu. Myslím, že mě zná líp, než bych si přála.“

„Vážně? Myslel jsem, že přeběhlíci dostávaj Čtyřkovu krajinu,“ podiví se Uriah.

„Jako by do ní někoho někdy pustil,“ namítne Lauren a odkašle si. Něco ve mně povolí a roztaje. Mě tam pustil.

Za Lauren spatřím modrý záblesk a vykloním se do strany, abych lépe viděla.

Pak se ozve střelba.

Prosklené dveře se roztříští na kusy.

Na chodníku před budovou se objeví vojáci s modrými páskami na rukávech. Mají zbraně, jaké jsem ještě nikdy neviděla — pistole, kterým z nadhlavňové části vychází tenký modrý paprsek.

„Zrádci!“ zařve někdo.

Téměř ve shodném okamžiku sáhnou Neohrožení po zbraních. Nejsem ozbrojená, a tak se schovám za hradbu Neohrožených, kteří zůstali věrní své frakci. Pod nohama mi křupe sklo. Ze zadní kapsy u kalhot vytáhnu nůž.

Lidé kolem mě padají k zemi. Mí druzi. Mí nejbližší přátelé. Všichni se hroutí k zemi — jsou mrtví nebo umírají. Uši mi zaléhají ohlušující střelbou.

Pak strnu. Na prsou mi svítí modrá tečka. Uskočím stranou, abych se vyhnula zásahu, ale nejsem dost rychlá.

Ozve se výstřel. Padnu k zemi.

KAPITOLA 15

Palčivá bolest postupně odeznívá. Vsunu ruku pod bundu a ohmatám si zranění.

Nekrvácím. Ale něco mě strhlo k zemi, něco mě muselo zasáhnout. Přejedu si prsty po rameni a nahmatám tvrdou vybouleninu.

Vedle obličeje mi něco prudce dopadne na zem a k hlavě se mi dokutálí kovový válec dlouhý jako má ruka. Než se stačím pohnout, z obou jeho konců se vychrlí bílý dým. Rozkašlu se a odhodím dýmovnici dál do vestibulu. Ale podobných válců je plná hala — a ta se rychle plní kouřem, který nijak nepáchne ani neštípe. Vlastně mi jen na chvíli zastře zrak, než se rozplyne.

Co to má znamenat?

Všude kolem leží Neohrožení. Oči mají zavřené. Prohlédnu Uriaha a zamračím se — zdá se, že nekrvácí. V blízkosti jeho životně důležitých orgánů nevidím žádnou ránu, takže žije. Proč je ale v bezvědomí? Ohlédnu se přes levé rameno, kde leží nepřirozeně zkroucená Lynn. Také v bezvědomí.

Do vestibulu napochodují zrádci. Jsou připravení střílet. Udělám to, co vždy, když nevím, co se děje: zachovám se jako ostatní. Položím hlavu na podlahu a zavřu oči. S blížícími se kroky vojáků se mi rozbuší srdce.

Podrážky vrzají o mramor stále zřetelněji. Kousnu se do jazyka, abych nevykřikla — někdo mi stoupl na ruku.

„Nechápu, proč je prostě všechny nemůžem postřílet,“ řekne jeden z vojáků. „Bez armády by proti nám neměli šanci.“

„Každýho odprásknout nemůžem, Bobe,“ namítne chladný hlas.

Zježí se mi všechny chlupy na krku. Ten hlas bych poznala kdekoli. Patří Erikovi, jednomu z lídrů Neohrožených.

„Mrtví lidi se o tvůj blahobyt nepostaraj,“ pokračuje Eric. „Dělej, co dělat máš, a neptej se.“ Zvýší hlas. „Půlka lidí do výtahů, druhá půlka na schodiště vlevo i vpravo! Pohyb!“

Nalevo ode mě leží pistole. Mohla bych ji popadnout a vystřelit po něm dřív, než by si stačil uvědomit, co ho zasáhlo. Ale nemám žádnou záruku, že zase nezpanikařím, až budu mít revolver v ruce.

Počkám, dokud neutichnou poslední kroky za dveřmi výtahu nebo na schodišti. Pak otevřu oči. Nikdo z Neohrožených ve vestibulu nejeví známky vědomí. Ať už se jedná o jakýkoli plyn, musel navodit simulaci, jinak bych

nebyla jako jediná vzhůru. Nedává to smysl — vymyká se to všem pravidlům simulace, která znám — ale nemám teď na přemýšlení čas.

Popadnu svůj nůž a vstanu. Bolí mě rameno, ale pokouším se to nevnímat. Doběhnu k mrtvé zrádkyni ležící u vstupních dveří. Žena ve středním věku s mírně prošedivělými vlasy. Snažím se nedívat na její prostřelenou hlavu, ale obnažená lebeční kost se v tlumeném osvětlení zaleskne. Obrátí se mi žaludek

Mysli přece. Je mi jedno, kdo to byl, jak se jmenovala nebo kolik jí bylo let. Ale modrá páska na rukávě mi jedno není. Na to se musím soustředit. Zaháknu prst za látku, ale nepovolí. Zřejmě je přišitá k černé bundě. Budu si ji muset obléct.

Rozepnu si bundu a přehodím ji ženě přes hlavu, abych se na ni nemusela dívat. Pak jí rozepnu bundu a svléknu ji nejdřív z levé, potom z pravé ruky. Se zaťatými zuby ji vyškubnu zpod těžkého těla.

„Tris!“ vysloví někdo mé jméno. Otočím se. V jedné ruce svírám bundu, v druhé nůž. Ten ale vzápětí schovám — Neohrožení, kteří sem vpadli, žádné nože neměli a já nechci vzbudit podezření.

Za mnou stojí Uriah.

„Ty jsi Divergentní?“ zeptám se. Na údiv není čas.

„Jo.“

„Obleč si jejich bundu,“ řeknu.

Uriah se sehne k jinému mrtvému zrádci. Nemohlo mu být ani šestnáct. Při pohledu na jeho mrtvolně bledou tvář sebou trhnu. Někdo tak mladý by neměl umírat; a především by tady vůbec neměl být.

Vztek mi rozpálí tváře. Hodím na sebe ukořistěnou bundu. Uriah se se stisknutými rty také převlékne.

„Nikdo z našich není mrtvej, jenom oni,“ řekne Uriah tiše. „Nepřipadá ti na tom něco divnýho?“

„Muselo jim být jasný, že po nich budem střílet, a stejně do toho šli,“ zauvažuju nahlas. „Ale otázky až potom. Musíme se dostat nahoru.“

„Nahoru? Blázníš?“ namítne Uriah. „Musíme odsud vypadnout.“

„Chceš zdrhnout a nic se nedozvědět?“ Zamračím se. „Dřív než lidi tam nahoře zjistí, co je zasáhlo?“

„Co když nás někdo pozná?“

Pokrčím rameny. „Musíme doufat, že se nikdo takovej nenajde.“

Rozběhnu se ostrým tempem ke schodišti, Uriah vyrazí za mnou. Hned na prvním schodě znejistím. Co to ksakru dělám? Jsem si jistá, že v budově jsou

další takoví jako my, Divergentní. Ale vědí to o sobě? Budou to schopni skrýt? A co tím získám, když se vrhnu mezi armádu zrádců?

Kdesi hluboko znám na svou otázku odpověď chovám se lehkomyslně. S největší pravděpodobností tím nic nezískám. S největší pravděpodobností umřu.

Ale ještě znepokojivější je, že je mi to jedno.

„Budou se postupně probíjet do horních pater. Běž… do třetího patra… a řekni jim… aby odtamtud vypadli. V tichosti,“ řeknu mezi nádechy.

„A ty jdeš kam?“

„Do dvojky,“ řeknu a rozrazím ramenem dveře před sebou. Vím, co mám ve druhém patře na práci: najít další Divergentní.

Prodírám se chodbou přes popadané lidi v černobílém oblečení. Bezděky si vzpomenu na písničku, kterou tady děti zpívají, když si myslí, že je nikdo neslyší:

Černé tváře kruté jsou na kopytech se roznesou…

Až teď doceňuju věrohodnost popěvku, když nás členové vlastní frakce násilně uspali a uvrhli do simulace, která se příliš neliší od simulace použité ani ne před měsícem při útoku na Odevzdané.

Jsme zřejmě jediná frakce, která takový vnitřní rozkol připustí. Mírumilovní by se nikdy nerozštěpili; nikdo z Odevzdaných by se nezachoval tak sobecky; Upřímní by se dohadovali tak dlouho, dokud by nepřišli na společné řešení; a ani Sečtělí by neudělali něco tak nelogického. Neohrožení jsou opravdu mistři v krutosti.

Překročím bezvládnou paži a ženu s otevřenými ústy a polohlasem si zabroukám další verše:

Sečtělí jsou samý chlad, po poznání mají hlad…

Zajímalo by mě, kdy Jeanine došlo, že Sečtělost a Neohroženost budou představovat smrtící kombinaci. Vypadá to, že bezohlednost a chladná logika dokážou takřka cokoli, i uspat půldruhé frakce.

Za chůze přejíždím pohledem po tvářích a tělech — možná bude někdo nepravidelně dýchat nebo zacuká víčky nebo mi jiným způsobem naznačí, že své bězvědomí jen předstírá. Zatím všichni pravidelně oddechují a oči mají pevně zavřené. Možná že mezi Upřímnými nikdo Divergentní není.

„Eriku!“ křikne někdo na opačném konci chodby. Zatajím dech, kráčí přímo ke mně. Přestanu se hýbat. Jestli se pohnu, podívá se na mě a pozná mě,

vím to. Sklopím oči k zemi a strnu tak, až se mi začnou třást svaly. Nedívej se na mě nedívej se na mě nedívej se na mě…

Eric kolem mě projde a odbočí do chodby nalevo. Měla bych co nejrychleji prohlédnout zbytek ležících postav, ale zvědavost mi nedá. Musím zjistit, kdo Erika tak naléhavě volal.

Odlepím oči od země a spatřím vojáka, který stojí nad klečící ženou. Žena má bílou halenku a černou sukni a ruce drží za hlavou. Erikův lačný úsměv je zřetelný i z profilu.

„Divergentní,“ sykne. „Dobrá práce. Odveď ji k výtahům. Musíme rozhodnout, koho zabijem a koho pak vezmem s sebou.“

Voják popadne ženu za vlasy stažené do ohonu a vleče ji za sebou směrem k výtahové šachtě. Žena zavřeští a rychle se postaví. Pokusím se polknout, ale jako bych měla v krku velký nádor.

Eric pokračuje dál po chodbě opačným směrem. Snažím se dívat jinam, když kolem mě žena klopýtá; voják ji pořád táhne za vlasy. Teď už ale vím, jak nakládat s vlastním strachem: jen na chvíli mu dovolím, aby mě ovládl, pak se přinutím jednat.

Jedna… dvě… tři.

Vykročím vpřed. Mám novou motivaci. Prohlížet jednu tvář po druhé zabírá obrovské množství času. Další postavě rovnou stoupnu na prst. Bez reakce, ani sebemenší cuknutí. Překročím tělo a tvrdě došlápnu na další ruku. Nic.

Pak někdo ze vzdálené chodby zařve: „Mám dalšího!“ Zmocní se mě zoufalství. Přeskakuju muže, ženy, děti, mladé i staré lidi, šlapu jim po prstech, po břiše, po kotnících, jestli někdo nedá najevo bolest. Už se jim ani nedívám do obličejů. Stále bez odezvy. Jako by si se mnou hráli na scho-vávanou, ale já vím, že nejsem jediná.

A pak se to stane. Stoupnu nějaké dívce na malíček a jí cukne ve tváři. Jen trošičku — dokázala bolest potlačit opravdu působivě — ale přesto upoutá mou pozornost.

Ohlédnu se přes rameno, jestli je vzduch čistý. Vojáci mezitím odešli. Porozhlédnu se po nejbližší schodišťové šachtě — tři metry od nás v chod-bičce napravo. Pak si dřepnu dívce k hlavě.

„Broučku,“ oslovím ji co nejtišeji. „Neboj se mě. Já k nim nepatřím.“ Pootevře oči.

„Tři metry napravo je schodiště,“ řeknu. „Řeknu ti, až se nikdo nebude dívat. Budeš utíkat, ano?“

Přikývne.

Znovu se postavím a pomalu se otočím kolem své osy. Zrádkyně nalevo od nás je k nám obrácená zády a šťouchá nohou do bezvládné ležící postavy. Dva zrádci za námi se něčemu smějí. Voják přede mnou nepřítomně zírá mým směrem, ale potom zvedne hlavu a zamíří na opačný konec chodby.

„Teď,“ zavelím.

Dívka se zvedne a vyrazí ke schodišti. Dívám se za ní, dokud za ní nezaklapnou dveře. V jednom z oken spatřím svůj odraz. Nejsem v chodbě plné spících lidí sama. Přímo za mnou stojí Eric.

V okně se na něj podívám, on pohlédne na mě. Ještě bych mohla utéct. Kdybych byla dostatečně rychlá, možná by nestihl zareagovat. Ale ve stejném okamžiku mi dojde, že bych mu nemohla stačit. Ani ho zastřelit, protože jsem zatím nikomu nesebrala pistoli.

Obrátím se a vrazím Erikovi loktem do obličeje. Zasáhnu okraj brady. Jako bych ho jen zašimrala. Jednou rukou mě popadne za levou paži a druhou mi přitiskne hlaveň pistole k čelu. Usmívá se.

„To mě podrž,“ řekne. „Vážně může být někdo tak blbej jako ty a vlézt sem bez bouchačky?“

„Nepodceňuj malý holky,“ syknu a dupnu mu na nohu, kterou jsem mu ani ne před měsícem prostřelila. Eric zavřeští, zkřiví tvář bolestí a vrazí mi pažbou pistole do čelisti. Zatnu zuby, abych nevykřikla. Po krku mi steče pramínek krve — rozrazil mi kůži.

Levou paži mi přitom svírá pořád stejně silně. Mohl mě rovnou zastřelit, ale neudělal to — má zákaz zabíjet.

„Vážně jsem se divil, když mi řekli, že žiješ,“ zavrčí. „Zvlášť potom, co jsem Jeanine poradil tu legraci s nádrží plnou vody.“

Přemýšlím, čím bych mu mohla způsobit dostatečnou bolest, aby mě pustil. Už se ho chystám kopnout do rozkroku, ale přiskočí mi za záda a uvězní mi obě ruce. Tiskne se ke mně tak, že se nemůžu pohnout. Jeho nehty se mi zarývají do kůže. Stisknu zuby, bolestí i hnusem z jeho blízkosti.

„Byla nadšená, že bude moct sledovat, jestli se budeš ve skutečný situaci chovat jinak než v simulaci,“ řekne Eric a zezadu do mě strčí, abych se

rozešla. Ve vlasech cítím jeho dech. „Taky mě to nadchlo. Důvtip — toho si obzvláště ceníme — a tvořivost jdou ruku v ruce.“

Přehmátne si a poškrábe mě přitom svými mozoly. Posunu se mírně vlevo, abych měla jednu nohu mezi jeho chodidly. S nefalšovanou radostí si všimnu, že kulhá.

„Tvořivost leze do peněz a je nelogická… pokud jí člověk nesleduje vyšší cíl. V tomhle případě získání nových poznatků.“

Udělám delší krok a vší silou ho kopnu patou do rozkroku. Eric přiškrceně vypískne a na chvíli mu ochabnou ruce. Toho využiju a vysmeknu se mu. Nevím kam, ale musím někam utéct, musím —

Popadne mě za loket, strhne mě zpátky a zaboří mi palec do rány na ra-meni. Bolestí se mi zatmí před očima a pronikavě zavřeštím.

„Ta nahrávka z nádrže nebyla nic moc, ale měl jsem pocit, že tohle bylo to bolavý ramínko,“ procedí Eric mezi zuby. „Vidím, že jsem se nespletl.“ Podlomí se mi kolena. Chytí mě za límec a táhne mě k výtahům. Látka se mi zarývá do krku, nemůžu dýchat. Klopýtám za ním. Tělem mi pulsuje bolest.

U výtahů mě Eric přinutí kleknout si vedle ženy z Upřímnosti; viděla jsem, jak ji sem vlečou. Sedí v prostoru mezi výtahy spolu s dalšími čtyřmi zajatci. Dohlíží na ně několik ozbrojených zrádců z Neohroženosti.

„Tuhle chci mít pod zvláštním dohledem,“ přikáže Eric. „Individuálním.“

Jeden ze strážců mi přitlačí hlaveň pistole do týla. Na kůži mě zastudí její kruhové ústí. Zvednu zrak k Erikovi. V obličeji je celý rudý, má vodnaté oči.

„Copak, Eriku?“ zeptám se a zvednu obočí. „Přece se nebojíš malé holky?“

„Nehraj to na mě,“ řekne a prohrábne si vlasy. „Podruhý už ti nenaletím. Jsi jejich nejlepší útočná bestie.“ Nakloní se ke mně. „A proto se tě zbavíme mezi prvníma.“

Dveře jednoho z výtahů se otevřou. Nějaký voják z nich vystrčí Uriaha a přinutí ho sednout si k ostatním Divergentním. Na rtech má krev. Letmo se na mě podívá, ale nedokážu z jeho výrazu říct, jestli uspěl. Asi ne, jinak by tady nebyl. Zrádci teď mají volné ruce, aby našli všechny Divergentní v budově. A většina z nás zemře.

Měla bych mít strach. Místo toho se ve mně zvedne vlna hysterického smíchu, protože jsem si právě na něco vzpomněla:

Možná nemám pistoli. Ale pořád ještě mám nůž.

KAPITOLA 16

Centimetr za centimetrem posouvám ruku dozadu, aby si voják, který mě má na starost, ničeho nevšiml. Dveře výtahu se znovu otevřou — další vlna Divergentních i zrádců. Žena vedle mě se rozpláče. Na rty se jí lepí pramínky vlasů, nevím jestli slinami, nebo slzami.

Nahmatám okraj zadní kapsy. S roztřesenými prsty vyčkávám. Musím vystihnout ten pravý okamžik, až bude Eric blízko.

Soustředím se na svůj dech. Představuju si, jak se mi s každým nádechem plní plíce vzduchem a jak mi s výdechem přitéká do srdce okysličená krev.

Je snazší myslet na biologii než na řadu Divergentních sedících mezi výtahy. Nalevo ode mě sedí chlapec z Upřímnosti, kterému nemůže být víc než jedenáct. Má v sobě víc statečnosti než žena napravo — nebojácně upírá zrak na vojáka před sebou.

Nádech, výdech. Krev si razí cestu až do konečků mých prstů — srdce je výkonný sval, který nepodléhá toku času tak jako ostatní. Přicházejí další zrádci a hlásí úspěšné razie v konkrétních patrech základny. Všude leží stovky lidí v bezvědomí a já stále nemám nejmenší ponětí, co se děje.

Myslím na srdce. Ne na své, ale na Erikovo a na to, jak prázdně bude jeho hrudník znít, až v něm jeho srdce dotluče. Nenávidím ho, ale to neznamená, že ho toužím zabít. Navíc zblízka nožem, abych se musela dívat, jak z něj odchází život. Ale zbyla mi poslední šance vykonat něco prospěšného, a jestli chci Sečtělé udeřit do bolestivého místa, musím je připravit o jednoho z předáků.

Uvědomím si, že sem zatím nikdo nepřivedl dívku, které jsem pomohla utéct. Takže se jí to podařilo. Díkybohu.

Eric sepne ruce za zády a začne před řadou zajatců přecházet sem a tam.

„Jen dva z vás mám rozkaz s sebou přivést na pozorování,“ oznámí.

„Všechny ostatní zastřelíme. Je několik způsobů, jak určit, kdo z vás nám nebude k ničemu.“

Přiblíží se ke mně a zpomalí. Napnu prsty, jsem připravená sáhnout po noži, ale pořád není dost blízko. Pokračuje v chůzi a zastaví se u hocha vedle mě.

„Vývoj mozku je ukončen ve dvacátém pátém roce života,“ prohlásí. „Což není tvůj případ.“

Zvedne pistoli a vystřelí.

Přiškrceně vykřiknu, když se chlapcovo tělo sesune k zemi. Pevně zavřu oči. Každý sval v mém těle k němu touží přiskočit, ale zadržím se. Počkej, počkej, počkej. Nemůžu teď na něj myslet. Počkej. S přemáháním otevřu oči a rozmrkám slzy.

Můj výkřik nebyl marný: Eric teď s úsměvem stojí přede mnou. Upoutala jsem jeho pozornost.

„Ty máš do dospělosti taky ještě daleko,“ řekne. „Hodně daleko.“ Přikročí ke mně. Konečky prstů nahmatám rukojeť nože.

„Většina Divergentních skončí u zkoušek se dvěma výsledky. Někteří jenom s jedním. Tři nedostal ještě nikdo, protože to by musel nejdřív odmítnout obě z nabízených možností,“ pokračuje a pořád se ke mně přibližuje. Zakloním hlavu a podívám se na něj. Na všechen piercing, který se mu blyští v obličeji, do jeho prázdných očí.

„Mí nadřízení předpokládají, že jsi skončila se dvěma výsledky. Nemyslí si, že jsi nějak zvlášť komplikovaná — jen obyčejná směska odevzdanosti a odvahy. Slepě obětavá. Nebo spíš pošetilá?“

Nakloní se blíž.

„Jen mezi náma… Osobně si myslím, žes klidně mohla skončit se třema. Patříš k těm umíněncům, kteří si odmítnou vybrat mezi dvěma jednoduchýma možnostma jenom proto, že to po nich někdo chce. Co mi k tomu řekneš?“

Vytáhnu ruku z kapsy a vymrštím se dopředu. Bodnu nožem a zavřu oči. Zátylek mám celý ulepený od potu. Otevřu oči. Eric se zhroutí k zemi — a kolem zavládne chaos.

Vojáci nedrží v rukou smrtící zbraně, jen pistole s uspávacími náboji. Všichni vmžiku zašátrají po opravdových. Uriah využije okamžiku a na jednoho zrádce se vrhne. Vrazí mu ránu pěstí. Muž obrátí oči v sloup a zhroutí se k zemi. Uriah mu vezme revolver a začne pálit po nejbližších zrádcích.

Sáhnu po Erikově pistoli. Panika mi rozostří vidění. Když opět vzhlédnu, přísahala bych, že počet Neohrožených se zdvojnásobil. Spustí se střelba, ze které zaléhají uši. Všichni utíkají pryč, já se vrhnu k zemi. Přejedu prsty po hlavni pistole a otřesu se. Ruce mám příliš zesláblé, než abych ji dokázala uchopit.

Něčí těžká paže mě obejme kolem ramen a postrčí mě ke zdi. Pravé rameno mám jako v ohni. Na šíji člověka před sebou spatřím vytetovaný

symbol Neohroženosti. Tobias se ke mně otočí, aby mě vlastním tělem ochránil před výstřely, a sám vypálí.

„Řekni mi, až bude někdo za mnou!“ křikne.

Sevřu jeho košili do pěstí a nakouknu mu přes rameno.

Skutečně je tu teď víc Neohrožených, ale bez modrých pásek na rukávech

— to jsou naši. Moje frakce. Moje frakce nás přišla zachránit. Jak to, že jsou vzhůru?

Zrádci prchají pryč. Na protiútok nebyli připraveni a na odvetu ze všech stran už vůbec ne. Někteří se brání útokem, ale většina se snaží dostat ke schodišti. Tobias po nich střílí, dokud mu nedojdou náboje a spoušť necvakne naprázdno. Přes slzy v očích vidím všechno rozmazaně, nedokážu vystřelit. Frustrovaně vykřiknu do zaťatých zubů. Nemůžu si pomoct. Jsem k ničemu.

Eric na zemi zasténá. Žije, prozatím.

Střelba postupně utichá. Uvědomím si, že jednu ruku mám mokrou. A červenou — od Erikovy krve. Otřu si ji o kalhoty a snažím se rozmrkat slzy. Zvoní mi v uších.

„Tris,“ zaslechnu Tobiasův hlas. „Ten nůž už můžeš pustit.“

KAPITOLA 17

Tohle mi pověděl Tobias:

Když se Sečtělí dostali do budovy a zamířili po schodišti nahoru, jeden z nich nevnikl s ostatními do druhého patra, ale vyběhl až do horních podlaží. Tam evakuoval skupinu Neohrožených — včetně Tobiase — k nouzovému východu, který zrádci ponechali bez dozoru. Evakuovaná skupina Neohrožených se pak ve vstupní hale rozdělila na čtyři části, které se současně vyřítily po jednotlivých schodištích, a obklíčili tak zrádce shromážděné v prostoru před výtahy.

Zrádci z Neohroženosti takový tuhý odpor nečekali. Měli za to, že všichni kromě Divergentních jsou v bezvědomí. A dali se na útěk.

Člověkem, který Neohrožené zalarmoval, byla Cara. Willova starší sestra.

S těžkým povzdechnutím si nechám z paží sklouznout bundu a prohlédnu si rameno. Do kůže se mi zarývá kovový disk o velikosti nehtu na malíčku. Od disku se paprskovitě rozbíhají modré žilky, jako by mi někdo obarvil drobounké vlásečnice pod kůží modrým inkoustem. Svraštím čelo a pokusím se disk vyškubnout ven. Ramenem mi projede ostrá bolest.

Zatnu zuby, naplocho zaklesnu čepel nože pod kovový kotouček a za-páčím. Se zavřenou pusou pronikavě vykřiknu. Bolestí se mi zatmí před očima. Disk však tahám ven dál, dokud pod něj nejsem schopna zaháknout prsty. Zespodu disku trčí jehla.

Navalí se mi. Uchopím kotouč pevně mezi prsty a naposledy jím škubnu. Jehla konečně vyjede ven. Je dlouhá jako můj malíček a celá od krve. Nevnímám, že mi po paži stéká krev, a prohlédnu si celou věc proti světlu nad umyvadlem.

Jehla a modré barvivo, které mi prosvítá pod kůží na rameni, svědčí o tom, že nás něčím naočkovali. Ale čím? Jedem? Výbušninou?

Zavrtím hlavou. Kdyby nás opravdu chtěli zabít, měli k tomu ideální příležitost, protože většina z nás již byla v bezvědomí. Píchli nám něco, co nás nemělo zabít.

Někdo zaklepe na dveře. Nevím proč — jsem přece na veřejné toaletě.

„Tris, jsi tam?“ ozve se Uriahův zastřený hlas.

„Jo,“ křiknu.

Vypadá lépe než před hodinou — smyl si krev ze rtů a do tváře se mu částečně vrátila barva. S překvapením zjistím, že je vlastně velmi pohledný — má vyvážené rysy, tmavé oči plné života a bronzově hnědou pleť. Asi byl takový vždycky. Nikdo se nedokáže tak arogantně usmívat jako ti, na kterých už odmalička mohli všichni nechat oči.

Tobias je jiný. V jeho úsměvu se skrývá plachost, jako by jej udivovalo, že může upoutat něčí pozornost.

Bolí mě celý krk. Disk s jehlou odložím na kraj umyvadla.

Uriah sjede pohledem z mého obličeje k noži v mé ruce a ke stružce krve, která se mi řine z ramene k zápěstí.

„Bože můj,“ zamumlá.

„Nic to není,“ ujistím ho. Položím nůž stranou a papírovou utěrkou si otřu krev z paže. „Jak jsou na tom ostatní?“

„Marlene vtipkuje jako obvykle.“ Uriah roztáhne rty do úsměvu, až se mu ve tváři udělá dolíček. „Lynn nadává. Počkat, to sis to z tý ruky vyškubla sama?“ Ukáže na jehlu. „Bože, Tris. To nemáš žádný nervový zakončení, nebo co?“

„Myslím, že by to chtělo převázat.“

„Ty myslíš?“ Uriah zavrtí hlavou. „Taky bys potřebovala led na obličej.

No, všichni se pomalu probouzejí. Hotovej blázinec.“

Dotknu se čelisti. V místě, kde mě Eric praštil pažbou pistole, je celá rozbolavělá — budu si ji muset namazat tou mastí, aby se mi neudělala podlitina.

„Je Eric mrtvej?“ zeptám se a nevím, co chci slyšet.

„Není. Upřímní mu nakonec poskytli první pomoc.“ Uriah sklouzne pohledem k umyvadlu a zamračí se. „Něco jako důstojný zacházení se za-jatcem. Kang ho zrovna soukromě vyslýchá. Nechtěl nás tam, prý bysme jenom přidělávali problémy.“

Odfrknu si.

„Každopádně to nikdo nechápe,“ pokračuje Uriah a sedne si na okraj vedlejšího umyvadla. „Přiženou se sem, vystřílej na nás ty věci a my se v mrákotách odporoučíme k zemi. Proč nás rovnou nezabili?“

„Nemám tušení,“ řeknu. „Jediný, co mě napadá, je, že takhle aspoň zjistili, kdo je a kdo není Divergentní. Ale to nemohl být jedinej důvod.“

„Nechápu, proč to do nás našili teď. Neřeknu předtím, když z nás chtěli postavit armádu vymytejch mozků. Ale teď? Nedává to smysl.“ Přitisknu si další papír k rameni, abych zastavila krvácení, a zachmuřím se. Uriah má pravdu. Jeanine už armádu má. Proč chce navíc zlikvidovat všechny Divergentní?

„Jeanine nechce všechny povraždit,“ řeknu zvolna. „Ví, že by to nemělo logiku. Bez žádný frakce nebude společnost fungovat, protože každá frakce produkuje lidi s určitýma dovednostma. Jeanine nás chce ovládnout.“

Podívám se do zrcadla. Mám opuchlou čelist a na pažích zřetelné otisky Erikových nehtů. Hnus.

„Musí chystat nějakou další simulaci,“ přemýšlím dál nahlas. „Stejnou jako prve, ale tentokrát si chce být jistá, že na ni všichni do jednoho buď pozitivně zareagujou, nebo skončí mrtví.“

„Jakákoli simulace je vždycky časově omezená,“ namítne Uriah. „Je ti k ničemu, pokud nesleduješ konkrétní záměr.“

„Jo.“ Vzdychnu. „Nevím. Nerozumím tomu.“ Seberu jehlu z umyvadla.

„Ani tomuhle. Jestli to byla klasická simulační injekce, pak byla určená na jedno použití. Proč to vyplýtvat jenom na to, aby nás na chvíli uspali? Vážně to nedává smysl.“

„Já fakt nevím, Tris. Vím jenom to, že teď je celej tenhle kolos plnej vyděšených lidí, který budem muset nějak uklidnit. Ale ze všeho nejdřív ti seženem obvaz.“ Odmlčí se a pak dodá: „Uděláš pro mě něco?“

„Co?“

„Neříkej nikomu, že jsem Divergentní.“ Kousne se do rtu. „Shauna je moje kamarádka a nechci, aby se mě najedou začala bát.“

„Jasně,“ ujistím ho a přinutím se k úsměvu. „Jako hrob.“

Celou noc vytahuju lidem jehly z paží. Po několika hodinách už se ani nesnažím být jemná a každou jehlu rovnou prudce vytrhnu.

Zjistím, že chlapec, kterého Eric střelil do hlavy, se jmenoval Bobby, že Erikův stav je stabilizovaný, a že ze stovek lidí z celé základny jen osmdesát neskončilo s jehlou v ruce, sedmdesát z nich je Neohrožených, a jednou z nich je Christina. Celou noc si lámu hlavu s jehlami, séry a simulacemi, a snažím se vmyslet do způsobu myšlení svých nepřátel.

Ráno už konečně není co komu vytahovat. Protřu si oči a odeberu se do kantýny. Jack Kang oznámí, že v poledne se bude konat veřejné shromáždění. Možná se po jídle přece jen trochu prospím.

Ale když vejdu do kantýny, spatřím Caleba.

Rozběhne se ke mně a opatrně mě obejme. Oddechnu si. Myslela jsem, že jsem dospěla do bodu, kde už svého bratra nepotřebuju, ale teď nevím, jestli takový bod skutečně existuje. Vychutnávám jeho blízkost a pak za jeho ramenem zahlédnu Tobiase.

„Není ti nic?“ zeptá se Caleb a odtáhne se. „Tvoje čelist…“

„Nic to není,“ ujistím ho. „Mám to jen nateklý.“

„Slyšel jsem, že pár Divergentních zajali a začali do nich střílet. Díkybohu, že tě nenašli.“

„Našli. Ale stihli zastřelit jenom jednoho,“ odvětím. Stisknu si kořen nosu, abych uvolnila přetlak v hlavě. „Mně nic neudělali. Kdy ses vrátil?“

„Asi před deseti minutama. Přivedl jsem Marcuse,“ řekne Caleb. „Z vedení Odevzdanosti nikdo kromě něho nepřežil a on cítil, že by tady měl být — o tomhle útoku jsme se dozvěděli teprve před hodinou. Jeden z odpadlíků si všiml, jak se do budovy vřítila horda Neohrožených, a chvíli to trvalo, než zpráva dorazila až k nám.“

„Marcus žije?“ podivím se. Když jsme utíkali od Mírumilovných, sice jsme ho neviděli padnout, ale mysleli jsme, že nepřežil — nevím, co vlastně cítím. Zklamání, protože ho nenávidím za to, co udělal Tobiasovi? Nebo úlevu, že poslední lídr Odevzdaných je naživu? Je možné cítit obojí?

„Podařilo se mu i s Peterem utéct a vrátit se do města,“ informuje mě Caleb.

V Peterově případě žádnou úlevu necítím; netěší mě, že žije. „Kde je Peter teď?“

„Kde myslíš?“ řekne Caleb.

„U Sečtělejch.“ Zavrtím hlavou. „Ten —“

Nenapadá mě dost silný výraz, který bych na něj použila. Budu si muset rozšířit slovní zásobu.

Caleb na chvíli zkřiví obličej, pak přikývne a položí mi ruku na rameno.

„Máš hlad? Mám ti něco přinést?“

„To budeš hodnej. Hned jsem zpátky. Musím jenom ještě něco říct Tobiasovi.“

„Fajn.“ Caleb mi stiskne paži a jde se postavit do nekonečné fronty na jídlo. Tobias a já zůstaneme stát několik metrů od sebe

Pomalu ke mně dojde.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se.

„Asi se pozvracím, jestli na tuhle otázku budu muset ještě jednou odpovědět,“ opáčím. „Nemám kulku v hlavě, nebo snad jo? Takže jsem oukej.“

„Tvář máš napuchlou, jako by sis dělala zásoby na zimu, a není to tak dlouho, co jsi Erika bodla,“ řekne Tobias. „To nemám právo se zeptat, jestli jsi v pořádku?“

Povzdechnu si. Měla bych mu říct o Marcusovi, ale ne tady, ne před tolika lidmi. „Jo, jsem.“

Škubne rukou, jako by se mě chtěl dotknout, ale pak si to rozmyslel.

Vzápětí mě přesto jednou rukou obejme a přitáhne si mě k sobě.

Najednou mě napadne, že bych všechno to hazardování mohla přenechat někomu jinému, že bych se mohla začít chovat sobecky, abych mohla zůstat blízko Tobiase a už ho nikdy nezranit. Mám chuť mu zabořit obličej do krku a na všechno ostatní zapomenout.

„Mrzí mě, že mi to trvalo tak dlouho, než jsem tě našel,“ zašeptá mi do vlasů.

Vzdychnu a konečky prstů se dotknu jeho zad. Dokázala bych tak stát celou věčnost, dokud bych nepadla vyčerpáním. Ale neměla bych, nemůžu. Odtáhnu se. „Musím s tebou mluvit. Můžeme jít někam jinam?“

Přikývne a vyjdeme z kantýny ven. Jeden z Neohrožených, kterého cestou mineme, vykřikne: „Páni! Není to sám Tobias Eaton?“

Skoro jsem zapomněla, že nás někdy vyslýchali a že teď všichni ví, jak se Tobias jmenuje.

„Před chvilkou jsem viděl tvýho tátu, Eatone! Běžíš se schovat?“ křikne další.

Tobias se napřímí a ztuhne, jako by na něj někdo nepokřikoval, ale mířil pistolí.

„Jo, běžíš se schovat, srabe?“

Několik lidí kolem se zasměje. Popadnu Tobiase za paži a táhnu ho k výtahům, než se něco semele. Tváří se, že někomu každou chvílí jednu vrazí. Přinejmenším.

„Chtěla jsem ti to říct — přišel s Calebem,“ ozvu se. „Spolu s Peterem se jim povedlo zdrhnout.“

„A na co jsi čekala?“ zeptá se, ale pořád se ovládá. Hlas jako by mu nepatřil, jako by se vznášel někde mezi námi.

„Kantýna mi nepřišla jako vhodný místo,“ namítnu.

„Fajn.“

V tichosti čekáme na výtah. Tobias se hryže do rtu a civí do prázdna. To mu vydrží až do osmnáctého patra, kde nikdo není. Teprve tam mě konejšivě sevře do náruče jako Caleb. V aule se posadím na krajní lavici. Tobias si přitáhne Nilesovu židli a sedne si naproti mně.

„Nebývaly tady náhodou dvě?“ zeptá se a zamračeně se na židli podívá.

„Jo,“ řeknu. „No, já… jsem ji vyhodila z okna.“

„Zvláštní,“ podotkne a posadí se. „Tak, o čem jsi se mnou chtěla mluvit?

Nebo šlo jenom o Marcuse?“

„Ne, nešlo. Jsi… v pořádku?“ zeptám se opatrně.

„Mám snad v hlavě kulku?“ opáčí s pohledem upřeným na ruce. „Takže jsem v pohodě. Chtěl bych se dostat k jiným věcem.“

„Chci s tebou mluvit o simulacích,“ řeknu. „Ale nejdřív jedna věc — tvá matka si myslela, že Jeanine půjde nejdřív po odpadlících. Jak je vidět, tak se spletla — a já nevím proč. Upřímní přece neplánovali žádnou ofenzívu —“

„Zkus se zamyslet,“ přeruší mě Tobias. „Zkus se zamyslet jako Sečtělá.“ Nechápavě se na něj podívám.

„No co?“ opáčí. „Jestli to nedokážeš, tak se všichni ostatní můžou rovnou rozloučit se životem.“

„Dobře,“ řeknu. „Ehm… Neohrožení a Upřímní museli představovat dva nejlogičtější cíle. Protože… odpadlíci jsou roztroušení bůhvíkde, kdežto my jsme všichni pěkně pohromadě.“

„Správně,“ pochválí mě. „A když Jeanine zaútočila na Odevzdanost, získala od nich veškerý data. Matka mi řekla, že Odevzdaní podrobně zdokumentovali populaci Divergentních žijících mezi odpadlíky, což znamená, že Jeanine se po útoku musela dozvědět, že odpadlíci mají větší podíl Divergentních než Upřímní. Proto raději vedla útok sem.“

„Chápu. Řekni mi znovu o tom séru,“ vyzvu ho. „Sestává z několika složek, že?“

„Ze dvou,“ upřesní a přikývne. „Z transmitéru a roztoku, který navodí simulaci. Transmitér zprostředkuje mozku informace odeslaný z centrálního počítače a naopak, roztok pak adaptuje mozek na simulaci.“

Přikývnu. „A ten transmitér funguje jenom na jednu simulaci, že? Co se s ním stane pak?“

„Rozpustí se,“ vysvětlí Tobias. „Pokud vím, tak Sečtělí zatím nevymysleli transmitér, který by se dal použít opakovaně, i když je pravda, že simulace použitá při útoku trvala daleko dýl než všechno, co jsem kdy viděl.“

Slova „pokud vím“ mi utkví v hlavě. Jeanine strávila většinu své dospělosti vymýšlením nových a nových sér. Jestli si pořád dělá zálusk na Divergentní, o to posedlejší musí být vyvíjením pokročilejší technologie.

„Kam tím vším míříš, Tris?“

„Tohle už jsi viděl?“ zeptám se a ukážu si na ovázané rameno.

„Zblízka ne,“ řekne. „Celý ráno jsme s Uriahem tahali zraněný lidi do čtvrtýho patra.“

Odchlípnu okraj gázy, pod kterou se objeví rána po vpichu — naštěstí už nekrvácí — a vějíř modrých vlásečnic, které ani trochu nevybledly. Pak zalovím v kapse a vytáhnu jehlu, která mi to vše způsobila.

„Když sem vpadli, nesnažili se nás zabít. Stříleli po nás tímhle,“ vysvětlím.

Tobias se zlehka dotkne okolí rány. Předtím jsem si toho nevšimla, protože se to odehrávalo před mýma očima, ale teď vidím, že se změnil. Už to není Tobias, jakého jsem poznala během výcviku. Nechal si dorůst ofinu a vlasy má delší než kdy předtím — a dost husté, abych poznala, že nejsou černé, ale tmavě hnědé.

Vezme si ode mě jehlu a poklepe na miniaturní kovový disk na jejím konci.

„Nejspíš je dutej. Muselo v něm být to modrý sérum, který vám píchli. Co se stalo potom, co tě střelili?“

„Zamořili halu nějakýma dýmovnicema a všichni ztratili vědomí. Všichni kromě Uriaha, mě a ostatních Divergentních.“

Netváří se překvapeně. Přimhouřím oči.

„Tys věděl, že Uriah je Divergentní?“

Pokrčí rameny. „Jasně. Řídil jsem jeho simulace.“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Důvěrná informace,“ opáčí. „Nebezpečná informace.“

Vzedme se ve mně hněv — co ještě přede mnou tají? — ale snažím se ovládnout. Je jasné, že mi to nemohl říct. Respektoval Uriahovo soukromí. Dává to smysl.

Odkašlu si. „Zachránil jsi nám život, víš to?“ řeknu. „Eric nás chtěl odprásknout.“

„Myslím, že už ani nemá cenu sledovat, kdo komu zachránil život.“ Na několik dlouhých vteřin se mi podívá do očí.

„Tak jako tak,“ řeknu, abych prolomila ticho. „Když nám došlo, že kromě nás všichni spí, Uriah běžel varovat lidi nahoře a já jsem šla do druhýho patra zjistit, co se děje. Eric nechal všechny Divergentní dovést k výtahům a rozhodoval se, koho z nás vezme s sebou. Řekl, že může vzít jenom dva. Nevím, proč vůbec někoho.“

„Divný,“ souhlasí Tobias.

„Napadá tě něco?“

„Tou jehlou do vás nejspíš dostali transmitér,“ uvažuje, „a ten plyn musel fungovat jako aerosolová verze roztoku, který působí na buňky v mozku. Ale proč…“ Na čele se mu vykreslí svislá vráska. „Už vím. Jeanine všechny uspala, aby zjistila, kdo všechno je Divergentní.“

„Myslíš, že to byl jedinej účel?“

Zavrtí hlavou a upřeně se na mě zadívá. Mám pocit, že bych se v jeho tmavomodrém, důvěrném pohledu dokázala utopit. Na chvíli si to přeju, aspoň bych tomuhle místu a všemu, co se stalo, unikla.

„Myslím, že už ti to došlo,“ řekne, „ale chceš, abych ti oponoval. A to neudělám.“

„Vyvinuli transmitér na opakovaný použití,“ vyslovím svou teorii.

Přikývne.

„Takže teď nás mají na háku,“ dodám. „Na kolik simulací se Jeanine zachce.“

Opět přikývne. Roztřeseně vydechnu.

„Tohle je vážně zlý, Tobiasi.“

Když vyjdeme z auly na chodbu, Tobias se zastaví a opře se o zeď.

„Kdy jsi Erika bodla?“ zeptá se. „Bylo to během útoku, nebo až u těch výtahů?“

„U výtahů,“ řeknu.

„Jednu věc nechápu,“ pokračuje. „Byla jsi dole v hale. Mohla jsi jednoduše utéct. Místo toho ses rozhodla vrhnout se do davu ozbrojenejch vojáků. Sama. A vsadím se, žes neměla ani pistoli.“

Stisknu rty.

„Bylo to tak?“ dožaduje se mé odpovědi.

„Proč myslíš, že jsem neměla pistoli?“ Svraštím čelo.

„Od toho napadení ses žádný pistole nedokázala dotknout,“ prohlásí.

„Chápu proč, kvůli Willovi a vůbec, ale —“

„To s tím nemá co dělat.“

„Ne?“ Povytáhne obočí.

„Udělala jsem to, co jsem musela.“

„Jo. Ale teď už by ses měla zklidnit,“ namítne a odlepí se od stěny, aby mi viděl do tváře. Chodby jsou tady dost široké na to, abych mezi námi udržela potřebnou vzdálenost. „Měla jsi zůstat v Mírumilovnosti. Měla jsi zůstat daleko od toho všeho tady.“

„Ne, neměla,“ protestuju. „Myslíš, že víš, co je pro mě nejlepší? Nemáš ani tušení. Nemohla jsem u Mírumilovnejch vydržet. Tady se konečně zase cítím… normálně.“

„To je zvláštní, protože se chováš jako psychopatka,“ opáčí. „Vrhnout se do situace, v jaký ses včera ocitla, na tom není nic statečnýho. Bylo to pošetilý a sebevražedný! Přišla jsi o všechen pud sebezáchovy, nebo co?“

„Nepřišla!“ odseknu. „Snažila jsem se udělat něco užitečnýho!“ Chvíli na mě jen zírá.

„Jsi víc než Neohrožená,“ prohlásí tiše. „Ale jestli chceš být jen jako oni, bezhlavě se vrhat do absurdností a mstít se bez ohledu na to, co je etický, tak prosím, do toho. Myslel jsem, že máš na víc, ale možná jsem se mýlil!“

Zatnu ruce v pěsti, stisknu čelisti.

„Neměl bys je takhle urážet,“ řeknu. „Vzali tě mezi sebe, když jsi neměl kam jít. Dali ti dobrou práci. Všechny tvý kamarády.“

Opřu se o stěnu a zabodnu pohled do země. Typická černobílá dlažba je zde vyskládaná do vzoru šachovnice. Když rozostřím zrak, uvidím přesně to, co Upřímní odmítají — šedou. Možná ji odmítám i já a Tobias. Možná.

Cítím se tak těžká, jako bych se už déle nemohla unést a měla se každou chvílí zhroutit k zemi.

„Tris.“

Dál civím do země.

„Tris.“

Konečně k němu zvednu zrak.

„Já tě jenom nechci ztratit.“

Několik minut tam jen tak stojíme. Neřeknu, co si myslím — že má asi pravdu. Na jednu stranu se chci od všeho navždy vzdálit a připojit se k mým rodičům a k Willovi a už se kvůli nim nikdy nemuset trápit. Na druhou stranu chci zažít to, co se teprve má stát, ať už to bude cokoli.

„Takže ty jsi její brácha?“ zeptá se Lynn. „Myslím, že je jasný, kdo podědil ty dobrý geny.“

Musím se zasmát, když vidím, jak se Caleb zatvářil, jak mírně našpulil rty a vypoulil oči.

„Kdy se musíš vrátit?“ zeptám se a dloubnu do něj loktem.

Ukousnu si kousek sendviče, na který Caleb vystál frontu. Jsem z něj nervózní. Smutné vzpomínky na rodinu se mísí se smutnými vzpomínkami na můj život v Neohroženosti. Co si bude myslet o mých přátelích, o mé frakci? Co si bude myslet moje frakce o něm?

„Brzy,“ řekne. „Nechci, aby si o mě někdo dělal starosti.“

„Nevěděla jsem, že si Susan změnila jméno na ,Někdo’,“ poznamenám a zvednu obočí.

„Ha-ha,“ opáčí a udělá na mě obličej.

Škádlení mezi sourozenci by mělo být přirozené, ale to není náš případ. Doma jsme nesměli dělat nic, co by mohlo někoho druhého uvést do rozpaků, a jednou z těch věcí bylo i popichování.

Cítím, jak oba jen velmi opatrně prozkoumáváme nové obzory sourozeneckého vztahu, které nám otevřely naše nové frakce a smrt našich rodičů. Pokaždé, když se na Caleba podívám, uvědomím si, že on je teď jediná rodina, kterou mám, a ozve se ve mně zoufalá potřeba udržet ho nablízku, potřeba překlenout tu propast, která mezi námi existuje.

„Susan je dezertér jako ty?“ zeptá se Lynn a napíchne si na vidličku ze-lenou fazolku. Uriah a Tobias ještě pořád stojí frontu na jídlo. Před nimi je asi dvacet Upřímných, kteří se přou o to, kdo byl ve frontě dřív.

„Ne, bydleli vedle nás, když jsme byli malí. Zůstala v Odevzdanosti,“ řeknu.

„A ty sis s ní něco začal?“ zeptá se Caleba. „Není to trochu nepromyšlený? Chci říct, že až tohle všechno skončí, budete každej v jiný frakci, úplně někde jinde.“

„Lynn,“ vloží se do toho Marlene a dotkne se sestřina ramene, „buď tý lásky a sklapni.“

Něco modrého na druhém konci místnosti upoutá mou pozornost. Do kantýny právě vstoupila Cara. Odložím sendvič, na který mě rázem přešla chuť, a se sklopenou hlavou se na ni podívám. Přejde do vzdáleného rohu kantýny, kde u několika stolů sedí uprchlíci ze Sečtělosti. Většina z nich vyměnila své modré oblečení za černobílé, ale brýle si z očí nesundali. Zkusím se raději zaměřit na Caleba — ale i Caleb upírá zrak k Sečtělým.

„Stejně jako oni se ani já do svý frakce vrátit nemůžu,“ prohlásí. „Až tohle skončí, nebudu mít kam jít.“

Poprvé si všimnu, s jakou lítostí o své frakci hovoří. Neuvědomovala jsem si, jak pro něj muselo být těžké se rozhodnout ze Sečtělosti odejít.

„Proč si k nim nejdeš na chvíli sednout?“ navrhnu a pokývnu hlavou k jejich stolům.

„Neznám je.“ Pokrčí rameny. „Strávil jsem tam jenom měsíc, pamatuješ?

Uriah zamračeně postaví svůj tác na stůl. „Zaslechl jsem, jak se lidi ve frontě baví o Erikově výslechu. Vypadá to, že skoro nic neví.“

„Cože?“ Lynn praští vidličkou o stůl. „Jak je to možný?“ Uriah pokrčí rameny a posadí se.

„Mě to nepřekvapuje,“ řekne Caleb. Všichni se na něj podívají.

„Co je?“ Začervená se. „Jeanine není tak hloupá, aby se spolehla na jedinýho člověka. Daleko chytřejší je svěřit každý zainteresovaný osobě jen malou část informací. A když ji eventuálně někdo zradí, nebude to tolik bolet.

„Aha,“ řekne Uriah.

Lynn se znovu chopí své vidličky a pustí se do jídla.

„Slyšela jsem, že tady dělají prima zmrzku,“ prohlásí Marlene a podívá se, jak mezitím fronta postoupila. „Kdo říká, že si lidi ve válce nemůžou na něčem pochutnat?“

„Žádnou zmrzku nepotřebuju,“ opáčí Lynn suše.

„Ale asi nebude tak dobrá jako náš čokoládovej koláč,“ dodá Marlene smutně. Povzdychne si a do očí jí spadne pramen šedivě hnědých vlasů. „Náš koláč stál vážně za to,“ vysvětlím Calebovi.

„To naše šumáky taky,“ odpoví.

„A měli jste taky skalní římsu nad podzemní řekou?“ zeptá se Marlene a zacuká přitom obočími. „Nebo místnost, ve který na tebe čekaly všechny tvý noční můry?“

„Ne,“ odvětí Caleb, „a abych řekl pravdu, vůbec mi to nevadilo.“

„Princátko, „ zašišlá Marlene.

„Říkala jsi všechny noční můry?“ zeptá se Caleb a rozsvítí se mu oči. „Jak to fungovalo? To všechno generoval počítač, nebo tvůj mozek?“

„Šmarjájosef.“ Lynn se chytí za hlavu. „Už je to tady zas.“

Marlene se pustí do vysvětlování principu simulací. Dojím svůj sendvič. Jejich hlasy už jdou mimo mě. Přestože kolem cinkají příbory a stovky lidí o něčem diskutují, položím si hlavu na stůl a podaří se mi usnout.

KAPITOLA 18

„Prosím, ticho!“

Jack Kang zvedne ruce nad hlavu a dav se ztiší. Tomu se říká talent.

Stojím v houfu Neohrožených, kteří přišli pozdě a už na ně nezbylo místo. Někde jako by se něco zatřpytilo — blesk. Počasí zrovna nepřeje schůzi v místnosti, která má místo oken díry ve zdi, ale je největší na celé základně.

„Vím, že mnohé z vás včerejší incident zmátl a otřásl vámi,“ zahájí Jack svou řeč. „Vyslechl jsem řadu svědectví z různých úhlů pohledu a udělal si obrázek o tom, co lze považovat za věrohodné informace a co si vyžádá podrobnější šetření.“

Zastrčím si za ucho mokré vlasy. Probudila jsem se deset minut před ohlášeným začátkem setkání a rychle se běžela osprchovat. Pořád jsem vyčerpaná, ale aspoň se cítím svěží.

„Dospěl jsem k závěru, že bude třeba důkladněji prošetřit otázku Divergentních,“ oznámí Jack.

Vypadá unaveně — pod očima se mu rýsují tmavé kruhy, krátké vlasy mu trčí do stran, jako by se za ně tahal celou noc. Ačkoli je v sále takřka nedýchatelno, má na sobě košili s dlouhými rukávy — rannímu oblékání zřejmě nevěnoval příliš pozornosti.

„Prosím teď ty, kdo jsou Divergentní, aby předstoupili.“

Podívám se úkosem na Uriaha. Tohle vypadá nebezpečně. Svou odlišnost jsem dosud musela skrývat. Veřejně se k ní přiznat je jako podepsat nad sebou ortel smrti. Ale už nemá smysl něco tajit — stejně už se to o mně ví.

Tobias se pohne jako první. Nejdřív se mezi nimi musí prodírat bokem, ale když mu lidé začnou uhýbat, napřímí se a dojde hrdě přímo k Jacku Kangovi.

S omluvným „s dovolením“ vyrazím za ním. Všichni přede mnou ustupují, jako bych je mohla něčím nakazit. Z davu vystoupí několik Upřímných v oblečení kombinujícím černou a bílou, ale není jich mnoho. Zahlédnu však mezi nimi dívku, které jsem pomohla utéct.

Přestože Tobias se po výslechu těší nevídané pozornosti a mně nikdo neřekne jinak než „ta, která bodla Erika“, zraky všech se upírají k někomu jinému. K Marcusovi.

„Vy, Marcusi?“ zeptá se Jack, když Marcus dojde doprostřed auly a postaví se na jedno rameno symbolických vah.

„Ano,“ přisvědčí Marcus. „Chápu, že jste rozrušení, všichni, co jste tu. Ještě před týdnem jste o Divergentních ani neslyšeli a teď o nich víte jen to, že jsou imunní vůči něčemu, čemu jste sami podlehli, a to vás musí děsit. Ale mohu vás ujistit, že z naší strany se nemusíte ničeho obávat.“ Svá slova doprovází pohyby hlavy a účastnými grimasami a mně je náhle jasné, proč se u mnohých těší takové oblibě. Dává lidem pocit, že do jeho rukou můžou svěřit cokoli, protože on se o to postará.

„Zřejmě není pochyb o tom,“ chopí se slova Jack, „že Sečtělost na nás zaútočila proto, aby odhalila všechny Divergentní, kteří se mezi námi vy-skytují. Tušíte proč?“

„To bohužel nevím,“ odvětí Marcus. „Možná nás zamýšleli pouze identifikovat. Mohla by to pro ně být cenná informace, pokud se někdy v budoucnu hodlají uchýlit k další hromadné simulaci.“

„Nic takového v plánu neměli.“ Slova mi přejdou přes rty dřív, než se rozhodnu promluvit. V porovnání s Marcusem a Jackem zní můj hlas křehce a pisklavě, ale teď už nemůžu mlčet. „Chtěli nás zabít. Snaží se o to už roky.“

Jack svraští obočí. Kapky deště bubnují o střechu jako stovky drobných kladívek. V místnosti se jakoby v reakci na mé ponuré tvrzení náhle zešeří.

„To zní jako konspirační teorie,“ podotkne Jack. „Jaký by měla Sečtělost k něčemu takovému důvod?“

Má matka říkala, že lidé mají z Divergentních strach, protože se nedáme ovládat. To je zřejmě pravda, ale strach z neovladatelného Jackovi jako argument stačit nebude. Uvědomím si, že mu neumím odpovědět, a rozbuší se mi srdce.

„Já…“ začnu, ale Tobias mě přeruší.

„To pochopitelně nevíme,“ řekne, „ale za posledních šest let došlo v Neohroženosti téměř k desítce záhadných úmrtí a je zajímavé, že všichni tito lidé skončili buď u talentových zkoušek, nebo v rámci výcvikové simulace s nestandardním hodnocením.“

Vtom udeří blesk a síň se na okamžik rozzáří. Jack zavrtí hlavou. „Zajímavé to rozhodně je, ale ne dostatečně průkazné.“

„Jeden z lídrů střelil zdejší dítě do hlavy,“ vybuchnu. „Tohle se k vám nedostalo? Nepřipadá vám to hodné ,důkladnějšího prošetření‘?“

„Ano, vím o tom,“ odvětí Jack. „Chladnokrevně zastřelit nevinné dítě je hrozný zločin, který musí být potrestán. Pachatele naštěstí držíme ve vazbě a v nejbližší době s ním bude zahájeno trestní řízení. Přesto musíme mít na

paměti, že nic nenasvědčovalo tomu, že by nás vojáci z Neohroženosti chtěli hromadně postřílet, jinak by to udělali v době našeho bezvědomí.“

Lidé kolem si začnou podrážděně mumlat.

„Jejich nenásilná invaze mě utvrzuje v domnění, že bude možné se Sečtělými a druhým táborem Neohrožených vyjednat mírovou smlouvu,“ pokračuje Jack. „Osobně se s Jeanine Matthewsovou co nejdříve setkám a o této možnosti s ní pohovořím.“

„Na jejich invazi nic nenásilnýho nebylo,“ vyhrknu. Z místa, kde stojím, vidím na Tobiase. Usmívá se. Zhluboka se nadechnu a začnu znovu. „To, že vám všem neprovrtali kulkou hlavu, ještě neznamená, že sem přišli s počestnýma úmyslama. Proč myslíte, že sem vtrhli? Jenom aby se tady proběhli po chodbách, na čas nás uspali a zase odešli?“

„Předpokládám, že cílem jejich útoku byli lidé jako ty,“ řekne Jack. „A přestože mi vaše bezpečí leží na srdci, domnívám se, že by nebylo moudré na ně zaútočit jenom proto, že chtěli zlikvidovat zlomek populace.“

„Jsou horší věci než někoho zabít,“ podotknu. „Ovládnout ho.“

Jack pobaveně ohrne ret. Pobaveně. „Ano? A jak by to podle tebe udělali?“

„Místo nábojů použili jehly,“ ozve se Tobias. „Jehly s transmitéry, které navozují simulaci. Simulaci, která ovládne vaše myšlení.“

„Víme, na jakém principu simulace fungují,“ ohradí se Jack. „Transmitér není trvalý implantát. Kdyby měli v úmyslu nás ovládnout, udělali by to rovnou.“

„Ale —“ začnu.

Přeruší mě. „Vím, že máš za sebou těžké období, Tris,“ praví tiše, „a že jsi své frakci i Odevzdaným prokázala velkou službu. Domnívám se však, že trauma, které jsi prožila, mohlo zastínit tvou schopnost posuzovat věci nezaujatě. Nemůžu dát souhlas k ofenzívě jen na základě smyšlenek nějaké malé holky.“

Zkamením jako socha. Nemůžu uvěřit, že by mohl být tak omezený. Hoří mi tváře. Malé holky. Malé holky, ve které stres vyvolal paranoidní představy. To nejsem já, ale všichni Upřímní mě teď za takovou považují.

„Vy za nás rozhodovat nemůžete,“ prohlásí Tobias.

Neohrožení kolem nás mu dají hlasitě za pravdu. „Nejsi náš lídr!“ křikne kdosi.

Jack počká, až povyk utichne, a řekne: „Souhlasím s vámi. Jestli chcete, můžete na základnu Sečtělých podniknout útok sami. S naší podporou však

nepočítejte a dovolím si vám připomenout, že jste v mnohonásobném početním oslabení, a k tomu nepřipravení.“

Má pravdu. Bez jejich pomoci nemůžeme na nějakou odvetu ani pomýšlet. Bylo by to krveprolití. Jack Kang třímá ve svých rukou veškerou moc. A nyní to víme.

„Myslel jsem si to,“ řekne samolibě. „Výborně. Spojím se s Jeanine Matthewsovou a pokusím se vyjednat příměří. Nějaké námitky?“

Bez podpory Upřímných se na odpor postavit nemůžeme, zauvažuju v du-chu, ledaže bychom na svou stranu získali odpadlíky.

KAPITOLA 19

Odpoledne se přidám ke skupince Upřímných a Neohrožených, kteří odklízejí střepy z vestibulu. Soustředím se na pohyby smetáku a upírám pohled na prach mezi úlomky skla. Mé svaly si vzpomenou dříve než má paměť. Když se zadívám na zem, spatřím čistě bílé dlaždice a spodní část světle šedé zdi; spatřím plavé vlasy, které mi matka ostříhala, a zrcadlo spočívající v bezpečném úkrytu za posuvným panelem.

Zmocní se mě slabost a opřu se o smeták.

Někdo se dotkne mého ramene, ucuknu. Ale je to jen nějaké děvčátko. S vykulenýma očima se na mě podívá.

„Není ti nic?“ zeptá se. Má vysoký, nezřetelný hlas.

„Nic mi není,“ řeknu. Příliš zprudka. Pokusím se to napravit. „Jsem jen unavená. Jsi hodná.“

„Já myslím, že lžeš,“ odvětí dívenka.

Všimnu si, že zpod rukávu jí vyčuhuje obvaz, zřejmě na místě vpichu po jehle. Představím si ji pod vlivem simulace a udělá se mi nevolno. Nedokážu se na ni ani podívat. Odvrátím se.

A vtom je uvidím: muže v černém, který podpírá ženu se zakrvácenou nohou. Žena má prošedivělé vlasy, muž skobovitý nos a oba dva modrou pásku na rukávě. Zrádci. Tori a Zeke.

Tori se snaží jít, ale jednu nohu za sebou bezvládně vleče. Přes celé stehno se jí táhne mokrá, tmavá skvrna.

Upřímní nechají zametání a tiše na ně zírají. Stráže postávající mezi výtahy se s namířenými zbraněmi rozběhnou k východu. Všichni jim uhnou z cesty, ale já zůstanu stát na místě. Rozrušeně pozoruju, jak se Tori a Zeke blíží k budově.

„Myslíte, že jsou ozbrojení?“ zeptá se někdo.

Tori a Zeke dojdou k bývalým vstupním dveřím. Když Zeke spatří řadu Neohrožených s revolvery v rukou, zvedne ruku nad hlavu. Druhou dál podpírá Tori kolem pasu.

„Potřebuje ošetřit,“ křikne. „Bezodkladně.“

„Proč bysme měli ošetřovat zrádce?“ namítne zpoza namířené zbraně strážce s jemnými blond vlasy a dvojitým piercingem ve rtu. Na předloktí mu svítí modrá skvrna.

Tori zasténá. Vklouznu mezi dvojici obránců a podám jí ruku. Chytí se mě.

Dlaň má ulepenou od krve. Zeke ji se zasupěním položí na zem.

„Tris,“ zamumlá Tori omámeně.

„Raději se drž dál, kotě,“ osloví mě blonďák.

,,Ani náhodou,“ řeknu. „Přestaňte na ně mířit.“

„Říkal jsem ti, že Divergentní jsou šílenci,“ zabrblá jiný ze strážců ženě po svém boku.

„Hele, je mi fuk, jestli ji přivážete k posteli, aby vás všechny nepostřílela,“ řekne Zeke nasupeně. „Hlavně ji tady nenechte vykrvácet!“

Několik lidí se nakonec uvolí a zvednou Tori ze země.

„Kam ji máme… vzít?“ zeptá se jeden z nich.

„Najděte Helenu,“ poradí jim Zeke. „Dělala u Neohrožených zdravotní sestru.“

Muži přikývnou a odnesou Tori k výtahům. Zeke a já se na sebe podíváme.

„Co se stalo?“ zeptám se.

„Neohrožení v druhým táboře přišli na to, že od nich sbíráme informace,“ vysvětlí Zeke. „Tori se pokusila utéct, ale střelili ji do nohy. Pomohl jsem jí sem.“

„Pěkná báchorka,“ ozve se blonďák. „Nechceš nám ji znova povyprávět pod sérem pravdy?“

Zeke pokrčí rameny. „Proč ne.“ Přiloží si zápěstí k sobě a teatrálně před sebe natáhne ruce. „Odvleč mě tam třeba v poutech.“

Pak za mnou Zeke něco zahlédne a rozejde se tím směrem. Obrátím se. Od výtahů se k nám poklusem blíží rozzářený Uriah.

„Slyšel jsem, že se z tebe stal proradnej zrádce,“ řekne Uriah.

„Jo, já taky,“ opáčí Zeke.

Prudce si padnou do náruče, se zaťatými pěstmi se plácají se po zádech a smějí se.

„Nemůžu uvěřit, žes nám nic neřekl,“ řekne Lynn a zavrtí hlavou. Sedí u stolu proti mně, ruce má založené na prsou a jednu nohu si opírá o koleno.

„Nebuď tak nakvašená,“ ohradí se Zeke. „Nesměl jsem to říct ani Shauně a Uriahovi. A když každýmu vyžvaníš, že jsi špeh, tak už špeh moc nejseš.“

Sedíme v místnosti na základně Upřímných, která nese název Společenská místnost a ze které si Neohrožení rádi utahují. Jde o velký, otevřený prostor,

kde každou stěnu zdobí černobílá látka a uprostřed se nachází několik stupínků rozmístěných do kruhu. Tento kruh pak obepíná věnec velkých kulatých stolů. Lynn mi pověděla, že se tu každý měsíc konají různé zájmové debaty a jednou týdně mše. Bývá zde plno, přestože neexistuje žádný oficiální rozpis programu.

Zeke byl v rámci výslechu pod sérem pravdy asi před hodinou očištěn od všech obvinění. Atmosféra však byla daleko poklidnější, než když vyslýchali Tobiase a mě. Zčásti proto, že ohledně Zekeho zrady nebyly k dispozici žádné hmatatelné důkazy, a zčásti proto, že se Zekem je zábava, i když je pod účinkem séra. Zvláště tehdy. Sem do Společenské místnosti jsme se dostavili na oslavu s heslem ,Hej, takže ty nejseš žádnej všivák!’, jak to Uriah nazval.

„Jo, jenže my tě celou dobu proklínali,“ řekne Lynn. „Připadám si jako kretén.“

Zeke jednou rukou obejme Shaunu. „Ale ty jsi kretén, Lynn. V tom právě spočívá tvůj šarm.“

Lynn po něm hodí kelímkem a Zeke ho odrazí. Na stůl vyšplíchne voda a vystříkne mu až do oka.

„Kde jsme to skončili,“ vrátí se Zeke k tématu a protírá si přitom oko. „Jo. Hlavně jsem pomáhal těm, kteří chtěli ze Sečtělosti utéct. Proto jich větší část skončila tady a zbytek u Mírumilovnejch. Ale Tori… Netuším, co ta dělala. Vždycky se někam na dlouhý hodiny vykradla, a když byla náhodou někde blízko, měl jsem pocit, že každou chvílí vybuchne. Dřív nebo později si nás museli všimnout.“

„Jak ses k týhle práci dostal zrovna ty?“ zajímá se Lynn. „Nejsi nějak výjimečnej.“

„Spíš to bylo díky tomu, kde jsem se po skončení simulace ocitl. Přímo uprostřed bandy zrádců. Rozhodl jsem se, že půjdu s nima,“ vysvětlí Zeke.

„Torinu odyseu neznám.“

„Původně patřila k Sečtělým,“ prozradím.

Už si ale nechám pro sebe, že Tori byla na základně Sečtělých tak vznětlivá nejspíš proto, že se ocitla mezi lidmi, kteří měli na svědomí smrt jejího bratra. Nechtěla by, aby se to stalo veřejným tajemstvím.

Jednou se mi svěřila, že se svou pomstou čeká na vhodnou příležitost.

„Páni!“ podiví se Zeke. „Jak to víš?“

„No, všichni přeběhlíci mají svůj tajnej klub,“ řeknu a opřu se zády o židli.

„Scházíme se každej třetí čtvrtek.“

Zeke si odfrkne.

„Kde je Čtyřka?“ zeptá se Uriah a pohlédne na hodinky. „Nezačnem bez něho?“

„To nejde,“ namítne Zeke. „Přinese info.“

Uriah přikývne, jako by to něco znamenalo. Pak se zarazí. „Jaký info?“

„Jaký asi,“ řekne Zeke. „O Kangově malým usmiřování s Jeanine.“ Najednou si všimnu, že na protější straně místnosti sedí u stolu Christina se svou sestrou. Obě si něco čtou.

Celá se napnu. K jejich stolu míří Cara, Willova starší sestra. Sklopím hlavu.

„Co děláš?“ zeptá se Uriah a ohlédne se přes rameno. Mám chuť ho praštit.

„Nech toho!“ okřiknu ho. „Jsi fakt nenápadnej.“ Položím lokty na stůl a nakloním se k němu. „Tamhle je Willova sestra.“

„Jo, jednou jsem s ní ještě v Sečtělosti mluvil o případným útěku,“ zmíní se Zeke. „Dělala pro Jeanine na nějakým projektu a na vlastní oči viděla, jak někdo zabil nějakou ženu z Odevzdanosti. Od tý doby na to neměla žaludek.“

„Víš určitě, že nedonáší?“ zeptá se Lynn.

„Lynn, ta holka před tímhle zachránila půlku naší frakce,“ podotkne Marlene a poklepe si na obvázanou ruku, kam ji zrádci z Neohroženosti vstřelili jehlu. „Dobře, tak možná jenom půlku půlky.“

„V zasvěcených kruzích se tomu říká čtvrtina, Mar,“ informuje ji Lynn.

„Proč je tak důležitý to vědět?“ namítne Zeke. „Neplánujem nic, co by je mohlo zajímat. A kdyby jo, rozhodně bysme ji mezi nás nepřizvali.“

„Dá se toho tady vyčmuchat hodně,“ nesouhlasí Lynn. „Třeba kolik nás tady je dohromady a kolik nás nebylo zasaženejch.“

„Tys ji neviděla, když mi říkala, proč ze Sečtělosti utekla,“ opáčí Zeke.

„Věřím jí.“

Cara s Christinou se zvednou a odejdou z místnosti.

„Hned jsem zpátky,“ řeknu. „Musím si odskočit.“

Počkám, až Cara s Christinou vyjdou ze dveří, a pak se za nimi napůl rozběhnu. Pomalu od sebe odtlačím jedno z křídel dveří, abych nezpůsobila žádný hluk, a opatrně za sebou zavřu. Ocitnu se v matně osvětlené chodbě, kde jsou cítit popelnice — tady asi Upřímní vyhazují smetí do shozů.

Zpoza rohu ke mně dolehnou dva ženské hlasy. Přikradu se blíž.

„…ji prostě nemůžu vystát,“ vzlyká jedna z dívek. Christina. „Pořád si to představuju… co udělala… Nechápu, jak to mohla udělat!“

Když slyším, jak Christina naříká, rve mi to srdce. Cara jí odpoví až po delší chvíli.

„Já to chápu,“ řekne.

„Cože?“ zeptá se Christina a škytne.

„Pochop jednu věc: vycvičili nás, abysme se na všechno dívali co nejlogičtěji,“ vysvětluje Cara. „Nemysli si, že jsem kus ledu. Ta holka byla nejspíš k smrti vyděšená a v daným okamžiku nedokázala situaci rozumně zhodnotit. Kdo ví, jestli by toho byla schopna i za normálních okolnosti.

Vypoulím oči. Taková — v duchu prolétnu seznam nadávek, než jí opět dokážu věnovat pozornost.

„A protože byl pod vlivem simulace, nemohla s ním nijak vyjednávat. A když na ni namířil, zareagovala, jak ji to Neohrožení učili: vystřelila, chtěla zabít.“

„Co tím chceš říct?“ zeptá se Christina hořce. „Že bysme to měly hodit za hlavu, protože to všechno přece dává smysl?“

„To jistě ne,“ uklidní ji Cara. Hlas se jí malinko chvěje, když ještě jednou, jakoby pro sebe, tiše zopakuje: „To jistě ne.“

Pak si odkašle. „Jde o to, že tady teď vedle sebe musíte nějak existovat, a já ti to chci aspoň trošku ulehčit. Nemusíš jí odpustit. Popravdě řečeno moc nechápu, co vás dvě svedlo dohromady; vždycky mi připadala tak trochu mimo.“

Strnu a čekám, že jí dá Christina za pravdu. Ale k mému překvapení — a úlevě — se tak nestane.

Cara pokračuje. „Tak jako tak. Odpouštět jí nemusíš, ale měla bys pochopit, že nechtěla zabít. Prostě zpanikařila. Tak se na ni budeš moct dívat, aniž bys musela neustále odolávat pokušení jednu jí vrazit do toho jejího dlouhatánskýho nosu.“

Automaticky si sáhnu na nos. Christina se zahihňá. Jako bych dostala pěstí do žaludku. Zacouvám zpátky do Společenské místnosti.

Cara možná byla sprostá — a ten její komentář o mém nosu byla pěkná rána pod pás — ale stejně jsem jí vděčná za to, co řekla.

Zpoza bílé látky pověšené na zdi, za kterou se ukrývají další dveře, vyjde Tobias. Podrážděně odstrčí látku stranou. Pak dojde k nám a posadí se ke stolu vedle mě.

„Zítra v sedm ráno se Kang setká s mluvčím Jeanine Matthewsové,“ oznámí.

„S mluvčím?“ podiví se Zeke. „Ona nepřijde osobně?“

„Na volný prostranství, kde si ji může vzít na mušku každej, koho kdy něčím naštvala?“ Uriah se mírně ušklíbne. „To bych ji chtěl vidět. Vážně jo.“

„Bere si náš skvělý Kang aspoň někoho s sebou?“ zeptá se Lynn.

„Jo,“ řekne Tobias. „Pár našich starších lidí se dobrovolně přihlásilo. Prý bude mít nastražený uši a podá hlášení.“

Zamračeně na něj pohlédnu. Odkud tohle všechno ví? A proč se najednou chová jako lídr, když se tomu dva roky tak urputně bránil?

„Takže bysme se spíš měli zamyslet nad tím,“ řekne Zeke a založí si ruce na stole, „co bysme na takový schůzce Kangovi řekli, kdybysme byli Sečtělí.“

Všichni se na mě tázavě podívají.

„Co je?“ nechápu.

„Ty jsi Divergentní, ne my,“ podotkne Zeke.

„To je Tobias taky.“

„Jo, ale nemá předpoklady pro Sečtělost.“

„A jak víte, že já jo?“

Zeke pokrčí rameny. „Tak nás to prostě napadlo, že?“

Uriah a Lynn přikývnou. Tobiasovi zacukají koutky úst, jako by se chtěl usmát, ale pokud ano, podařilo se mu to včas zarazit. Mám pocit, jako by mi do žaludku dopadl těžký kámen.

„Pokud vím, tak nikdo z vás není duševně zaostalej,“ namítnu. „Dokážete se vcítit do Sečtělejech stejně dobře jako já.“

„Ale my nemáme speciální mozek jako někdo!“ ozve se Marlene. Přiloží prsty k mému temeni a lehce zatlačí. „No tak, zakouzli!“

„Žádný divergentní čáry máry neexistujou, Mar,“ zchladí ji Lynn.

„A jestli jo, měli bysme se obejít bez nich,“ ozve se Shauna poprvé od chvíle, kdy jsme si sem sedli. Ani se přitom na mě nepodívá, jen se zamračí na svou mladší sestru.

„Shauno —“ začne Zeke.

„Žádný ,Shauno!“ okřikne ho Shauna a zpraží ho pohledem. „Nemáte pocit, že by někdo, kdo má předpoklady pro kdekterou frakci, mohl mít problém s loajalitou? Jak můžem vědět, že nás Sečtělým nepráskne?“

„Nebuď směšná,“ prohlásí Tobias tiše.

„Já nejsem směšná.“ Udeří dlaní o stůl. „Vím, že patřím k Neohroženým, protože všechno, co jsem u talentovek udělala, tomu a jenom tomu nasvědčovalo. Proto dokážu být svý frakci věrná — protože nikde jinde bych být nemohla. Ale ona? Nebo ty?“ Zavrtí hlavou. „Nemám tušení, komu jste nebo nejste věrní. A nehodlám se tvářit, že je všechno v pořádku.“ Vstane. Zeke se ji pokusí zadržet, ale ona jeho ruku odhodí a odejde. Dívám se na ni, dokud se za ní nezavřou dveře a černá látka, která přes ně visí, se nepřestane vlnit.

Tomu říkám pořádná rána. Chce se mi křičet, ale ten, na koho bych chtěla křičet nejvíc, právě odešel.

„Nejde o žádný kouzla,“ vyhrknu popuzeně. „Jenom se musíte sami sebe zeptat, jak se dá na konkrétní situaci co nejlogičtěji zareagovat.“ Setkám se s prázdnými pohledy.

„Myslím to vážně,“ řeknu. „Kdybych byla na místě toho mluvčího a před sebou měla Jacka Kanga a jeho ozbrojenej doprovod, asi těžko bych sáhla po násilným řešení.“

„Proč ne, kdybys měla po ruce taky svý vojáky. Stačil by jedinej výstřel — pic a je po něm. Jedna nula pro Jeanine,“ vyjádří svůj názor Zeke.

„Ať už místo Jeanine pošlou kohokoli, nebude to jen obyčejná figurka,“ namítnu. „Oddělat Jacka Kanga by znamenalo ohrozit svýho vyslance, a to Sečtělí riskovat nebudou.“

„Vidíš? Proto jsme chtěli slyšet tvůj názor,“ řekne Zeke. „Kdyby to bylo na mně, picl bych ho. Za ten risk by mi to stálo.“

Stisknu si kořen nosu. Už teď mi třeští hlava. „Fajn.“

Pokusím se vcítit do Jeanine. Je mi jasné, že s Jackem Kangem sama vyjednávat nebude. Proč by to dělala? Nemá jí co nabídnout. Jeanine využije dané situace k vlastnímu prospěchu.

„Myslím, že Jeanine se ho bude snažit zmanipulovat,“ prohlásím. „A že Jack udělá cokoli, aby svou frakci ochránil, i kdyby to znamenalo obětovat všechny Divergentní.“ Na chvíli se odmlčím a vybavím si, jak dal při své dnešní řeči zřetelně najevo, že jeho frakce je na prvním místě. „Nebo Neohrožené. Proto musíme zjistit, co si budou říkat.“

Uriah a Zeke si vymění pohledy. Lynn se usměje, ale jinak než obvykle. V jejích očích zůstane chlad, a o to víc připomínají zlato.

„Tak si je půjdem poslechnout,“ řekne.

KAPITOLA 20

Podívám se na hodinky. Je sedm večer. Za dvanáct hodin se dozvíme, co má Jeanine na srdci. Za poslední půlhodinu jsem se podívala na hodinky nejméně desetkrát, jako bych tím mohla věci uspíšit. Musím se něčím zaměstnat — čímkoli, ale ne tím, že budu s Lynn, Tobiasem a Lauren vysedávat v kantýně, nimrat se v jídle a pokukovat po Christině, která opodál sedí se svou rodinou.

„Zajímalo by mě, jestli se budem schopni vrátit do starejch kolejí, až tohle všechno skončí,“ ozve se Lauren. Už asi pět minut se s Tobiasem baví o metodách výcviku v Neohroženosti. Nic jiného zřejmě společného nemají.

„Pokud se budem mít kam vracet,“ podotkne Lynn a navrší si na kus chleba šťouchané brambory.

„Neříkej mi, že to hodláš sníst,“ řeknu nevěřícně.

„A když jo?“ opáčí s klidem.

Kolem našeho stolu projde skupinka Neohrožených. Jsou starší než Tobias, ale ne o mnoho. Jedna z dívek má každou část hlavy jinak obarvenou a na jejích potetovaných pažích by se nenašel jediný kousek bílé kůže. Jeden z procházejících se nahne k Tobiasovi, který k nim sedí zády, a zašeptá:

„Posero!“

Několik dalších udělá to samé a dál si jdou svou cestou. Tobias ztuhne s pohledem upřeným do stolu. V ruce drží nůž s hrudkou másla, které si chtěl namazat na chleba.

S napětím čekám, kdy se přestane ovládat.

„Idioti,“ poznamená Lauren. „A Upřímní jakbysmet. Udělat z tvýho života veřejný tajemství… Jsou to idioti.“

Tobias neodpoví. Odloží nůž, vrátí krajíc chleba na talíř a vstane od stolu.

Zvedne zrak a na něco se přes jídelnu zadívá.

„Tohle musí přestat,“ řekne odměřeně a vyrazí směrem, kterým se na něco díval. Pořád netuším na co. Tohle nevypadá dobře.

Vmísí se mezi lidi a stoly, jako by byl vzduch, a já se s omluvami na rtech začnu prodírat za ním.

A pak uvidím zcela jasně, kam Tobias míří. K Marcusovi. Sedí u stolu s několika staršími lidmi z Upřímnosti.

Tobias ho popadne zezadu za krk a smýkne s ním. Marcus otevře ústa, zřejmě chce něco říct, ale to neměl dělat, protože Tobias mu vrazí pěstí do

zubů. Někdo vykřikne, ale nikdo se nehrne Marcusovi na pomoc. Koneckonců, jsme v místnosti plné Neohrožených.

Tobias natlačí Marcuse doprostřed jídelny, kde mezi stoly prosvítá symbol Upřímnosti. Marcus zakolísá nad jedním ramenem vah. Zakrývá si tvář, takže nevidím, jak moc mu Tobias ublížil.

Tobias srazí otce k zemi a zatlačí mu patu do ohryzku. Marcusovi se ze rtů řine krev. Udeří Tobiase do nohy, ale ani v nejlepší kondici by se mu nevy-rovnal. Tobias si rozepne přezku na opasku a vyvlékne jej z poutek u kalhot.

Zvedne nohu z Marcusova krku a napřáhne se.

„Je to pro tvé vlastní dobro,“ řekne.

Právě to Marcus a bezpočet jeho dvojníků Tobiasovi říkávají v krajině strachu.

Pásek zasviští vzduchem a dopadne Marcusovi na paži. Marcus je v obličeji celý rudý a před příští ranou si zakryje rukama hlavu. Ale Tobias míří na záda. Od stolů, kde sedí Neohrožení, se ozývá smích, ale já se nesměju. Něčemu takovému se smát nemůžu.

Konečně se vzpamatuju. Přiskočím k Tobiasovi a popadnu ho za rameno.

„Přestaň!“ řeknu. „Tobiasi, hned s tím přestaň!“

Čekám, že v jeho očích spatřím divoký pohled, ale když se na mě podívá, není tam. Nemá červené tváře a jeho dech je vyrovnaný. Za jeho činem nestály vyburcované vášně.

Jednal promyšleně.

Tobias upustí opasek na zem a sáhne si do kapsy. Vytáhne z ní stříbrný řetízek, na kterém se houpá prsten. Marcus leží na boku a namáhavě dýchá. Tobias nechá prsten dopadnout k otcově obličeji. Je vyrobený z tmavého, matného kovu — svatební prsten Odevzdaných.

„Pozdravuje tě matka,“ řekne.

Pak odejde. Trvá mi několik vteřin, než se opět dokážu nadechnout. Ne-chám Marcuse být a rozběhnu se za Tobiasem. Dohoním ho až na chodbě.

„Co to mělo znamenat?“ dožaduju se odpovědi. Tobias se na mě nepodívá a přivolá výtah.

„Bylo to nutný,“ řekne.

„Nutný k čemu?“

„Chceš říct, že je ti ho najednou líto, nebo co?“ odsekne a s nebezpečným výrazem se ke mně otočí. „Víš vůbec, kolikrát mě takhle zmlátil? Od koho myslíš, že jsem se to naučil?“

Cítím se křehká, jako bych se mohla rozlámat na kusy. Nemůžu si pomoct, ale celé mi to připadalo nacvičené, jako by si Tobias všechno v duchu naplánoval a před zrcadlem se naučil text. Všechno znal nazpaměť; jen tentokrát hrál otcův part.

„Ne,“ řeknu tiše, „není mi ho líto. Ani trochu.“

„Tak co mi chceš, Tris?“ Má hrubý hlas, skoro bych se o něj mohla po-ranit. „Celej týden ti bylo úplně jedno, co dělám nebo říkám, tak proč najednou ta péče?“

Trochu mi nahání strach. Nevím, jak mám na tu nevyzpytatelnou stránku jeho povahy reagovat, ale je tady a bublá pod povrchem všeho, co dělá, stejně jako krutá část mého já. Oba v sobě máme válku. Někdy nás udržuje při životě. Jindy hrozí, že nás zahubí.

„Nic,“ hlesnu.

Výtah, který právě dorazil, zapípá. Tobias nastoupí a zmáčkne tlačítko zavírající dveře. Zírám do hladkého kovu, který nás od sebe odřízl, a v duchu se vrátím k uplynulým deseti minutám.

„Tohle musí přestat,“ řekl. „Tohle“ znamenalo posměch, který následoval po jeho výslechu, kde přiznal, že přestoupil k Neohroženým, aby utekl před otcem. A teď Marcuse zpráskal — veřejně, aby to všichni Neohrožení viděli.

Proč? Aby si vylepšil reputaci? Tomu nevěřím. Byl v tom daleko hlubší záměr.

Na zpáteční cestě do kantýny spatřím, jak nějaký muž z Upřímnosti po-máhá Marcusovi dojít do koupelny. Ten kráčí pomalu, ale zpříma. Tobias mu nezpůsobil žádná větší zranění. Dívám se, jak se za ním zavřou dveře.

Nezapomněla jsem, co mi Marcus řekl u Mírumilovných — že můj otec kvůli nějakým informacím riskoval život. Údajně, připomenu si. Nemuselo by se mi vyplatit Marcusovi věřit. A slíbila jsem si, že podruhé už se ho na stejnou věc nezeptám.

Lelkuju před koupelnou, dokud z ní nevyjde muž, který sem Marcuso v pomohl dojít. A pak, než se dveře zaklapnou, vklouznu dovnitř.

Marcus sedí na zemi u umyvadla a k ústům si tiskne hrst papírových utěrek. Není rád, že mě vidí.

„Přišla ses pokochat? Vypadni.“

„Ne,“ řeknu.

Co tady vlastně dělám?

Tázavě se na mě zahledí. „Tak co chceš?“

„Myslela jsem, že bych vám mohla něco připomenout,“ prohlásím. „Ať už chcete od Jemine získat cokoli, sám to nedokážete. Nedokážete to, ani když vám pomůžou Odevzdaní.“

,,A já jsem myslel, že tohle už jsme vyřešili.“ Jeho hlas zní přes zmuchlané papíry zastřeně. „Představa, že ty bys mi mohla pomoct —“

„Nevím, kde jste vzal, že jsem k ničemu,“ skočím mu podrážděně do řeči.

„A nezajímá mě to. Chci vám jenom říct, že až vás tyhle halucinace přejdou a začnete si zoufat, protože vám dojde, že sám na to prostě nemáte, tak víte, na koho se obrátit.“

Nato z koupelny odejdu. Ve dveřích se minu s mužem, který nese Marcusovi led.

KAPITOLA 21

Stojím před řadou umyvadel v dámské koupelně v patře, které bylo před nedávnem oficiálně vyhrazeno pro Neohrožené. Na dlani mi leží pistole. Před několika minutami mi ji tam Lynn položila a divila se, že jsem ji prostě nevzala a někam si ji nezastrčila, jako třeba do pouzdra nebo aspoň za pásek u kalhot. Ale já ji nechala ležet na dlani a zapadla do koupelny dřív, než se mě stačila zmocnit panika.

Nebuď směšná. To, co hodlám podniknout, bez pistole nezvládnu. Bylo by to šílenství. Problém, který mě posledních pět minut plně zaměstnává, budu muset vyřešit.

Nejdřív kolem rukojeti ovinu malíček, pak prsteníček a ostatní prsty. Znám tu tíhu v dlani. Můj ukazováček vklouzne na spoušť. Vydechnu.

Začnu revolver zvedat. Levou ruku přiložím k pravé a podepřu ji. Držím zbraň od těla, v natažených rukou, přesně jak mě to Čtyřka učil v době, kdy jsem ho znala jen pod tímto jménem. Díky pistoli, jako je tato, jsem mohla bránit tátu a Caleba před náměsíčnými vojáky. Díky ní jsem Erikovi zabránila střelit Tobiase do hlavy. Sama o sobě je neškodná. Je to jen nástroj.

V zrcadle se letmo mihne odraz mého pohybu a dřív, než si to stačím zakázat, se podívám na sebe. Takhle jsem v jeho očích vypadala, napadne mě. Takhle jsem vypadala, když jsem ho zastřelila.

Zaskučím jako zraněné zvíře, revolver mi vypadne z rukou a schoulím se do sebe. Chci se vybrečet, protože vím, že se mi tím uleví, ale slzy nepři-cházejí. Svezu se k zemi a zabloudím pohledem k bílým kachličkám. Nedokážu to. Nedokážu si tu pistoli vzít s sebou.

Ani bych tam neměla chodit. Ale pořád to mám v plánu.

„Tris?“ Někdo zaklepe na dveře. Postavím se a svěsím paže podél těla.

Dveře se s vrznutím pootevřou a dovnitř vstoupí Tobias.

„Zeke a Uriah mi řekli, že s nima jdeš odposlechnout Jacka,“ pronese Tobias.

„Jo.“

„Vážně?“

„Proč to chceš vědět? Ty mi o svých plánech taky nic neříkáš.“ Svraští svá jinak rovná obočí. „O čem to mluvíš?“

„Mluvím o tom, že bez zjevnýho důvodu klidně před všema ostatníma zmlátíš Marcuse.“ Vykročím k němu. „Ale nějakej důvod jsi měl, ne? Protože ses celou dobu perfektně ovládal. Protože tě k tomu Marcus nijak nevyprovokoval. Takže jsi musel mít nějakej důvod!“

„Potřeboval jsem jim ukázat, že nejsem zbabělec,“ prohlásí Tobias. „To je celý. Tečka.“

„Proč bys jim měl…“

Proč by měl Tobias Neohroženým něco dokazovat? To by nejdřív musel chtít, aby ho uznávali. To by se musel chtít stát jejich vůdcem. Vzpomenu si na Evelynin hlas, který ke mně dolehl z temného zákoutí provizorní základny odpadlíků: „Zatím nic neznamenáš, ale časem možná budeš.“ Chce, aby se Neohrožení spojili s odpadlíky. A ví, že aby k tomu došlo, bude se o to muset osobně zasadit.

Je pro mě záhadou, že i tento svůj záměr přede mnou zamlčel. „Tak jdeš tam, nebo ne?“ zeptá se dřív, než se ho na to stačím zeptat.

„Záleží na tom?“

„Zase se bezdůvodně vrháš do nebezpečí,“ řekne. „Stejně jako ses vrhla mezi hordu Sečtělejch jenom s kapesním nožem!“

„Mám k tomu důvod. Dobrej důvod. Jestli si to nepůjdem poslechnout, nebudem vědět, co se děje, a my potřebujem vědět, co se bude dít.“ Zkříží paže na prsou. Není svalnatý jako někteří Neohrožení. A někomu by mohlo vadit, že mu odstávají uši nebo že má zahnutý nos, ale mně…

Raději tu myšlenku nedokončím. Přišel mě seřvat. Přitom je sám jedno velké tajemství. Nevím, co se to s námi děje, ale nemůžu teď myslet na to, jak mě přitahuje. Všechno bych tím jen zkomplikovala. V tomto případě svůj záměr tajně odposlechnout, co Jack Kang sdělí Sečtělým.

„Už si nestříháš vlasy jako dřív,“ poznamenám. „Chceš líp zapadnout?“

„Nepřeskakuj na jiný téma,“ řekne. „Už tam jdou čtyři lidi. Není nutný, abys chodila taky.“

„Proč mě tady chceš za každou cenu udržet?“ Zvýším hlas. „Nepatřím k těm, co raději zůstanou ve svým bezpečným koutě, zatímco druzí za ně nasazujou krk!“

„Dokud si nezačneš vážit svýho života… dokud nebudeš schopná vzít do ruky pistoli a vystřelit…“ Nakloní se ke mně. „Měla bys v tom svým koutě zůstat a nechat jednat ostatní!“

Jeho tichý hlas kolem mě pulsuje jako druhé srdce. Jeho „dokud si nezačneš vážit svýho života“ se ke mně pořád vrací.

„Co chceš udělat? Zamknout mě v koupelně? Protože jenom tak bys mě mohl zastavit.“

Sáhne si na čelo a pak sjede rukou po tváři. Ještě nikdy nevypadal tak ztrhaně.

„Nechci tě zastavit. Chci, aby ses zastavila sama,“ opáčí. „Ale jestli si hodláš postavit hlavu, půjdu taky a ty mi v tom nezabráníš.“

Ještě je tma, ale začíná se rozednívat. Právě jsme došli k dvoupatrovému mostu, který podpírají kamenné pilíře. Sejdeme po schodech podél jednoho z pilířů a co nejtišeji vklouzneme na říční břeh. Velké kaluže se třpytí novým rozbřeskem. Vychází slunce, musíme zaujmout pozice.

Uriah a Zeke obsadili budovy po stranách mostu, aby získali lepší rozhled a mohli nám krýt záda. Jsou lepší střelci než Lynn a Shauna. Shauna sem po svém výlevu ve Společenské místnosti jít nechtěla, ale Lynn ji nakonec přemluvila.

Lynn jde jako první. Přitiskne se zády k pilíři a krůček za krůčkem postupuje ke snížené části mostní podpěry. Já jdu jako druhá a za mnou Shauna a Tobias. Most podpírá čtveřice ocelových struktur, které jej fixují ke kamenné stěně, a změť úzkoprofilových traverz pod jeho nižší etáží. Lynn se vklíní pod kovový nosník a začne po něm hbitě šplhat. Drží se stále nad úzkými traverzami a propracovává se ke středu mostu.

Pustím Shaunu před sebe, protože bych ji brzdila. Vylezu na ocelovou konstrukci a pokusím se ustálit. Levá paže se mi třese. Tobiasova chladná ruka kolem pasu mi pomůže získat stabilitu. Přikrčím se, abych se vešla mezi břicho mostu a traverzy pod sebou. Ještě kousek popolezu a zastavím se. Nohama stojím na jedné traverze a levou rukou se držím další. A takhle budu muset nějakou dobu vydržet.

Tobias se protáhne kolem jednoho z nosníků a natáhne pode mnou nohu. Pohodlně jí dosáhne až na další traverzu. Oddechnu si a vděčně se na něj usměju. Teprve tady jsme vzali jeden druhého na vědomí.

Tobias mi úsměv oplatí, ale tváří se zarputile.

Mlčky čekáme, až přijde náš čas. Dýchám ústy a snažím se ovládnout své roztřesené končetiny. Shauna a Lynn jako by se dokázaly dorozumívat beze

slov. Udělají na sebe obličeje, z kterých nic nepoznám, pak obě přikývnou a roztáhnou rty do úsměvu, jako že rozumí. Nikdy jsem nepřemýšlela o tom, jaké to asi je, mít sestru. Měli bychom k sobě s Calebem blíž, kdyby byl holka?

Po ránu panuje ve městě takové ticho, že kroky, které se blíží k mostu, vytvářejí ozvěnu. Zvuk se k nám šíří zezadu, což znamená, že to musí být Jack s Neohroženými, a ne Sečtělí. Neohrožení vědí, že tady jsme, ale sám Jack o ničem netuší. Kdyby se na chvíli zadíval pod nohy, jistě by nás skrz ocelovou síť zahlédl. Snažím se dýchat co nejtišeji.

Tobias se podívá na hodinky a pak natáhne ruku ke mně, abych se podívala taky. Je přesně sedm.

Zakloním hlavu a skrz ocelovou pavučinu pohlédnu nahoru. Někdo přejde přímo nad mou hlavou. A pak jej uslyším.

„Zdravím tě, Jacku.“

Max. Max, který na Jeaninin rozkaz jmenoval Erika lídrem Neohrožených, který ve výcviku nováčků zavedl novou politiku krutosti a brutality. Nikdy jsem s ním nemluvila, ale z jeho hlasu mi běhá mráz po zádech.

„Maxi,“ pozdraví jej Jack. „Kde je Jeanine? Myslel jsem, že bude mít aspoň tolik slušnosti přijít osobně.“

„Jeanine a já jsme si rozdělili odpovědnosti podle svých sil,“ odvětí Max.

„Já mám, přirozeně, na starosti vojenská rozhodnutí. A o to tady dnes jde, nebo ne?“

Svraštím čelo. Nikdy jsem Maxe neslyšela mluvit, ale něco na jeho dikci…

nehraje.

„Dobře,“ řekne Jack. „Přišel jsem —“

„Rád bych ti rovnou oznámil, že z naší strany nepůjde o žádné vyjednávání,“ přeruší ho Max. „Abys mohl s někým vyjednávat, musel bys mít nejdřív co nabídnout, a to ty, Jacku, nemáš.“

„Co tím myslíš?“

„Tím myslím, že jste pro nás jako jediná frakce postradatelní. Upřímnost nám nemůže poskytnout ani ochranu, ani stravu, ani technologický pokrok. Jste nám k ničemu. Nemluvě o tom, jak jste se zachovali k poslední návštěvě,“ podotkne Max. „Jste snadno zranitelní a naprosto nevyužitelní. Proto ti dobře radím, abyste se zařídili přesně podle toho, co ti řeknu.“

„Ty svině,“ zavrčí Jack přes zaťaté zuby. „Jak se opovažuješ —“

„Nebuď hned nedůtklivý,“ ohradí se Max.

Kousnu se do rtu. Měla bych dát na své instinkty a ty mi říkají, že něco je špatně. Žádný chlap z Neohroženosti by slovo „nedůtklivý“ nevypustil z úst. A nezareagoval by na urážku s takovým klidem. Max mluví jako někdo jiný. Jako Jeanine.

Na zátylku pocítím mravenčení. Dává to dokonalý smysl. Jeanine by nikomu nevěřila tolik, aby ho za sebe nechala mluvit, a už vůbec ne někomu se vznětlivou povahou. Ale vše se dá vyřešit obyčejným naslouchátkem. A dosah signálu takového zařízení nemůže být větší než půl kilometru.

Vyhledám Tobiasův pohled a pomalu si sáhnu na ucho. Pak ukážu nad sebe do míst, kde stojí Max.

Tobias se na chvíli zamračí a potom přikývne, ale nejsem si jistá, že mi porozuměl.

„Mám tři požadavky,“ pokračuje Max. „Zaprvé, vydáte nám vůdce Neohrožených, kterého momentálně držíte v zajetí, a to živého. Zadruhé, umožníte našim vojákům prohledat vaši základnu a identifikovat všechny Divergentní. A zatřetí nám poskytnete jmenovitý seznam těch, kterým nebylo aplikováno simulační sérum.“

„Proč?“ zeptá se Jack hořce. „Co hledáte? Proč potřebujete ta jména? A co s nimi hodláte udělat?“

„Účelem našeho průzkumu bude vypátrat všechny Divergentní a odvést je z vaší základny pryč. Pokud jde o jména nenaočkovaných, to už není tvoje starost.“

„Moje starost!“ zvolá Jack. Nade mnou zavrzají podrážky. Zadívám se nahoru. I přes kovové výztuže vidím, jak Jack svírá Maxe za límec košile.

„Pusť mě,“ zavrčí Max. „Nebo dám svým mužům rozkaz střílet.“ Zamračím se. Jestli Jeanine promlouvá skrz Maxe, musela vidět, co Jack právě udělal. Vykloním se dopředu a podívám se k budovám na opačném konci mostu. Nalevo tvoří řeka zákrutu a na jejím okraji stojí menší skleněná budova. Nikde jinde Jeanine být nemůže.

Začnu lézt zpátky ke kovové konstrukci uprostřed mostu a ke schodišti, které ústí na Wacker Drive. Tobias ihned vyrazí za mnou. Shauna se chystá poklepat Lynn na rameno, ale ta mezitím začala jednat na vlastní pěst.

Byla jsem příliš zaměstnaná úvahami o Jeanine, než abych si všimla, že Lynn vytáhla pistoli a leze ke kraji mostu. Shauna otevře ústa a vykulí oči, když se Lynn vyšvihne nahoru, chytí se okrajové traverzy a přehodí přes ni paži. Pak stiskne spoušť.

Max zalapá po vzduchu, chytí se za hrud a zavrávorá. Když ruku z prsou odtáhne, má ji celou od krve.

Už se nenamáhám slézt až dolů. Seskočím do bláta a Tobias, Lynn a Shauna za mnou. Nohy se mi zaboří do bahna a chodidla s každým krokem vydají mlaskavý zvuk. Vyzuly se mi boty, přesto se plahočím dál, dokud opět nestojím na betonu. Ozve se střelba a do bahna vedle mě dopadnou kulky. Vrhnu se ke zdi pod mostem, aby na mě nemohli zamířit.

Tobias se přitiskne ke zdi za mnou. Je tak blízko, že mi bradou překrývá hlavu a hrudí se dotýká mého ramene. Chrání mě vlastním tělem.

Můžu se rozběhnout zpátky na základnu Upřímných, do dočasného bezpečí. Nebo můžu překvapit Jeanine v té nejzranitelnější situaci, v jaké se znovu hned tak neocitne.

Není o čem přemýšlet.

„Za mnou!“ křiknu a začnu horečně sbíhat schody. Ostatní mě následují. Ve spodním patře mostu probíhá přestřelka mezi Jackovými obránci a zrádci. Jackovi se nic nestalo. Drží se v mírném předklonu, jeden z mužů mu položil ruku přes záda. Rozběhnu se ještě rychleji. Uháním po mostě a neohlížím se. Slyším za sebou Tobiasovy kroky. Nikdo jiný nám nestačí.

Skleněná budova už je na dohled. Vtom zaslechnu další kroky, padnou další výstřely. Za běhu kličkuju, abych nebyla snadný cíl.

Už jsem blízko. Od budovy mě dělí pouhé metry. Zatnu zuby a pokusím se ještě přidat. Nohy mám jako z gumy; zem pod chodidly téměř necítím. Ale ještě než doběhnu ke dveřím, v ulici napravo zaregistruju pohyb. V poslední chvíli odbočím.

Ulicí běží tři postavy. Jedna má plavé vlasy. Druhá je vysoká. A třetí je Peter.

Zakopnu a málem spadnu.

„Petere!“ zařvu. Zvedne pistoli, to stejné udělá i Tobias za mnou. Nehybně stojíme, dělí nás od sebe pouhé metry. Žena s blond vlasy za Peterem — nepochybně Jeanine — a její vysoký ochránce z Neohroženosti zahnou za roh. Vím, že nejsem ozbrojená a že nemám žádný plán, ale chce se mi za nimi vyběhnout a možná bych to udělala, kdyby mi na rameno nedopadla Tobiasova ruka a nezadržela mě.

„Zrádče,“ syknu na Petera. „Věděla jsem to, já to věděla.“ Vzduch protne výkřik. Ženský hlas plný úzkosti.

„Kamarádi tě volají,“ řekne Peter a odhalí zuby — těžko říct, jestli v úsměvu. Nepřestává na mě mířit. „Máš na výběr. Buď nás necháš jít a půjdeš jim pomoct, nebo za náma poběžíš a zhebneš.“

Mám chuť zaječet. Oba víme, co udělám.

„Doufám, že chcípneš,“ zavrčím.

Ustoupím dozadu k Tobiasovi, společně vycouváme na roh ulice a dáme se do běhu.

KAPITOLA 22

Shauna leží obličejem k zemi. Na košili se jí sbírá kaluž krve. Vedle ní dřepí Lynn. Zírá. Nic nedělá.

„Je to moje vina,“ zamumlá Lynn. „Neměla jsem po něm vystřelit. Neměla jsem…“

Nedokážu odpoutat zrak od krvavé skvrny. Kulka ji zasáhla do zad. Nevím, jestli vůbec dýchá. Tobias jí přiloží dva prsty ke krční tepně a přikývne.

„Musíme odsud vypadnout,“ rozhodne. „Lynn. Podívej se na mě. Ponesu ji a bude ji to pekelně bolet, ale nemáme jinou možnost.“

Lynn přikývne. Tobias se skloní k Shauně a vsune jí ruce pod paže. Pak ji zdvihne a ona zasténá. Přiskočím k nim a pomůžu mu přehodit si Shaunino bezvládné tělo přes rameno. Stáhne se mi hrdlo a rozkašlu se, abych napětí v krku uvolnila.

Tobias se s námahou napřímí a společně se vydáme zpátky na základnu Upřímných — Lynn, která má revolver, je v čele, já vzadu. Jdu pozpátku, abych měla pod kontrolou situaci za námi, ale nikoho nevidím. Mám pocit, že se zrádci z Neohroženosti stáhli zpět. Ale jistota je jistota.

„Hej!“ křikne někdo. Uriah. Blíží se poklusem k nám. „Zeke jim musel pomoct dostat Jacka do…“ Zarazí se. „Ach ne. Shauno?“

„Na co teď nemáme čas,“ řekne Tobias břitce. „Běž na základnu a sežeň doktora.“

Ale Uriah dál zírá.

„Uriahu! Sbal se a běž!“ V prázdné ulici není nic, co by jeho rozkaz zmírnilo. Uriah se konečně otočí a vyrazí sprintem k základně

K základně je to necelý kilometr, ale jako by nás od ní dělila věčnost — Tobias hlasitě odfukuje, Lynn nepravidelně dýchá a Shauna je na nejlepší cestě vykrvácet k smrti. Dívám se, jak se Tobiasovi s každým namáhavým nadechnutím a vydechnutím napínají svaly. Všechno kolem utichne; slyším jen tlukot vlastního srdce. Když se konečně dostaneme ke dveřím, mám pocit, že se pozvracím, omdlím nebo se panicky rozvřeštím.

Hned za dveřmi na nás čekají Uriah, nějaký muž se zbytkem vlasů pře-hozeným přes pleš a Cara. Rozprostřou na zem prostěradlo pro Shaunu. Tobias ji na něj položí. Lékař se bez meškání pustí do práce a rozstřihne Shauně košili. Odvrátím se. Další střelnou ránu už vidět nechci.

Tobias mi zastoupí cestu. V obličeji je rudý od námahy. Chci, aby mě zase schoval ve svém náručí, jako to udělal po posledním útoku, ale tentokrát se objetí nedočkám. A sama si o něj neřeknu.

„Nebudu předstírat, že vím, co se s tebou děje,“ řekne, „ale jestli budeš ještě jednou takhle hazardovat —“

„Já nehazarduju. Snažím se přinášet oběti, jako by to dělali mí rodiče, jako…“

„Ale ty jsi někdo jinej! Jsi šestnáctiletá holka —“ Zatnu zuby. „Jak se opovažuješ—“

„— která nechápe, že hodnota oběti spočívá v její nutnosti, a ne v tom, že člověk zbytečně zahodí svůj život! A jestli to ještě někdy uděláš, tak jsme spolu skončili!“

Tohle jsem od něj nečekala.

„Takže mi dáváš ultimátum?“ Snažím se mluvit tiše, aby nás ostatní neslyšeli.

Zavrtí hlavou. „Ne, jenom ti říkám, jak to je.“ Z jeho rtů nezbylo nic než tenká linka. „Jestli se ještě jednou bezdůvodně vrhneš do nebezpečí, stane se z tebe obyčejnej závislák na adrenalinu, a v tom tě podporovat nebudu.“ Jeho slova jsou plná hořkosti. „Miluju Tris, která se umí rozhodovat nezávisle na svý frakci, která jen nekopíruje typický příklady. Ale Tris, která se mermomocí pokouší sama sebe zničit, tu milovat nedokážu.“ Chce se mi křičet. Ale tentokrát ne vzteky, protože vím, že má pravdu. Třesou se mi ruce. Chytím se lemu košile, abych je ustálila.

Přitiskne čelo na mé a zavře oči. „Vím, že tam pořád někde jsi,“ zamumlá mi do rtů. „Vrať se zpátky.“

Lehce mě políbí a já jsem příliš šokovaná, než abych ho zastavila.

Pak se vrátí zpátky k Shauně. Zůstanu stát na symbolu vah a nevím, co mám dělat.

„Dlouho jsme se neviděly.“

Svezu se na postel naproti Tori. Sedí a zraněnou nohu má podloženou několika polštáři.

„To jo,“ přitakám. „Jak ti je?“

„Jako někomu, koho postřelili.“ Na rtech jí zahraje úsměv. „Ale tobě to asi nemusím vysvětlovat.“

„Úžasnej pocit, co?“ V duchu si představím Shaunu s kulkou v zádech.

Tori a já se ze svých zranění časem vyléčíme, ale Shauna?

„Zjistili jste něco zajímavýho?“ zeptá se Tori.

„Dalo by se to tak říct. Nevíš, jak by se dalo zorganizovat setkání všech Neohrožených?“

„To můžu zařídit. Když pracuješ v tetovacím studiu… časem se poznáš skoro s každým.“

„To je fakt,“ uznám. ,,A navíc jsi teď slavná bývalá špiónka.“ Tori pokřiví rty. „Málem jsem zapomněla.“

„A ty jsi zjistila něco zajímavýho? Myslím jako vyzvědačka.“

„Má mise se týkala především Jeanine Matthewsové.“ Tori se zadívá na své ruce. „Jak tráví dny. A především kde je tráví.“

„Někde jinde než ve svý kanceláři?“ podivím se. Tori mi nejdřív neodpoví.

„Myslím, že se ti dá věřit.“ Podívá se na mě koutkem oka. „V nejvyšším patře základny má soukromou laboratoř. Střeženou naprosto šíleným bezpečnostním systémem. Právě když jsem se tam snažila dostat, přišli na mě.“

„Snažila ses tam dostat,“ zopakuju. Uhne pohledem. „Asi s konkrétním úmyslem, ne?“

„Myslela jsem, že bude daleko účelnější, když Jeanine Matthewsová ne-bude mít dlouhej život.“

V jejím výrazu zahlédnu něco jako žízeň, stejnou jako tenkrát, když mi v zadní místnosti tetovacího studia vyprávěla o svém bratrovi. Před útokem na Odevzdané bych to možná nazvala žízní po spravedlnosti, nebo dokonce pomstě, ale teď v tom jasně rozpoznávám žízeň po krvi. A přestože mě to děsí, chápu to.

Což by mě mělo děsit ještě víc.

„O to setkání se postarám,“ uzavře náš rozhovor Tori.

Všichni Neohrožení se shromáždili v prostoru mezi řadou paland a dveřmi, přes které je napnuté prostěradlo, protože se nedají zamknout. Je zřejmé, že Jack Kang bude s požadavky, které mu Jeanine nadiktovala, souhlasit. Základna Upřímných pro nás již není bezpečným místem.

„Jaký jsou jejich podmínky?“ zeptá se Tori. Sedí na židli mezi palandami a zraněnou nohu má nataženou před sebe. Svou otázku směřuje na Tobiase, ale ten jako by ji nevnímal. Se zkříženýma rukama se opírá o postel a civí do země.

Odkašlu si. „Jsou celkem tři. Vydat jim Erika. Nahlásit jména všech, kteří nebyli při posledním útoku zasaženi. A všechny Divergentní odvést na jejich centrálu.“

Podívám se na Marlene. Posmutněle se na mě usměje. Asi se pořád trápí kvůli Shauně, která je stále v péči lékaře. Lynn, Hector, její rodiče a Zeke jsou tam s ní.

„Jestli Jack Kang hodlá Sečtělým vyhovět, nemůžeme tu zůstat,“ usoudí Tori. „Kam ale půjdem?“

Vybavím si krev na Shaunině košili a zatoužím se vrátit do sadů k Mírumilovným, zase uslyšet vítr mezi listím jabloní a pod rukama ucítit kůru stromů. Nikdy by mě nenapadlo, že se mi po tom bude stýskat. Nikdy bych to do sebe neřekla.

Na chvíli zavřu oči, a když je opět otevřu, jsem zpátky v realitě a Mírumilovnost je jen sen.

„Domů,“ ozve se Tobias a konečně odlepí oči od podlahy. Všichni nastraží uši. „Měli bychom si vzít zpátky, co nám patří. Dokážeme odstranit všechny bezpečnostní kamery na základně, aby nás Sečtělí nemohli pozorovat. Měli bysme se vrátit domů.“

Někdo souhlasně vykřikne, další se k němu přidá. Takhle se mezi Neohroženými o věcech rozhoduje: kýváním hlavou a výkřiky. V takových chvílích už nepůsobíme jako jednotlivci. Všichni jsme součástí jedné společné mysli.

,,Ale ještě předtím,“ vezme si slovo Bud, který kdysi pracoval s Tori ve studiu a teď se zezadu opírá rukama o její židli, „se musíme rozhodnout, co uděláme s Erikem. Jestli jim ho tady necháme, nebo jestli to s ním skoncujem.“

„Eric je náš člověk,“ prohlásí Lauren a mezi prsty si protočí kroužek ve rtu.

„To znamená, že o jeho osudu rozhodujem my, ne Upřímní.“

Z hrdla se mi jakoby vlastní vůlí vydere souhlasný výkřik. Nejsem zdaleka jediná.

„Podle stávajících zákonů Neohroženosti může popravu člena frakce provést jen vůdce. Všech pět našich lídrů se však připojilo na stranu zrádců,“

pokračuje Tori. „Myslím, že je čas zvolit si nové. Zákon praví, že potřebujeme víc než jednoho a že jich musí být lichý počet. Takže sem s návrhy a v případě potřeby budeme hlasovat.“

„Ty!“ křikne někdo.

„Dobře,“ řekne Tori. „Kdo dál?“

Marlene si přiloží ruce k ústům a zvolá: „Tris!“

Rozbuší se mi srdce. Ale ke svému údivu neslyším žádné námitky ani smích. Místo toho jen pár lidí přikývne, jako to udělali, když zaznělo Toriino jméno. Přelétnu zrakem po davu a najdu Christinu. Stojí se založenýma rukama a na mé navržení nijak nereaguje.

Říkám si, jak mě asi vidí. Musí vidět někoho jiného než já. Někoho schopného a silného. Někoho, kým nemůžu být; někoho, kým se můžu stát.

Tori na Marlene kývne, že bere její návrh na vědomí, a stočí pohled zpátky k davu.

„Harrison,“ křikne někdo. Nevím, o koho jde, dokud někdo neplácne muže ve středním věku se světlými vlasy v ohonu po rameni a on se nezazubí. Poznám ho — je to muž, který mě oslovil „kotě“, když se Zeke a Tori vrátili sem na základnu.

Na chvíli se rozhostí ticho.

„Já navrhuju Čtyřku,“ oznámí Tori.

Až na několik zlostných poznámek odněkud zezadu nikdo nic nenamítá. Nikdo už ho nemá za zbabělce, ne potom, co veřejně zbil vlastního otce. Zajímalo by mě, jak by reagovali, kdyby věděli, že to měl předem promyšlené.

Teď by mohl dosáhnout toho, co si předsevzal. Ledaže bych mu do cesty vstoupila já.

„Potřebujeme jen tři lídry,“ řekne Tori. „Budeme muset hlasovat.“

Nikdy by o mně neuvažovali, kdybych nezneškodnila tu simulaci. A ani to by možná nestačilo, kdybych pak před výtahy nebodla Erika a nevylezla pod ten most odposlechnout Jacka. Čím lehkomyslněji se chovám, tím víc v očích Neohrožených stoupám.

Tobias na mě pohlédne. Nemůžu být mezi Neohroženými oblíbená, protože Tobias má pravdu — nejsem Neohrožená; jsem Divergentní. Jsem tím, kým se rozhodnu být. A tímhle se stát nechci. Musím si od nich udržet odstup.

„Ne,“ řeknu. Odkašlu si a zopakuju to hlasitěji. „Ne, nemusíte hlasovat.

Vzdávám se svého navržení.“

Tori povytáhne obočí. „Jsi si jistá, Tris?“

„Ano,“ přisvědčím. „Nechci kandidovat. Určitě.“

Bez dalších argumentů a bez obřadu je Tobias zvolen lídrem Neohrožených. A já ne.

KAPITOLA 23

Ani ne deset vteřin po zvolení nových lídrů odněkud zazvoní — jednou dlouze a dvakrát krátce. S uchem na zdi se snažím vypátrat, odkud zvuk přichází, a pak si všimnu reproduktoru zavěšeného u stropu.

Po celé místnosti se rozezní hlas Jacka Kanga.

„Hlášení všem obyvatelům základny Upřímných. Před několika hodinami jsem se setkal se zástupcem Jeanine Matthewsoyé. Ten mě upozornil, že naše frakce se nachází ve slabém postavení a je zcela odkázána na Sečtělé. Jestli má Upřímnost zůstat svobodná, budeme muset Sečtělosti vyhovět v několika požadavcích.“

Ohromeně zírám na reproduktor. Nemělo by mě překvapovat, že hovoří takto bezprostředně, ale veřejné hlášení jsem opravdu nečekala.

,,Abychom těmto požadavkům vyhověli, žádám všechny, aby se dostavili do Společenské místnosti a nahlásili, jestli mají ve svém těle implantát, či nikoli,“ oznámí Jack. „Sečtělost dále požaduje, abychom jim vydali všechny Divergentní jedince. Nevím, za jakým účelem.“

Jeho hlas zní lhostejně. Poraženě. A on je poražený, pomyslím si. Protože se neodhodlal k boji.

V tomhle se Neohrožení od Upřímných liší, protože budou bojovat, i kdyby měly být vyhlídky na úspěch sebemizivější.

Někdy mám pocit, že v každé frakci sbírám životní lekce a ukládám je do mysli jako svého praktického průvodce po světě. Ze všeho si může člověk něco vzít, všechno mu může otevřít oči.

Po Jackově prohlášení opět třikrát zazvoní. Neohrožení začnou pobíhat po místnosti a házet své věci do zavazadel. Několik mladíků roztrhne prostěradlo na dveřích. Vykřikují něco o Erikovi. Někdo mě šťouchne loktem proti stěně. Zůstanu stát a celý ten blázinec sleduju.

V tomhle se zase liší Upřímní od Neohrožených, protože se nenechají žádnými událostmi tak snadno unést.

Neohrožení se rozestoupili do půlkruhu kolem výslechové židle, na které teď sedí Eric. Je víc mrtvý než živý. Má svěšená ramena a na bledém čele se mu leskne pot. Se sklopenou hlavou si prohlíží Tobiase, řasy mu splývají s

obočím. Snažím se před ním neuhýbat očima, ale pohled na jeho úšklebek — při kterém se mu roztáhnou otvory pro piercingy — je jen pro otrlé.

„Mám ti vyjmenovat všechny zločiny, kterých ses dopustil?“ zeptá se jej Tori. „Nebo se toho ujmeš sám?“

Na zdech budovy se rozstřikuje déšť a stéká po nich dolů. Nacházíme se ve výslechové místnosti v posledním patře základny Upřímných. Odpolední bouřka se tu ozývá hlasitěji než jinde. S každým zahřměním a s každým úderem blesku ucítím mravenčení v zátylku, jako kdyby mi po kůži tančil elektrický výboj.

Mám ráda vůni mokré dlažby. Tady skoro není cítit, ale jakmile tohle skončí, všichni Neohrožení se vyřítí po schodech dolů a nechají základnu Upřímných za zády a kromě mokrého dláždění už nebudu cítit vůbec nic.

Své věci tu máme s sebou. Z prostěradla jsem si zabalila provizorní uz-líček. Mám v něm jen oblečení a náhradní boty. Na sobě mám bundu po jednom ze zrádců — chci, aby mě v ní Eric viděl.

Eric chvíli bloudí pohledem po přítomných a pak jej zabodne do mě. Proplete si prsty a — s velkou opatrností — si položí ruce na břicho. „Chci,

aby mi je vyjmenovala ona. Určitě o mně všechno ví, když mě kvůli tomu pobodala.“

Nevím, co to hraje za hru nebo proč mě chce vynervovat, když stejně za chvíli zemře. Působí arogantně, ale všimnu si, že se mu chvějí prsty. I Eric se bojí smrti.

„Ji z toho vynech,“ ozve se Tobias.

„Proč? Protože s ní spíš?“ Eric se afektovaně ušklíbne. „Ach, já zapomněl, že Škrobáci tyhle věci nedělají. Že si jenom navzájem zavazujou tkaničky a stříhají vlasy.“

Tobias zachová kamennou tvář. Myslím, že už tomu rozumím: já jsem Erikovi v podstatě ukradená. Zato ví přesně, kam udeřit Tobiase a s jakým účinkem. A ví, že největší ránu mu zasadí, když zaútočí na mě.

Tomuhle jsem se chtěla za každou cenu vyhnout: aby se mé výhry a prohry přenášely na Tobiase. Proto ho teď za sebe nemůžu nechat jednat.

„Chci, aby mi je vyjmenovala,“ zopakuje Eric.

Co nejklidnějším hlasem řeknu: „Spikl ses se Sečtělými. Jsi odpovědný za smrt stovek lidí z Odevzdanosti.“ Nedokážu se ovládnout a slova ze mě vytrysknou jako jed. „Zradil jsi Neohrožené. Zastřelil jsi dítě do hlavy. Jsi směšná loutka Jeanine Matthewsové.“

Jeho úsměv povadne.

„Zasloužím si umřít?“ zeptá se.

Tobias otevře ústa, aby nás přerušil, ale odpovím dřív než on.

„Ano.“

„Fajn.“ Jeho oči jsou prázdné, jako vyhaslé sopky, jako temná noční obloha. „A jakým právem o tom můžeš rozhodnout zrovna ty, Beatrice Priorová? Stejným právem, jako jsi rozhodla o tom frajerovi — jakže se jmenoval? Will?“

Neodpovím. Slyším, jak se mě otec ptá: „Jak jsi přišla na to, že máš právo někoho zastřelit?“, zatímco stoupáme po úzkém chodníku nad Jámou ke skleněnému stropu. Řekl mi, že ke každé věci je třeba přistupovat citlivě, a to že mi příliš nejde. V krku mi naroste knedlík, až mám potíže polknout nebo se nadechnout.

„Všechny zločiny, kterých ses dopustil, si podle zákona Neohrožených zasluhují trest smrti,“ řekne Tobias. „My, Neohrožení, tě máme právo popravit.“

Sehne se ke třem pistolím, které leží na podlaze u Erikových nohou. Postupně vyprázdní zásobník každé z nich. Náboje zazvoní o zem a skutálejí se Tobiasovi k botám. Do prostředního revolveru vloží jeden náboj.

Pak začne zbraněmi posouvat po podlaze, až už nedokážu říct, která je která. Ani ve které je náboj. Potom pistole sebere, jednu podá Tori a jednu Harrisonovi.

Snažím se myslet na útočnou simulaci a na to, co v Odevzdanosti na-páchala. Na všechny ty nevinné v šedých šatech, kteří zůstali na ulicích ležet mrtví. Nezbylo ani dost Odevzdaných na to, aby odklidili všechna těla. A to všechno by se bez Erika nestalo.

Myslím na chlapce z Upřímnosti, kterého Eric zastřelil bez sebemenšího zaváhání, na to, jak se vedle mě svalil k zemi jako kus dřeva.

Možná o Erikově osudu nerozhodujeme my. Možná že o své smrti rozhodl on sám, když všechny ty hrůzy spáchal.

Ale pořád se mi těžko dýchá.

Podívám se na něj bez zášti, bez nenávisti, beze strachu. V obličeji se mu třpytí piercingy a do očí mu spadl pramen špinavých vlasů.

„Počkat,“ řekne. „Mám jednu prosbu.“

„Prosby zločinců nás nezajímají,“ namítne Tori. Celou dobu stojí na jedné noze. Vypadá unaveně — zřejmě to chce co nejrychleji skoncovat, aby se mohla zase posadit. Erikova poprava pro ni kromě nepohodlí nic neznamená.

„Jsem vůdce Neohrožených,“ praví Eric. ,,A chci, aby mi kulku vpálil do hlavy Čtyřka.“

„Proč?“ zeptá se Tobias.

„Abys mohl žít s pocitem viny,“ odvětí Eric. „Za to, že sis přisvojil roli vůdce a pak mě zabil.“

Myslím, že chápu. Erika těší, když vidí lidi zlomené — těšilo ho to, už když nainstaloval kameru do místnosti, ve které mě chtěli s Jeanine utopit, a zřejmě už dávno předtím. A myslí si, že jestli ho bude muset zastřelit Tobias, tak ještě před svou smrtí zahlédne v jeho očích strach.

Hnus.

„Nebudu si připadat provinile,“ ujistí ho Tobias.

„Pak pro tebe nebude problém mě zastřelit,“ opáčí Eric a znovu se usměje. Tobias zvedne ze země jeden náboj.

„Řekni mi,“ pokračuje Eric tiše, „protože mě to vždycky zajímalo. Je to tvůj otec, koho v krajině strachu pokaždý potkáváš?“

Tobias založí náboj do komory a ani se neobtěžuje na Erika podívat.

„Tobě se ta otázka nelíbila?“ řekne Eric. „Copak, bojíš se, že bys mohl v něčích očích klesnout? Že by si uvědomili, že se sice možná bojíš jen čtyř věcí, ale pořád jsi posera?“

Eric se v židli napřímí a položí ruce na opěrky. Tobias napřáhne paži s pistolí.

„Eriku,“ řekne, „buď statečný.“ Nato stiskne spoušť.

Zavřu oči.

KAPITOLA 24

Krev má zvláštní barvu. Temnější, než se zdá.

Zadívám se na Marleninu ruku, kterou mě drží za paži. Má krátké nehty — kouše si je. Postrčí mě dopředu a asi někam jdeme, protože cítím, že se pohybuju, ale v myšlenkách jsem pořád u Erika a Eric je pořád naživu.

Zemřel úplně stejně jako Will. Sesul se k zemi úplně stejně jako Will. Myslela jsem, že knedlík v mém krku zmizí, až Eric zemře, ale nezmizel.

Musím zhluboka dýchat, abych nemusela lapat po vzduchu. Ještě štěstí, že dav kolem mě je natolik hlučný, že mě nikdo neslyší. Kráčíme ke dveřím. V čele Neohrožených jde Harrison, který nese Tori na zádech jako dítě. Tori se ho drží kolem krku a směje se.

Tobias mi položí ruku na záda. Vím to, protože jsem viděla, jak se ke mně zezadu blíží a jak ji tam pokládá, ne proto, že to cítím. Necítím vůbec nic.

Dveře se zvenčí otevřou. Dovnitř se vřítí Jack Kang následovaný skupinkou Upřímných.

„Co jste to udělali? Právě jsem se dozvěděl, že Eric zmizel z vazební cely!“

„Byl pod naší soudní pravomocí,“ odvětí Tori. „Postavili jsme ho před soud a popravili. Měl byste nám poděkovat.“

„Cože?“ Jack v obličeji zrudne. Krev je tmavší než uzardění. „A za co?“

„Taky jste ho chtěl vidět mrtvýho, ne? Nezabil vám snad jedno z dětí?“ Tori skloní hlavu. Oči má rozšířené a nevinné. „Tak jsme se o to postarali. A teď, když dovolíte, jsme na odchodu.“

„Což— na odchodu?“ zadrmolí Jack.

Když odejdeme, nebude schopen dostát hned dvěma ze tří Maxových požadavků. Ta představa ho děsí a promítá se mu do výrazu tváře.

„To nedovolím,“ řekne.

„Vy nám nic dovolovat nemusíte,“ vloží se do toho Tobias. „Jestli nám neuhnete z cesty, budeme nuceni projít přes vás, a ne kolem vás.“

„Myslel jsem, že jste sem přišli hledat spojence,“ poznamená Jack. „Jestli odejdete, přidáme se k Sečtělým, to vám můžu slíbit, o nějakém spojenectví s námi si budete moct nechat —“

„My vás jako spojence nepotřebujeme,“ přeruší jej Tori. „Jsme Neohrožení.“

Ostatní souhlasně zahalekají a jejich výkřiky konečně prorazí oponu mých myšlenek. Dav se jako na povel vrhne vpřed. Upřímní na chodbě vyjeknou a klidí se nám z cesty. Vtrhneme mezi ně, jako když praskne potrubí, jako neohrožená voda, která zaplaví prázdný prostor.

Marlene se mě chtě nechtě pustí. Běžím po schodech dolů, snažím se držet tempo s lidmi před sebou a nevnímat, že do mě všichni strkají a že všichni kolem křičí. Cítím se zase jako nováček, který po Obřadu volby sbíhá schody Hlavy. Bolí mě nohy, ale to je v pořádku.

Za chvíli jsme ve vestibulu. Tam čeká skupina Upřímných a uprchlíků ze Sečtělosti, včetně Divergentní ženy s blond vlasy, kterou zrádci z Neohroženosti při útoku táhli k výtahům za vlasy, dívky, které jsem pomohla utéct, a Cary. Bezmocně přihlížejí, jak se dav Neohrožených valí ven.

Cara si mě všimne, chytí mě za paži a strhne mě zpátky. „Kam všichni běží?“

„Na základnu Neohrožených.“ Pokusím se jí vyškubnout, ale nepustí mě.

Nepodívám se jí do tváře. Teď se na ni nedokážu podívat.

„Běžte k Mírumilovným,“ řeknu. „Slíbili, že poskytnou azyl komukoli, kdo o něj požádá. Tady už to není bezpečný.“

Pustí mě, ale spíš jako by mě od sebe znechuceně odstrčila.

Vyběhnu ven. Země pod nohama je kluzká. Zvolním do klusu a vak s oblečením, který mám přehozený přes rameno, přitom začne nadskakovat. Na hlavu a záda mi dopadá déšť. Běžím přes louže a voda mi stříká na kalhoty.

Cítím vůni mokré dlažby a představuju si, že nic jiného neexistuje.

Stojím u zábradlí nad propastí. O skalní stěnu pode mnou se tříští voda, ale nedosahuje tak vysoko, aby mi namočila boty.

O sto metrů dál Bud lidem rozdává paintballové pušky. Někdo další přiděluje náboje. Všechna zákoutí základny Neohrožených získají v nejbližších chvílích pestrobarevnou vizáž, jejímž cílem je vyřadit všechny skryté kamery z provozu.

„Čau, Tris,“ pozdraví mě Zeke a dojde až k zábradlí. Oči má zarudlé a napuchlé, ale na rtech mu přesto zahraje nepatrný úsměv.

„Ahoj, tak jste to zvládli?“

„Jo. Počkali jsme, až na tom Shauna bude líp, a pak ji sem převezli.“ Protře si palcem oko. „Nechtěl jsem, aby se zbytečně vyčerpala, ale… tam by už nebyla v bezpečí.“

„Jak je na tom?“

„Těžko říct. Přežije to, ale ošetřovatelka nás varovala, že by mohla zůstat od pasu dolů ochrnutá. Což o to, s tím se dá žít…“ Pokrčí ramenem. „Ale jak může zůstat v Neohroženosti, když se nebude moct hejbat?“

Zadívám se na opačnou stranu Jámy, kde se několik dětí honí po úzkém chodníku a hází paintballové kuličky na skalní stěnu. Jedna z kuliček praskne a na kámen vyšplíchne žlutá barva.

V duchu si vybavím, co mi Tobias řekl, když jsme byli mezi odpadlíky — jak starší lidé z Neohroženosti odcházejí, protože už nemají dost fyzické síly. A současně si vzpomenu na popěvek, ve kterém děti z Upřímnosti zpívají o tom, že jsme krutí.

„Může,“ řeknu.

„Tris. Vždyť se tady ani sama nikam nedostane.“

„Zvládne to.“ Podívám se mu do očí. „Pořídíme jí křeslo. V Jámě, kde je to úzký, jí vždycky někdo pomůže, a pokud vím, tak v tom baráku nad náma je výtah.“ Ukážu rukou nad naše hlavy. „Na to, aby mohla střílet nebo jezdit lanovkou z mrakodrapu, nepotřebuje umět chodit.“

„Ode mě si nebude chtít nechat pomoct.“ Má nakřáplý hlas. „Nedovolí mi, abych ji zvedal nebo nosil.“

„Bude muset. Nebo ji odsud pustíš jenom proto, že nemůže chodit?“ Zeke chvíli nic neříká. Putuje očima po mé tváři a přimhouří je, jako by si mě měřil. Pak se ke mně obrátí, nahrbí se a obejme mě. Nejdřív strnu. Už je to dlouho, co mě někdo objímal. Pak se ale uvolním a pustím do sebe jeho

hřejivé teplo; z vlhkého oblečení, které mám na sobě, jsem beztak prokřehlá.

„Jdu si odprásknout pár kamer,“ řekne a odtáhne se. „Přidáš se?“ Pokrčím rameny a rozběhnu se za ním přes dno Jámy. Bud nám podá paintballové pušky. Naplním si zásobník. Váha, tvar i materiál pušky se od revolveru natolik liší, že mi její držení nepůsobí žádné potíže.

„Převážná část Jámy a podzemí už je hotová,“ oznámí Bud. „Zbývá akorát Věž.“

„Věž?“

Bud ukáže k prosklené budově nad Jámou. Ten pohled mnou pronikne jako jehla. Když jsem tady naposledy stála a dívala se vzhůru, byla jsem na cestě zničit útočnou simulaci. Byla jsem se svým otcem.

Zeke mezitím vyrazil. Donutím se zvednout nohu a pak i druhou. Přimět se k chůzi je těžké, protože nemůžu pořádně dýchat, ale nakonec se rozejdu. Cestou k hornímu schodišti tlak z mé hrudi téměř vymizí.

Jakmile se dostaneme do Věže, Zeke zvedne pušku a namíří na jednu ze stropních kamer. S výstřelem se po přilehlém okně rozprskne zelená barva. Minul.

„Úú,“ vyjeknu a trhnu sebou. „To muselo bolet.“

„Chci vidět tebe, jestli se napoprvý trefíš.“

„Vážně chceš?“ Opřu si pušku o levé rameno. Je to nezvyklý pocit, držet pušku v levé ruce, ale moje pravé rameno by ještě takový nápor neuneslo. V hledáčku objevím jednu z kamer a přimhouřím oko, abych zacílila na její objektiv. V hlavě uslyším povědomý hlas. Nadechnout. Zamířit. Vydechnout. Vystřelit. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že ten hlas patří Tobiasovi. To on mě naučil střílet. Zmáčknu spoušt. Kulička s modrou barvou zasáhne objektiv kamery. „Voil?. Navíc levačkou.“

Zeke něco nesrozumitelného zabrblá, ale nezní to jako pochvala.

„Hej!“ křikne někdo radostně. Nad skleněnou podlahou vykoukne Marlenina hlava. Přes čelo se jí až k obočí táhne fialová šmouha. S lišáckým úsměvem střelí Zeka do nohy a pak namíří na mě. Vzápětí mě do paže bodne paintballové žihadlo.

Marlene se smíchem zmizí zpátky pod sklem. Vyměníme si se Zekem pohled a vyrazíme za ní. Ta se cestou dolů pořád směje a kličkuje mezi hloučkem dětí. Vystřelím po ní, ale zasáhnu jen skalní stěnu. Marlene vypálí na chlapce u zábradlí — Hectora, Lynnina mladšího bratra. Nejdřív se zatváří šokovaně, ale hned nato stiskne spoušt a trefí člověka vedle Marlene.

Neohrožení po sobě začnou střílet hlava nehlava a Jámou se rozlehnou praskavé zvuky. Mladí i staří se baví a kamery pro ně na chvíli přestávají existovat. Cestou dolů si doplním kuličky do zásobníku. Všude je slyšet křik a smích. Utvoříme týmy a pak bojujeme proti sobě.

Když je konečně dobojováno, oblečení mám víc barevné než černé. Rozhodnu se, že tu košili si schovám. Bude mi připomínat, proč především jsem k Neohroženým přestoupila: ne proto, že jsou bezchybní, ale proto, že umí žít. Proto, že jsou svobodní.

KAPITOLA 25

Pár lidí provede razii v kuchyni a ohřeje trvanlivé zásoby, takže máme teplou večeři. Sednu si ke stejnému stolu, jako jsme vždycky sedávali s Christinou, Alem a Willem. A hned mi v krku naroste knedlík. Jak to, že nás zbyla jen půlka?

Cítím se za to odpovědná. Kdybych dokázala Alovi odpustit, nemusel si sáhnout na život. Kdybych si dokázala zachovat chladnou hlavu, nestřelila bych Willa do hlavy.

Pomalu se nořím do své viny, když vtom vedle mě přistane Uriahův tác s jídlem. Nechal si naložit dušené hovězí a čokoládový koláč.

„Oni dávali i koláč?“ zeptám se a podívám se na své daleko střízlivější menu.

„Jo. Někdo ho právě přinesl. Prej odkudsi vyhrabali dvě krabice směsi a upekli to,“ oznámí Uriah. „Dám ti kousnout, jestli chceš.“

„Kousnout? Chceš říct, že jinak celou tu hromadu spořádáš sám?“

„Jo.“ Zatváří se zmateně. „Proč?“

„Ale nic.“

K opačné straně stolu si přisedne Christina, co nejdál ode mě. Vedle ní si položí tác Zeke. Brzy se k nám připojí také Lynn, Hector a Marlene. Pod stolem zahlédnu nějaký pohyb. Marlene se dotkla Uriahovy ruky na koleni. Propletou si prsty. Oba se snaží chovat nenápadně, ale pokradmu se na sebe dívají.

Lynn, která sedí nalevo od Marlene, zkřiví obličej, jako by kousla do něčeho kyselého. V rychlosti do sebe hází jídlo.

„Hoří někde?“ zeptá se jí Uriah. „Tímhle tempem se brzy pozvracíš.“ Lynn na něho udělá obličej. „To se pozvracím stejně, jestli po sobě budete ještě chvíli házet očima.“

Uriahovi zčervenají uši. „O čem to mluvíš?“

„Hele, nejsem slepá a ostatní taky ne. Proč se k tomu prostě nepřiznáte a tuhle trapnou frašku neskončíte?“

Uriah zůstane jako omráčený. Zato Marlene se do Lynn zabodne pohledem. Pak se nakloní k Uriahovi a odhodlaně ho políbí na ústa. Prsty mu přitom vsune pod límeček košile.

Uvědomím si, že mi z vidličky popadal všechen hrášek.

Lynn popadne tác a nasupeně odejde.

„A to mělo být co?“ zeptá se Zeke.

„Mě se neptej,“ odpoví Hector. „Vždycky ji něco rozčílí. Už jsem to přestal sledovat.“

Uriah a Marlene mají pořád obličeje u sebe. A pořád se usmívají. Odpoutám od nich zrak a zadívám se do talíře. Je to zvláštní, vidět pohromadě dva lidi, které člověk dosud vídával jen samostatně, ačkoli to není poprvé, co jsem něčeho takového svědkem. Christina se nimrá v jídle, její vidlička zaskřípe o talíř.

„Čtyřko!“ zvolá Zeke a kývne na něj. Vypadá, že se mu ulevilo. „Pojď za náma, tady je místo.“

Tobias mi položí ruku na zdravé rameno. Na několika kloubech mu svítí čerstvá krev. „Je mi líto, ale nezdržím se.“

Skloní se ke mně a řekne: „Můžeš na chvilku?“

Zvednu se a zamávám ostatním na rozloučenou — vlastně spíš jen Zekovi, protože Christina a Hector zírají do svých talířů a Uriah se s Marlene o něčem potichu baví. Tobias a já vyjdeme z jídelny.

„Kam jdeme?“

„K vlaku,“ oznámí. „Mám se tam s někým sejít a chci, abys u toho byla.“ Po jednom z chodníků po obvodu Jámy zamíříme nahoru ke schodům,

které ústí ve Věži.

„Proč chceš, abych zrovna já—“

„Protože do lidí vidíš daleko líp než já.“

Nevím, co na to říct. Vystoupáme po schodech a přejdeme po skleněné podlaze. Cestou ven musíme projít přes vlhkou místnost, která se používá pro simulace krajin strachu. Na zemi se válí prázdná injekční stříkačka — někdo tu nedávno byl.

„Ty jsi dneska byl v krajině strachu?“ zeptám se.

„Jak jsi na to přišla?“ Uhne očima. Rozrazí venkovní dveře a ovine nás letní vzduch. Je bezvětří.

„Máš rozraženou ruku a někdo v tý místnosti zjevně byl.“

„To je přesně ten důvod, proč chci, abys šla se mnou. Nic ti neujde,“ Po-dívá se na hodinky. „Řekli mi, že mám nasednout do toho v 8:05. Pojď.“

Pocítím náznak naděje. Možná se tentokrát nepohádáme. Možná že se mezi námi všechno urovná.

Vydáme se k trati. Když jsme tady spolu šli naposledy, chtěl mi ukázat, že Sečtělí svítí i v noci, chtěl mi říct, že plánují zaútočit na Odevzdané. Teď cítím, že se co nevidět setkáme s odpadlíky.

„Neušlo mi hlavně to, že ses vyhnul odpovědi,“ vrátím se k našemu rozhovoru.

Vzdychne. „Jo, byl jsem tam. Chtěl jsem vědět, jestli se to změnilo.“

„A změnilo. Nebo ne?“

Odhrne si z očí zatoulaný vlas, ale nepodívá se na mě. Nevěděla jsem, že má tak husté vlasy — na hodně krátkém sestřihu, jaké nosí Odevzdaní, se to špatně poznává. Teď je má dlouhé pět centimetrů a téměř mu přepadávají do čela. Už nepůsobí tak hrozivě a více se podobá člověku, kterého jsem poznala v soukromí.

„Jo, ale počet zůstal stejnej.“

Nalevo od nás zahouká vlak, ale reflektor na lokomotivě nesvítí. Vlak se sune po kolejích jako lstivý had.

„Zadní dveře pátýho vagónu!“ křikne.

Oba ostře vystartujeme. Odpočítám pátý vagón a levou rukou popadnu madlo. Pokusím vyšvihnout nohy na plošinu, ale nepodaří se mi to. Teď mi visí nebezpečně blízko kol. Zaječím a vší silou se vymrštím nahoru. Odřu si přitom koleno.

Pak naskočí Tobias a sedne si vedle mě. Chytím se za koleno a zatnu zuby.

„Ukaž, podívám se,“ řekne a vyhrne mi rifle. Jeho prsty zanechají na mé kůži studené, neviditelné otisky. Mám chuť ho popadnout za košili, přitáhnout ho k sobě a políbit jej. Mám chuť se k němu pevně přimknout, ale nemůžu, protože všechna naše tajemství mezi námi vytvořila nepřekonatelnou mezeru.

Koleno mám celé červené od krve. „Máš to jenom odřený. Brzy se to zahojí.“

Přikývnu. Bolest zvolna ustupuje. Vyroluje mi nohavici, aby mohlo koleno volně dýchat. Položím se na záda a zadívám se do stropu.

„Takže ve tvý krajině strachu zůstal?“ zeptám se.

Jako by mu někdo za očima škrtl zápalkou. „Jo, ale jinak.“

Jednou mi řekl, že jeho krajina strachu je od samého začátku pořád stejná. Takže jestli se v ní něco změnilo, i kdyby to měla být drobnost, něco to znamená.

„Ty jsi tam taky.“ S pohledem upřeným na ruce se zamračí. „Místo abych musel zastřelit tu ženskou, se teď musím dívat, jak umíráš. A nic s tím nedokážu udělat.“

Roztřesou se mu ruce. Snažím se přijít na něco, čím bych ho mohla povzbudit. Já přece neumřu — ale to nemůžu vědět. Žijeme v nebezpečném světě a já nelnu k životu tolik, abych udělala cokoli pro svou vlastní záchranu. Nemůžu ho nijak utěšit.

Podívá se na hodinky. „Budou tu každou chvíli.“

Postavím se. Vedle kolejí spatřím Evelyn a Edwarda. Rozběhnou se ještě před příjezdem vlaku a naskočí s podobnou lehkostí jako Tobias. Zřejmě za sebou mají bohatou praxi.

Edward se při pohledu na mě ušklíbne. Na jeho pásce přes oko se dnes vyjímá velké, modrou nití vyšité „X“.

„Ahoj,“ pozdraví Evelyn, ale podívá se při tom jen na Tobiase, jako bych neexistovala.

„Pěkný místo na setkání,“ prohodí Tobias. Mezitím se setmělo. Proti tmavomodré obloze se rýsují jen stíny budov a několik světel u jezera — to musí být základna Sečtělých.

Vlak zabočí nezvyklým směrem — doleva. Odkloní se tak od světel v Sečtělosti a vjede do opuštěné části města. Podle rostoucího ticha poznám, že zpomalujeme.

„Jedno z nejbezpečnějších,“ řekne Evelyn. „Takže ty ses s námi chtěl setkat.“

„Ano. Chci vám navrhnout spojenectví.“

„Spojenectví,“ zopakuje Edward. „A kdo ti k tomu dal pravomoc?“

„Tobias je teď jedním z našich lídrů,“ vložím se do toho. „Žádnou jinou pravomoc nepotřebuje.“

Edward povytáhne obočí. Vypadá překvapeně. Evelyn ke mně na okamžik zabloudí pohledem, ale hned se s úsměvem vrátí k Tobiasovi. „Zajímavé,“ podotkne. „A z ní je teď taky lídr?“

„Ne,“ odpoví Tobias. „Je tady, aby mi pomohla se rozhodnout, jestli vám mám, nebo nemám věřit.“

Evelyn našpulí rty. Tak trochu si na ni přeju udělat dlouhý nos a říct „Ha!“, ale spokojím se s pousmáním.

„Se spojenectvím pochopitelně souhlasíme… ale za určitých podmínek,“ řekne Evelyn. „Požadujeme garantované — a rovnoprávné — místo v jakékoli

vládě, která po rozpadu Sečtělosti vznikne. A po skončení ofenzívy plnou kontrolu nad jejich daty. Je jasné —“

„Co s nimi chcete udělat?“ skočím jí do řeči.

„Zničíme je, jak jinak. Jediný způsob, jak připravit Sečtělé o moc, je připravit je o vědomosti.“

Mám chuť jí říct, že je blázen. Ale pak se zarazím. Bez technologie, která umožnila simulaci, bez dat, která nashromáždili o ostatních frakcích, bez jejich zaměření na technologický pokrok by k útoku na Odevzdanost nikdy nedošlo. Moji rodiče by byli naživu.

I když se nám podaří Jeanine zabít, budeme mít jistotu, že Sečtělí znovu nezaútočí s cílem nás ovládnout? Nejsem si jistá.

„Když vám v tomto vyhovíme, co získáme oplátkou?“ zeptá se Tobias.

„Lidskou sílu, bez které na Sečtělé zaútočit nemůžete, a rovnocenné postavení ve vládě po našem boku.“

„Kdyby tady byla Tori, žádala by o výhradní právo Jeanine zabít,“ dodá Tobias tiše.

Zvednu obočí. Nevěděla jsem, že Toriina nenávist k Jeanine je veřejným tajemstvím — nebo možná není. Tobias o ní musí vědět věci, které ostatní neví, když jsou teď oba dva lídři.

„To nebude problém zařídit,“ souhlasí Evelyn. „Je mi jedno, kdo ji zabije.

Jenom chci, aby se to stalo.“

Tobias na mě letmo pohlédne. Kéž bych mu mohla říct, proč mám tolik pochybností… vysvětlit mu, proč já, ze všech lidí na světě, mám k likvidaci základny Sečtělých námitky. Ale asi bych jen těžko hledala slova, i kdybych měla čas. Obrátí se k Evelyn.

„Pak jsme dohodnuti,“ řekne. Podá jí ruku a potřese si s ní.

„Za týden bychom se měli znovu sejít,“ navrhne Evelyn. „Na neutrálním místě. Většina Odevzdaných byla tak laskavá a dočasně nám svůj sektor poskytla k naplánování dalších kroků. Pořád mají plné ruce práce s odklízením následků útoku.“

„Většina nejsou všichni,“ namítne Tobias.

Evelyn se na něj bezvýrazně podívá. „Tvůj otec má stále důvěru řady lidí. Ten jim také při své návštěvě před několika dny doporučil, aby se nám vyhýbali.“ Hořce se usměje. ,,A oni poslechli, stejně jako tehdy, když je přesvědčil, že mě mají z Odevzdanosti vyhodit.“

„Oni tě vyhnali?“ podiví se Tobias. „Myslel jsem, že jsi odešla.“

„Ne. Jak asi víš, Odevzdaní inklinují k odpuštění a usmíření. Ale tvůj otec se mezi nimi těší velké oblibě, a vždycky těšil. Raději jsem odešla, než abych se dočkala veřejné exkomunikace.“

Tobias se tváří ohromeně.

Edward, který se už chvíli vyklání z vlaku, oznámí: „Je čas.“

„Uvidíme se za týden,“ řekne Evelyn.

Jakmile trať klesne na úroveň ulice, Edward seskočí. O pár vteřin později skočí i Evelyn. Tobias a já zůstaneme ve vlaku a mlčky posloucháme, jak syčí po kolejích.

„Proč jsi mě s sebou vůbec bral, když ses mě ani nezeptal, jestli s tím vším souhlasím?“ zeptám se monotónně.

„Nezastavila jsi mě.“

„A co jsem měla udělat? Začít mávat rukama ve vzduchu?“ Svraštím čelo.

„Nelíbí se mi to.“

„Musíme to udělat.“

„Myslím, že nemusíme. Musí být jinej způsob —“

„Jinej způsob?“ Založí si ruce na prsou. „Ty ji prostě nemáš ráda. Od první chvíle.“

„Jistěže nemám! Opustila tě!“

„Vyhnali ji. A jestli se jí rozhodnu odpustit já, měla by ses o to pokusit i ty!

Já jsem tenkrát zůstal sám, ne ty.“

„Je v tom něco víc. Nevěřím jí. Myslím, že tě chce využít.“

„Ty každopádně o ničem nerozhoduješ.“

„Proč jsi mě teda bral s sebou?“ rozhořčím se a založím si ruce jako on.

„Nebylo to proto, abych ti řekla, jestli jim máš, nebo nemáš věřit? Právě jsem ti to řekla, a jenom proto, že se ti moje slova nelíbí, ještě nemusíš —“

„Zapomněl jsem, že tvý předsudky ti někdy dokážou zatemnit mozek.

Moje chyba, neměl jsem tě sem brát.“

„Moje předsudky? A co takhle tvoje? Protože co jinýho to je, když máš dojem, že všichni, kdo nenávidí tvýho otce, jsou automaticky na tvý straně?“

„Tohle se mýho otce vůbec netýká!“

„Ale jistěže týká! Ví toho hodně, Tobiasi. A my bysme se měli snažit zjistit, co přesně to je.“

„A jsme zas u toho. Myslel jsem, že tohle už jsme vyřešili. Je to lhář,

Tris.“

„Vážně?“ Povytáhnu obočí. „To je i tvá matka. Vážně si myslíš, že by Odevzdaní někoho někdy vyhnali? Já ne.“

„Takhle o mý matce nemluv.“

Před námi spatřím světlo. Z naší Věže.

„Fajn.“ Přejdu ke dveřím. „Nebudu.“

Vyskočím ven a několik kroků po dopadu ještě běžím, abych se ustálila. Tobias seskočí hned po mně, ale nedám mu šanci, aby mě dohonil — zamířím rovnou na základnu, seběhnu po schodech a vrátím se do Jámy. Musím si najít místo na spaní.

KAPITOLA 26

„Tris! Vstávej!“

Byl to výkřik. O tom se nedá pochybovat. Přehodím nohy přes okraj postele, ale to už mě čísi ruka táhne ke dveřím. Nestačím se ani obout, podlaha je hrbolatá. Výčnělky mi odírají prsty na nohou i paty. Zamžourám před sebe, abych zjistila, kdo mě to vleče. Christina. Málem mi vykloubila rameno.

„Co se stalo?“ zeptám se. „Co se děje?“

„Sklapni a poběž!“

Běžíme do Jámy, odkud k nám doléhá burácení podzemní řeky. Když mě Christina naposledy takhle vytáhla z postele, bylo to kvůli Alovi, jehož tělo vytahovali z propasti. Zatnu zuby a snažím se na to nemyslet. Nemohlo se to přece stát znovu. Nemohlo.

Když nahoře ve Věži přebíháme přes skleněnou podlahu, dochází mi dech

— Christina běží rychleji než já. Práskne dlaní do tlačítka na přivolání výtahu. Nečeká, až se dveře úplně rozevřou, a vklouzne dovnitř. A vtáhne mě za sebou. Zabodne prst do tlačítka, které zavírá dveře, a zmáčkne nejvyšší patro.

„Simulace,“ promluví konečně. „Běží další simulace. Netýká se všech, jenom… některých.“

Položí si ruce na kolena a několikrát se zhluboka nadechne.

„Jedna z nich řekla něco o Divergentních,“ pokračuje.

„Cože? Pod vlivem simulace?“

Christina kývne. „Marlene. Ale nezněla jako Marlene. Mluvila hrozně… monotónně.“

Dveře se otevřou. Proběhneme chodbou ke dveřím označeným nápisem

„PŘÍSTUP NA STŘECHU“.

„Christino,“ řeknu, „proč lezeme na střechu?“

Neodpoví. Na schodech to páchne starou barvou. Betonové zdi zdobí černá graffiti. Symbol Neohrožených. Iniciály zamilovaných dvojic: RG + NT, BR

+ FH. Dnes už jsou z nich nejspíš důchodci a kdo ví, jestli jsou ještě spolu. Přiložím si ruku na srdce. Bije tak rychle, až se divím, že ještě pořád dýchám.

Ovane nás chladný noční vzduch. Na pažích mi naskočí husí kůže. Moje oči už si na tmu přivykly. Na konci střechy spatřím tři postavy. Všechny stojí

na římse čelem k nám. Jedna z nich je Marlene. Druhá Hector. Tu třetí neznám

— malá holka, sotva osmiletá, s pramenem zelených vlasů.

Stojí nehybně, přestože vane silný vítr a fouká jim vlasy do čela, do očí, do úst. Šaty na nich plápolají, ale oni sami jsou jako z kamene.

„Pojďte z tý římsy dolů,“ osloví je Christina. „Ne abyste udělali nějakou hloupost. Hezky slezte dolů…“

„Neslyší tě,“ namítnu tiše, zatímco se k nim přibližujeme. „Ani nevidí.“

„Tak na ně prostě skočíme. Já si vezmu Heka, ty —“

„Nemůžeme riskovat, že spadnou dolů. Pro jistotu se drž u té malé holky.“

Na něco takového je příliš malá, pomyslím si, ale nemám to srdce, abych to řekla nahlas, protože by to znamenalo, že Marlene už je na to dost stará.

Zadívám se na Marlene. Oči má prázdné, jako namalované na kámen, jako ze skla. Mám pocit, jako by mě ty kameny klouzaly hrdlem do břicha a táhly mě k zemi. Z té římsy ji nemáme šanci sundat.

Konečně otevře ústa a promluví.

„Mám zprávu pro Divergentní.“ Její hlas zní nevýrazně. Simulace sice využívá její hlasivky, ale oprošťuje je od přirozených výkyvů podmíněných lidskými emocemi.

Přejedu pohledem z Marlene na Hectora. Toho Hectora, který se mě tak bál, protože mu o nás jeho matka napovídala bůhvíco. Lynn je asi pořád u Shauny a doufá, že bude moct pohnout nohama, až se probere. Lynn o Hectora nemůže přijít.

Vykročím dopředu, abych zprávu přijala.

„Nejde o žádné vyjednávání, ale o varování,“ pokračuje simulace, která Marlene vibruje v krku a pohybuje jejími rty. „Dokud se jeden z vás osobně nedostaví na základnu Sečtělých, bude se tohle opakovat každý druhý den.“

Tohle.

Marlene udělá krok vzad a já se vrhnu dopředu. Ale ne k ní. Ne k Marlene, která se kdysi vsadila s Uriahem, že jí nesestřelí muffin z hlavy. Která mi u Upřímných vyškemrala náhradní oblečení. Která se na mě vždycky jenom usmívala. Ne, ne k Marlene.

Když Marlene a ta druhá dívka ukročí z římsy dolů, vrhnu se k Hectorovi. Pevně se chytím toho, co mi přijde pod ruku jako první. Paže, kus košile. Jeho váha mě strhne dolů a o drsný povrch střechy si odřu kolena. Nemám dost síly na to, abych ho vytáhla nahoru. „Pomoc,“ zašeptám, protože hlas se mi vytratil.

Christina přiskočí k mému rameni a pomůže mi vytáhnout Hectorovo ochablé tělo zpátky na střechu. Paže mu bezvládně klesne. Holčička leží na zádech o necelé dva metry dál.

Pak simulace skončí. Hector otevře oči a vrátí se mu do nich výraz.

„Jau,“ řekne. „Co se děje?“

Dívenka se rozfňuká. Christina k ní přejde a něco na ni povzbudivě zamumlá.

Postavím se. Třesu se po celém těle. Centimetr po centimetru se přiblížím k okraji střechy a podívám se dolů. Ulice není dobře osvětlená, ale přesto vidím, jak se na chodníku nezřetelně rýsuje Marlenina silueta.

Dýchej — ale záleží na tom ještě?

Odvrátím zrak a zaposlouchám se do úderů vlastního srdce. Christininy rty se pohnou. Nevěnuju jí pozornost. Vykročím ke dveřím a sejdu dolů po schodech a chodbou do výtahu. Sotva se za mnou dveře kabiny zavřou, zhroutím se k zemi, stejně jako Marlene okamžik poté, co jsem se ji rozhodla nezachránit. Zavřeštím a začnu si rvát oblečení. Po chvíli mě z křiku rozbolí v krku, ale nepřestávám. Na holých pažích, ze kterých už nebylo co strhnout, se mi objeví škrábance.

Výtah s cinknutím zastaví. Dveře se otevřou. Upravím si oděv, uhladím vlasy a vyjdu ven.

Mám zprávu pro Divergentní.

Já jsem Divergentní.

Nejde o žádné vyjednávání. Ne, to v žádném případě ne. Ale o varování.

Rozumím.

Dokud se jeden z vás osobné nedostaví na základnu Sečtělých…

Já půjdu.

…bude se tohle opakovat každý druhý den.

Tohle už se nikdy opakovat nebude.

KAPITOLA 27

Propletu se davem, který se shromáždil u propasti. V Jámě je hlučno a není to jen burácející řekou. Vytratím se do chodby vedoucí k ložnicím, potřebuju najít trochu klidu. Nechci poslouchat, jak bude Tori mluvit na počest Marlene, nechci si s ostatními připíjet a oslavovat její život a odvahu.

Dnes ráno nám Lauren oznámila, že v ubikacích, kde spali Christina, Zeke, Lauren, Marlene, Hector a Kee, ta holčička s pramenem zelených vlasů, zůstalo nedopatřením několik funkčních kamer. Díky tomu Jeanine zjistila, na koho simulace působí. Nepochybuju o tom, že záměrně vybrala tak mladé oběti, protože věděla, že jejich smrt nás zasáhne o to bolestněji.

V jedné z chodeb se zastavím a opřu se čelem o stěnu. Na kůži mě zachladí hrubý kámen. Stále slyším, jak za mnou Neohrožení skandují, ačkoli skála jejich hlasy ztišila.

Zaslechnu kroky. Otočím se. Christina. Na sobě má stejné oblečení jako v noci. Několik kroků ode mě se zastaví.

„Poslyš,“ řekne.

„Hele, zrovna teď se nepotřebuju cítit ještě provinileji. Nech mě prosím být.“

„Chci ti jen něco říct a hned zas půjdu.“

Má napuchlé oči a její hlas zní mírně ospale. Asi je vyčerpaná, nebo se trošku napila, nebo možná obojí. Ale dívá se na mě zpříma, takže musí vědět, co říká. Odlepím čelo od stěny.

„Nikdy předtím jsem takovou simulaci neviděla. Myslím jako zvenčí. Ale včera…“ Zavrtí hlavou. „Měla jsi pravdu. Neslyšeli nás, neviděli nás. Stejně jako Will…“

U jeho jména se zadrhne. Nadechne se a ztěžka polkne. Několikrát zamrká.

Pak se na mě znovu podívá.

„Řekla jsi mi, že jsi ho musela zastřelit, protože jinak by zabil on tebe, a já jsem ti nevěřila. Teď tomu věřím a… budu se ti snažit odpustit. To… jsem ti chtěla říct.“

Částečně se mi uleví. Věří mi, chce mi odpustit, i když to pro ni nebude jednoduché.

Ale mnohem víc se rozhněvám. Co si předtím sakra myslela? Že jsem Willa chtěla zastřelit, jednoho ze svých nejlepších kamarádů? Měla mi věřit

od začátku, měla vědět, že bych ho nezabila, kdybych v tu chvíli viděla nějaké jiné řešení.

„Tak to mám vážně štěstí. Konečně máš důkaz, že nejsem chladnokrevnej vrah. Věrohodnej důkaz, nejenom mý slovo. Jasně, proč by ti mý slovo mělo stačit, že?“ Neupřímně se zasměju a snažím se o lhostejný výraz. Otevře ústa, ale nenechám ji nic říct, nedokážu se zastavit. ,,A s tím odpouštěním by sis měla pohnout, protože není moc času —“

Zlomí se mi hlas a už se nedokážu déle ovládat. Rozbrečím se. Opřu se o stěnu, ale podlomí se mi nohy a svezu se k zemi.

Přes slzy ji nevidím, ale ucítím, když kolem mě ovine ruce a pevně, téměř bolestivě mě k sobě přitiskne. Voní po kokosovém oleji a je silná, stejně jako byla tehdy, když visela za špičky prstů nad propastí. Tenkrát — a není to tak dávno — jsem se před ní cítila slabá, ale teď mi její síla dodává pocit, že bych i já mohla být silnější.

Klečíme proti sobě na tvrdém kameni a já ji svírám v náručí se stejnou silou.

„Už jsem to udělala,“ řekne. „To jsem ti chtěla říct. Už jsem ti odpustila.“

Když ten večer vejdu do jídelny, všichni Neohrožení zmlknou. Nedivím se jim. Jako jedna z Divergentních mám tu moc rozhodnout nad osudem jednoho z nich. Většina z nich by nejspíš chtěla, abych se obětovala. Nebo se hrozí toho, že bych to naopak udělat nemusela.

Kdybychom byli v Odevzdanosti, žádný Divergentní by tu teď neseděl.

Chvíli nevím, kam mám jít nebo kudy se tam mám dostat. Pak na mě od stolu mávne Zeke. Tváří se zasmušile. Vydám se tím směrem. Do cesty mi však vstoupí Lynn.

Není to ta Lynn, kterou znám. Nemá v očích ten nezkrotný pohled. Je bledá a kouše se do rtu, abych neviděla, že se jí chvěje.

„Ehm…“ zamumlá. Podívá se nalevo, napravo, všude, jen ne na mě.

„Marlene… mi vážně moc chybí. Znala jsem ji dlouho a…“ Zavrtí hlavou.

„Nechci, aby sis myslela, že to, co ti chci říct, s ní jakkoli souvisí,“ řekne, jako by mi nadávala, „ale… děkuju, žes Heka zachránila.“

Přenese váhu z nohy na nohu. Očima těká po místnosti. Pak mě jednou paží obejme a stiskne mi rameno pod košilí. Do ruky mi vystřelí bolest, ale nic neřeknu.

Potom mě pustí, popotáhne a vrátí se zpátky ke stolu, jako by se nic nestalo. Chvíli se za ní dívám, pak se posadím.

Zeke a Uriah sedí vedle sebe u jinak prázdného stolu. Uriah má povolené rysy v obličeji, jako by napůl spal. Před ním stojí tmavohnědá láhev, ze které co chvíli upije.

Nevím, jak se k němu mám chovat. Zachránila jsem Heka — to znamená, že jsem nezachránila Marlene. Ale Uriah se na mě nepodívá. Odsunu se dál od něj a posadím se jen na okraj.

„Kde je Shauna?“ zeptám se. „Pořád ještě v nemocnici?“

„Ne, je tamhle,“ řekne Zeke a pokývne ke stolu, kde sedí i Lynn. Spatřím ji. Je téměř průsvitná a sedí v kolečkovém křesle. „Neměla by se zbytečně vysilovat, ale Lynn na tom není dobře, tak ji chtěla podpořit.“

,,A jestli chceš vědět, proč si sedli takovej kus od nás… tak je to proto, že se Shauna dozvěděla, že jsem Divergentní,“ řekne Uriah otupěle. „Nechce to od nás chytnout.“

„Aha.“

„Se mnou taky sotva promluví,“ ozve se Zeke a povzdechne si. „Jak víš, jestli se tvůj bratr proti nám nespikl? „

,,Sledovala jsi ho?“ Tomu, kdo jí takový věci nakukal, bych nejradši jednu vrazil.“

„Na co čekáš?“ řekne Uriah. „Její matka sedí tamhle.“

Podívám se jeho směrem a spatřím ženu ve středních letech s modrým melírem a uchem posetým náušnicemi. Je krásná, stejně jako Lynn.

Chvíli nato vstoupí do jídelny Tobias a za ním Tori a Harrison. Vyhýbala jsem se mu. Od naší poslední hádky ve vlaku jsem s ním nemluvila. Ani o Marlene…

„Ahoj Tris,“ řekne, když jsem na doslech. Jeho tichý, drsný hlas mě přenese do míst plných ticha.

„Ahoj,“ špitnu hláskem, který jako by mi ani nepatřil.

Přisedne si ke mně a položí ruku na mé opěradlo. Výmluvně se ke mně nahne. Nepodívám se mu do očí — odmítám se mu podívat do očí.

Podívám se mu do očí.

Jsou tmavě modré — nezvyklý odstín — a dokážou náhle vytěsnit všechno kolem, utěšit mě a současně mi připomenout, že jsme od sebe dál, než bych si přála.

„Nezeptáš se mě, jak na tom jsem?“ prohodím.

„Ne, vidím sám, že to není dobrý,“ řekne a zavrtí přitom hlavou. „Chci tě poprosit, aby sis s náma nejdřív promluvila, než něco uděláš.“

Pozdě, pomyslím si. Už jsem se rozhodla.

„Chtěl jsi říct s náma všema, protože tohle se týká nás všech,“ řekne Uriah.

„Myslím, že by tam nikdo z nás chodit neměl.“

„Nikdo?“ zeptám se.

„Jo, nikdo.“ Uriah svraští čelo. „Radši bysme na ně měli zaútočit.“

„Jasně,“ poznamenám ironicky, „proč nevyprovokovat ženskou, která může půlce lidí na základně vnuknout sebevražednou myšlenku? Zní to jako dobrej nápad.“

Mohla jsem se víc mírnit. Uriah si přihne z láhve. Pak ji vrátí na stůl s takovým prásknutím, až mám strach, že se rozletí na kusy.

„Takhle nemluv,“ zavrčí.

„Promiň,“ omluvím se. „Ale ty víš, že mám pravdu. Jestli nechcem, aby to tady půlka lidí odnesla životem, jeden z nás by se měl obětovat.“ Nevím, co jsem čekala. Možná že se Uriah dobrovolně přihlásí, protože moc dobře ví, co se jinak stane. Ale Uriah jen sklopí pohled. Nechce se mu.

„S Tori a Harrisonem jsme se rozhodli zvýšit bezpečnostní opatření. Když budeme podobné útoky čekat, budeme je schopni řešit,“ řekne Tobias. „Kdyby to nefungovalo, vymyslíme něco jinýho. Konec diskuse. Do tý doby nikdo nic nepodnikne na vlastní pěst. Jasný?“

Tu otázku směřuje na mě. Zvedne obočí.

„Jo,“ odpovím a uhnu pohledem.

Po večeři zamířím zpátky do pokoje, kde jsem včera spala, ale nedokážu se přimět zabrat za kliku. Místo toho brouzdám po chodbách, přejíždím prsty po stěnách a poslouchám ozvěnu vlastních kroků.

Bezděky projdu kolem fontány na pití, kde mě Peter, Drew a AI přepadli. Poznala jsem Ala podle jeho vůně — citronová tráva, pořád ji cítím. Už si ji nespojuju s přítelem, ale s bezmocností, kterou jsem cítila, když mě vlekli k propasti.

Přidám do kroku a široce rozevřu oči, aby bylo těžší se vrátit ke vzpomínkám. Musím odsud vypadnout, pryč z těchto míst, kde mě napadl vlastní přítel, kde Peter vypíchl Edwardovi oko a odkud náměsíčná armáda mých přátel vyrazila na tažení proti Odevzdaným a tím celé to šílenství začalo.

Vydám se nejkratší cestou k jedinému místu, kde se cítím bezpečně: k Tobiasovu malému bytu. Jakmile se dotknu kliky, napětí ze mě spadne.

Dveře jsou pootevřené. Špičkou boty je otevřu. Tobias tu není, ale stejně tady zůstanu. Posadím se na postel a přitáhnu si k hrudi jeho pokrývku. Zabořím do ní obličej a nosem zhluboka vdechuju její vůni. Už nevoní tolik jako předtím; Tobias byl pryč příliš dlouho.

Dveře se otevřou a dovnitř vklouzne Tobias. Přikrývka mi z ochablých paží klesne do klína. Jak mu vysvětlím, co tady dělám? Mám na něj být naštvaná.

Nezamračí se, ale rty má tak sevřené, že vím, že se zlobí. On na mě.

„Nebuď pitomá,“ řekne.

„Pitomá?“

„Lhala jsi. Řekla jsi, že za Sečtělýma nepůjdeš, ale lhala jsi. A jestli tam půjdeš, jenom ze sebe uděláš pitomce.“

Odložím pokrývku a vstanu.

„Nezjednodušuj to,“ ohradím se. „Tak jednoduchý to není. Víš stejně dobře jako já, že je to jediný řešení.“

„To se musíš zrovna teď chovat jako Odevzdaní?“ Jeho hlas se rozlehne po pokoji. Na prsou mě zastudí strach. Nejsem připravená na jeho hněv. Nejsem.

„Celou dobu mi tvrdíš, jak jsi pro ně nebyla dost dobrá, dost nesobecká, a teď, když je v sázce tvůj život, si chceš hrát na hrdinu? Přeskočilo ti?“

„Mně? Spíš tobě! Lidi tady umíraj! Stačí jeden krok do prázdna a je po nich! A já to můžu zastavit.“

„Jsi moc důležitá, než abys takhle… umřela.“ Zavrtí hlavou. Ani se na mě není schopen podívat — pořád uhýbá pohledem ke zdi za mnou, ke stropu nebo kamkoli jinam. Jsem tak ohromená, že se ani nerozčílím.

„Nejsem důležitá. Nikomu nebude vadit, když tady nebudu.“

„Kašlu ti na ostatní! A co mně?“

Schová tvář do dlaně, zakryje si oči. Třesou se mu prsty.

Pak dvěma dlouhými kroky přejde ke mně a přitiskne rty na mé. Pod jejich hebkým dotekem zmizí posledních několik měsíců a ze mě je opět ta dívka, která s ním seděla na kamenech na dně propasti a voda jí stříkala na kotníky a která jej poprvé políbila. Ta dívka, která jej tenkrát na chodbě vzala za ruku, protože chtěla a to stačilo.

Odtáhnu se a položím mu dlaň na prsa, abych si ho udržela od těla. Problém je v tom, že jsem zároveň ta, která zastřelila Willa a lhala mu o tom,

která rozhodla o tom, že bude žít Hector, a ne Marlene, a která udělala tisíc dalších věcí. A všechny je z hlavy vymazat nedokážu.

„Zvládl bys to.“ Nepodívám se na něj. Zírám na jeho tričko mezi svými prsty a černé tetování, které se mu vine kolem krku, ale do tváře se mu nepodívám. „Ne hned, ale život by šel dál a ty bys udělal to, co bys musel.“

Chytí mě za pas a přitiskne mě k sobě. „To je lež,“ řekne, než mě znovu políbí.

Tohle není správné. Není správné zapomenout, kdo teď jsem, a dovolit mu, aby mě líbal, když vím, co stejně udělám.

Ale já chci. Strašně moc.

Stoupnu si na špičky a ovinu kolem něj paže. Jednu dlaň položím mezi jeho lopatky, druhou na zátylek. Cítím, jak se mu hrudník pod mou rukou rozpíná a smršťuje. Uvědomím si, jak je silný, neoblomný, nezastavitelný. Taková musím být i já, ale nejsem, nejsem.

Začne couvat a stáhne mě s sebou. Zavrávorám, klopýtnutí mě vyzuje z bot. Posadí se na kraj postele a já před ním zůstanu stát. Konečně jsou naše oči ve stejné úrovni.

Chytí můj obličej do dlaní, špičkami prstů mi pak putuje dolů po krku a zastaví je až na bocích.

Ale já se zastavit nedokážu.

Přitisknu mu rty na ústa. Chutná jako voda, voní jako svěží vzduch. Rukou, kterou jsem ho dosud objímala kolem krku, mu sjedu po zádech dolů a vsunu ji pod tričko. Políbí mě ještě naléhavěji.

Věděla jsem, že je silný, ale nevěděla jsem, jak moc, dokud jsem pod prsty neucítila svaly na jeho zádech.

Přestaň, domlouvám si.

Najednou jako bychom někam spěchali. Přejíždí mi rukama po žebrech pod tričkem. Zarývám mu ruce do zad a chci se k němu dostat ještě blíž, ale žádné blíž neexistuje. Nikdy jsem takhle po nikom netoužila, nikdy ne tolik.

Poodtáhne se, aby se mi mohl podívat do očí. Oči má přimhouřené.

„Slib mi,“ zašeptá, „že tam nepůjdeš. Kvůli mně. Aspoň tohle kvůli mně udělej.“

Opravdu bych to mohla udělat? Vážně bych tady dokázala zůstat, dát svůj vztah s Tobiasem opět do pořádku a nechat místo sebe umřít někoho jiného? Podívám se mu do očí a na okamžik uvěřím, že bych toho byla schopná. Ale

pak spatřím Willa. Rýhu mezi jeho obočími. Jeho prázdný, netečný pohled v simulaci. Jeho zhroucené tělo.

Aspoň tohle kvůli mně udělej. Zapřísahá mě tmavýma očima. Kdo k Sečtělým půjde, když ne já? Tobias? To by na něj sedlo.

„Dobře,“ hlesnu a píchne mě u srdce.

„Slib mi to,“ řekne zamračeně.

Píchnutí přejde v úpornou bolest, která se začne šířit po celém těle — všechno se v ní mísí, vina, hrůza i touha. „Slibuju.“

KAPITOLA 28

I během usínání mě k sobě stále prudce tiskne. Jsem uvnitř nedobytné pevnosti, kde mi nic nemůže ublížit. Čekám. V duchu pořád vidím, jak na dlažbu dopadají bezvládná těla. Po nějaké době jeho sevření povolí a Tobias začne pravidelně oddechovat.

Nedovolím, aby tam šel Tobias, až se to stane znovu, až zemře někdo další.

Nedovolím.

Vyvléknu se z jeho objetí. Natáhnu na sebe jeho mikinu, aby mě na cestě doprovázela jeho vůně. Vklouznu do bot. Zbraň ani dárek na památku si s sebou neberu.

U dveří se zastavím a naposledy se ohlédnu. I ve spánku, napůl zahalený prošívanou dekou, působí mužně a pokojně.

„Miluju tě,“ vyslovím tiše ta nezvyklá slova. Pak za sebou zavřu. Je čas dát všechno do pořádku.

Zamířím do ubikace, kde byla původně ubytovaná druhá skupina nováčků. V podobné místnosti jsme spali i my. Je dlouhá a úzká, po obou stranách se táhne řada paland, na zdi visí tabule osvětlená modrým rohovým světlem. Nikdo se neobtěžoval smazat výsledné hodnocení nováčků — na prvním místě se stále vyjímá Uriahovo jméno.

Christina spí na dolní posteli, pod Lynn. Nechci ji vyplašit, ale nějak ji vzbudit musím. Pro jistotu jí zakryju ústa dlaní. S trhnutím se probudí a úlekem vytřeští oči. Pak mě pozná. Přiložím si prst ke rtům a kývnu na ni, aby šla za mnou.

Dojdu na konec chodby a zahnu za roh. Chodbu ozařuje nouzové světlo nad jedním z východů. Je pocákané od barvy. Christina je bosá. Krčí prsty na nohou, aby ji zem tolik nestudila.

„Co je?“ zeptá se. „Ty někam jdeš?“

„Jo, já…“ Musím zalhat, jinak se mě pokusí zadržet. „Musím za bráchou.

Je teď u Odevzdaných, pamatuješ?“ Přimhouří oči.

„Nechtěla jsem tě budit,“ pokračuju, „ale potřebuju, abys pro mě něco udělala. Je to moc důležitý.“

„Dobře. Tris, chováš se vážně divně. Určitě nejsi —“

„Nejsem. Poslouchej. Načasování toho útoku nebyla žádná náhoda. Měli

naspěch, protože zjistili, že Odevzdaní něco chystají — nevím co, ale šlo o nějaký důležitý informace, který teď má Jeanine…“

„Cože?“ Svraští čelo. „A ty nevíš, co měli v plánu? Nebo co to bylo za informace?“

„Ne.“ Asi jí připadám jako blázen. „Nedokázala jsem zjistit nic bližšího. Jedinej, kdo o tom něco ví, je Marcus Eaton, a ten mi to neřekne. Já jen… že na Odevzdanost zaútočili právě kvůli tomuhle. Musíme zjistit, o co šlo.“

Nenapadá mě, co bych jí ještě řekla. Ale Christina už přikyvuje.

„Jo, to musíme, protože kvůli tomu Jeanine napadla nevinný lidi,“ řekne hořce.

Málem jsem zapomněla — Christina byla v té simulaci taky. Kolik lidí zabila? Jak se cítila, když se z toho snu probudila a zjistila, že je vražedkyně? Nikdy jsem se jí na to nezeptala. A nikdy ani nezeptám.

„Potřebuju, abys mi pomohla, a to co nejdřív. Někdo musí Marcuse přesvědčit ke spolupráci a myslím, že ten někdo jsi ty.“

Nakloní hlavu a několik vteřin na mě jen zírá.

„Tris. Neudělej žádnou hloupost.“

Přinutím se k úsměvu. „Proč mám pocit, že mi to říká skoro každej?“ Popadne mě za paži. „Nedělám si srandu.“

„Řekla jsem, že jdu za Calebem. Za pár dní se vrátím a vymyslíme, jak to uděláme. Jenom mě napadlo, že by bylo dobrý, aby o tom kromě mě věděl ještě někdo. Jeden nikdy neví.“

Ještě chvíli trvá, než mě konečně pustí. „Fajn.“

Zamířím k východu a snažím se udržet pevný krok. Jakmile projdu dveřmi, do očí mi vhrknou slzy.

Náš poslední rozhovor. A plný lží.

Venku si přes hlavu přehodím kapuci Tobiasovy mikiny. Na konci ulice se rozhlédnu. Nikde nikdo.

Studený vzduch mě píchá do plic a s každým výdechem mi z úst vypluje obláček páry. Zima už klepe na dveře. Budou ještě tou dobou Neohrožení a Sečtělí takticky vyčkávat, nebo jedni druhé vyhladí? Jsem ráda, že už u toho nebudu.

Než jsem přestoupila mezi Neohrožené, nikdy jsem takto neuvažovala. Brala jsem to jako samozřejmost, že se dožiju svého stáří. Veškeré jistoty ale

přestaly existovat a jistá už jsem si jenom tím, že právě teď někam jdu a že tam jdu ze své vlastní vůle.

Pohybuju se ve stínech budov a doufám, že mé kroky neupoutají ničí pozornost. V této části města nesvítí jediné světlo, ale naštěstí je jasná noc, a tak mi chůze nečiní větší problémy.

Projdu pod železničním nadjezdem. Trať vibruje ozvěnou přijíždějícího vlaku. Musím si pospíšit, jestli se chci na základnu dostat dřív, než si někdo všimne, že jsem zmizela. Vyhnu se široké průrvě v asfaltu a přeskočím spadlou pouliční lampu.

Nepřemýšlela jsem, jak daleko budu muset jít. Pokračuju v cestě, ohlížím se přes rameno a obcházím nebezpečné úseky. Už je mi příjemné teplo. Zrychlím do poklusu.

Co nevidět se ocitnu v části města, kterou znám. Ulice působí udržovaně, čistě a děr v dláždění podstatně ubylo. V dálce svítí základna Sečtělých, kteří tak porušují zákon o šetření energií. Nevím, co tam budu dělat. Řeknu, že chci vidět Jeanine? Nebo tam zůstanu jen tak stát a budu čekat, až si mě někdo všimne?

Přejedu prsty po okně, kolem kterého procházím. Už se to blíží. Začínám se chvět strachy a jde se mi hůř. Také se mi hůř dýchá. Už se nesnažím dýchat co nejtišeji. Z úst mi unikají hvízdavé výdechy. Co se mnou udělají? Jaké se mnou mají plány, než jim přestanu být užitečná a skoncují to se mnou? O tom, že to se mnou skoncují, nepochybuju. Soustředím se na pohyb vpřed, přestože mi nohy vypovídají službu.

A pak už stojím před centrálou Sečtělých.

Za stoly sedí lidé v modrých košilích. Pracují na počítačích, sklání se nad knihami nebo si posílají nějaké papíry. Někteří z nich jsou zřejmě slušní lidé, kteří nemají ponětí, čeho se jejich frakce dopustila. Ale nevím, jestli bych s nimi soucítila, kdyby se na ně přímo před mýma očima budova zřítila.

Tohle je poslední okamžik, kdy se ještě můžu otočit a vrátit se. Zaváhám. Na tvářích mě zamrazí ledový vzduch a zazebou mě ruce. Ještě můžu odejít. Schovat se na základně Neohrožených. A doufat, modlit se a přát si, aby kvůli mé sobeckosti nezemřel nikdo jiný.

Nemůžu to vzdát. Tíha viny za to, že jsem zabila Willa, že se pro mě moji rodiče obětovali, že jsem nezachránila Marlene, by mi zpřelámala kosti a znemožnila by mi dýchat.

Pomalu dojdu ke dveřím a zatlačím do nich.

Tohle je jediný způsob, jak se neudusit.

Stanu na dřevěné podlaze, před obřím portrétem Jeanine Matthewsové na zdi. Nikdo si mě nevšímá, dokonce ani dvojice zrádců z Neohroženosti, kteří drží hlídku v prostoru u dveří. Přejdu k informační přepážce, za kterou sedí muž ve středním věku s pleší na temeni. Probírá se nějakými dokumenty. Položím ruce na přepážku.

„Promiňte,“ řeknu.

„Vydržte,“ odvětí, aniž by zvedl zrak.

„Nevydržím.“

To už vzhlédne. Brýle mu sedí na nose nakřivo a podle jeho výrazu by mi nejraději jednu vrazil. Ale ať už se chystal říct cokoli, slova mu uvízla v hrdle. S otevřenou pusou na mě zůstane civět. Očima putuje z mé tváře na mou černou mikinu.

Navzdory situaci mě to pobaví. Pousměju se a schovám roztřesené ruce.

„Myslím, že se mnou chtěla Jeanine Matthewsová mluvit,“ prohlásím.

„Kdybyste byl tak laskav a ohlásil mě.“

Muž dá znamení hlídce u dveří, ale ti již pochopili. Z různých stran ke mně míří další zrádci, ale nedotknou se mě, nepromluví. Přejíždím pohledem po jejich tvářích a snažím se tvářit co nejvyrovnaněji.

„Divergentní?“ zeptá se konečně jeden z nich, zatímco recepční již sahá po telefonním sluchátku místního komunikačního systému.

Když zatnu ruce v pěsti, nebudou se mi třást. Přikývnu.

Zabloudím pohledem k Neohroženým, kteří právě vycházejí z výtahu na levé straně vestibulu. Svaly ve tváři mi zcela ochabnou. Blíží se ke mně Peter.

Hlavou mi zavíří myšlenky na bezpočet možných reakcí — skočit mu po krku, rozbrečet se, prohodit nějaký vtip. Pro žádnou z nich se nejsem schopná rozhodnout. Jen stojím a dívám se na něj. Jeanine tušila, že přijdu, a určitě vybrala právě Petera, aby mě k ní zavedl. Určitě.

„Máme rozkaz tě zavést nahoru,“ oznámí Peter.

Chci něco kousavě nebo nenuceně poznamenat, ale krk mám tak stažený, že jen souhlasně zachrčím. Peter vykročí k výtahům. Následuju ho.

Projdeme několika elegantními chodbami. Vystoupáme po několika ramenech schodiště, ale mám pocit, jako bychom scházeli do podzemí.

Čekám, že mě zavedou za Jeanine, ale to je omyl. V krátké chodbě s několika kovovými dveřmi po stranách se zastavíme. U jedněch dveří Peter namačká číselný kód. Zrádci z Neohroženosti utvoří ze svých těl úzkou uličku,

kterou projdu do své cely.

Místnost je malá, nemá víc než dvakrát dva metry. Podlahu, stěny i strop pokrývají stejné světelné panely jako ve zkušebně, kde jsem kdysi absolvovala talentovou zkoušku. Zatím září jen slabě. V každém rohu je umístěna malá černá kamera.

Pak podlehnu panice.

Přejíždím pohledem od jedné kamery k druhé a přemáhám v sobě touhu křičet, která se mi hromadí v břiše, hrudi a krku, která proniká do každé buňky mého těla. Opět na mě dolehne tíha svědomí a bolest ze ztráty blízkých. Obě chtějí zvítězit, ale obě je přemůže strach. Nádech. Výdech. Táta mi kdysi řekl, že to pomáhá proti škytání. Zeptala jsem se ho, jestli nemůžu umřít, když zadržím dech.

„Kdepak,“ ujistil mě. „Pud sebezáchovy tě nakonec vždycky přinutí se nadechnout.“

Škoda. Mohla jsem z toho vycouvat. Chce se mi smát. A vzápětí vřeštět.

Schoulím se do klubíčka a přitisknu si obličej ke kolenům. Musím něco vymyslet. Když budu mít plán, nebudu se tak bát.

Ale nic mě nenapadá. Nenapadá mě, jak bych se mohla z hlubin téhle základny dostat ven, jak bych mohla přelstít Jeanine, jak bych mohla uniknout před vším, co jsem udělala.

KAPITOLA 29

Zapomněla jsem si vzít hodinky.

Právě toho nejvíc lituju, když o několik minut či hodin později můj nával paniky odezní. Nemrzí mě, že jsem sem přišla — jak by asi každý předpokládal — ale to, že mám holé zápěstí a nebudu schopná odhadnout čas, který jsem v téhle cele strávila. Bolí mě záda, což vypovídá o delší době, ale přesněji to určit nedokážu.

Po chvíli vstanu a začnu přecházet sem a tam. Protáhnu si ruce nad hlavou. Nechci se před kamerami nijak projevovat, ale pár cviků jim o mně stejně nic neprozradí.

Roztřesou se mi ruce, ale už s tím nebojuju. Řeknu si, že jsem Neohrožená a že už o strachu něco vím. Umřu tady. Možná velmi brzy. To jsou fakta.

Ale můžu o tom přemýšlet i jinak. Brzy umřu pro stejnou věc jako mí rodiče, a vzdám jim tak poctu. A jestli je smrt opravdu taková, jak si ji představovali, brzy se s nimi setkám, ať už to bude kdekoli.

Během popocházení si protřepu ruce. Pořád se mi chvějí. Chci vědět, kolik je hodin. Dorazila jsem sem chvíli po půlnoci. Musí už být ráno, možná čtyři nebo pět. Nebo se mi jen zdálo, že čas běží tak rychle, protože jsem nic nedělala.

Dveře se otevřou a já konečně stanu tváří v tvář nepříteli s ozbrojeným doprovodem.

„Zdravím, Beatrice,“ řekne. Na sobě má modré oblečení Sečtělých, brýle, jaké nosí Sečtělí, a v očích nadřazený pohled Sečtělých, který mě můj otec naučil nenávidět. „Říkala jsem si, že by ses tady mohla objevit.“

Ale když se na ni podívám, necítím nenávist. Necítím vůbec nic, přestože vím, že je odpovědná za smrt tolika lidí, včetně mé matky. Ony tragédie však zůstávají v mé mysli jako šňůra nesmyslných rovnic, které nedokážu vyřešit.

„Zdravím, Jeanine,“ opáčím. Nic jiného mě nenapadne.

Z jejích vodnatě šedých očí sklouznu pohledem k Neohroženým, kteří ji doprovázejí. Napravo od ní stojí Peter, nalevo žena s hlubokými rýhami kolem úst. Za Jeanine je plešatý muž, kterému se pod kůží rýsují lebeční kosti. Svraštím čelo.

Jak se mohl Peter tak rychle vypracovat na Jeaninina osobního strážce?

Jakou to má logiku?

„Chci vědět, kolik je hodin,“ ozvu se.

„Opravdu?“ řekne Jeanine. „Zajímavé.“

Mělo mě napadnout, že mi to neřekne. Jakákoli informace představuje součást její strategie. Prozradí mi, kolik je hodin, jen když to pro ni bude výhodné.

„Mí průvodci jsou zklamaní, že ses mi nepokusila vyškrábat oči.“

„Takovou hloupost bych neudělala.“

„Vážně? Já myslela, že se řídíš zásadou, dvakrát řež, jednou měř,“ podotkne Jeanine.

„Je mi šestnáct.“ Sešpulím rty. „Měním se.“

„Jak je to mládí svěží,“ opáčí Jeanine monotónně, jako by ani jinak mluvit nedokázala. „Neprojdeme se trochu?“

Ustoupí dozadu a pokyne ke dveřím. Vykročit z této místnosti do nejisté budoucnosti je to poslední, co bych chtěla udělat, ale nezaváhám. Vyjdu ven za přísně vyhlížející ženou. Peter mě vzápětí následuje.

Chodba je dlouhá a bledá. Na jejím konci odbočíme do další, která vypadá zcela identicky.

Po nich následují další a další. Jsem tak dezorientovaná, že cestu ven bych najít nedokázala. Potom se mé okolí změní — bílý tunel vyústí do prostorné místnosti, kde za stoly stojí muži a ženy v dlouhých modrých pláštích. Někteří drží v rukou nějaké nástroje, jiní připravují barevné roztoky, další pracují na počítačích. Na první pohled bych řekla, že chystají simulační sérum, ale nezdá se mi, že by se Sečtělí věnovali jen výrobě simulačního séra.

Většina z nich ustane v práci a upře na nás zrak, když procházíme centrální uličkou. Nebo spíš upřou zrak na mě. Někteří si něco šeptají, ale většina mlčí. V místnosti vládne nezvyklé ticho.

Vyjdu za přísnou ženou ze dveří a zastavím se tak prudce, až do mě Peter vrazí.

Tato místnost je stejně velká, ale nachází se v ní jediná věc: obrovský kovový stůl, vedle kterého je umístěn nějaký přístroj. Přístroj, ve kterém matně poznávám monitor srdeční činnosti. A nad ním je zavěšená kamera. Bezděky se zachvěju. Protože vím, co to znamená.

„Velmi mě těší, že tu mohu přivítat právě tebe,“ řekne Jeanine. Přejde kolem mě a posadí se na stůl. Prsty sevře jeho okraj.

„S takovýmihle výsledky talentových zkoušek se člověk hned tak nesetká.“

V jejích hladce sčesaných blond vlasech se odráží světlo a upoutají mou pozornost.

„I mezi Neohroženými jsi, řekněme, výjimkou. Máš předpoklady hned pro tři frakce — Odevzdanost, Neohroženost a Sečtělost.“

„Jak…“ Hlas se mi zlomí. Musím ze sebe tu otázku vyrazit. „Jak to víte?“

„Později, drahá,“ opáčí Jeanie. „Z tvých výsledků jsem usoudila, že mezi Divergentními patříš k nejsilnějším. Tím ti nechci lichotit, ale vysvětlit svůj záměr. Jestliže hodlám vyvinout sérum, které bude účinné i na Divergentní, musím podrobně prostudovat pokud možno tu nejodolnější mysl, abych omezila případné technologické nedokonalosti. Je to srozumitelné?“

Neodpovím. Dál zírám na srdeční monitor u stolu.

„Proto tě budu se svými kolegy zkoumat co možná nejdéle.“ Pousměje se.

„Jakmile budu se svojí studií hotová, popravíme tě.“

Věděla jsem to. Věděla jsem to, tak proč se mi třesou kolena, proč se mi svírá žaludek strachy, proč?

„Usmrcení bude provedeno zde.“ Přejede prsty po stole. „Na tomto stole.

Myslela jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

Chce zkoumat mé reakce na sérum. Málem přestanu dýchat. Vždy jsem si myslela, že ke krutosti je zapotřebí zášť. Teď vidím, že jsem se mýlila. Jeanine nemá k zášti důvod. Je krutá, protože když ji něco fascinuje, nic dalšího ji nezajímá. Stejně tak bych mohla být skládanka nebo rozbitý přístroj, který by se rozhodla opravit. Otevře mi lebku jen proto, aby viděla, jak můj mozek pracuje. Umřu tady, a to bude mé vykoupení.

„Věděla jsem, do čeho jdu,“ řeknu. „Je to jenom stůl. Ráda bych se teď vrátila do svého pokoje.“

Nedokážu vnímat čas, nebo aspoň ne tak jak dřív. Když se dveře mé cely opět otevřou a dovnitř vejde Peter, nevím, kolik času od našeho posledního setkání uběhlo. Vím jen to, že jsem vyčerpaná.

„Jdeme, Škrobe.“

„Nejsem Odevzdaná,“ namítnu. Zvednu paže nad hlavu a zavadím jimi o zeď. ,,A coby zdejší přisluhovač už mi tak říkat nemůžeš. Ztrácí to význam.“

„Řekl jsem, že jdeme.“

„A uštěpačný poznámky nebudou?“ Podívám se na něj v předstíraném údivu. „Žádný ,Jsi idiot, žes sem lezla. Tvý divergentní mozkový závity jsou

navíc deficitní‘?“

„To je každýmu jasný i tak,“ opáčí Peter. „Buď se zvedneš sama, nebo ti pomůžu. Vyber si.“

Cítím se klidnější. Peter je na mě vždycky jako pes; aspoň něco důvěrně známého.

Vstanu a vyjdu z místnosti. Všimnu si, že Peter už nenosí postřelenou ruku v závěsu.

„Koukám, že ti spravili ruku.“

„Jo, budeš si muset najít jiný slabý místo. Škoda že jich mám tak málo.“ Chytí mě za zdravou paži a přidá do kroku. Táhne mě vedle sebe. „Máme zpoždění.“

Je zvláštní, že ani v tak dlouhé a prázdné chodbě se naše kroky příliš nerozhléhají. Jako by mi někdo zacpal uši a já si toho všimla až teď. Snažím se zapamatovat si cestu, ale po chvíli to vzdám. Na konci jedné z chodeb zahneme doleva a ocitneme se ve zšeřelé místnosti připomínající akvárium. Jednu ze stěn pokrývá zrcadlo — jsem si jistá, že mě přes něj budou pozorovat. Na druhé straně místnosti stojí velký přístroj s výsuvným lůžkem. Pamatuju si jej z učebnice dějepisu. Jeho obrázek byl v lekci o lékařské vědě Sečtělých. Magnetická rezonance. Budou mi snímat mozek.

Něco ve mně zajiskří. Už dlouho jsem ten pocit neměla. Zvědavost. Z reproduktoru se ozve hlas — patří Jeanine.

„Polož se, Beatrice.“

Podívám se na lůžko, které se mnou zajede do útrob přístroje.

„Ne.“

Povzdechne si. „Jestli si nelehneš sama, máme prostředky, kterými tě k tomu donutíme.“

Za mnou stojí Peter. I se zraněnou rukou byl silnější než já. Představím si, jak mě chytí, jak se mnou dosmýká k lůžku, hodí mě na něj a přes tělo mi utáhne pásy, příliš těsně.

„Něco za něco,“ řeknu. „Budu spolupracovat pod podmínkou, že mi ty snímky ukážete.“

„Budeš spolupracovat tak jako tak.“ Vztyčím prst. „To není pravda.“

Podívám se do zrcadla. Není těžké předstírat, že mluvím s Jeanine, když se dívám sama na sebe. Obě máme světlé vlasy. Obě máme bledou pleť a přísný výraz. Ta myšlenka mě natolik rozruší, že na chvíli zapomenu, co jsem chtěla

říct, a zůstanu mlčky stát se vztyčeným prstem.

Jsem přirozeně bledá, plavovlasá a chladná. Zajímá mě, jak můj mozek vypadá. Jsem jako Jeanine. Můžu s tím nesouhlasit, bojovat nebo to popírat… ale taky toho můžu využít.

„To není pravda,“ zopakuju. „Žádný popruhy mě neznehybní tak, abych se nebyla schopná pohnout. A když se budu hýbat, tak žádný snímky neuděláte.“ Odkašlu si. „Chci je vidět. Stejně mě pak zabijete, tak proč by vám mělo záležet na tom, co se dozvím o vlastním mozku?“

Ticho.

„Proč je tak moc chceš vidět?“

„Obyčejná zvědavost. Koneckonců mám předpoklady pro tři frakce.“

„Dobře. Ukážeme ti je. Teď si lehni.“

Dojdu k lůžku a položím se na něj. Kov studí jako led. Lůžko se zasune do přístroje. Všude kolem je bílo. Když jsem byla malá, myslela jsem si, že takhle to vypadá v nebi, všude jen bílé světlo a jinak nic. Teď vím, že to tak být nemůže, protože bílé světlo je hrozivé.

Ozvou se tupé rány. Zavřu oči a vybavím si jednu z překážek ve své krajině strachu — pěsti bušící na okno a slepé postavy, které se na mě sápou. Představím si, že slyším údery vlastního srdce nebo dunění bubnů. Řeku, která se tříští o útesy propasti na základně Neohrožených. Bouřlivý dupot, kterým Neohrožení oslavovali konec našeho výcviku. Dusot nohou na schodech po skončení Obřadu volby.

Nevím, jak dlouho tam ležím. Pak v jednom okamžiku dunění ustane a lůžko se mnou vyjede ven. Posadím se a promasíruju si krk.

Dveře se otevřou. Na chodbě stojí Peter. Pokyne mi. „Hni sebou. Nebo už ty snímky vidět nechceš?“

Seskočím z lůžka a dojdu k němu. Peter zavrtí hlavou.

„Co je?“ zeptám se.

„Nechápu, jak vždycky dostaneš to, co chceš.“

„Jak? Tak, že se chceš nechat věznit a pak zabít.“

Zní to arogantně. Jako by mi poprava hrozila dnes a denně. Při slově

„zabít“ mi však přeběhne mráz po zádech. Tvářím se, že je mi zima, a obtočím si ruce kolem těla.

„A nechceš snad?“ opáčí. „Přišla jsi sem dobrovolně, ne? Tomu zrovna neříkám fungující pud sebezáchovy.“

Na numerické klávesnici u vedlejších dveří naťuká kód. Dveře se otevřou.

Vstoupím do místnosti za zrcadlem. Je plná obrazovek a světla, které se lidem odráží v brýlích. Na opačné straně místnosti se zaklapnou dveře. U jednoho z monitorů je prázdná židle. Ještě se otáčí. Někdo právě odešel.

Peter stojí příliš blízko za mnou — je připravený po mně skočit, kdybych se rozhodla kohokoli napadnout. Ale to neudělám. Jak daleko bych se asi dostala? O jednu nebo dvě chodby dál? A pak bych stejně nevěděla, kudy ven. Nedostala bych se odsud, ani kdyby se mě nikdo nepokusil zastavit.

„Dejte to sem,“ řekne Jeanine a ukáže na velkou obrazovku vlevo na zdi. Jeden z pracovníků poklepe na monitor svého počítače a na nástěnné obrazovce se objeví snímek. Snímek mého mozku.

Vlastně nevím, na co se dívám. Vím, jak mozek vypadá a co jednotlivé oblasti obecně řídí, ale nevím, čím se můj mozek liší od jiných. Jeanine si bubnuje prsty po bradě a poměrně dlouhou dobu si snímek soustředěně prohlíží.

„Vysvětlete někdo slečně Priorové, jakou funkci má prefrontální korová oblast,“ promluví konečně.

„Jedná se o část mozku, která se nachází jakoby za čelem,“ ozve se nějaká žena. Nevypadá o mnoho starší než já. Na nose má velké kulaté brýle, které jí zvětšují oči. „Zodpovídá za třídění myšlenek a jednání, kterými člověk dosahuje svých cílů.“

„Správně,“ potvrdí Jeanine. „A teď mi někdo povězte, co pozorujete na boční prefrontální kůře slečny Priorové.“

„Je velká,“ řekne muž s prořídlými vlasy.

„Konkrétněji,“ vybídne ho Jeanine. Jako by ho kárala.

Jsem v učebně, uvědomím si, protože každá místnost, ve které je víc než jeden Sečtělý, představuje třídu. A Jeanine je učitelka, které si studenti obzvláště cení. Všichni na ni zírají s široce rozevřenýma očima a otevřenými ústy a čekají, kdy na ni budou moct udělat dojem.

„Je mnohem větší, než bývá běžné,“ opraví se muž.

„To už je lepší.“ Jeanine nakloní hlavu. „Nebála bych se říci, že je to ta největší prefrontální kůra, jakou jsem kdy viděla. Orbitofrontální kůra je přitom nápadně malá. O čem tyto skutečnosti svědčí?“

„Orbitofrontální kůra je částí systému, kterým mozek sám sebe odměňuje. Lidé, jejichž jednání motivuje touha po odměně, mají tuto oblast velmi vyvinutou,“ postřehne někdo další. „Slečna Priorová k nim evidentně nepatří.“

„Nejenom to.“ Jeanine se pousměje. Modrá záře obrazovky jí osvětluje

čelo a lícní kosti, ale vrhá stín na oční důlky. „Nevypovídá pouze o způsobu, jakým se slečna Priorová chová, ale také o jejích přáních. Odměna ji nezajímá. Má mimořádnou schopnost směřovat své myšlenky a činy k vy-tyčenému cíli. To vysvětluje její sklon k nebezpečnému, avšak nesobeckému jednání, a zřejmě i její schopnost odolat simulacím. Jak tyto informace ovlivní náš přístup k novému simulačnímu séru?“

„Sérum by mělo potlačit činnost prefrontálního kortexu,“ usoudí žena s okrouhlými obroučkami.

„Přesně tak,“ souhlasí Jeanine. Konečně se na mě podívá. V očích se jí zračí uspokojení. „Víme tedy, na co se zaměřit. Jste spokojená s výsledky naší malé dohody, slečno Priorová?“

V ústech mám vyschlo. S obtížemi polknu.

A co se stane, když se jim skutečně podaří potlačit činnost této části mého mozku — když mě připraví o schopnost činit rozhodnutí? Co když to jejich sérum bude fungovat a udělá ze mě náměsíčného otroka jako z ostatních? Co když zcela zapomenu na realitu?

Nevěděla jsem, že celou mou osobnost, mou existenci může někdo odložit stranou jako vedlejší produkt mé anatomie. Co když jsem opravdu jen někdo, kdo má vyvinutou prefrontální mozkovou kůru… a nic víc?

„Ano,“ odpovím. „Jsem.“

V tichosti se s Peterem vracím ke své cele. Na prvním rohu odbočíme doleva. Na konci chodby stojí skupinka lidí. Je to ta nejdelší chodba, kterou musíme projít, ale vzdálenost jako by přestala existovat, když jej spatřím.

Z obou stran jej drží zrádci z Neohroženosti a další mu tiskne k zátylku hlaveň pistole.

Tobias. Po tváři mu až na bílou košili stéká krev. Tobias, Divergentní jako já a jako já odsouzený v této výhni zemřít.

Peter mi oběma rukama sevře ramena a zastaví se.

„Tobiasi,“ řeknu, ale zní to jako zalapání po dechu.

Muž, který na Tobiase míří pistolí, jej postrčí dopředu. Peter se mě také snaží přimět k chůzi, ale nohy mi vrostly do země. Přišla jsem sem, aby nikdo jiný nemusel zemřít. A na Tobiasovi mi záleží víc než na komkoli jiném. Tak co tady dělám, když tu je taky? Jaký to všechno má smysl?

„Co jsi to udělal?“ zamumlám. Dělí nás od sebe sotva pár metrů, ale ještě

mě nemohl slyšet. Když prochází kolem mě, natáhne ke mně ruku. Obemkne mou dlaň a stiskne ji. Stiskne a hned zase pustí. Oči má podlité krví; je bledý.

„Co jsi to udělal?“ Tentokrát vyzní má zoufalá otázka jako zavrčení. Vrhnu se k němu, snažím se Peterovi vysmeknout, ale drží mě pevně.

„Co jsi to udělal?“ zaječím.

„Ty zemřeš, já taky.“ Tobias se za mnou ohlédne. „Prosil jsem tě, abys to nedělala. Ale ty ses rozhodla. Tohle jsou následky.“

Pak zmizí za rohem. Ještě spatřím, jak se zaleskne hlaveň pistole u jeho týla a krev na jeho uchu, které jsem si předtím nevšimla.

Vyprchá ze mě všechen život. Přestanu se vzpouzet a nechám se dovést do své cely. Tam okamžitě klesnu k zemi a jen čekám, až se za mnou za-bouchnou dveře. Ale Peter se k odchodu nemá.

„Proč sem přišel?“ zeptá se. Vrhnu na něj pohled.

„Protože je to vůl.“

„Jo, aha.“

Opřu se hlavou o zeď.

„To si myslel, že tě zachrání?“ Peter si odfrkne. „Tyhle spasitelský sklony vám asi kolujou v krvi, co?“

„To těžko.“ Kdyby to měl Tobias v úmyslu, promyslel by si to. Nešel by sám. Nevrazil by sem jen tak.

Oči se mi zalijí slzami, ani se je nesnažím rozmrkat. Dívám se skrze ně a všechno kolem se slévá do jedné rozmazané skvrny. Ještě před pár dny bych přísahala, že se před Peterem nikdy nerozbrečím, ale už je mi všechno jedno. Je mi úplně lhostejný.

„Přišel sem, aby tady se mnou umřel,“ řeknu. Jednou rukou si zakryju ústa a potlačím vzlyk. Musím dýchat, abych přestala brečet. Nepotřebovala jsem, nechtěla jsem, aby se mnou umřel. Chtěla jsem, aby zůstal v bezpečí. Idiot, pomyslím si, ale v srdci se na něj zlobit nedokážu.

„To je směšný,“ prohodí Peter. „Nedává to smysl. Je mu osmnáct. Takovejch holek jako ty by si ještě našel. A jestli mu to nedošlo, je to vážně vůl.“

Po tvářích se mi řinou slzy, nejdřív horké, pak studené. Zavřu oči. „Myslíš, že jde o tohle?“ Potlačím v sobě další vzlyk. „Jsi vážně kretén.“

„Jo, jasně.“

Obrátí se, jeho podrážky přitom zavrzají. Odchází.

„Počkej!“ Zvednu hlavu k jeho rozmazané siluetě, nejsem schopná rozeznat jeho obličej. „Co s ním udělají? To samý co se mnou?“

„Nevím.“

„Nemůžeš to zjistit?“ Hřbety rukou si bezmocně otřu slzy z tváří. „Nemůžeš aspoň zjistit, jestli je v pořádku?“

„Proč bych to dělal? Proč bych pro tebe cokoli dělal?“ Pak se za ním zaklapnou dveře.

KAPITOLA 30

Jednou sem někde četla, že pláč se vymyká vědeckému odůvodnění. Slzy mají oči jen zvlhčit. Slzné žlázy nemají důvod produkovat nadměrné množství slz jenom proto, že je člověk rozrušený.

Myslím, že člověk pláče proto, aby ze sebe dostal to zvířecí, co v něm je, a neztratil přitom svou lidskost. Protože v mém nitru je zvíře, které prská a dere se ke svobodě, k Tobiasovi, a především k životu. I kdybych se snažila sebevíc, nikdy nad ním nezvítězím. A tak brečím do dlaní.

Vlevo, vpravo, vpravo. Vlevo, vpravo, vlevo. Vpravo, vpravo. Tak po sobě jdou odbočky z výchozího bodu — mé cely — do cíle.

Jsme zase v jiné místnosti. Uvnitř se vyjímá polohovatelné křeslo, jako u zubaře. V jednom rohu je obrazovka a stůl. Za ním sedí Jeanine.

„Kde je?“ chci vědět.

Čekala jsem dlouhé hodiny, abych se na to zeptala. Usnula jsem a zdálo se mi, že honím Tobiase po základně Neohrožených. Mohla jsem běžet nadlidsky rychle, ale on měl pořád náskok a na každém dalším rohu jsem zahlédla jen cíp jeho košile nebo podpatek jeho boty. Jeanine mi věnuje zmatený pohled. Ale nijak zmatená není. Jen si se mnou hraje.

„Tobias,“ řeknu a jejího pohledu si nevšímám. Ruce se mi třesou, ale tentokrát ne strachem, ale vzteky. „Kde je? Co s ním děláte?“

„Nevidím žádný důvod, proč bych ti to měla sdělovat,“ řekne Jeanine. „A vzhledem k tomu, že tady nemáš žádný vliv, tak opravdu nevím, jak bys mě mohla přesvědčit o opaku, ledaže bys chtěla změnit podmínky naší dohody.“

Chci na ni zakřičet, že mě pochopitelně, pochopitelně, víc zajímá Tobias než moje Divergence, ale nezakřičím. Nemůžu si dovolit ukvapená rozhodnutí. Jeanine udělá s Tobiasem, co bude chtít, ať už o tom budu vědět, nebo ne. Je důležitější, abych plně porozuměla tomu, co se bude dít se mnou.

Nadechnu se nosem, nosem vydechnu. Vytřepu si ruce. Posadím se do křesla.

„Zajímavé,“ podotkne Jeanine.

„Nemáte náhodou řídit celou frakci a chystat válku?“ zeptám se. „Proč tady ztrácíte čas s nějakou šestnáctiletou holkou?“

„Vyjadřuješ se o sobě pokaždé jinak, jak ti to zrovna vyhovuje,“ opáčí Jeanine a opře se. „Jednou tvrdíš, že už nejsi malá, podruhé zase, že jsi. Mě ale zajímá jedno: Jak se vidíš doopravdy? Jako velká, nebo malá? Či něco mezi? Nebo nic z toho?“

Odpovím jí stejně monotónně, stejně věcně. „Nevidím žádný důvod, proč bych vám to měla sdělovat.“

Uslyším nepatrné odfrknutí. Peter si dá ruku přes ústa. Jeanine po něm vrhne nasupený pohled a Peterův smích lehce přejde do zakašlání. „Posměch je dětinský, Beatrice,“ řekne Jeanine. „Nesluší ti.“

„Posměch je dětinský, Beatrice.“ Snažím se co nejvěrněji napodobit její hlas. „Nesluší ti.“

„Sérum,“ poručí Jeanine a zabodne oči do Petera. Ten přistoupí ke stolu, chvíli neobratně zápolí s černým pouzdrem, z kterého nakonec vyndá již připravenou injekční stříkačku.

Potom ke mně vykročí. Natáhnu ruku.

„Když dovolíš,“ řeknu.

Pohledem požádá Jeanine o svolení. „V pořádku,“ vyjádří se Jeanine. Peter mi podá stříkačku. Zabodnu si její jehlu do krku a stlačím plunžrový píst. Jeanine zmáčkne jedno z tlačítek svého počítače a všechno se ponoří do tmy.

Má matka stojí v uličce a jednou rukou se drží horní tyče. Její tvář se ne-obrací k lidem, kteří sedí kolem mě, ale k městu, kterým autobus potácivě projíždí. Všimnu si, že na čele a kolem úst má vrásky, když se zachmuří.

„Co se děje?“ zeptám se.

„Tolik se toho musí udělat,“ řekne a nepatrně kývne směrem k oknu. „A zbylo nás tak málo.“

Je zřejmé, na co naráží. Kolem není nic než sutiny. Na protější straně ulice leží sesutá budova. V průchodech mezi domy se povalují skleněné střepy. Zajímalo by mě, co takovou zkázu způsobilo.

„Kam jedeme?“ zeptám se.

Usměje se na mě. Kolem očí se jí udělají ještě jiné vrásky. „Jedeme na základnu k Sečtělým.“

Svraštím čelo. Má rodina se té základně vždy vyhýbala, jak mohla. Táta říkával, že ani vzduch se tam nedá pořádně dýchat. „Proč tam jedeme?“

„Protože nám pomůžou.“

Proč se mi při vzpomínce na tátu sevře žaludek? Vybavím si jeho tvář, na které se podepsala frustrace z okolního světa, a jeho vlasy, které nosil předpisově zastřižené. Znovu ucítím v žaludku tu stejnou bolest, jako bych dlouho nic nejedla, jako bych tam měla prázdno.

„Nestalo se tátovi něco?“

Zavrtí hlavou. „Co je to za hloupou otázku?“

„Nevím.“

Když se podívám na mámu, žádnou bolest necítím. Ale mám pocit, že každou vteřinu, kdy takto stojíme jen několik centimetrů vedle sebe, si musím vtisknout do mysli, dokud na sebe celá má paměť nevezme jejich podobu. Co když máma zmizí?

Autobus zastaví a dveře se s vrznutím otevřou. Matka k nim vykročí, jdu za ní. Je vyšší než já, takže se jí dívám mezi ramena. Působí křehce, ale není.

Došlápnu na chodník. Pod podrážkami mi zakřupou střepy. Jsou modré a podle otvorů, které zejí v budově napravo, to bývaly okenní tabule.

„Co se stalo?“

„Válka,“ odpoví matka. „Válka, které jsme tolik chtěli zabránit.“

,,A jak nám Sečtělí… pomůžou?“

„Myslím, že tě táta ovlivnil až příliš, když se nad nimi věčně jen rozčiloval,“ praví mírně. „Jistě, dopustili se řady chyb, ale jsou to jen lidé jako my všichni. Mají své špatné, ale i dobré stránky. Co bychom si počali bez našich lékařů, vědců, učitelů?“

Uhladí mi vlasy.

„Na to nikdy nezapomeň, Beatrice.“

„Nezapomenu,“ slíbím.

Pokračujeme v cestě. Ale něco z toho, co máma právě řekla, mi vadí. To o mém tátovi? Ne — táta si na Sečtělé odjakživa stěžoval. Nebo to o Sečtělých? Přeskočím přes velký kus skla. Ne, ve všem měla pravdu. Všichni mí učitelé byli ze Sečtělosti, stejně tak lékařka, která mámě před léty vyléčila zlomenou ruku.

Vadí mi to, co řekla jako poslední. „Na to nikdy nezapomeň.“ Jako by mi to už nemohla v budoucnu připomenout.

Cítím, jak se v mé hlavě něco přesune. Něco, co tam bylo dlouho zavřené, a teď se to dostalo ven.

„Mami?“

Ohlédne se za mnou. Z drdolu se jí uvolní pramen světlých vlasů a do-

padne jí na tvář.

„Mám tě ráda.“

Ukážu na okno nalevo od nás a okno vybuchne. Prší na nás skleněný déšť.

Nechci se probudit v místnosti na základně Sečtělých, a tak ještě chvíli nechám oči zavřené, přestože už simulace odezněla. V duchu si připomínám, jak máma vypadala, jak jí kadeř vlasů zavadila o lícní kost. Pak se mi její obraz rozplyne před očima a nevidím už nic než svá červená víčka. Otevřu oči.

„Budete se muset víc snažit,“ řeknu Jeanine.

„To byl jen začátek,“ odvětí.

KAPITOLA 31

Té noci se mi nezdá o Tobiasovi ani o Willovi, ale o mé matce. Stojíme v sadu u Mírumilovných. Jablka právě dozrála a visí nám jen několik centimetrů nad hlavou. Listy vrhají na její tvář stín. Je oblečená v černé, ačkoli jsem ji nikdy v černé neviděla. Učí mě, jak se plete cop. Předvádí mi to na svých vlasech a směje se, když se mi zamotají prsty.

Probudím se. Jak to, že jsem si nikdy nevšimla, že je tak plná energie, tak Neohrožená? Vždyť jsem naproti ní sedávala každé ráno u snídaně. Nebo jsem se neuměla dívat?

Zabořím obličej do tenké matrace, na které tady spím. Nikdy už se o ní nic nedozvím. Ale ona se aspoň nedozví, co jsem udělala Willovi. Myslím, že bych to neunesla.

Když mě Peter vede o několik vteřin — či minut? — později chodbou, ještě pořád zaháním ospalost.

„Petere.“ Bolí mě v krku; musela jsem křičet ze spaní. „Kolik je hodin?“ Má hodinky, ale jsou přetočené, takže na ciferník nevidím. Ani se neobtěžuje se na ně podívat.

„Ty jsi moje nová osobní ochranka?“ zeptám se. „Já jenom jestli kvůli mně nezanedbáváš svý ostatní povinnosti, jako třeba kopat do štěňat nebo očumovat holky, když se převlíkají.“

„Hele, já vím, cos Willovi udělala. Nedělej, že jsi lepší než já, protože jsme úplně stejní.“

Chodby se od sebe liší jen svou délkou. Pojmenovávám je podle počtu kroků, které musím udělat před další odbočkou. Deset. Čtyřicet sedm. Dvacet devět.

„Mýlíš se,“ namítnu. „Možná jsme oba špatní, ale pořád je mezi náma velkej rozdíl — já se sebou narozdíl od tebe nejsem spokojená.“

Peter si mírně odfrkne. Procházíme teď mezi stoly v nějaké laboratoři.

Vtom si uvědomím, kde jsem a kam jdeme: do místnosti, kterou mi Jeanine ukázala jako první. Do místnosti, kde mě usmrtí. Roztřesu se tak silně, až začnu cvakat zuby. Stěží se držím na nohách, v hlavě mi začnou vířit myšlenky. Je to jenom místnost, říkám si. Místnost jako každá jiná.

Jsem taková lhářka.

Tentokrát jsou tu lidé. V jednom rohu postávají čtyři Neohrožení zrádci a u

kovového stolu uprostřed sálu čeká Jeanine a spolu s ní dva Sečtělí — žena s tmavou pletí a starší muž, oba v pláštích. Kolem stolu je rozestavěno několik přístrojů, ze kterých vychází velké množství drátů.

Netuším, k čemu většina zařízení slouží. Ale jedno poznám — monitor srdeční činnosti. Co má Jeanine v plánu, že to vyžaduje srdeční monitor?

„Položte ji na stůl,“ řekne Jeanine znuděně. Na chvíli se zadívám na ocelové lůžko, které na mě čeká. Co když si to rozmyslela a chce to se mnou skončit už teď? Co když tady dneska umřu? Peter mě popadne za paže. Vší silou se mu pokusím vykroutit.

Bez problému mě zvedne, vyhne se mým kopancům a mrskne se mnou na stůl tak, že mi vyrazí dech. Zalapám po vzduchu a naslepo máchnu pěstí. Zasáhnu jej do zápěstí. Trhne sebou, ale to už mu spěchají na pomoc ostatní zrádci.

Jeden mi přidrží kotníky, druhý ramena a Peter mě černými pásy připoutá ke stolu. Zraněným ramenem mi vystřelí ochromující bolest. Přestanu sebou házet.

„Co to ksakru děláte?“ obořím se na ně a vytočím krk k Jeanine. „Dohodly jsme se na spolupráci! Dohodly jsme se —“

„Tohle se naší dohody netýká,“ odvětí Jeanine a podívá se na hodinky.

„Nejde o tebe, Beatrice.“ Dveře se znovu otevřou.

Do místnosti vejde — vkulhá — Tobias, obklopený zrádci. Obličej má zhmožděný a nad jedním obočím rozšklebenou ránu. Z jeho pohybů se vytratila obvyklá uvážlivost. Drží se nezvykle vzpřímeně. Určitě je zraněný. Raději si ani nepředstavuju, co s ním asi dělali.

„Co má tohle znamenat?“ Hlas má drsný, ochraptělý. Nejspíš od křiku.

Stáhne se mi hrdlo.

„Tris,“ řekne a vrhne se ke mně. Udělá sotva pár kroků, když se ho zrádci pohotově chopí. „Tris, není ti nic?“

„Ne,“ ujistím ho. „A tobě?“ Zavrtí hlavou. Nevěřím mu.

„Nerada plýtvám časem, pane Eatone, a tak mě napadlo postupovat čistě logicky. Se sérem pravdy by to bylo pochopitelně jednodušší, ale než bychom pana Kanga přesvědčili, aby nám jej dal, trvalo by to několik dní. Střeží ho jako poklad. A několik dní je dlouhá doba.“ Vykročí dopředu. V ruce drží

injekční stříkačku. Sérum v ní má šedou barvu. Mohlo by se jednat o novou verzi simulačního séra, ale to se mi nezdá pravděpodobné.

Nevím, jestli chci vědět, co to je. Jestli se Jeanine tváří takhle samolibě, nemůže to znamenat nic příznivého.

„Za chvíli dám Tris injekci. Věřím, že vaše nesobecké instinkty nakonec zvítězí a konečně mi řeknete přesně to, co od vás chci slyšet.“

„Co chce slyšet?“ skočím jí do řeči.

„Kde mají odpadlíci bezpečné úkryty,“ odpoví mi Tobias, aniž by se na mě podíval.

Vytřeštím oči. Odpadlíci jsou teď naší poslední nadějí, když se polovina Neohrožených a celá Upřímnost neubrání simulaci a když každý druhý v Odevzdanosti přišel o život.

„Neříkej jí to. Stejně mě zabije. Nic jí neříkej!“

„Připomeňte mi, pane Eatone,“ ozve se znovu Jeanine, „na jaké bázi fungují simulace, které v Neohroženosti používáte?“

„Nejsme ve škole,“ procedí Tobias mezi zuby. „Rovnou řekni, co s ní chceš dělat.“

„Dočkáte se, ale nejdřív mi odpovězte na otázku.“

„Fajn.“ Tobias vyhledá můj pohled. „Simulace stimulují amygdalu, která ovlivňuje chování při strachu. Na základě tohoto strachu vytvoří simulace halucinaci. Pomocí transmitéru putují data do počítače, který je zpracovává a vyhodnocuje.“

Odříkává to jako básničku, kterou zná už roky. A možná že ano — řízením simulací strávil přece jen hodně času.

„Velmi dobře,“ řekne Jeanine. „Když jsem před řadou let simulační sérum pro Neohrožené vyvíjela, zjistili jsme, že při určité koncentraci séra ochromí strach mozek natolik, že není schopen vymyslet nové prostředí, ve kterém by halucinace pokračovala. Z toho důvodu jsme roztok zředili aby byly simulace poučnější. To ale neznamená, že jsem zapomněla, jak koncentrovanou verzi séra vyrobit.“

Malíčkem poklepe na stříkačku.

„Strach,“ pokračuje, „je silnější než bolest. Chtěl byste něco říct, než slečně Priorové podám injekci?“

Tobias sevře rty.

A Jeanine mi zapíchne jehlu do krku.

Začne to poklidně, jen se mi rozbuší srdce. Nejdřív si nejsem jistá, jestli slyším opravdu své vlastní srdce, protože bije tak hlasitě. Ale brzy mi dojde, že to je mé srdce a že buší stále rychleji.

Dlaně se mi orosí potem. Klesnu na kolena.

A pak už musím lapat po vzduchu, abych se vůbec nadechla. Ve stejné chvíli začnu vřeštět.

Už. Nedokážu. Myslet.

Tobias bojuje u dveří se zrádci.

Vtom vedle sebe zaslechnu zvuk, který připomíná dětské naříkání. Škubnu hlavou, abych zjistila, odkud vřískot pochází, ale vidím jen monitor srdečního tepu. Spáry mezi dlaždicemi na stropě se začnou krabatit a měnit v nestvůry. Vzduch prostoupí zápach shnilých ryb. Navalí se mi. Nestvůry získají konkrétní obrysy — jsou to ptáci, vrány. Zobáky mají dlouhé jako moje předloktí a svými temnými křídly odstíní veškeré světlo.

„Tris,“ zaslechnu Tobiasův hlas. Obrátím k němu zrak.

Stojí u stejných dveří jako předtím, než jsem dostala tu injekci, ale teď drží v ruce nůž. Natáhne ruku a namíří jeho ostří k sobě. Pak ruku přiblíží k hrudníku a špičkou se dotkne žaludku.

„Co to děláš? Přestaň!“

Jen se pousměje a řekne: „Dělám to kvůli tobě.“

Pomalu zatlačí nůž hlouběji. Na košili mu prosákne krev. Mám pocit, že se pozvracím. Začnu sebou zuřivě házet, abych se vyprostila z řemenů. „Ne, přestaň!“ křičím a mlátím sebou. Kdyby to byla simulace, už bych pásy dávno zpřetrhala, takže to je skutečné, je to skutečné. Zavřeštím. Tobias si zarazí nůž do žaludku až po rukojeť. Zhroutí se k zemi. Během krátké chvíle se kolem něj utvoří kaluž krve. Ptačí přízraky na něj obrátí své lesklé oči a v jednom víru křídel a pařátů se k němu slétnou a začnou do něj klovat. Skrz rozvířené peří stále vidím Tobiasovy oči; ještě pořád je při vědomí.

Jeden z ptáků dosedne Tobiasovi na prsty, kterými svírá rukojeť nože. Tobias si vytáhne nůž z těla. Nůž zařinčí o zem. Měla bych se modlit, aby už

konečně umřel, ale nedokážu to. Jsem sobec. Prohnu se v zádech, napínám všechny svaly a celý krk mě bolí od křiku, který se mezitím proměnil v lavinu nesrozumitelných skřeků a nemá konce.

„Sedativum,“ nařídí přísný hlas.

Něco mě bodne do krku a mé srdce začne bušit pomaleji. Rozbrečím se úlevou. Nic jiného nějakou chvíli dělat nedokážu.

To nebyl strach. To bylo něco jiného. Pocit, který by vůbec neměl existovat.

„Pusťte mě,“ zachrčí Tobias. Jeho hlas zní ještě ochraptěleji. Několikrát za sebou zamrkám, abych na něj přes slzy viděla. Na pažích má červené šrámy, jak se snažil zrádcům vyškubnout, ale neumírá; je v pořádku. „Pusťte mě, jinak vám nic neřeknu.“

Jeanine přikývne a Tobias se ke mně rozběhne. Jednou rukou mě obejme, druhou se dotkne mých vlasů. Na prstech mu ulpí mé slzy, ale nesetře je. Skloní se ke mně a opře si čelo o mé.

„Ukryty odpadlíků,“ řekne mdle do mé tváře. „Doneste mapu. Vyznačím vám je.“

Jeho čelo je studené a suché. Bolí mě všechny svaly. Kdo ví, jak dlouho mě tam Jeanine držela, zatímco mým tělem pulsovalo její hrůzné sérum.

Tobias se odtáhne, ale naše prsty zůstanou propletené tak dlouho, dokud jej ode mě strážci neodtrhnou a neodvedou pryč. Ruka mi ochable klesne na stůl. S žádnými řemeny už zápolit nechci. Chci jen spát.

„Když už tě tady máme…“ promluví Jeanine, sotva Tobiase odvedou.

Zvedne zrak a zadívá se na jednoho ze Sečtělých. „Přiveďte ho. Je čas.“ Pak se vrátí pohledem ke mně.

„Teď budeš spát. Během té doby tě podrobíme krátké proceduře, která nám umožní tvůj mozek lépe pochopit. Nebude to nic invazivního. Ale ještě předtím… Slíbila jsem ti, že vše bude probíhat velmi transparentně. Proto mám pocit, že bys měla vědět, kdo konkrétně mě v mém úsilí podporoval.“ Pousměje se. „Kdo mi řekl, pro jaké tři frakce máš předpoklady, i to, jak tě sem co nejsnadněji přilákat. Kdo mi poradil použít při poslední simulaci tvou matku, aby byla halucinace efektivnější.“

Podívá se ke dveřím. Sedativum začíná účinkovat, obraz před očima se mi rozmazává. Ohlédnu se, a přestože jsem po uklidňující injekci otupělá,

poznám jej. Caleb.

KAPITOLA 32

Probudím se s bolestí hlavy. Snažím se znovu usnout — když spím, jsem aspoň klidná — ale na mysl se mi spolu s krákoráním vran neodbytně vrací pohled na Caleba.

Jak to, že jsem se nikdy nepozastavila nad tím, že Jeanine a Eric o mých předpokladech vědí?

Jak to, že mě nenapadlo, že o této skutečnosti mají přece vědět jen tři lidé na světě: Tori, Caleb a Tobias?

V hlavě mi tepe. Nechápu to. Nevím, co Caleba k téhle zradě vedlo. A zajímalo by mě, kdy k tomu došlo — po útoku na Odevzdanost? Poté, co jsme uprchli od Mírumilovných? Nebo ještě dřív — když ještě žil táta? Caleb nám řekl, že od Sečtělých odešel ve chvíli, kdy zjistil, co mají v plánu — lhal snad? Nepochybně ano. Přitisknu si spodní část dlaně na čelo. Můj bratr dal přednost frakci před krevním poutem. Musel mít nějaký důvod. Možná mu

vyhrožovala. Nebo ho k tomu nějakým způsobem donutila.

Dveře se otevřou. Nenamáhám se zvednout hlavu ani otevřít oči.

„Vstávej, Škrobe.“ Peter. Kdo jiný.

Ruka mi sklouzne z obličeje a spolu s ní i pramen vlasů. Koutkem oka se na něj podívám. Takhle mastné vlasy jsem ještě nikdy neměla.

Peter položí k mé posteli láhev s vodou a sendvič. Při pomyšlení na jídlo se mi udělá nevolno.

„Zbylo ti v tý hlavě vůbec něco?“ rýpne do mě.

„Bez obav.“

„Nebyl bych si tak jistej.“

„Vtipný. Jak dlouho jsem spala?“

„Asi den. Mám tě doprovodit do sprch.“

„Jestli cekneš něco o tom, že už koupel potřebuju jak sůl,“ řeknu unaveně,

„vyškrábu ti oči.“

Když zvednu hlavu, místnost se se mnou začne otáčet, ale nakonec se mi podaří přehodit nohy přes okraj postele a vstát. Vykročíme na chodbu. Na jejím konci odbočíme směrem ke sprše, ale všimnu si, že na opačné straně chodby stojí nějací lidé.

Jedním z nich je Tobias. Odhaduju, kde se naše cesty zkříží. Dívám se, ne na něj, ale na místo, kde teprve bude, až ke mně natáhne ruku, jako to udělal i

minule. Kůže mě zabrní očekáváním. Na kratičkou chvíli zase ucítím jeho dotek.

Ještě nás od sebe dělí šest kroků. Pět.

Na čtvrtém kroku se ale Tobias zastaví. Celé jeho tělo ochabne. Jeho doprovod je očividně zaskočený a na okamžik své sevření povolí. Tobias klesne k zemi.

Pak se nečekaně otočí, trhne sebou dopředu a menšímu z bodyguardů vyškubne pistoli z pouzdra za pasem.

Zazní výstřel. Peter uskočí stranou a strhne mě s sebou. Narazím hlavou do zdi. Jeden ze strážců má otevřená ústa — zřejmě křičí. Neslyším jej.

Tobias ho nakopne do žaludku. Neohrožená Tris, která ve mně zůstala, obdivuje jeho dokonalou formu a neuvěřitelnou rychlost. Otočí se a namíří zbraní na Petera. Ale ten už mě pustil.

Tobias mě chytí za levou paži, vytáhne mě na nohy a rozběhne se. Klopýtám za ním. S každým došlápnutím jako by mi někdo zarazil do hlavy střep, ale nemůžu přestat. Snažím se rozmrkat slzy. Utíkej, přikazuju si, jako by to tak bylo snazší. Tobiasova ruka je drsná a silná. Nechám se jí vést. Zahneme za roh.

„Tobiasi,“ zasípám.

Zastaví se a ohlédne se za mnou. „Ne, to ne,“ řekne a přejede mi prsty po tváři. „Pojď sem. Na záda.“

Sehne se. Ovinu mu paže kolem krku a zabořím obličej mezi jeho lopatky. Bez obtíží mě zvedne a levou rukou mi přidrží jednu nohu. V pravé ruce dál svírá pistoli.

Opět se rozběhne a i s mojí váhou je rychlý. Otupěle si pomyslím: Jak mohl vůbec někdy patřit do Odevzdanosti? Jako by byl stvořený pro rychlost a neomylnou přesnost. Ale ne pro sílu — je inteligentní, ale nijak zvlášť silný. Na to, aby mě unesl, to ale stačí.

Na chodbách teď nikdo není, ale to nebude trvat věčně. Co nevidět se ze všech stran vyrojí zrádci a zatarasí nám cestu z tohoto bledého bludiště ven. Netuším, jak se přes ně Tobias hodlá dostat.

Zvednu hlavu a všimnu si, že jsme právě proběhli kolem východu.

„Tobiasi, minul jsi to.“

„Co jsem… minul?“ zeptá se mezi nádechy.

„Východ.“

„Nechci utéct. Zastřelili by nás,“ vysvětlí. „Snažím se… něco najít.“

Řekla bych, že se mi to všechno jen zdá, kdyby mě tak nebolela hlava. Jenom mé sny bývají podobně nesrozumitelné. Jestli odsud nechce utéct, proč mě vzal s sebou? A co chce dělat, když ne utéct?

Prudce zastaví, až z něj málem spadnu. Jsme v široké chodbě s proskle-nými stěnami, za kterými se nachází kanceláře. Lidé na nás zpoza stolů strnule civí. Tobias jim nevěnuje nejmenší pozornost. Zdá se mi, že upírá zrak ke dveřím na konci chodby. Vedle dveří je cedule a na ní je napsáno DOZORNA-A.

Tobias prohledá všechny rohy a sestřelí stropní kameru napravo od nás.

Další kulku pošle do kamery vlevo. Její čočka pukne.

„Tak, zpátky na zem,“ řekne. „Už žádný běhání, slibuju.“

Sklouznu z jeho zad na zem a chytím se ho za ruku. Dojdeme k zavřeným dveřím, které jsme cestou minuli, a vstoupíme do malého skladu. Tobias za námi zavře a pod kliku u dveří zaklíní židli. Stojím k němu čelem, za zády mám regál plný nějakých papírů. Nad námi poblikává modré světlo. Téměř hladově si prohlédne mou tvář.

„Nemám moc času, takže půjdu rovnou k věci,“ řekne. Přikývnu.

„Nejsem tady na sebevražedný misi. Přišel jsem ze dvou důvodů. Zaprvé zjistit, kde jsou dvě centrální dozorny, protože až sem vpadneme, musíme ze všeho nejdřív zničit veškerý data potřebný k simulaci, aby Jeanine nemohla u našich lidí aktivovat transmitéry.“

To vysvětluje, proč se nesnažil utéct. A jednu dozornu už jsme našli. Zírám na něj; pořád se nemůžu z těch několika posledních minut vzpamatovat.

„A zadruhé,“ řekne a odkašle si, „abych se ujistil, že to tady vydržíš, protože máme plán.“

„Jakej plán?“

„Podle jednoho z našich informátorů bude tvá poprava nejspíš ode dneška za dva týdny,“ vysvětluje. „To je den, kdy chce Jeanine spustit novou simulaci, která bude fungovat i na Divergentní. Ode dneška za čtrnáct dní sem vtrhnou všichni odpadlíci, Neohrožení a Odevzdaní, kteří budou ochotní bojovat, s cílem připravit Sečtělost o její nejmocnější zbraň — počítačový systém. To znamená, že budeme mít početní převahu.“

„Ale vždyť jsi Jeanine prozradil, kde mají odpadlíci úkryty.“

„Jo.“ Mírně se zamračí. „To je problém. Ale oba víme, že mezi odpadlíky

je celá řada Divergentních. Když jsem odtamtud odcházel, značná část se jich už začala přesouvat do Odevzdanosti, takže problém nastane jen v několika táborech. Pořád zbude dost lidí na to, aby invaze mohla proběhnout hladce.“

Dva týdny. Dokážu tady vydržet ještě dva týdny? Už teď se cítím tak slabá, že se sotva držím na nohou. Záchrana, kterou mi Tobias slibuje, mi už ani nepřipadá lákavá. Nechci svobodu. Chci jenom spát. Chci, aby tohle všechno skončilo.

„Já to…“ Slova mi uvíznou v krku a rozbrečím se. „Tak dlouho… to… nezvládnu.“

„Tris,“ oboří se na mě. Nikdy mě nerozmazloval. Aspoň teď, jednou je-dinkrát, by mohl. „Musíš. Musíš to přežít.“

„Proč?“ Ta otázka se zformuje v mém břiše a vydere se mi z hrdla jako zasténání. Mám chuť do něj začít bušit pěstmi, jako dítě v záchvatu vzteku. Tváře mám slité slzami a vím, že jsem směšná, ale nedokážu to v sobě zastavit. „Proč musím? Proč někdo nemůže jednou udělat něco pro mě? Co když už mám prostě všeho dost?“

Uvědomím si, že tím vším myslím život. Nechci žít. Chci zpátky své rodiče, už celé týdny. Celou tu dobu jsem se k nim snažila probojovat zpátky a on mi teď říká, že nesmím.

„Já vím.“ Jeho hlas nikdy nezněl něžněji. „Já vím, že je to těžký. To nej-těžší, čím sis kdy musela projít.“

Zavrtím hlavou.

„Nemůžu tě donutit. Nemůžu zařídit, abys to chtěla přežít.“ Přitáhne si mě k sobě, pohladí mě po vlasech a zastrčí mi je za ucho. Nechá své prsty sklouznout po mém krku až na ramena a dodá: „Ale ty to přežiješ. Je jedno, jestli tomu věříš, nebo ne. Přežiješ to, protože jsi bojovnice.“

Odtáhnu se a políbím jej, náruživě, rozhodně. Jako dřív, když jsem si námi byla jistá, a jako dřív mu přejedu rukama po zádech a pažích. Nechci mu povědět pravdu: že se mýlí a že to nechci přežít.

Dveře se otevřou. Do skladiště se nahrnou zrádci. Tobias ustoupí, obrátí pistoli v ruce a rukojetí od sebe ji podá nejbližšímu muži.

KAPITOLA 33

„Beatrice.“

Trhnu sebou. Místnost, ve které se nacházím — za účelem dalšího expe-rimentu, který na mně hodlají provést — je prostorná. Na zadní stěně jsou umístěné obrazovky, těsně nad podlahou svítí modrá světla a střed sálu protíná řada polstrovaných lavic. Sedím na úplném konci řady vedle Petera a hlavou se opírám o zeď. Pořád mám spánkový deficit.

Teď si přeju, abych se neprobudila. Kousek ode mě stojí Caleb. Váhu přenesl na jednu nohu a působí nejistě.

„Odešel jsi od nich vůbec někdy?“ zeptám se.

,,Není to tak jednoduchý,“ odpoví. „Já —“

„Je to přesně takhle jednoduchý.“ Chce se mi ječet, ale můj hlas zůstane nevýrazný. „Řekni mi, kdy jsi naši rodinu zradil? Předtím než rodiče umřeli, nebo potom?“

„Udělal jsem, co jsem musel. Ty si myslíš, že tomu rozumíš, Beatrice, ale nerozumíš. Celá tahle situace… je daleko větší, než tušíš.“ Očima mě prosí o pochopení, ale já ten jeho tón poznávám — stejným způsobem se mnou kdysi mluvil, když mi chtěl vynadat. Zní tak blahosklonně.

Domýšlivost je neduh, který postihuje většinu Sečtělých — vím to. Znám ji z vlastní zkušenosti.

A často ji doprovází chtivost. Ta je mi cizí. Takže jsem opět půl na půl. S obtížemi vstanu. „Neodpověděl jsi mi.“

Caleb udělá krok vzad.

„Nejde jenom o Sečtělé; jde úplně o všechny. O všechny frakce,“ řekne.

„O tohle město a o všechno, co se nachází za jeho hranicemi.“

„Na to ti kašlu,“ vyštěknu, ale není to pravda. Za jeho hranicemi. Rozbrní se mi hlava. Za? Jak by tohle všechno mohlo mít něco společného s tím, co je na opačné straně hranice?

V koutku mysli se mi rozdrnčí struna. Marcus řekl, že za útokem na Odevzdanost stály informace, které Odevzdaní měli. Souvisí snad tyto informace s tím, co je za oplocením?

Prozatím od sebe tu myšlenku zapudím.

„Myslela jsem, že ti vždycky šlo o fakta. O svobodnej přístup k informacím. A co tenhle fakt, Calebe? Kdy —“ Roztřese se mi hlas. „Kdy jsi

mámu a tátu zradil?“

„Vždycky jsem patřil sem,“ řekne mírně. „I když jsem byl v Odevzdanosti.“

„Jestli ses přidal k Jeanine, tak tě nenávidím. Stejně jako tě nenáviděl táta.“

„Táta.“ Caleb si odfrkne. „Táta odsud sám pocházel, Beatrice. Stejný ročník jako Jeanine. Řekla mi to.“

„Nebyl Sečtělej,“ řeknu po chvíli. „Rozhodl se odsud odejit. Zvolil si jinou totožnost, stejně jako ty, a stal se jiným člověkem. To jenom ty sis vybral tohle… tohle peklo.“

„Á, právě promluvila slečna Neohrožená,“ odsekne Caleb. „Všechno je černobílé, že? Nic mezi tím neexistuje. Jenže svět takhle nefunguje, Beatrice. Záleží, na jaké straně toho pekla stojíš.“

„Je jedno, kde stojím. Pořád si myslím, že ovládnout myšlení všech lidí ve městě je zrůdný.“ Cítím, jak se mi chvěje ret. „Pořád si myslím, že vydat vlastní sestru na smrt je zrůdný.“

Je to můj bratr, ale chci jej roztrhat na kusy.

Místo abych se o to pokusila, zase se posadím. Nikdy bych mu nedokázala ublížit tolik, aby mě jeho zrada přestala bolet. A ona mě bolí, v každé buňce mého těla. Přitlačím si prsty na hrudník, abych ten pálivý tlak na prsou rozmasírovala.

Právě když si otírám slzy z tváří, vejde do místnosti Jeanine se svou armádou vědců a spřátelených zrádců. Rychle zamrkám, aby si ničeho nevšimla. Stěží mi věnuje pohled.

„Přejděme rovnou k výsledkům,“ oznámí.

Caleb, který se mezitím přesunul k obrazovkám, stiskne nějaké tlačítko v přední části místnosti a monitory se zapnou. Vzápětí na nich zazáří slova a čísla, kterým nerozumím.

„Zjistili jsme něco skutečně velmi zajímavého, slečno Priorová.“ Ještě nikdy jsem ji neviděla v tak dobré náladě. Téměř se usmívá — téměř. „Váš mozek oplývá nadměrným množstvím jistého druhu nervových buněk, kterým se zjednodušeně říká zrcadlové neurony. Mohl by někdo slečně Priorové vysvětlit, co přesně zrcadlové neurony dělají?“

Většina Sečtělých se přihlásí o slovo. Jeanine ukáže na jakousi starší ženu vepředu.

„Zrcadlové neurony se aktivují, nejen když člověk provede nějaký úkon, ale i když pozoruje stejný úkon u jiného člověka. Umožňují nám tak

napodobovat chování druhých.“

„Co ještě?“ Jeanine přelétne očima po své „třídě“, stejné jako to dělávali mí učitelé na vyšším stupni. O slovo se přihlásí nějaký muž.

„Jsou důležité při osvojování jazyka, pro pochopení motivace ostatních lidí v závislosti na jejich činech, ehm…“ Svraští čelo. „A pro empatii.“

„Jinými slovy,“ řekne Jeanine a široce se na mě usměje, až se jí na tvářích vytvoří záhyby, „člověk s velkým množstvím dominantních zrcadlových neuronů bude mít flexibilní povahu — a daleko pravděpodobněji v určité situaci napodobí ostatní, než aby zůstal věrný svému původnímu přesvědčení.“

Chápu, proč se usmívá. Jako by mi otevřela lebku a všechna má tajemství se vyřinula na podlahu a já je konečně uviděla.

„Flexibilní osobnost,“ pokračuje Jeanine, „bude mít zřejmě předpoklady pro více než jednu frakci, nemyslíte, slečno Priorová?“

„Asi ano,“ opáčím. „Takže stačí, když vymyslíte simulaci, která tuhle schopnost potlačí, a můžeme to skončit.“

„Jedno po druhém.“ Odmlčí se. „Přiznám se, že mě mate, jak se své popravy nemůžete dočkat.“

„Ne, nemate.“ Zavřu oči. „Ani trochu vás to nemate.“ Povzdechnu si.

„Můžu už se vrátit do svý cely?“

Působím asi nenuceně, ale nejsem. Chci se vrátit do cely, abych se tam mohla vybrečet. Ale nechci, aby to věděla.

„Příliš se tam nezabydlujte,“ zašvitoří. „Brzy na vás vyzkoušíme nové sérum.“

„Bezva,“ řeknu. „Jak je libo.“

Někdo mi zatřese ramenem. S trhnutím procitnu a vytřeštím oči. Nade mnou klečí Tobias. Na sobě má bundu zrádce a jednu stranu hlavy celou od krve. Krev vytéká z rány na jeho uchu — horní část boltce na něm chybí. Škubnu sebou.

„Co se stalo?“

„Vstávej. Musíme si pospíšit.“

„Ještě to nebyly dva týdny.“

„Na vysvětlování není čas. Honem.“

„Bože, Tobiasi.“

Posadím se a vrhnu se mu do náruče. Obličej zabořím do jeho krku. Pevně mě obejme. Mým tělem projede teplo a útěcha. Jestli je tady Tobias, jsem v bezpečí. Mé slzy mu stékají po krku.

Postaví se a vytáhne mě na nohy. V ráně na rameni mi zaškube.

„Posily dorazí co nevidět. Pojďme.“

Nechám se vyvést z cely. První chodbou proběhneme bez problémů, ale hned v druhé narazíme na dvojici strážců — mladého muže a ženu ve středním věku. Tobias v těsném sledu dvakrát po sobě vystřelí a oba dva zasáhne, muže do hlavy a ženu do hrudi. Žena se sesune k zemi, ale žije.

Pokračujeme v cestě. Další chodba, po ní další, všechny stejné. Tobias mi stále pevně svírá ruku. Vím, že když dokáže vrhnout nůž tak, aby jen lehce zavadil o špičku mého ucha, dokáže se stejnou přesností vystřelit na vojáky, kteří nás obklíčí. Překročíme mrtvá těla — lidi, které zřejmě Tobias zastřelil cestou ke mně — a konečně se ocitneme u nouzového východu.

Tobias mě pustí a otevře dveře. Požární alarm se pronikavě rozdrnčí, ale běžíme dál. Nemůžu popadnout dech, ale je mi to jedno. Konečně jsem blízko ke svobodě, konečně tahle noční můra skončí. Před očima se mi udělají mžitky. Chytím se Tobiase a věřím, že mě bezpečně dovede po schodišti až dolů.

Už nejsem schopna udělat ani krok, otevřu oči. Tobias se chystá otevřít dveře východu, ale zadržím jej. „Musím si… odpočinout…“

Zastaví se. Opřu se rukama o kolena a předkloním se. V rameni mi pořád pulsuje bolest. Zkřivím obličej a podívám se na Tobiase.

„Pojď, vypadneme odsud,“ řekne naléhavě.

Zvedá se mi žaludek. Zadívám se mu do očí. Jsou temně modré, jen na pravé duhovce se vyjímá malá světle modrá skvrna.

Uchopím jej za bradu a přitáhnu si jeho rty ke svým. Pomalu jej políbím a pak se s povzdechem odtáhnu.

„Nemůžeme se odsud dostat,“ řeknu. „Protože jsme v simulaci.“

Vytáhl mě na nohy za pravou ruku. Skutečný Tobias by si pamatoval, že ji mám zraněnou.

„Cože?“ Zamračí se na mě. „Myslíš, že bych nepoznal, že jsem v simulaci?“

„Ty nejsi v simulaci. Ty jsi ta simulace.“

Zvednu oči a pak nahlas zvolám: „Budeš muset vymyslet něco lepšího, Jeanine.“

Teď se jen musím probudit, a vím jak — už jsem to několikrát dokázala, v krajině strachu, když jsem rozbila sklo nádrže jenom tím, že jsem na něj přiložila dlaň, když jsem v trávě nahmatala revolver, kterým jsem postřílela dotěrné vrány. Vytáhnu z kapsy nůž — nůž, který tam ještě před chvílí nebyl

— a poručím své noze, aby ztvrdla jako diamant.

Pak se bodnu do stehna a čepel se ohne.

Probudím se se slzami v očích. Vrací se mi vědomí a do toho Jeanine frustrovaně vykřikne.

„Co to má znamenat?“ Vytrhne Peterovi pistoli z ruky, přiskočí ke mně a přitiskne mi hlaveň k čelu. Mé tělo strne, pocítím chlad. Nezastřelí mě. Jsem problém, který neumí vyřešit. Nezastřelí mě.

„Jak na to pokaždé přijdeš? Dělej, ven s tím. Nebo tě zabiju.“

Pomalu se zvednu z křesla. Chladná hlaveň se mi ještě víc zaryje do čela.

„Myslíš, že ti to řeknu?“ řeknu. „Myslíš, že uvěřím tomu, že mě zabiješ předtím, než budeš na svou otázku umět odpovědět?“

„Hlupačko,“ zavrčí. „Myslíš, že mě zajímáš zrovna ty nebo tvůj abnormální mozek? Tohle se netýká ani tebe, ani mě! Jde o to, zachránit tohle město před těmi, kteří z něho chtějí udělat peklo!“

Seberu v sobě poslední síly a vrhnu se na ni. Seknu po ní nehty a zaryju jí je co nejhlouběji do kůže. Jeanine zavřeští. Jako by se mi do žil vlila nová krev. Udeřím ji pěstí do obličeje.

Vtom mě od ní čísi paže odtrhnou a dostanu ránu do žeber. Zasténám a znovu po ní zkusím skočit, ale Peter mě drží v šachu.

„Nedonutíš mě bolestí. Nedonutíš mě sérem pravdy. A nedonutíš mě ani simulací. Jsem vůči tomu všemu imunnní.“

Z nosu jí teče krev, na tvářích a na krku jí svítí rudé škrábance od mých nehtů, které se plní krví. Zírá na mě a tiskne si nos. Vlasy má rozcuchané a její volná ruka se třese.

„Nepodařilo se ti to. Nedokážeš mě ovládnout!“ zakřičím z plných plic, až mě zaškrábe v krku. Přestanu se Peterovi vzpouzet a v jeho sevření ochabnu.

„Nikdy mě nebudeš moct ovládnout!“

Pak se rozesměju, neveselým, šíleným smíchem. Vychutnávám si její zachmuřený výraz, nenávist v jejím pohledu. Byla jako stroj; chladná a bezcitná, řídila se jen čistou logikou. A já jsem ji zlomila.

Zlomila jsem ji.

KAPITOLA 34

Jakmile mě Peter vyvede na chodbu, už se k Jeanine dostat nesnažím. Po Peterově ráně pěstí mám žebra jako ve svěráku, ale to je nic v porovnání s triumfálním pocitem, kterým mi pulsují tváře.

Peter mě mlčky zavede zpátky do cely. Zůstanu stát uprostřed místnosti a dlouho zírám do kamery v levém zadním rohu. Kdo mě celou dobu sleduje? Zrádci, kteří mě střeží, nebo vědci ze Sečtělosti, kteří mě studují?

Když mi opadne horko z tváří a bolest v žebrech se ztiší, lehnu si.

Hned jak zavřu oči, na mysl mi vytane vzpomínka na rodiče. Jednou, když mi bylo asi jedenáct, jsem zůstala stát na prahu jejich ložnice a sledovala jsem, jak společně stelou postel. Táta se na mámu usmál, když přes postel přetáhli přikrývku a v dokonalé souhře pohybů ji uhladili. Z toho, jak se na ni podíval, jsem poznala, že si jí važí víc než kdy sám sebe.

Sobectví ani nejistota mu nedokázaly zabránit v tom, aby viděl máminu dobrotu v jejím plném rozsahu; u většiny z nás to tak není. Taková láska je asi možná jen u Odevzdaných. Nevím.

Můj otec: narodil se v Sečtělosti, dozrál v Odevzdanosti. Žít podle pravidel nové frakce pro něj mnohdy nebývalo snadné, ani pro mě ne. Ale snažil se, a když uviděl skutečnou nesobeckost, poznal ji.

Přitisknu si polštář k hrudníku a zabořím do něj tvář. Nepláču. Jen mě to bolí.

Zármutek netíží tolik, co vina, ale vezme si toho na člověku víc.

„Škrobe.“

S úlekem se probudím. Pořád objímám polštář. Na matraci pod mým obličejem se rýsuje mokré kolo. Posadím se a protřu si oči.

Peterovo obočí, které mívá uprostřed povytažené, je nezvykle svraštělé.

„Co je?“ Ať už se stalo cokoli, nemůže to být nic příznivého.

„Zítra v osm ráno tě popraví.“

„Popraví? Ale Jeanine… Jeanine ještě nevyvinula tu simulaci. Přece nemůže…“

„Řekla, že bude s experimenty pokračovat na Tobiasovi místo na tobě.“ Jediné, na co se zmůžu, je „ach“.

Chytím se matrace a začnu se kolébat dopředu a dozadu, dopředu a dozadu. Zítra můj život skončí. Tobias má šanci přežít až do invaze odpadlíků a dostat se na svobodu. Neohrožení si dočasně zvolí nového lídra. Všechno to, co opustím jako nedořešené, se brzy dá do pořádku.

Přikývnu. Žádní pozůstalí, žádné otevřené konce, žádná velká ztráta.

„Mohla jsem ti odpustit,“ řeknu. „Že ses mě během výcviku pokusil zabít. Asi jsem mohla.“

Oba chvíli mlčíme. Nevím, proč jsem mu to řekla. Možná proto, že je to pravda, a dnes večer, právě dnes večer je čas na upřímnost. Dnes večer budu upřímná a nesobecká a statečná. Divergentní.

„Nikdy jsem se tě o to neprosil,“ odpoví a obrátí se k odchodu. U dveří se zastaví a dodá: „Je 9:24.“

Prozradit mi, kolik je hodin, je malá zrada — a tudíž obyčejný statečný čin. Zřejmě poprvé se Peter zachoval jako Neohrožený.

Zítra zemřu. Už dlouho jsem necítila žádnou jistotu, a svým způsobem to vnímám jako dar. Dnes večer už se nic nestane. Zítra poznám to, co je po životě. A Jeanine stále netuší, jak by mohla Divergentní ovládnout.

Když se mi do očí začnou drát slzy, schoulím se k polštáři a přestanu se jim bránit. Naříkám jako malé dítě, stejně opravdově, dokud mi nezačnou hořet tváře a není mi na zvracení. Můžu předstírat, že jsem statečná, ale nejsem.

Teď by měl asi člověk žádat o odpuštění všech hříchů, kterých se dopustil, ale můj seznam by nikdy nebyl úplný. A nevěřím tomu, že můj posmrtný úděl závisí na tom, jestli zvládnu bezchybně přeříkat výčet svých prohřešků — to bych se i po smrti ocitla mezi Sečtělými, ve světě preciznosti okleštěném od citů. Myslím, že to, co přijde po životě, na mém jednání vůbec nezáleží.

Cítím se lépe, když se chovám tak, jak mě to učili doma: odvrátit se od sebe, nasměrovat svou pozornost k ostatním a doufat, že v tom, co má přijít, budu lepší, než jsem teď.

Pousměju se. Chtěla bych rodičům říct, že zemřu jako Odevzdaná.

Myslím, že by na mě byli pyšní.

KAPITOLA 35

Dnes ráno se obléknu do čistého oblečení, které mi dali: do černých kalhot — příliš volných, ale komu na tom záleží? — a černé košile s dlouhými rukávy. Boty jsem nedostala.

Ještě mám čas. Mimoděk sepnu ruce a skloním hlavu. Přesně to samé občas dělával táta, než si sedl ke snídani. Nikdy jsem se ho nezeptala, proč to dělá. Ráda bych zase cítila, že k němu patřím, ještě než… než bude po všem.

O několik tichých okamžiků později mi Peter oznámí, že je čas jít. Skoro se na mě nepodívá a místo toho zamračeně zírá do zdi. Chtít dnes vidět přátelskou tvář by bylo asi příliš troufalé přání. Zvednu se a společně vyjdeme na chodbu.

Podlaha mě studí, jak bosýma nohama došlapuju na chladný mramor. Na rohu k nám dolehne tlumený křik. Nejdřív nejsem schopná rozeznat, co ten člověk říká, ale pak se hlas stane zřetelnější.

„Chci… vidět!“ Tobias. „…ji vidět!“

Letmo pohlédnu na Petera. „Nemůžu s ním ještě naposledy mluvit?“

Zavrtí hlavou. „Ale tamhle je okno. Možná že když tě uvidí, tak konečně sklapne.“

Dovede mě do slepé, sotva dvoumetrové chodby. Na jejím konci jsou dveře. Peter má pravdu, v jejich horní části, asi třicet centimetrů nad mou hlavou, je malé okénko.

„Tris!“ Tobiasův hlas je tady ještě zřetelnější. „Chci ji vidět!“

Zvednu ruku nad hlavu a přitisknu dlaň na sklo. Křik ustane. Za sklem se objeví jeho tvář. Oči má zarudlé a v obličeji fleky z rozrušení. Ale pořád je krásný. Několik vteřin na mě shora zírá, pak za sklem přiloží svou dlaň na mou. Představím si, jak mi do dlaně proudí jeho teplo.

Opře se čelem o dveře a pevně zavře oči.

Sundám ruku dolů a odvrátím se dřív, než je znovu otevře. Hrudník mi sevře ochromující bolest, horší, než když mě postřelili. Zmáčknu košili mezi prsty, rozmrkám slzy a vrátím se k Peterovi do hlavní chodby.

„Děkuju,“ řeknu tiše. Chtěla jsem to říct víc nahlas.

„Za málo.“ Peter opět svraští čelo. „Tak pokračujem.“

Zepředu se ozývá nějaké rachocení — povyk davu. Další chodba je plná zrádců z Neohroženosti — vysokých i malých, mladých i starých,

ozbrojených i neozbrojených. Všichni mají na rukávech modrou pásku zrady.

„Hej!“ křikne Peter. „Z cesty!“

Zrádci na kraji zareagují a umožní nám projít. Postupně se přidávají i ostatní. Najednou je ticho. Peter ustoupí a nechá mě jít před sebou. Dál už cestu znám.

Nevím, odkud se ty rány poprvé ozvaly, ale někdo zabuší pěstmi o zeď a za chvíli už procházím uličkou mezi Neohroženými, jejichž pěsti dunivě dopadají na stěny, jako by byl důvod k oslavě. Mé srdce se pokouší vyrovnat jejich zběsilému rytmu.

Někteří zrádci na mě pokývnou — nejsem si jistá proč. Nezáleží na tom. Dojdu na konec chodby a otevřu dveře popravčí místnosti.

Já sama.

Zatímco chodbu zaplavili zrádci z Neohrožeností, uvnitř místnosti se shromáždili Sečtělí. Ti mi již dopředu uvolnili průchod. V tichosti si mě prohlížejí, když kráčím ke kovovému stolu uprostřed místnosti. Jeanine stojí opodál. Zpod make-upu, který si nahonem nanesla na tvář, jí prosvítají škrábance. Nepodívá se na mě.

Ze stropu visí čtveřice kamer, nad každým rohem stolu jedna. Nejdřív se posadím, otřu si dlaně o kalhoty a pak se položím.

Stůl je studený. Ledový. Jeho chlad se mi zavrtává až do kostí. Jak pří-značné. Přesně to se stane i s mým tělem, až z něj odejde život. Bude studené a těžké, jak jen mrtvé tělo dokáže být. Ostatním si nejsem jistá. Někteří lidé věří, že po smrti nic není. Možná mají pravdu a možná nemají. Podobné úvahy už jsou ale bezpředmětné.

Peter mi pod límec košile zasune elektrodu a připevní mi ji přímo nad srdce. Pomocí kabelu pak elektrodu připojí k monitoru srdečního tepu a zapne jej. Slyším, jak mi bije srdce, rychle a silně. Jeho pravidelné odbíjení brzy přestane.

A pak z mého nitra vytryskne jediná myšlenka:

Nechci umřít.

Kolikrát mi jen Tobias vyčítal, že zbytečně riskuju život? Nikdy jsem ho nebrala vážně. Myslela jsem jen na to, že chci být zase se svými rodiči a aby už tohle všechno skončilo. Byla jsem přesvědčená, že je chci v jejich oběti napodobit. Ale ne. Ne, ne.

V mém srdci žhne a vře touha po životě.

Nechci umřít nechci umřít nechci!

Jeanine ke mně přistoupí se stříkačkou plnou nachového séra. V jejích brýlích se odráží světlo stropních zářivek, takže jí nevidím do očí.

Každá část mého těla skanduje: Žít, žít, žít. Myslela jsem, že Willovu smrt a smrt mých rodičů je možné vykoupit jen vlastní obětí. Mýlila jsem se. Ve světle jejich smrti musím naopak žít. Zít!

Jeanine mi jednou rukou přidrží hlavu a druhou mi píchne injekci do krku.

Ještě jsem neskončila! zařvu v duchu, ne na Jeanine. Ještě jsem tady neskončila!

Stlačí píst stříkačky dolů. Peter se ke mně nakloní a podívá se mi do očí.

„Sérum začne účinkovat během jedné minuty,“ řekne. „Buď statečná, Tris.“

Jeho slova mě udiví. Přesně to mi řekl i Tobias při mé první simulaci.

Rozbuší se mi srdce.

Proč by mě Peter povzbuzoval, abych byla statečná? Proč by byl ke mně najednou vlídný?

Všechny svaly v mém těle se náhle uvolní. Údy mi ztěžknou, jako by je naplnila voda. Jestli je tohle smrt, není to tak hrozné. Mé oči zůstanou otevřené, ale hlava mi klesne na stranu. Zkusím je zavřít, ale nemůžu — ne-můžu se pohnout.

Monitor srdeční činnosti přestane pípat.

KAPITOLA 36

Ale já pořád dýchám. Nijak zhluboka, nijak viditelně, ale dýchám. Peter mi zavře oči. Ví, že žiju? A Jeanine? Vidí, že dýchám?

„Odnes tělo do laboratoře,“ nařídí Jeanine. „Pitva proběhne dnes odpoledne.“

„Rozumím,“ odpoví Peter.

Pak se se mnou stůl rozjede dopředu. Všude kolem sebe slyším, jak si lidé mumlají. Když na rohu zahneme, jedna ruka mi přepadne přes okraj stolu a udeří do zdi. Zabrní mě prsty, ale rukou pohnout nedokážu.

Průjezd chodbou, ve které se stále tlačí zrádci, tentokrát proběhne v tichosti. Peter zvolna kráčí, jakmile však zahne do další chodby, výrazně zrychlí. Ostrým tempem jí proběhne, potom se náhle zastaví. Kde to jsem? To ještě nemůže být laboratoř. Proč zastavil?

Vsune mi paže pod kolena a ramena a zvedne mě. Hlava mi spadne na jeho rameno.

„Na někoho tak prťavýho jsi pěkně těžká, Škrobe,“ zamručí. Ví, že jsem při vědomí. Ví to.

Někde něco zapípá a zašoupá — Peter otevřel zamčené dveře.

„Co tady —“ Tobiasův hlas. Tobiasi! „Ach, můj Bože. Ach —“

„Nech si to koktání na jindy,“ zabručí Peter. „Není mrtvá, jenom para-lyzovaná. Vydrží to asi minutu. Dělej, musíme odsud vypadnout.“

Nechápu to.

Jak to, že to Peter ví?

„Vezmu ji,“ řekne Tobias.

„Ne. Střílíš líp než já. Vezmi si mou pistoli a Tris nech na mně.“

Slyším, jak mu z pouzdra vyklouzne zbraň. Tobias mě pohladí po čele.

Pak se oba rozběhnou.

Nejdřív nevnímám nic než dupot jejich nohou. Hlava mi bolestivě přepadává dozadu. Ruce i nohy mě začínají mravenčit. „Doleva!“ křikne Peter na Tobiase.

Z opačné strany chodby někdo zavolá: „Hej, co to —“ Výstřel. A ticho.

Běží dál. „Doprava!“ zařve Peter. Padne další výstřel, a ještě jeden. „Prr,“ zamumlá. „Zastav!“

Páteří mi prostupuje brnivý pocit. Otevřu oči právě ve chvíli, kdy Peter otevře další dveře. Těsně předtím, než se mám praštit hlavou o zárubeň, vymrštím ruku a nárazu zabráním.

„Dávej bacha!“ ozvu se přiškrceně. Hrdlo mám stažené pořád stejně, jako když mi Jeanine píchla to sérum a začalo se mi špatně dýchat. Peter se natočí bokem a projde se mnou dveřmi. Pak za námi patou zabouchne a spustí mě na zem.

V místnosti skoro nic není, jen řada prázdných popelnic podél zdi a čtvercové plechové dveře naproti, do kterých se vejde jeden kontejner.

„Tris,“ hlesne Tobias a skrčí se ke mně. V tváři je bledý, skoro až na-žloutlý.

Tolik mu toho chci říct. Jako první však zamumlám: „Beatrice.“ Zesláble se zasměje.

„Beatrice,“ opraví se a políbí mě. Zabořím mu prsty do košile.

„Hele, schovejte si to na později, nebo vás pozvracím,“ řekne Peter.

„Kde to jsme?“ zeptám se.

„Tady se pálí odpadky,“ řekne Peter a poklepe na plechové dveře. „Vypnul jsem to. Dostanem se tudy ven na ulici. A jestli nechcem, aby nás cestou zabili, tak by měl Čtyřka radši mířit přesně.“

„O mou mušku se nestarej,“ ohradí se Tobias. Ani on nemá boty. Peter otevře dveře do spalovny. „Tris, ty první.“

Roura na odpadky je asi metr široká a metr a půl vysoká. Strčím do ní jednu nohu a Tobias mi tam pomůže dostat i druhou. Sjedu po krátké skluzavce dolů, žaludek mi klesne. Pak pod zády ucítím rolující válečky.

Všude je cítit oheň a kouř, ale nic mě nepálí. Blíží se konec roury. Rukama narazím o plechovou stěnu a vzápětí tvrdě přistanu na betonové podlaze. Palčivě se mi rozbrní holeně.

„Jau,“ ulevím si. Odbelhám se stranou a křiknu: „Můžeš!“

Než se na konci skluzavky objeví Peter, nohy mě přestanou bolet. Dopadne na bok. Zasténá a uvolní prostor.

Rozhlédnu se po spalovně. Nebýt světel, která svítí po obvodu nevelkých dvířek na protější stěně, byla by tu naprostá tma. Na některých místech pokrývají podlahu kovové pláty, na jiných kovová mříž. Ve vzduchu jsou cítit shnilé odpadky a oheň.

„Hlavně neříkej, že bych tě taky někdy mohl vzít na nějaký hezký místo,“ řekne Peter.

„To bych se neodvážila,“ odpovím.

Tobias doskočí na nohy, ale pak se převáží na kolena a zkřiví obličej. Pomůžu mu vstát a přimknu se k němu. Všechno najednou vnímám a cítím mnohonásobně intenzivněji. Málem jsem umřela, ale místo toho žiju. Díky Peterovi.

Ze všech lidí zrovna jemu.

Peter přejde po mříži a otevře dvířka. Do spalovny pronikne světlo. Spolu s Tobiasem kráčíme pryč od pachu ohně, pryč od kovové výhně. Ocitneme se v místnosti s betonovými zdmi.

„Máš tu pistoli?“ zeptá se Peter Tobiase.

„Ne,“ řekne Tobias. „Myslel jsem, že budu metat kulky z nosních dírek, tak jsem ji nechal nahoře.“

„Ježiši, zmlkni.“

Peter vytáhne ještě jeden revolver a vyjde ze spalovny. Za ní následuje vlhká chodba s potrubím u stropu. Je jen asi tři metry dlouhá. Nade dveřmi na jejím konci je napsáno VÝCHOD. Jsem živá a na svobodě.

Úsek mezi základnou Sečtělých a Neohrožených vypadá z opačné strany jinak. Všechno asi vypadá jinak, když zrovna nejdete na smrt.

Na konci ulice se Tobias přitiskne ramenem ke zdi a opatrně vyhlédne zpoza rohu. V obličeji je bledý. Jednu paži vystrčí za roh, opře ji o zeď a dvakrát vystřelí. Zacpu si uši. Snažím se ten zvuk i to, co mi připomíná, vytěsnit z hlavy.

„Rychle,“ řekne Tobias.

Vyrazíme plnou rychlostí po Wabash Avenue. Peter běží první, za ním já a nakonec Tobias. Ohlédnu se, abych se podívala, na koho Tobias střílel. Za budovou jsou dva muži. Jeden se nehýbe, ale druhý si svírá paži a utíká ke dveřím. Pošlou za námi další.

Hučí mi v hlavě, zřejmě z vyčerpání, ale adrenalin mi dává sílu běžet dál.

„Běž tou nejmíň logickou cestou!“ zařve Tobias.

„Cože?“ nechápe Peter.

„Tou nejmíň logickou cestou,“ zopakuje Tobias. „Aby nás nenašli.“

Peter na poslední chvíli zabočí do postranní ulice. Všude se válí papírové krabice s chatrnými přikrývkami a špinavými polštáři — tady nejspíš živořili odpadlíci. Přeskočí krabici, která leží v cestě, ale já do ní vrazím. Odkopnu ji

za sebe.

Na konci ulice zahne vlevo, k močálu. Jsme zpátky na Michigan Avenue.

Všem z centrály přímo na očích, stačilo by se podívat z okna.

„Špatnej nápad!“ křiknu.

Na nejbližším rozcestí Peter odbočí doprava. Aspoň je tu čisto — žádné popadané ukazatele, mezi kterými bychom museli kličkovat, žádné výmoly, přes které bychom museli skákat. Plíce mě pálí, jako bych se nadýchala jedu. Nohy, které mě tak bolely, už necítím. Další plus. Zdálky k nám dolehnou výkřiky.

Pak mě to napadne: nejméně logické je přestat utíkat.

Popadnu Petera za rukáv a vtáhnu jej do nejbližší budovy. Má šest pater a široká, pravidelně rozmístěná okna, která od sebe oddělují cihlové sloupky. U prvních dveří zaberu za kliku. Jsou zavřené. Tobias střelí do okna vedle dveří a otevře je zevnitř.

Budova je zcela prázdná. Žádné židle ani stoly. Zato spousta oken. Přesuneme se k nouzovému schodišti. Vlezu pod schody, abychom byli chráněni. Tobias si sedne vedle mě a Peter naproti nám. Přitáhne si kolena k hrudi.

Snažím se popadnout dech a uklidnit se, ale není to jednoduché. Byla jsem mrtvá, byla jsem mrtvá a pak zase najednou nebyla. Jak to? Díky Peterovi? Peterovi?

Zůstanu na něj zírat. Pořád vyhlíží tak nevinně, ačkoli nám už tolikrát dokázal opak. Tmavé vlasy má i teď uhlazené a lesklé, jako by pro něj skoro dva kilometry ostrého běhu nic neznamenaly. Jeho kulaté oči těkají po šachtě, až nakonec spočinou na mně.

„Co je?“ zeptá se. „Proč se na mě tak díváš?“

„Jak jsi to udělal?“

„Zas tak těžký to nebylo,“ řekne. „Obarvil jsem trochu paralyzujícího séra na fialovo a vyměnil ho za to smrtící. K elektrodě jsem připojil nefunkční kabel. Trošku problém byl s tím monitorem tepu. Musel jsem sehnat dálkový ovládání a šoupnout — to bys stejně nepochopila.“

„Proč jsi to udělal?“ zeptám se. „Ty přece chceš, abych umřela. Sám jsi mě chtěl zabít! Tak co se změnilo?“

Sevře rty a ještě dlouho se mi dívá do očí. Pak otevře ústa, zaváhá a konečně řekne: „Nechci nikomu nic dlužit, jasný? Vědomí, že jsem ti něco dlužnej, mě užíralo. V noci jsem se budil a chtělo se mi zvracet. Být zavázanej

nějakýmu Škrobákovi? Směšný. Naprosto směšný. Nesnesl jsem to.“

„O čem to mluvíš? Copak ty mi něco dlužíš?“

Protočí panenky. „Tenkrát u Mírumilovnejch. Někdo po mně vystřelil — mířil na hlavu. Ta kulka by mi proletěla rovnou mezi očima. A tys do mě strčila. Předtím jsme si byli kvit — já tě málem zabil během výcviku, tys mě málem zastřelila během útoku na Odevzdanost. Byli jsme vyrovnaní. Ale po tomhle…“

„Jsi šílenec,“ prohlásí Tobias. „Takhle svět nefunguje… takhle se lidi nechovaj.“

„Že ne?“ namítne Peter a povytáhne obočí. „Nevím, v jakým světě žiješ ty, ale v mým světě pro tebe lidi něco udělaj jenom ve dvou případech. Buď po tobě oplátkou něco chtějí, nebo mají pocit, že ti něco dluží.“

„Existujou i jiný důvody,“ vložím se do toho. „Někdy něco uděláš, protože toho druhýho prostě máš rád. Možná ne ty, ale…“

Peter si odfrkne. „Přesně tyhle bláboly jsem od pomatence jako ty čekal.“

„Tak to budem muset vždycky zařídit tak, abys nám něco dlužil,“ řekne Tobias. „Nebo se rozběhneš za každým, kdo ti udělá nejvýhodnější nabídku.“

„Jo,“ řekne Peter. „Přesně o tom to je.“

Zavrtím hlavou. Nedokážu si představit, že bych žila jako on — neustále si vést záznamy o tom, kdo mi co dal a co bych komu měla vrátit, neschopná někoho milovat, být něčemu věrná, odpouštět, být jako jednooký, který v ruce svírá nůž a hledá, komu by vypíchl oko. To není život, ale jen jeho chabá napodobenina. Zajímalo by mě, kde se naučil takhle přemýšlet.

„Kdy myslíte, že odsud budem moct vypadnout?“ zeptá se Peter.

„Za dvě hodiny,“ odhaduje Tobias. „Měli bysme jít do Odevzdanosti. Právě tam se teď stahujou všichni odpadlíci a Neohrožení, kteří v sobě nemají implantovaný transmitéry.“

„Fantazie,“ zabručí Peter.

Tobias mě obejme. Zabořím mu tvář do ramene a zavřu oči, abych se nemusela dívat na Petera. Tolik si toho musíme říct, i když nevím, co přesně. Ale tohle není to správné místo ani čas.

Když procházíme ulicemi, které jsem kdysi nazývala svým domovem, lidé kolem nás se zadrhávají v řeči a umlkají. Cítím na sobě jejich pohledy. Podle jim dostupných informací — a já jsem přesvědčená o tom, že jim je Jeanine

pohotově poskytla — jsem před necelými šesti hodinami zemřela. Všimnu si, že někteří odpadlíci, které míjíme, mají na kůži modrou skvrnu. Připraveni k simulaci.

Až tady, v bezpečí, si uvědomím, že mám chodidla celá pořezaná od hrubého asfaltu a střepů z vysypaných oken. Každý krok mi působí muka. Raději se soustředím na bolest než na vyjevené pohledy ostatních.

„Tris?“ zavolá někdo před námi. Zvednu hlavu. Na chodníku stojí Uriah a Christina, právě si porovnávají své revolvery. Uriah pustí pistoli a rozběhne se ke mně. O něco pomaleji za ním vyrazí i Christina.

Uriah ke mně natáhne ruce, ale Tobias mu položí ruku na rameno a zadrží ho. Jsem mu za to vděčná. Nevím, jestli bych se s Uriahem zrovna teď zvládla obejmout nebo odpovídat na jeho otázky nebo jen snést jeho překvapení.

„Má za sebou pořádný peklo,“ řekne Tobias. „Potřebuje se vyspat. Bude v týhle ulici — číslo třicet sedm. Přijďte zítra.“

Uriah se na mě zachmuřeně podívá. Neohrožení se neradi nechávají omezovat a Uriah v Neohroženosti vyrostl. Ale zřejmě Tobiase respektuje, protože přikývne a řekne: „Tak zítra.“

Když procházím kolem Christiny, lehce mi stiskne rameno. Zkusím se narovnat, ale moje svaly jsou jako klec, která mě nutí zůstat shrbená. Celou cestu mé do zátylku bodají užaslé pohledy. Uleví se mi, když se mnou Tobias zahne k šedému domu, který patřil Marcusi Eatonovi.

Nevím, kde v sobě Tobias vezme sílu projít vstupními dveřmi. Ve vzpomínkách tu zřejmě stále slyší ozvěny hádajících se rodičů, práskání řemene a nespočtu hodin strávených v malé, tmavé komoře. Přesto se tváří klidně, když mě a Petera vede do kuchyně. Možná ho to všechno naopak posílilo. A možná takový Tobias prostě je — silný, ačkoli by měl být slabý.

V kuchyni stojí Tori, Harrison a Evelyn. Pohled na ně ve mně vyvolá vlnu silných pocitů. Opřu se ramenem o zeď a zavřu oči. Do víček mám stále obtisknutý tvar lůžka, na kterém mě měli popravit. Otevřu oči. Snažím se dýchat. Ostatní spolu hovoří, ale neslyším je, nerozumím jim. Co tady dělá Evelyn, v Marcusově domě? A kde je Marcus?

Evelyn položí jednu ruku Tobiasovi kolem ramen, druhou se dotkne jeho obličeje a tváří se k němu přitiskne. Něco mu říká. Usměje se na ni, když se od ní odtáhne. Matka a syn, konečně smířeni. Nevím, jestli je to moudré.

Tobias mě obrátí a s jednou rukou na mé paži a druhou kolem mého pasu, aby mi nemusel sahat na zraněné rameno, mě před sebou tlačí ke schodišti.

Vyjdeme nahoru.

V horním patře se nachází někdejší ložnice jeho rodičů a jeho pokoj, které od sebe dělí koupelna. Zavede mě k sobě do pokoje. Chvíli tam jen stojím a rozhlížím se po místnosti, ve které strávil většinu svého života.

Pořád mě drží za paži. Od chvíle, kdy jsme opustili náš dočasný úkryt pod schody v oné budově, se mě neustále nějakým způsobem dotýkal, jako by se bál, že bych se mohla rozpadnout.

„Marcus sem po mým odchodu nechodil, to vím jistě,“ řekne. „Všechno zůstalo na svým místě.“

Lidé v Odevzdanosti nemívají ve svých domovech příliš mnoho vybavení, protože to by bylo v rozporu se zásadou střídmosti. Ale to málo, co nám bylo dovoleno, zde Tobias má. Hromádku školních časopisů. Poličku s knihami. A, překvapivě, sošku z modrého skla na komodě.

„Tu mi kdysi tajně přinesla máma. Řekla mi, abych si ji schoval,“ vysvětlí Tobias. „V den, kdy se konal Obřad volby, jsem ji sem postavil. Aby ji viděl. Aby viděl můj vzdor.“

Přikývnu. Je zvláštní se ocitnout na místě, které nese tak hluboký otisk něčí osobnosti. Tento pokoj patří šestnáctiletému Tobiasovi, který se již brzy rozhodne přestoupit k Neohroženým, aby unikl z dosahu svého otce.

„Mrknem na ty tvý nohy,“ řekne. Zůstane však stát a jen přesune prsty na mé předloktí.

„Dobře,“ souhlasím.

Vejdeme do koupelny. Posadím se na okraj vany. Tobias si sedne vedle mě, položí mi ruku na koleno a napustí do vany vodu. Krev z mých chodidel zbarví vodu do růžová.

Tobias vleze do vany, jednu mou nohu si položí do klína a žínkou vyčistí hlubší rány. Nic necítím. Ani když se mi do ran dostane napěněné mýdlo. Voda ve vaně zešedne.

Sáhnu po mýdle a několikrát s ním otočím v dlaních, abych jej napěnila. Vezmu Tobiase za ruce a začnu mu je umývat. Snažím se vydrhnout všechny rýhy v jeho dlaních i prostor mezi prsty. Dělá mi dobře, že můžu něco dělat, že můžu něco vyčistit, že se ho můžu zase dotýkat.

Podlaha v koupelně je za chvíli celá od vody, jak po sobě stříkáme, abychom ze sebe smyli mýdlo. Je mi zima, otřesu se, ale je mi to jedno. Tobias podá ručník a začne mi utírat ruce.

„Já…“ Můj hlas zní přiškrceně. „Celá moje rodina je mrtvá, nebo mě

zradili. Jak můžu…“

Nic z toho, co říkám, nedává smysl. Přemůže mě pláč. Otřásá celým mým tělem, myslí, vším. Tobias si mě k sobě přivine. Stojíme ve vodě a tiskneme se k sobě. Zaposlouchám se do úderů jeho srdce a po chvíli se tím rytmem nechám ukonejšit.

„Teď budu tvoje rodina já,“ zašeptá.

„Miluju tě.“

Už jednou jsem mu to řekla, když jsem odcházela k Sečtělým, ale to spal. Nevím, proč jsem mu to neřekla, když mě mohl slyšet. Možná jsem se mu bála svěřit s něčím tak osobním, jako je oddanost. Nebo jsem měla strach, že nevím, co to znamená, někoho milovat. Teď mi naopak připadá děsivé, že jsem mu to neřekla ani přesto, že už to ode mě nikdy nemusel slyšet. Ani tehdy, kdy už pro nás pro oba mohlo být pozdě.

Patřím k němu a on patří ke mně a vždycky to tak bylo.

Zírá na mě. Držím se ho za paže, abych neztratila rovnováhu, a čekám na jeho reakci.

Svraští čelo. „Řekni to ještě jednou.“

„Tobiasi, miluju tě.“

Kůži má mokrou a voní potem. Moje košile se mu přilepí na paže, když je ovine kolem mě. Zaboří mi tvář do krku a pak mě políbí nad klíční kost, na tvář, na rty.

„Já tebe taky,“ odpoví.

KAPITOLA 37

Lehne si vedle mě, než usnu. Čekám, že budu mít zlé sny, ale asi jsem i na ně příliš unavená, protože v mé hlavě zůstane prázdno. Když otevřu oči, Tobias je pryč, ale na posteli leží hromádka oblečení.

Dojdu do koupelny. Cítím se obnažená, jako by mě někdo vydrhl kartáčem od hlavy až k patě, ale klidná. S každým nádechem mě píchne na prsou. Ani si v koupelně nerozsvítím. Vím, že by se objevilo jasné bledé světlo, jako na základně Sečtělých. Potmě se osprchuju. Možná jsem si spletla mýdlo s kondicionérem. V duchu si poručím, že z koupelny vyjdu jako nový a silný člověk, že mě voda uzdraví.

Ještě než otevřu dveře, silně se štípnu do tváří, aby mi aspoň trochu zčervenaly. Je to hloupost, ale nechci před ostatními vypadat neduživě a vyčerpaně.

Když se vrátím k Tobiasovi do pokoje, na posteli leží Uriah, Christina si prohlíží skleněnou sošku a nad Uriahem se s polštářem v ruce a šibalským výrazem ve tváři tyčí Lynn.

Lynn praští Uriaha polštářem zezadu po hlavě, Christina řekne „Ahoj Tris!“ a Uriah vykřikne: „Jau! Odkdy to polštářem tak bolí?“

„Přičítej to mý nadpřirozený síle,“ opáčí Lynn. „Tris, tebe někdo praštil?

Jednu tvář máš červenou.“

Asi jsem se do té druhé málo štípla. „Ne, to je jenom… můj ranní ruměnec.“

Ještě chvíli ten vtip převaluju na jazyku, je to nezvyk. Christina se zasměje, možná až trochu moc — tak vtipné to zase nebylo. Ale cením si toho. Uriah se na posteli několikrát zhoupne a přesune se na okraj.

„Takže to, o čem nikdo nechceme mluvit,“ spustí a ukáže na mě. „Tys málem umřela, nějakej sadistickej meloun se nad tebou smiloval a všechny nás teď čeká jedna menší válka se zajímavýma spojencema.“

„Meloun?“ zopakuje Christina.

„Zastaralej slang,“ vysvětlí Lynn a ušklíbne se. „Bývala to oblíbená na-dávka, ale teď už to nikdo neřekne.“

„Chápu, je to síla,“ řekne Uriah.

„Houby síla. Je to tak blbý, že nikdo rozumnej by to z huby nevypustil.

Meloun. Kolik ti je, dvanáct?“

,,A půl,“ upřesní Uriah.

Mám pocit, že se tak škádlí kvůli mně a že nic říkat nemusím. Že se mám radši jenom smát. A tak se směju, dokud ten kámen v mém žaludku nezměkne.

„Dole je jídlo,“ řekne Christina. „Tobias udělal míchaný vajíčka. Vypadaj docela nechutně.“

„No tak,“ ohradím se, „já mám míchaný vajíčka ráda.“

„Tak to je asi udělal kvůli tobě.“ Popadne mě za ruku. „Jde se.“ Všichni sejdeme dolů. Takový dusot by rodiče u nás doma nikdy nedovolili. Táta mě za běhání po schodech často huboval. „Neupoutávej na sebe pozornost,“ říkával. „Vůči lidem kolem tebe to není zdvořilé.“

Z obývacího pokoje se ozývají hlasy — celý sbor hlasů, do kterého se občas vmísí smích nebo slabá melodie vydrnkávaná na banjo nebo kytaru. Něco takového bych v domě Odevzdaných nečekala. V domě, kde je vždy ticho bez ohledu na to, kolik přijde lidí. Hlasy, smích a hudba jako by vdechly do jeho zasmušilých zdí život. Pookřeju.

Zůstanu stát ve dveřích. Na třímístné pohovce se těsná pět lidí. Hrajou karty. Tu hru jsem viděla hrávat i Upřímné. Křeslo obsadil nějaký muž, na klíně mu sedí žena a další člověk balancuje na opěradle s konzervou polévky. Tobias sedí na zemi a zády se opírá o konferenční stolek. Vyzařuje z něj pohoda — jednu nohu má pokrčenou, přes koleno má přehozenou ruku a se zakloněnou hlavou si vychutnává písničku. Takhle uvolněného jsem ho bez pistole ještě nikdy neviděla. Nevěřila jsem, že je to možné.

Žaludek mi sevře skličující pocit jako pokaždé, když zjistím, že mi někdo lhal. Ale nevím, kdo mi lhal tentokrát nebo o čem. Tohle mě o životě odpadlíků neučili. Učili mě, že život bez frakce je horší než smrt.

Po několika vteřinách si mě lidé všimnou. Hovor utichne. Otřu si dlaně o spodní část košile. Upírá se na mě příliš mnoho očí, je příliš velké ticho.

Evelyn si odkašle. „Ráda bych všem představila slečnu Tris Priorovou.

Včera jste toho o ní slyšeli asi dost.“

„A Christinu, Uriaha a Lynn,“ doplní Tobias. Jsem mu vděčná, že se pokusil odvést pozornost stranou, ale nezabralo to.

Dál stojím ve dveřích jako přikovaná. Pak jeden z odpadlíků — starší muž s vrásčitou, potetovanou tváří — prolomí ticho.

„Nemáš být mrtvá?“

Několik lidí se zasměje. Pokusím se o úsměv. Ale vypadá to spíš jako

nepatrné ušklíbnutí.

„Mám,“ řeknu.

„Proč dávat Jeanine Matthewsové, co chce?“ řekne Tobias. Vstane a podá mi plechovku od hrášku — je plná míchaných vajíček. Teplý kov mě příjemně zahřeje do prstů.

Tobias si jde zpátky sednout. Přidám se k němu a dám si do pusy trochu vajíček. Nemám hlad, ale jíst musím, a tak sousto rozžvýkám a spolknu. Vím, jak to u odpadlíků s jídlem chodí. Podám konzervu Christině a vezmu si od Tobiase jinou, ve které je hrášek.

„Proč se sem všichni nahrnuli?“ zeptám se Tobiase.

„Máma odsud Marcuse vyhodila. Řekla, že je to i její dům, že ho měl Marcus celé roky sám pro sebe a teď je řada na ní.“ Tobias se zazubí. „Venku před domem se do sebe pustili, ale Evelyn nakonec vyhrála.“

Letmo se na Tobiasovu matku podívám. Je na opačné straně pokoje, kde mluví s Peterem a přitom ujídá hrášek z další konzervy. Udělá se mi nevolno. Tobias se teď o ní vyjadřuje téměř uctivě. Ale já si pořád pamatuju, co mi řekla — že v Tobiasově životě mám na rozdíl od ní jen epizodní roli.

„Je tady i chleba.“ Tobias mi ze stolku podá ošatku s pečivem. „Vezmi si dva. Potřebuješ to.“

Zakousnu se do kůrky a znovu se podívám na Evelyn a Petera. „Myslím, že se ho snaží naverbovat,“ řekne Tobias. „Umí vylíčit život odpadlíků v zářivých barvách.“

„Hlavně že zmizí z Neohroženosti. Je mi fuk, že mi zachránil život. Stejně ho nemám ráda.“

„Doufejme, že až tohle všechno skončí, nebudem si s nějakým dělením na frakce muset dělat starosti. Myslím, že to bude pěkný.“

Nic na to neřeknu. Nemám chuť se s ním tady hádat. Nebo mu připomínat, že nebude jednoduché přesvědčit Neohrožené a Upřímné, aby se připojili k tažení odpadlíků za nový systém bez frakci. Mohlo by to znamenat další válku.

Domovní dveře se otevřou a dovnitř vstoupí Edward. Dnes má na pásce na obličeji namalované napůl přimhouřené modré oko. Kontrast mezi absurdně velkým okem a jeho jinak pohlednou tváří je současně groteskní a zábavný.

„Eddie!“ zvolá někdo na uvítanou. Ale Edward mezitím svým zdravým okem zpozoroval Petera. Ráznými kroky k němu zamíří, až někomu málem vyrazí plechovku s jídlem z ruky. Peter se tiskne do stínu v prostoru dveří,

jako by se v něm snažil rozplynout.

Edward se zastaví jen několik centimetrů od špiček jeho bot a prudce sebou trhne, jako by mu chtěl jednu vrazit. Peter polekaně uskočí a narazí hla-vou do zdi. Edward se široce usměje a všichni odpadlíci se dají do smíchu.

„Za bílýho dne už tak statečnej nejseš, co?“ poznamená Edward. Pak se obrátí na Evelyn. „Nedávej mu do ruky žádný příbory. Člověk nikdy neví, co s nima udělá.“

Při těch slovech vyškubne Peterovi vidličku z ruky.

„Dej to sem,“ ohradí se Peter.

Edward popadne volnou rukou Petera za krk a mezi prsty mu přitlačí hroty vidličky na ohryzek. Peter ztuhne a do obličeje se mu nahrne krev.

„Moc si na mě neotvírej hubu,“ pohrozí mu tiše, „nebo ti tam tu vidličku příště už vážně zabodnu.“

„To stačí,“ ozve se Evelyn. Edward pustí vidličku na zem a nechá Petera být. Přejde na opačnou stranu místnosti a přisedne si k člověku, který na něho při příchodu zavolal „Eddie“.

„Nevím, jestli to víš,“ řekne Tobias, „ale Edward je tak trochu labilní.“

„Jo, vidím.“

„Ten Drew, kterej dělal Peterovi komplice,“ vysvětluje Tobias, „se snažil připojit ke stejný skupině odpadlíků, když ho Neohrožení vyhodili. Asi sis všimla, že tady Drew nikde není.“

„Zabil ho?“

„Přizabil,“ upřesní Tobias. „To stačilo, aby Myra — myslím, že se tak jmenovala — nechala Edwarda plavat. Neměla na to žaludek.“

Když si představím, jak asi Edward s Drewem zamával, nic necítím. I mě Drew napadl.

„Nechci se o tom bavit,“ řeknu.

„Fajn,“ odpoví Tobias. Položí mi ruku na rameno. „Je to pro tebe těžký, tady být? Chtěl jsem se tě zeptat už dřív. Můžeme jít jinam, jestli budeš chtít.“ Dojím svůj druhý krajíc. Všechny domy v Odevzdanosti vypadají stejně, takže tento obývací pokoj znám z vlastního domu. Když se na něj pozorněji zadívám, vyvolává ve mně vzpomínky. Jak do něj každé ráno přes rolety pronikalo slunce — tátovi to na čtení stačilo. Jak v něm máma po večerech cinkala při pletení jehlicemi. Ale nemám pocit, že se dusím. Vnímám to jako

nový začátek.

„Je,“ připustím. „Ale ne tak moc, jak si myslíš.“ Povytáhne obočí.

„Vážně. Ty simulace v Sečtělosti… mi vlastně pomohly. Se nevzdávat.“ Svraštím čelo. „Nebo možná ne. Možná mi spíš otevřely oči.“ Ano, tak to cí-tím. „Jednou ti o tom povykládám.“ Můj hlas ke mně doléhá jakoby zdálky.

Dotkne se mé tváře, a přestože jsme v místnosti plné lidí a kryje nás jen smích a rušný hovor, zvolna mě políbí.

„No tak, Tobiasi, brzdi,“ ozve se muž po mé levici. „Nebýval jsi náhodou Odevzdanej? Já měl za to, že se tak nanejvýš… pohladíte po ruce nebo tak něco.“

„Jak potom vysvětlíš všechny ty děti?“ Tobias zvedne obočí.

„Přicházejí na svět pouhou silou vůle,“ vysvětlí žena, která sedí na opěradle. „To jsi nevěděl, Tobiasi?“

„Ne, nevěděl.“ Zazubí se. „Omlouvám se.“

Všichni se rozesmějou. My všichni se rozesmějeme. A mě napadne, že jsem možná právě poznala frakci, do které Tobias skutečně patří. Nevyznávají žádnou konkrétní ctnost. Jsou jim vlastní všechny barvy, činnosti, ctnosti i neřesti.

Nevím, co je spojuje. Pokud vím, tak jediné, co mají společné, je životní prohra. Ale ať už je to cokoli, očividně to stačí.

Když se na Tobiase podívám, mám pocit, že jej konečně vidím takového, jaký opravdu je, a ne jaký je ve vztahu ke mně. Jak dobře ho skutečně znám, když jsem tohle předtím neviděla?

Slunce pomalu zapadá. V sektoru Odevzdaných panuje stále čilý ruch. Po ulicích se pohybují Neohrožení a odpadlíci, někteří s lahví v ruce, jiní navíc s pistolí.

Zeke přede mnou tlačí Shaunu na kolečkovém křesle kolem domu Alice Brewsterové, někdejší reprezentantky Odevzdanosti. Nevidí mě.

„Udělej to znova!“ vyzve Shauna Zeka.

„Určitě?“

„Jo!“

„Fajn…“ Zeke se za křeslem rozběhne. A pak, když už se mi téměř ztrácí z dohledu, se odrazí a zůstane viset ve vzduchu jen na řidítkách. Společně se řítí prostředkem ulice. Shauna ječí, Zeke se směje.

Na příští křižovatce se dám doleva a po rozpraskaném chodníku zamířím k budově, kde se každý měsíc konala veřejná shromáždění Odevzdaných. Zdá se mi to tak dávno, ale cestu si pořád pamatuju. Jeden blok na východ, dva bloky na západ.

Slunce klesá k obzoru. Ve večerním světle se barvy z budov vytrácejí a všechny působí stejně šedivě.

Průčelí centrály Odevzdaných má podobu obyčejného betonového kvádru, který se ničím neliší od všech ostatních budov v tomto sektoru. Když otevřu dveře, přivítá mě důvěrně známá dřevěná podlaha a řady dřevěných lavic uspořádaných do čtverce. Uprostřed místnosti je střešní okno, kterým dovnitř proniká čtverec oranžového slunečního světla. Jiná ozdoba sál nekrášlí.

Posadím se na naši rodinnou lavici. Sedávala jsem vedle táty, Caleb vedle mámy. Teď mám pocit, jako bych z rodiny zbyla jen já. Poslední z Priorů.

„Pěkné, že?“ Do místnosti vejde Marcus a posadí se naproti mně. Ruce složí do klína. Mezi nás dopadá sluneční světlo.

Na čelisti mu svítí veliká modřina, kterou mu způsobila Tobiasova rána pěstí, a má strojkem ostříhané vlasy.

„Nic mimořádného,“ řeknu a napřímím se. „Co tady děláte?“

„Viděl jsem tě sem vejít.“ Pečlivě si prohlíží nehty na rukou. „A chci si s tebou promluvit o těch informacích, které se dostaly k Jeanine Matthewsové.“

„Co když už o ně nemám zájem? Co když už jsem je zjistila jinde?“ Marcus zvedne zrak od nehtů a přimhouří oči. Jeho pohled je plný jedu.

Tak by se Tobias nikdy na nikoho podívat nedokázal, přestože má oči po otci.

„To těžko.“

„To nemůžete vědět.“

„Ale můžu. Protože jsem viděl, jak se chovají ti, kteří se to dozvěděli. Jako by zapomněli, co hledali, a bloumají sem a tam, aby si vzpomněli.“

Po zádech mi přejede mráz a začne se šířit do mých rukou. Dostanu husí kůži.

„Vím, že Jeanine neváhala povraždit polovinu frakce, aby se k těm informacím dostala, takže to musí být hodně důležitý,“ řeknu. Odmlčím se. A vím ještě něco. Něco, co jsem si právě uvědomila.

Těsně předtím, než jsem po ní skočila, mi řekla: „Tohle se netýká ani tebe, ani mě!“

A tímhle myslela to, co se mnou dělala — svou snahu vyvinout simulaci, která by na mě účinkovala. Na všechny Divergentní.

„Vím, že to nějak souvisí s Divergencí,“ vyhrknu. „Vím, že se to týká toho, co je za oplocením.“

„To není to samé jako vědět, co se za oplocením opravdu nachází.“

„Tak řeknete mi to, nebo mi to raději pověsíte nad hlavu, abych si pro to musela vyskočit?“

„Nepřišel jsem se sem zbytečně hádat. A ne, neřeknu ti to, ale ne proto, že nechci, ale proto, že nemám ponětí, jak bych ti to popsal. Musíš to vidět sama.“

Zatímco mluví, všimnu si, že slunce získalo plně oranžový nádech a vrhá mu na tvář tmavý stín.

„Myslím, že Tobias má pravdu,“ prohlásím. „Líbí se vám, že jste jedinej, kdo to ví. Líbí se vám, že já to nevím. Cítíte se důležitě. Proto mi to neřeknete, a ne proto, že byste to nebyl schopnej popsat.“

„To je lež.“

„A jak to poznám?“

Marcus na mě upře pohled, já na něj taky.

„Týden před útokem na Odevzdanost se její vedení rozhodlo, že tyto důvěrné informace zveřejní. Aby o nich věděl každý ve městě. Mělo k tomu dojít asi sedm dní po útoku. Z našeho záměru pochopitelně sešlo.“

„Jeanine nechtěla, aby se lidi dozvěděli pravdu o tom, co je za oplocením? Proč ne? A jak se o tom dozvěděla ona sama? Myslela jsem, že jste říkal, že o tom ví jen vedení Odevzdanosti.“

„Nikdo z nás není odsud, Beatrice. Jsme sem jenom umístěni za určitým účelem. Před nějakým časem byla Odevzdanost donucena požádat o pomoc Sečtělé, aby tento účel mohla naplnit. Ale kvůli Jeanine se to nepodařilo. Protože Jeanine nechce udělat to, co se od nás očekává. Raději se uchýlila k vraždění.“

Umístěni.

V hlavě mi začne hučet. Můj mozek zpracovává příliš mnoho nových informací. Oběma rukama sevřu okraj lavice.

,,A co se od nás očekává?“ zeptám se polohlasem.

„Řekl jsem ti toho dost na to, abys mi uvěřila, že nejsem lhář. Vysvětlit ti zbytek je nad mé síly. A to, co jsem ti řekl, jsem řekl jenom proto, že mě k tomu dohnala kritická situace.“

Kritická. Konečně rozumím tomu, k čemu se schyluje. Odpadlíci mají v plánu obrátit základnu Sečtělých v trosky a pohřbít v ní nejen všechny klíčové

osoby, ale také všechna data.

Ten plán mi nikdy nepřipadal jako dobrý nápad, ale věděla jsem, že se nemusím bát, protože Sečtělí budou pořád znát pravdu, i když přijdou o všechna data. Tohle však není známo ani těm nejinteligentnějším z nich. A jestli bude všechno srovnáno se zemí, nebudeme to schopni vytvořit znovu.

„Když vám pomůžu, zradím Tobiase. Ztratím ho.“ Ztěžka polknu. „Musíte mi dát opravdu dobrej důvod.“

„Nestačí, že je to pro dobro celé společnosti?“ Marcus znechuceně svraští nos. „To ti připadá málo?“

„Naše společnost se rozpadla na kusy. Takže ano, připadá.“ Marcus si povzdechne.

„Rodiče za tebe položili život, to je pravda. Ale ten večer, kdy tě tady na základně Jeanine málem utopila, sem tvá matka nepřišla proto, aby tě zachránila. Nevěděla, že tady jsi. Chtěla Jeanine vzít ten soubor s informacemi. A když zjistila, že tvůj život visí na vlásku, běžela ti na pomoc a ten soubor nechala Jeanine v rukou.“

„Máma mi řekla něco jinýho,“ namítnu rozčíleně.

„Lhala ti. Protože musela. Ale jde o to, Beatrice… Jde o to, že i když tvá matka věděla, že se ze základny asi živá nedostane, přesto to zkusila. Byla pro tu věc ochotná zemřít. Už to chápeš?“

Když si to okolnosti vyžádají, Odevzdaní jsou ochotni položit život za druhého člověka, přítele i nepřítele. Možná proto je pro ně těžké v kon-fliktních situacích přežít. Ale věcí, za které by nasadili život, příliš mnoho není. Věci pro ně obyčejně nic neznamenají.

Takže pokud Marcus mluví pravdu a moje máma byla skutečně odhodlaná zemřít, jen aby se tyto informace dostaly na veřejnost, pak… udělám cokoli, abych její záměr uskutečnila.

„Snažíte se mě zmanipulovat. Nebo snad ne?“

„Myslím,“ řekne a do očí mu jako temná voda vpluje stín, „že na to si musíš odpovědět sama.“

KAPITOLA 38

Pomalu se vracím do domu Eatonových, dávám si na čas. Pokouším se vzpomenout si, co mi máma řekla, když mě vytáhla z té nádrže. Něco o tom, že hned od začátku sledovala vlaky. Nevěděla jsem, co budu dělat, když jsem tě našla. Ale byla jsem rozhodnutá tě zachránit.

Čím víc se k tomu ale vracím, tím víc slyším v její větě jiný význam. Nevěděla jsem, co budu dělat, když jsem tě našla. Jako by říkala: Nevěděla jsem, jak současně zachránit tebe i soubor s informacemi. Ale byla jsem rozhodnutá tě zachránit.

Zavrtím hlavou. Opravdu to tak bylo, nebo jen manipuluju vlastní pamětí na základě toho, co jsem se dozvěděla od Marcuse? Neexistuje způsob, jak to zjistit. Teď se můžu rozhodnout jenom mezi tím, jestli budu Marcusovi věřit, nebo ne.

Ano, choval se v životě krutě, nelidsky, ale to neznamená, že se naše společnost dělí na ty „dobré“ a na ty „zlé“. Krutý člověk nemusí být pod-vodník a statečný člověk se nemusí chovat přívětivě. Marcus není ani dobrý, ani špatný, ale obojí.

Ačkoli zlo v něm zřejmě převažuje. To ale neznamená, že lže.

V ulici před sebou spatřím oranžovou zář ohně. Postrašeně přidám do kroku. Pak uvidím, že oheň plane z plechových mís velkých jako člověk, které jsou rozmístěné po chodníku. Mezi nimi se sešli Neohrožení a odpadlíci. Obě skupiny od sebe odděluje úzký pás dlažby. A před nimi stojí Evelyn, Tori, Harrison a Tobias. V pravé části chumlu vzápětí spatřím Christinu, Uriaha, Lynn, Zeka a Shaunu.

„Kdes byla?“ zeptá se Christina. „Hledali jsme tě všude možně.“

„Šla jsem se projít. Co se děje?“

„Konečně nám hodlaj říct, co se bude dít,“ vysvětlí Uriah dychtivě.

„Aha,“ zamumlám.

Evelyn zvedne ruce, obrátí je dlaněmi vzhůru a všichni odpadlíci ztichnou.

Jsou lépe vycvičení než Neohrožení, kterým trvá půl minuty, než se utiší.

„Posledních několik týdnů jsme vymýšleli vhodnou strategii útoku na Sečtělost,“ zahájí Evelyn svůj proslov klidným, melodickým hlasem. „Rádi bychom vás s ní seznámili.“

Kývne na Tori, aby pokračovala. „Naše strategie není cílená, ale plošná. Neexistuje způsob, jakým bychom zjistili, kdo ze Sečtělých Jeanine podporuje a kdo ne. Je bezpečnější předpokládat, že ti, kdo s jejím jednáním nesouhlasili, už základnu opustili.“

„Všichni víme, že síla Sečtělých nespočívá v jejich počtu, ale v informacích, které mají,“ pokračuje pro změnu Evelyn. „Dokud budou mít tyto informace k dispozici, budou nás dál ovládat, zvláště teď, když řadě z nás implantovali simulační transmitéry. Už příliš dlouho zneužívají svých znalostí k tomu, aby nás ovládali, už příliš dlouho jsme v jejich moci.“

Mezi odpadlíky se ozvou souhlasné výkřiky, které se rychle šíří i mezi Neohrožené. Dav řičí, jako bychom představovali jediný organismus ovládaný společným mozkem. Nevím, co si myslím, jak se cítím. I já se chci na jednu stranu k jejich povyku připojit — a volat jako oni po vyhlazení Sečtělých a všeho toho, co je jim drahé.

Podívám se na Tobiase. Tváří se neutrálně a stojí ve stínu plápolajícího ohně, kde na něj není téměř vidět. Zajímalo by mě, co si o tom myslí.

„Bohužel vám musím sdělit, že ti, které zasáhla střela s transmitérem, tady budou muset zůstat,“ oznámí Tori. „V případě, že by došlo k aktivaci simulace, by vás Sečtělí mohli použít jako zbraně proti nám.“

Ozve se několik nesouhlasných výkřiků, ale nezdá se, že by by jejími slovy někdo překvapen. Zřejmě už všichni dobře vědí, čeho je taková simulace schopná.

Lynn zabručí a pohlédne na Uriaha. „Musíme zůstat?“

„Ty musíš zůstat,“ opraví ji Uriah.

„Tebe střelili taky,“ namítne Lynn. „Viděla jsem to.“

„Jo, ale já jsem Divergentní, pamatuješ?“ řekne Uriah. Lynn obrátí oči v sloup a Uriah raději rychle pokračuje, aby si nemusel znovu vyslechnout její konspirační teorii o Divergentních. „Stejně se vsadím, že to nikdo nebude kontrolovat. Navíc šance, že by tě Jeanine aktivovala, jsou dost mizivý. Bude jí jasný, že všichni, kdo byli naočkovaní transmitérama, se invaze neúčastní.“

Lynn se zamračí a přemýšlí o tom. Když se Tori opět ujme slova, rozjasní tvář — alespoň tak, jak je toho Lynn schopná.

„Všichni ostatní se rozdělí do skupin, a to tak, aby v každé byli jak odpadlíci, tak Neohrožení. Nejpočetnější skupina pronikne na základnu Sečtělých, aby to tam patro za patrem pročistila. Ostatní jednotky zamíří rovnou do horních pater zneškodnit klíčové osoby. Každá skupina obdrží dnes

večer podrobné instrukce.“

„Útok proběhne ode dneška za tři dny,“ dodá Evelyn. „Dobře se na něj připravte. Bude to nebezpečné a obtížné. Ale odpadlíci se s obtížemi umí vypořádat —“

Na to odpadlíci zareagují souhlasným pokřikem. Jako by mi připomněli, že my, Neohrožení, jsme ti samí lidé, kteří ještě před několika málo týdny kritizovali Odevzdané za to, že zásobují odpadlíky potravinami a jinými základními potřebami. Jak to, že se na to tak lehce zapomnělo? „Stejně jako Neohrožení s nebezpečím —“

Kolem mě vylétnou pěsti do vzduchu a ozvou se nadšené výkřiky.

Cítím, jak mi v hlavě znějí jejich hlasy a na prsou mě zahřeje pocit trium-fu, který mě ponouká, abych se k nim také připojila.

Evelyn pronáší plamennou řeč, ale její výraz zůstává nevzrušený. Jako by měla na tváři nasazenou masku.

„Pryč se Sečtělostí!“ zakřičí Tori a ostatní se k ní přidají. Rozdíly mezi nimi v tu chvíli přestávají existovat. Máme společného nepřítele, ale dělá to z nás automaticky přátele?

Všimnu si, že Tobias a Christina se jako jediní ke skandování nepřipojili.

„Není to správný,“ řekne Christina.

„Co tím myslíš?“ zeptá se Lynn, zatímco ostatní povykují. „Tys zapomněla, co nám udělali? Jak nám tou svou simulací vymyli mozky a udělali z nás náměsíčný vrahy? Jak jsme na jejich rozkaz povraždili všechny, kdo v Odevzdanosti něco znamenali?“

„To ne,“ brání se Christina. „Já jen, že… vpadnout k nim na základnu a všechny postřílet — neudělali snad oni to samý Odevzdaným?“

„Tohle je něco jinýho. Tohle není jako někoho zčistajasna a bezdůvodně napadnout,“ rozčílí se Lynn a svraští čelo.

„Jo,“ připustí Christina. „Jo, já vím.“

Podívá se na mě. Nic neřeknu. Má pravdu — není to správné. Vydám se k domu. Potřebuju mít klid.

Vejdu dovnitř a zamířím po schodech nahoru do Tobiasova pokoje. Posadím se na postel a podívám se z okna. Odpadlíci a Neohrožení postávají kolem ohňů, smějí se, mluví. Ale udržují si od sebe odstup. Pořád mezi nimi existuje dělící čára, kterou není snadné překročit.

Můj pohled padne na Lynn, Uriaha a Christinu. Uriah dělá, že chytá plameny, ale máchá rukama tak rychle, že se nemůže spálit. Jeho úsměv

připomíná spíše grimasu pokřivenou zármutkem.

Po několika minutách uslyším na schodech kroky. Do pokoje vejde Tobias, u dveří se zuje.

„Co se děje?“ zeptá se.

„Nic, vážně,“ řeknu. „Jenom jsem přemýšlela. Divím se, že odpadlíci tak snadno souhlasili, že budou s Neohroženýma spolupracovat. Jako bysme jim někdy prokázali nějakou laskavost.“

Stoupne si vedle mě k oknu a opře se o okenní rám.

„Jo, není to zrovna přirozený spojenectví,“ připustí. „Ale máme společnej cíl.“

„Teď. Ale co až se naše cíle změní? Odpadlíci už žádný frakce nechtějí, ale v tomhle s nima Neohrožení nesouhlasí.“

Tobias sevře rty do tenké linky. Najednou se mi vybaví, jak spolu Marcus a Johanna kráčeli sadem — přesně takhle se Marcus zatvářil, když před ní chtěl něco zatajit.

Zdědil Tobias ten výraz po otci? Nebo tím vyjadřuje něco jiného?

„Jsi v mý skupině,“ pronese. „Myslím během útoku. Doufám, že ti to nevadí. Náš úkol bude dostat se k dozornám.“

Útok. Jestli se ho opravdu zúčastním, nebudu moct získat informace, které Jeanine Odevzdaným ukradla. Musím si vybrat jedno, nebo druhé.

Tobias řekl, že vyřešit otázku Sečtělých je teď důležitější než se dozvědět pravdu. A kdyby odpadlíkům neslíbil plnou kontrolu nad veškerými daty, možná by měl pravdu. Ale takhle mi nedal na výběr. Musím Marcusovi pomoct, i kdyby existovala jen nepatrná šance, že mluví pravdu. Musím jít proti lidem, na kterých mi nejvíce záleží.

A právě teď musím lhát. Propletu si prsty.

„Co je?“ zeptá se.

„Pořád ještě nedokážu sáhnout na pistoli.“ Zvednu k němu zrak. „A potom, co se teď na jejich základně dělo…“ Odkašlu si. „…mi už nepřipadá tak úžasný riskovat život.“

„Tris.“ Konečky prstů mě zlehka pohladí po tváři. „Nemusíš tam chodit.“

„Nechci vypadat jako zbabělec.“

„No tak.“ Zaklesne mi prsty pod čelist. Jeho dotek mě chladí. Přísně se na mé podívá. „Udělala jsi pro tuhle frakci víc než kdokoli jinej. Ty…“

Povzdychne si a přitiskne čelo na mé.

„Nikoho statečnějšího jsem v životě nepotkal. Zůstaň tady. A dej se do pořádku.“

Políbí mě a já mám pocit, že se ve mně opět všechno hroutí. Myslí si, že zůstanu tady, a já přitom budu jednat proti němu, po boku jeho otce, kterého nenávidí. Tahle lež — tahle lež je ta nejhorší, k jaké jsem se kdy odhodlala. Nikdy ji nebudu moct vzít zpátky.

Když se od sebe odtáhneme, mám strach, že uslyší, jak roztřeseně dýchám.

Obrátím se k oknu.

KAPITOLA 39

„Páni. Vážně vypadáš jako naivka, která nedělá nic jinýho, než že hraje na banjo,“ prohlásí Christina.

„Vážně?“

„Ne. Právě že ani trochu. Ale to… spravíme, neboj.“

Zašátrá ve své tašce a vytáhne z ní krabičku. V ní má naskládané nějaké tubičky a nádobky. Poznám, že jde o make-up, ale nevěděla bych, co s tím mám dělat. Jsme v domě mých rodičů. Nenapadlo mě, kam jinam bychom se mohly jít nachystat. Christina se bez ostychu rozhlíží kolem — už stihla objevit učebnice, které měl Caleb zastrčené mezi komodou a zdí. Nic by o jeho sklonech pro Sečtělost nemohlo svědčit lépe.

„Jestli to dobře chápu, tak ty ses vypravovala do války a… vzala sis s sebou make-up?“

„Jo. Říkala jsem si, že jim bude zatěžko mě zastřelit, když uvidí můj nadpozemskej půvab,“ poznamená a zvedne jedno obočí. „Nehýbej se.“

Z černé tuby velké jako můj prst sundá víčko a vysune z ní červenou tyčinku. Rtěnka, tu poznám. Lehce mi s ní poklepe rty, až získají potřebný odstín. Sama to vidím, když pusu našpulím.

„Pověděl ti už někdo o zázraku, kterýmu se říká vytrhaný obočí?“ zeptá se a v ruce už drží pinzetu.

„Dej to ode mě pryč.“

„Fajn.“ Povzdychne si. „Nabídla bych ti tvářenku, ale ten odstín by ti nesedl.“

„Jaká škoda. A mně přišlo, že jsme stejnej typ.“

„Haha,“ zasměje se.

Když z domu odcházíme, mám namalované rty, natočené řasy a na sobě ostře červenou halenku a sukni. A k vnitřní straně kolena připevněný nůž. Všechno sedí.

„Kde nás bude Marcus, ničitel lidských životů, čekat?“ zeptá se Christina.

Oblékla se do žluté barvy Mírumilovných, která na její pokožce září.

Zasměju se. „Za centrálou.“

Potmě kráčíme po chodníku. Všichni ostatní by teď měli večeřet — o to jsem se postarala — ale pro případ, že bychom na někoho narazily, jsme si přes šaty oblékly černé bundy. Ze zvyku přeskočím puklinu v dlažbě.

„Kam máte namířeno?“ ozve se Peterův hlas. Ohlédnu se za ním. Stojí na chodníku za námi. Jak dlouho už?

„Co ty tady? Večeře s tvou skupinou ti nechutnala?“ odpovím mu otázkou.

„Do žádný skupiny nepatřím.“ Poklepe si na ruku, do které jsem ho střelila. „Zásah, potopena.“

„Věčná škoda!“ opáčí Christina.

„S odpadlíkama bojovat odmítám.“ Jeho zelené oči zasrší. „Takže zůstávám tady.“

„Jako srab,“ podotkne Christina a opovržlivě ohrne ret. ,,Ať za mě ten bordel uklidí někdo jinej, co?“

„Přesně!“ odsekne se zlomyslnou radostí. Tleskne rukama. „Užijte si to umírání.“

Začne si pískat a přejde přes ulici. Zamíří opačným směrem.

„Měly jsme štěstí,“ řekne Christina. „Podruhý už se nezeptal.“

„Jo, ještě že tak.“ Odkašlu si. „Ten náš plán je dost uhozenej, co?“

„Není… uhozenej.“

„No tak. Věřit Marcusovi je uhozený. Myslet si, že se dostanem za oplocení, je uhozený. Jít proti Neohroženým a odpadlíkům je uhozený. A když se to posčítá… je to tak uhozený, že by tomu nikdo ani nevěřil.“

„Jo, ale lepší plán nemáme,“ zdůrazní Christina. „Jestli chceme, aby se všichni dozvěděli pravdu.“

Věřila jsem, že Christina do toho půjde, když jsem si myslela, že umřu. Byla by hloupost, kdybych jí teď přestala věřit. Bála jsem se, že se mnou nebude chtít jít, ale zapomněla jsem, kde Christina vyrostla: v Upřímnosti, a tam je touha po pravdě nejsilnějším hnacím faktorem. Možná je z ní teď Neohrožená, ale jestli jsem se za celou tu dobu něco naučila, pak to, že nikdo na svou původní frakci úplně nezapomene.

„Takže tady jsi vyrůstala? Líbilo se ti tady?“ Zamračí se. „Asi moc ne, když jsi odsud chtěla vypadnout.“

Slunce pomalu klesá k obzoru. Nikdy jsem tohle večerní světlo neměla ráda, protože v něm všechny budovy v Odevzdanosti působily ještě šedivěji. Teď mě ta jednolitá šeď uklidňuje.

„Něco se mi líbilo a něco ne,“ odpovím. ,,A něco jsem ani nevěděla, že mám, dokud jsem o to nepřišla.“

Jsme u centrály. I zepředu vypadá jako obyčejná řadová budova — be-tonová krychle. Nejradši bych nahlédla do zasedací místnosti a nadechla se

vůně starého dřeva, ale na něco takového nemáme čas. Vklouzneme do boční ulice, abychom se dostaly za budovu, kde se máme setkat s Marcusem.

U chodníku stojí přistavená světle modrá terénní polododávka. Její motor běží. Za volantem sedí Marcus. Nechám Christinu nastoupit jako první, aby seděla uprostřed. Chci být od Marcuse co nejdál. Jako by má nenávist k němu mohla zmenšit pocit viny, který ve mně hlodá.

Nemáš na výběr, připomenu si. Jiná možnost neexistuje.

S touto myšlenkou za sebou přibouchnu dveře a začnu hledat bezpečnostní pás. Má roztřepený konec a přezka je rozbitá.

„Kde jste tu rachotinu vyhrabal?“ zeptá se Christina.

„Půjčil jsem si ji od odpadlíků. Oni tyhle věci spravují. Chvíli mi trvalo, než jsem nastartoval. Dámy, ty bundy tady nechte.“

Sbalím bundy do klubka a z pootevřeného okénka je vyhodím ven. Marcus vyjede na cestu, dodávka zaskřípe. Skoro bych čekala, že se neodlepí z místa.

Pokud si dobře pamatuju, tak cesta na základnu Mírumilovných odtud trvá přibližně hodinu a vyžaduje zkušeného řidiče. Marcus odbočí na jednu z hlavních dopravních tepen a sešlápne plyn. S trhnutím vyrazíme dopředu a jen tak tak mineme rozšklebený výmol. Musím se chytit palubní desky, abych nespadla.

„Uvolni se, Beatrice,“ řekne Marcus. „Neřídím poprvé.“

„Taky spoustu věcí nedělám poprvé, ale to neznamená, že jsem v nich dobrá!“

Marcus se usměje a strhne řízení doleva, abychom se vyhnuli spadlému semaforu. Když dodávka nadskočí na dalším hrbolu, Christina zavýskne, jako by se nikdy v životě nebavila víc.

„Tohle je vážně uhozený!“ křikne nahlas, aby přehlušila vítr, který se prohání kabinou.

Chytím se sedadla a snažím se nemyslet na to, co jsem měla k večeři.

Když dojedeme k oplocení, reflektory dodávky dopadnou na několik po-stav. Brána je pod dozorem. Modré pásky na rukávech Neohrožených ostře kontrastují s jejich černým oděvem. Snažím se tvářit mile. Jestli se budu mračit, neuvěří mi mou novou totožnost ani na chvíli.

K okénku na Marcusově straně se přiblíží snědý ozbrojený muž. Nejprve posvítí baterkou do obličeje Marcusovi, pak Christině a nakonec mně.

Zamžourám do světla a usměju se na něj, jako by mi ani v nejmenším nevadilo, že mi svítí do očí a přitom mi míří pistolí na hlavu.

Mírumilovní jsou vážně blázni, jestli takhle skutečně přemýšlejí. Nebo jedí příliš mnoho toho chleba.

„To by mě zajímalo,“ řekne muž, „co dělá Odevzdanej v dodávce se dvěma holkama od Mírumilovnejch.“

„Jsou to dobrovolnice, které do města přivezly zásoby,“ odvětí Marcus. „A já jsem se nabídl, že je doprovodím, aby se cítily bezpečněji.“

„Navíc neumíme řídit,“ vloží se do toho Christina a široce se usměje. „Ne že by se mě to táta nesnažil naučit, ale pořád jsem si pletla brzdu s plynem. No, dovedete si představit tu spoušť. Bylo to tady od Joshuy vážně moc milý, že se nabídl, že nás zaveze zpátky, protože jinak by nám to trvalo celou věčnost, a ty krabice byly pořádně těžký a —“

Muž zvedne ruku. „Dobrý, rozumím.“

„Jejda, omlouvám se.“ Christina se zahihňá. „Jenom jsem myslela, že vám to vysvětlím, protože jste se tvářil tak zmateně, a já se vám nedivím, protože to není zrovna obvyklý —“

„Přesně tak,“ přeruší ji muž. „Máte v plánu se vracet do města?“

„Ne v nejbližší době,“ odpoví Marcus.

„V pořádku. Můžete jet.“ Pokyne ostatním strážcům u brány. Jeden z nich namačká číselný kód a brána se otevře. Cesta je volná. Marcus kývne na člověka, který nám bránu otevřel, a vyjede na neudržovanou cestu vedoucí na základnu Mírumilovných. Ve světle čelních reflektorů jsou vidět vyjeté koleje, vysoká tráva u cesty a poletující hmyz. Ve tmě napravo od sebe spatřím světlušky; rozsvěcují se v rytmu, který připomíná bušení srdce.

Po chvíli se Marcus letmo podívá na Christinu. „Co to ksakru mělo znamenat?“

„Jestli něco Neohrožení ze srdce nenávidí, tak užvaněný puberťačky z Mírumilovnosti,“ vysvětlí Christina a pokrčí ramenem. „Říkala jsem si, že by ho to mohlo dostatečně otrávit, aby nám dal pokoj.“

Zazubím se na ni. „Jsi geniální.“

„Já vím.“ Pohodí hlavou, jako by si chtěla přehodit vlasy přes rameno, ale nemá je na to dost dlouhé.

„Až na to,“ řekne Marcus, „že jméno Joshua se v Odevzdanosti nepoužívá.“

„To je fuk. Jako by na tom někomu záleželo.“

V dálce před námi zahlédnu rozsvícenou základnu. Poznávám dřevěné domy i skleník v jejich středu. Projedeme jabloňovým sadem. Vzduch voní jako teplá hlína.

Hlavou se mi mihne vzpomínka, jak se máma natahuje pro jablko, když jsme tady před mnoha lety pomáhali s česáním. Zabolí mě na prsou, ale dokážu se vzpamatovat rychleji než před několika týdny. Možná je to tím, že jsem se vydala na misi, kterou uctím její památku. Nebo se tolik bojím toho, co se má stát, že mi pro zármutek nezbývá místo. Tak jako tak se něco změnilo.

Marcus zaparkuje za jednou z nocleháren. Teprve teď si všimnu, že v zapalování nevisí klíčky.

„Jak jste to nastartoval?“ zeptám se.

„Otec se v mechanice a počítačích vyznal. Spoustu mě toho naučil,“ odpoví Marcus. „A já se to snažil předat zase svému synovi. Nebo sis myslela, že to všechno má ze své vlastní hlavy?“

„Vlastně ano, myslela.“ Otevřu dveře a vylezu ven. Na chodidlech a lýt-kách mě zašimrá tráva. Napravo ode mě stojí Christina. Zakloní hlavu.

„Je to tady úplně jiný,“ řekne. „Člověk by skoro zapomněl, co se tam

děje.“ Namíří palcem na město.

„Jo, tady se snadno zapomíná.“

„Vědí, co je za městem, nebo ne?“ zeptá se Christina.

„Vědí asi tolik, co strážci hranice,“ upřesní Marcus. „A sice to, že oblasti za městem jsou neprobádané a potenciálně nebezpečné.“

„Jak víte, co vědí?“ namítnu.

„Protože jsme jim to tak řekli,“ řekne a vykročí ke skleníku.

Vyměním si s Christinou pohled. Pak se rozběhneme, abychom jej dohonily.

„Co to má znamenat?“

„Když ti někdo svěří veškeré informace, je na tobě, co všechno lidem prozradíš,“ vysvětlí Marcus. „Jakožto vůdci frakce jsme jim řekli to, co jsme jim říct museli. Teď ale doufejme, že Johanna nezměnila svůj denní režim. Touhle dobou obyčejně bývá ve skleníku.“

Marcus otevře dveře skleníku. Vzduch je hutný, stejně jako při mé poslední návštěvě, ale tentokrát je vše zahaleno v lehkém oparu. Jeho vlhkost mi ochladí tváře.

„Fíha,“ vydechne Christina.

Vnitřek skleníku osvětluje jen měsíc, takže je těžké rozeznat rostliny a stromy od objektů, které vytvořila lidská ruka. Zvolna kráčím podél obvodu skleníku, o tvář mi co chvíli zavadí listy. A pak uvidím Johannu, jak s miskou v ruce dřepí vedle keře a trhá něco, co vypadá jako maliny. Vlasy má stažené dozadu, takže je jí vidět jizva.

„Vás už jsem tady nečekala, slečno Priorová,“ promluví jako první.

„Nebylo to tím, že jsem měla být mrtvá?“

„Často říkám, že čím kdo zachází, tím také schází. Ale občas mě někdo příjemně překvapí.“ Položí si misku na kolena a pohlédne na mě. „Ale tak hloupá nejsem, abych si myslela, že jsi přišla, protože se ti po nás stýskalo.“

„Ne,“ připustím, „přišli jsme kvůli něčemu jinému.“

„Dobře,“ řekne a postaví se, „tak si o tom půjdeme promluvit.“ Odnese misku doprostřed skleníku, kde se konají veřejná shromáždění Mírumilovných. Sedneme si jako ona na kořeny stromu. Nabídne mi maliny. Trochu si jich naberu do hrsti a pošlu misku Christině.

„Johanno, tohle je Christina,“ řekne Marcus. „Přestoupila od Upřímných k Neohroženým.“

„Vítám tě u nás, Christino.“ Johanna se chápavě usměje. Připadá mi to tak zvláštní, že obě pochází ze stejné frakce, a přitom skončily na tak odlišných místech, jako je Neohroženost a Mírumilovnost.

„Co vás sem přivádí, Marcusi?“ iniciuje Johanna rozhovor.

„Myslím, že by sis to raději měla poslechnout od Beatrice,“ řekne Marcus.

„Já jsem jenom řidič.“

Johanna na mě bez dalších otázek obrátí pozornost, ale podle toho, jak ostražitě si mě prohlíží, by daleko raději hovořila s Marcusem. Kdybych se jí na to zeptala, nepochybně by to popřela, ale jsem si jistá, že Johanna Reyesová mě nemůže vystát.

„Ehm…“ začnu ne zrovna brilantně. Otřu si dlaně o sukni. „Situace se dost zhoršila.“

A pak se ze mě slova sama vyhrnou, i když možná nevolím ty nejšikov-nější nebo nejoduševnělejší obraty. Vysvětlím jí, že se Neohrožení spojili s odpadlíky a plánují společný útok na Sečtělost s cílem zničit úplně vše, a připravit nás tak o jednu ze dvou životně důležitých frakcí. Prozradím, že na základně Sečtělých se nachází soubor s důležitými informacemi, kromě jiných cenných poznatků, jehož záchrana je v zájmu celé společnosti. Když skončím, uvědom si, že jsem jí nevysvětlila, co má to všechno společného s ní a s její

frakcí. Ale nevím, jestli to vůbec umím vysvětlit.

„Upřímně řečeno nevím, co si o tom mám myslet, Beatrice. Co přesně po nás chcete?“

„Nepřišla jsem žádat o pomoc,“ řeknu. „Myslela jsem, že byste měli vědět, že už velmi brzy zemře spousta lidí. A vím, že vy sama nebudete chtít jen nečinně přihlížet, i když řada vašich lidí ano.“

Johanna sklopí pohled. Její pokřivený úsměv mi potvrdí, že mám pravdu

„A chtěla jsem vás požádat, jestli bychom si nemohli promluvit se Sečtělými, kteří u vás našli azyl,“ dodám. „Vím, že se skrývají, ale potřebuju k nim získat přístup.“

„Co s nimi máš v plánu?“

„Postřílet je,“ odseknu a protočím panenky.

„Já nežertu ji.“

Povzdechnu si. „Omlouvám se. Potřebuju informace. To je všechno.“

„Budete muset počkat do zítřka,“ uzavře Johanna diskuzi. „Můžete tu přespat.“

Usnu hned, jak položím hlavu na polštář, ale probudím se dřív, než jsem si naplánovala. Obzor již obarvila naoranžovělá záře; za chvíli vyjde slunce.

Na protější posteli leží Christina s tváří zabořenou do matrace a polštářem přetaženým přes hlavu. Mezi našimi postelemi stojí komoda a na ní lampa. Dřevěná podlaha vrže při každém kroku. Vlevo na zdi visí jakoby náhodou zrcadlo. Všichni kromě Odevzdaných berou zrcadlo jako samozřejmost. Pořád si na to nemůžu zvyknout.

Obléknu se, ani se nesnažím chovat tiše — Christinu by neprobudilo ani pět set dupajících vojáků, když tvrdě spí, ale kdyby někde blízko zašeptal jediný Sečtělý, byla by okamžitě vzhůru. V tomhle ohledu je zvláštní.

Vyjdu ven. Větve stromů už prozařuje slunce. Nedaleko sadu zahlédnu malou skupinku Mírumilovných. Dojdu k nim blíž, abych viděla, co dělají.

Stojí v kroužku se sepnutýma rukama. Polovina z nich jsou dospívající, druhá polovina dospělí. Nejstarší z nich, žena se šedivými vlasy zapletenými do copu, promluví:

„Věříme v Boha, který dává pokoj a ctí jej. A tak i my dáváme druhým pokoj a ctíme jej.“

Nepochopila bych, že jde o narážku, ale všichni přítomní se jako na povel

dají do pohybu a s někým se chytí za ruce. Takto zůstanou několik vteřin stát a hledí si do očí. Někteří něco krátkého pronesou, jiní se usmějí, další jen mlčí a nehýbou se. Pak se dvojice rozpojí a každý si najde někoho jiného. Celý proces se opakuje.

Ještě nikdy jsem neviděla náboženský obřad Mírumilovných. Znám jen náboženskou tradici Odevzdaných, kterou pořád na jednu stranu uznávám a na druhou stranu ji zavrhuju jako pošetilost — modlitba před jídlem, pravidelná setkávání, služba ostatním, básně o nesobeckém Bohu. Tohle je něco jiného, tajuplného.

„Pojď se k nám připojit,“ vybídne mě žena se šedivými vlasy. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že mluví na mě. S úsměvem na mě kývne.

„Ne, děkuju. Já jenom —“

„Jen pojď,“ zopakuje žena a já mám pocit, že nemám na výběr. Dojdu blíž a vmísím se mezi ně.

Žena ke mně přistoupí a vezme mě za ruku. Prsty má suché a hrubé. Trpělivě čeká, až se jí podívám dc očí. Nejdřív se zdráhám, ale nakonec se odhodlám.

Účinek je okamžitý a nečekaný. Znehybním, každou částí mého těla prostoupí klid. Všechno jako by ve mně ztěžklo, ale není to nepříjemné. Žena na mě upírá své hnědé oči, jejichž odstín se nikde ani trochu nemění.

„Pokoj s tebou i ve zlých časech,“ pronese tichým hlasem.

„Pokoj?“ téměř zašeptám, aby mě nikdo jiný neslyšel. „Po tom všem, co jsem udělala…“

„O tom ty nerozhoduješ,“ řekne žena. „Je to Boží dar. Vlastním úsilím jej nezískáš, od toho je to dar.“

Pak mě pustí a přejde k někomu dalšímu. Zůstanu stát s nataženou rukou. Vzápětí mě za ni někdo chytí, ale ucuknu a začnu se od skupinky rychlými kroky vzdalovat. Pak se rozběhnu.

V plné rychlosti se vřítím mezi stromy, a teprve když mám plíce jako v ohni, se zastavím.

Přitisknu čelo k nejbližšímu kmeni, přestože mě kůra škrábe, a dusím v sobě pláč.

Později toho rána zamířím v lehkém dešti ke skleníku. Johanna svolala mimořádné shromáždění. Zůstanu stát na kraji mezi dvěma obřími rostlinami

v živném roztoku, abych byla co nejvíce schovaná. Několik minut marně hledám Christinu, než ji konečně zahlédnu. Na sobě má žluté šaty a sedí v pravé části skleníku. Marcuse najdu hned, protože stojí spolu s Johannou na kořenech obrovského stromu.

Johanna má ruce sepjaté před sebou a vlasy stažené do ohonu. Zranění, po kterém jí zůstala jizva na tváři, jí poškodilo také oko — silně rozšířená zornička překrývá duhovku a celé oko je méně pohyblivé, takže si dav před sebou prohlíží jen jedním okem.

Nejsou tu jen Mírumilovní. Někteří lidé mají nakrátko ostříhané vlasy nebo uhlazené drdoly — nepochybně Odevzdaní. Hned několik řad zaplnili lidé s brýlemi — Sečtělí. Mezi nimi je i Cara.

„Včera v noci jsem z města obdržela zprávu,“ prohlásí, když se všichni utiší. „A ráda bych se o ni s vámi podělila.“

Zatahá se za spodní okraj halenky, pak sepne ruce před tělem. Působí nervózně.

„Neohrožení se spojili s odpadlíky,“ oznámí. „Za dva dny hodlají zaútočit na Sečtělé. Otok přitom nebude veden na armádní síly, ale na nevinné lidi a poznatky, které s velkou pečlivostí celou dobu shromažďovali.“

Sklopí pohled, zhluboka se nadechne a pokračuje: „Vím, že v naší frakci neuznáváme žádného vůdce, a vím, že nemám žádné právo vás k čemukoli autoritativně vyzývat. Doufám však, že mi odpustíte, když udělám výjimku a požádám vás, abychom znovu zvážili naše rozhodnutí o zachování neutrality.“

Lidé začnou mručet. Ale ne jako Neohrožení — mnohem jemněji, jako když z korun stromů vzlétnou ptáci.

„Bez ohledu na to, jaký vztah jsme se Sečtělostí vždy měli, víme lépe než kterákoli jiná frakce, že jejich role je pro naši společnost zásadní,“ pokračuje Johanna. „Je třeba je ochránit před zbytečným vražděním, ne-li proto, že jsou to lidské bytosti, pak proto, že bez nich nedokážeme přežít. Navrhuji, abychom bez použití násilí vstoupili do města jako nezávislá třetí strana, která použije všech dostupných prostředků k tomu, aby zabránila extrémnímu násilí, k němuž se nepochybně schyluje. Prosím, zahajte diskusi.“

Tabule skla nad našimi hlavami skropí déšť. Johanna se posadí na kořen stromu a čeká. Žádná bouřlivá debata, které jsem byla posledně svědkem, se však nestrhne. Je slyšet šepot, téměř nerozeznatelný od deště, který přechází v normální hovor. Několik lidí zvýší hlas, ale ani o těch se nedá říct, že by křičeli.

S každým výraznějším hlasem sebou trhnu. Už jsem v životě zažila pěknou řádku nepříjemných debat, zvláště v posledních dvou měsících, ale takhle mě ještě nic nevyděsilo. Mírumilovní se přece nehádají.

Už nedokážu čekat. Zamířím podél okraje shromáždění blíž ke středu. Protlačuju si cestu kolem těch, kteří stojí, přeskakuju lidem přes ruce a na-tažené nohy. Někteří na mě zůstanou hledět — možná mám na sobě červenou halenku, ale tetování na mé klíční kosti svítí i na dálku.

U Sečtělých se zastavím. Když mě Cara uvidí, vstane a založí si ruce na prsou.

„Co tady děláš?“ zeptá se.

„Přišla jsem Johanně říct, co se děje,“ odpovím. „A požádat o pomoc.“

„Mě?“ podiví se. „Proč —“

„Ne tebe.“ Snažím se zapomenout na to, co prohlásila o mém nosu, ale moc mi to nejde. „Vás všechny. Mám plán, jak zachránit aspoň část vašich dat, ale potřebuju, abyste mi pomohli.“

„Vlastně,“ ozve se Christina, která se vynoří nalevo ode mě, „my máme plán.“

Cara přejede pohledem k Christině a zpátky ke mně.

„Ty nám chceš pomoct?“ řekne Cara. „Nerozumím.“

„Ty jsi nám taky chtěla pomoct,“ namítnu. „Myslíš, že jsi jediná, kdo jen slepě neposlouchá, co se mu říká?“

„Já myslela, že slepá poslušnost je v souladu s tvým vzorcem chování,“ odvětí Cara. „Nebo to snad není zvyk Neohrožených, zastřelit každého, kdo se člověku postaví do cesty?“

Stáhne se mi hrdlo. Tolik se podobá svému bratru, má stejnou vrásku na čele, stejné tmavší pramínky v jinak plavých vlasech.

„Caro,“ osloví ji Christina. „Pomůžeš nám, nebo ne?“

Cara si povzdechne. „Jistěže ano. A jsem si jistá, že i ostatní. Až skončí schromáždění, sejdeme se v našem pokoji. Poslechneme si váš plán.“

Shromáždění trvá ještě hodinu. Déšť mezitím ustal, ačkoli na skleník stále mírně poprchává. Sedíme s Christinou u jedné stěny a hrajeme hru, kde jde o to, chytit druhého za palec. Vždycky vyhraje.

Konečně se Johanna spolu s mluvčími jednotlivých skupinek postaví na kořenech stromu čelem k ostatním. Vlasy jí teď splývají přes tvář. Má nám

sdělit výsledky debaty, ale zatím jen stojí se založenýma rukama a poklepává si prsty o loket.

„Co se děje?“ zneklidní Christina. Johanna vzhlédne.

„Dojít k nějakému závěru bylo pochopitelně obtížné,“ řekne. „Ale většina z vás si přeje zachovat neutrální postoj.“

Je mi jedno, jestli se Mírumilovní vydají do města, nebo ne. Ale začínala jsem doufat, že všichni nejsou zbabělci; jejich nynější rozhodnutí mi však jako zbabělost připadá. Sklesle se opřu o okno.

„Podporovat rozkol společenství, které mi toho tolik dalo, není mým přáním,“ pokračuje. „Ale mé svědomí mi velí s tímto rozhodnutím nesouhlasit. Každý, kdo má v srdci podobné pocity, smí jít se mnou.“

Nejdřív mi — jako většině — nedochází, co Johanna říká. Nakloní hlavu a jizva na její tváři opět vynikne. „Chápu, jestli to znamená, že pro mě v Mírumilovnosti již nebude místo.“ Popotáhne. „Ale chci, abyste věděli, že jestliže vás musím opustit, činím tak s láskou, ne s nenávistí.“

Pak se před lidmi ukloní, zastrčí si vlasy za uši a zamíří k východu. Několik Mírumilovných se rychle postaví, další se k nim přidají a během krátké chvíle je na nohou celá komunita. A někteří — není jich mnoho, ale jsou takoví — se k Johanně připojí.

„Tak tohle jsem nečekala,“ zamumlá Christina.

KAPITOLA 40

Místnost, kde jsou Sečtělí ubytovaní, patří na základně Mírumilovných k těm větším. Nachází se v ní celkem dvanáct postelí: osm z nich je sražených k sobě podél delší stěny a zbývající čtyři lůžka jsou umístěná po dvou u kratších stěn; celý střed místnosti je tak ponechán volný. Stojí zde velký stůl, na kterém se povaluje spousta různých nástrojů a náčiní, kovového šrotu, starých počítačových součástek a drátů.

Právě jsme s Christinou ostatním vyložili náš plán. Vyzněl o to chatrněji, když na nás civěla více než desítka Sečtělých.

„Ten plán potřebuje doladit,“ prohlásí Cara jako první.

„Proto jsme tady,“ řeknu. ,,Abyste nám s tím pomohli.“

„Tak ze všeho nejdřív ty informace, které chcete zachránit,“ řekne Cara.

„Uložit je na disk je k smíchu. Disky se rozbijou nebo skončí v nesprávných rukou, stejně jako jakákoli jiná věc. Daleko lepší bude využít datové sítě.“

„Dat… čeho?“

Cara přelétne pohledem po ostatních. Jeden z nich — mladík s hnědou pletí a brýlemi — řekne: „Pokračuj. K tajnostem už není důvod.“

„Cože?“ řekne Christina. „Chcete říct, že můžete kdykoli podle chuti brouzdat v databázích ostatních frakcí?“

„V žádných informacích se dost dobře, brouzdat nedá,“ poznamená mladík. „To je nelogické.“

„Jde o metaforu,“ ohradí se Christina a svraští čelo. „Nebo ne?“

„O metaforu, nebo řečnickou figuru?“ odvětí a rovněž se zachmuří. „Nebo je metafora specifickou kategorií, která spadá pod řečnické figury?

„Fernando,“ přeruší jej Cara. „Soustřeď se.“ Přikývne.

„Faktem zůstává,“ pokračuje Cara, „že taková datová síť skutečně existuje. Z etického hlediska se to nemusí jevit jako správné, ale mohlo by to posloužit naší věci. Nejenom že počítače mají přístup k informacím ostatních frakcí, ale mohou také ostatním frakcím informace posílat. Jestliže ta citlivá data pošleme každé druhé frakci, jejich naprosté zničení bude prakticky vyloučeno.“

„Když říkáš, pošleme“, ozvu se, „myslíš tím, že —“

„Že půjdeme s vámi?“ dokončí za mě. „Ne všichni budou chtít jít, ale někteří jednoduše budou muset. Jak jinak se hodláte na naší základně orientovat?“

„Ale je vám jasný, že to taky nemusíte přežít, že jo?“ řekne Christina a usměje se. „A že se za nás nebudete moct schovávat, aby vám někdo náhodou nerozbil brýle.“

Cara si sundá brýle a přelomí je napůl.

„Riskovali jsme život, když jsme se z naší frakce rozhodli utéct,“ prohlásí Cara, „a budeme ho riskovat znovu, abychom ji zachránili před sebedestrukcí.“

„A pak taky,“ pípne slabounký hlásek za Carou. Zpoza Cařina lokte vykoukne asi desetiletá dívenka. Má kudrnaté černé vlasy — pod bradu jako já — které jí kolem hlavy vytvářejí svatozář. „Máme různé šikovné věcičky.“

Vyměním si s Christinou pohled.

„Jaké šikovné věcičky?“ zeptám se.

„Jsou to jenom modely,“ upřesní Fernando. „Nemusíme je tady dopo-drobna rozebírat.“

„Něco rozebírat není naše silná stránka,“ řekne Christina.

„Jak potom můžete něco zlepšit?“ namítne holčička.

„To je právě to. Nemůžem,“ připustí Christina s povzdechem. „A tak jde všechno od deseti k pěti.“

Dívenka přikývne. „Entropie.“

„Jakže?“

„Entropie,“ zašvitoří. „To je teorie, která říká, že veškerá hmota ve ves-míru časem dosáhne stejné teploty. Také bývá označována jako, tepelná smrt.“

„Elio,“ napomene ji Cara, „to je velmi hrubé zjednodušení.“

Elia na Caru vyplázne jazyk. Musím se rozesmát. Ještě nikdy jsem neviděla, že by někdo ze Sečtělosti vyplazoval jazyk. Ale možná to je tím, že jsem s mnoha Sečtělými dětmi do styku nepřišla. Jen s Jeanine a s lidmi, kteří pro ni pracují. Včetně mého bratra.

Fernando se sehne k jedné z postelí a vytáhne zpod ní nějakou krabici. Chvíli se v ní přehrabuje a vyloví malý kulatý disk. Je vyrobený z téměř bílého kovu, který jsem v Sečtělosti pravidelně vídala, ale nikde jinde jsem se s ním nesetkala. Položí si jej na dlaň a dojde ke mně. Když po disku sáhnu, ucukne rukou dozadu.

„Pozor!“ varuje mě. „Tohle mám ze základny, ne že bysme to vyrobili tady. Byla jsi tam, když zaútočili na Upřímnost?“

„Jo,“ přitakám, „přímo na místě.“

„A vybavuješ si, jak se vysypala všechna skla v oknech?“

„Ty jsi tam byl taky?“ zeptám se a přimhouřím oči.

„Ne. Ale nahráli to a na základně jsme pak viděli záznam,“ vysvětlí.

„Vypadalo to, jako že se to sklo roztříštilo, protože na něj stříleli, ale ve skutečnosti to bylo jinak. Jeden z vojáků hodil k oknům jednu z těchhle věciček. Disk vysílá signál, který lidské ucho nepostřehne, ale je natolik silný, že rozbije i sklo.“

„Aha,“ řeknu. „A jak nám to bude užitečný?“

„No, když se někde najednou vysypou všechna okna, lidi to většinou hodně rozptýlí,“ odpoví a pousměje se. „Zvláště u nás, kde je víc oken než čehokoli jiného.“

„Bezva,“ řeknu.

„Co ještě máte?“ zeptá se Christina.

„Tohle se bude líbit Mírumilovným,“ ozve se Cara. „Kam jsem to jenom dala? Aha, tady.“

Vytáhne odněkud malou černou plastikovou krabičku, která se jí vejde do dlaně. Z horní části krabičky vystupují dva kovové výčnělky, které připomínají zuby. Cara otočí vypínačem na spodní straně krabičky a mezi zuby se objeví paprsek modrého světla.

„Fernando, nechceš nám to předvést?“

„Šílíš?“ vyjekne a vytřeští oči. „Už nikdy. Jdi s tím dál.“

Cara se na něj ušklíbne a vysvětlí: „Kdybych se tím někoho dotkla, způsobilo by mu to bolest, která by jej na chvíli paralyzovala. Fernando se o tom včera přesvědčil. Vyrobila jsem to pro Mírumilovné, aby se mohli účinně bránit, a přitom nikoho nezabili.“

„To je…“ Svraštím čelo. „…hezký.“

„Technologie mají lidem ulehčovat život, nebo ne?“ řekne Cara. „Ať už tomu věříš, nebo ne, Sečtělost vyvíjí pro lidi spoustu užitečných věcí.“

Co máma v té simulaci říkala? „Myslím, že tě táta ovlivnil až příliš, když se nad nimi věčně jen rozčiloval.“ Co když měla pravdu, i když představovala jenom část simulace? Táta mě naučil vnímat Sečtělé určitým způsobem. Ale už mi neřekl, že vymýšlejí pro lidi věci, které jsou v souladu s jejich světonázorem, aniž by jej sami podrobovali nějakým soudům. Už mi neřekl,

že s nimi může být legrace nebo že jsou schopni kritizovat svou vlastní frakci.

Cara se i s paralyzérem vrhne k Fernandovi a dá se do smíchu, když před ní poplašeně uskočí.

Už mi neřekl, že mi bude někdo z nich ochoten pomoct, i když jsem mu zabila bratra.

Zaútočíme zítra odpoledne, tedy ještě za světla, aby bylo možné rozeznat modré pásky na rukávech zrádců. Jakmile máme plán vymyšlený, odebereme se přes sad na paseku, která slouží jako parkoviště. Když dorazím na konec sadu, všimnu si, že na kapotě jedné z otlučených dodávek sedí Johanna Reyesová a v ruce drží klíče.

Za ní stojí nedlouhá řada vozů s Mírumilovnými — ale nejen s nimi, protože v autech sedí také Odevzdaní se strohými účesy a tichými způsoby. Mezi nimi je i Robert, Susanin starší bratr.

Johanna seskočí z kapoty. Na korbě jsou vyskládané bedny označené jako JABLKA, MOUKA, KUKUŘICE. Mezi ně se musí vměstnat naštěstí jen dva lidé.

„Ahoj Johanno,“ pozdraví Marcus.

„Marcusi,“ řekne Johanna. „Doufám, že ti naše společnost nebude vadit.“

„Jak by mohla. Jeďte první.“

Johanna předá Marcusovi klíče a sama si vyleze na korbu jiného vozu. Christina zamíří do kabiny a já s Fernandem do otevřeného přepravního prostoru.

„Ty nechceš sedět vpředu?“ zeptá se mě Christina. ,,A to si říkáš Neohrožená…“

„Jdu tam, kde hrozí nejmenší nebezpečí, že se pozvracím,“ opáčím.

„Občas se poblít patří k životu.“

Chystám se jí zeptat, jak intenzivně se tomuhle koníčku hodlá v budoucnu věnovat, ale vtom naše dodávka poskočí dopředu. Oběma rukama se chytím postranice, abych nevypadla ven, ale po několika minutách si na nárazy a kodrcání zvyknu a pustím se. Ostatní vozy se sunou před námi, Johannina dodávka jede v čele.

Cestou k oplocení jsem klidná. Čekám, že narazíme na stejné hlídače, kteří nás sem nechtěli pustit, ale brána je opuštěná a otevřená. Zmocní se mě třes, který se mi z hrudi šíří do rukou. Uprostřed toho poznávání nových lidí a

plánování jsem zapomněla, že se chystám vykročit přímo doprostřed bitevního pole, kde na každém kroku číhá smrt. Zrovna když jsem si uvědomila, že můj život stojí za to žít.

Kolona při průjezdu bránou zpomalí, jako by všichni čekali, že odněkud někdo vyskočí a bude se nás snažit zastavit. Až na zpěv cikád ze vzdálených stromů a hluk našich motorů kolem vládne ticho.

„Myslíš, že už to začalo?“ zeptám se Fernanda.

„Možná. A možná ne,“ odpoví. „Jeanine má spoustu informátorů. Někdo ji zřejmě varoval, že se něco chystá, a tak stáhla všechny své síly zpátky na základnu.“

Přikývnu, ale ve skutečnosti myslím na Caleba. Jedním z těch informátorů je i on. V duchu se sama sebe ptám, co ho vedlo k té neochvějné víře, že vnější svět by měl před námi zůstat skryt, že byl ochoten zradit všechny, na kterých mu kdy záleželo, kvůli Jeanine, které nezáleží vůbec na nikom.

„Potkal ses někdy s klukem, kterýmu říkají Caleb?“ zeptám se.

„Caleb,“ zopakuje Fernando. „Vlastně ano, jednoho Caleba jsme měli v ročníku. Svým způsobem génius, ale… jak se tomu slušně říká? Kariérista?“ Ušklíbne se. „Nováčci se brzy rozdělili na dva tábory. Na ty, kteří souhlasili se vším, co Jeanine řekla, a na ty ostatní. Já patřil k těm druhým, na rozdíl od Caleba. Proč se ptáš?“

„Potkala jsem se s ním, když mě Jeanine držela v zajetí,“ zalžu. Můj vlastní hlas mi zní cize. „Jenom mě to tak napadlo.“

„Já bych ho hned neodsuzoval,“ řekne Fernando. „Jeanine dokáže být mimořádně přesvědčivá, a pokud člověk není od přírody nedůvěřivý… Já naštěstí jsem.“

Přes jeho levé rameno se zahledím k obrysům budov na obzoru, které jsou stále zřetelnější. Snažím se najít dvojici vysílačů na Hlavě, a když se mi to podaří, pocítím současně úlevu i úzkost — úlevu z pohledu na něco důvěrně známého a úzkost z nevyhnutelnosti toho, co se má již za krátkou dobu stát.

„Jo,“ hlesnu. „Já taky.“

KAPITOLA 41

Jakmile vjedeme do města, veškerý hovor ve voze utichne. Všichni mají sevřené rty a pobledlé obličeje. Marcus kličkuje mezi výmoly, do kterých by se vešel dospělý člověk, a troskami rozbitých autobusů. Ale za sektorem odpadlíků, kde začíná čistá část města, je už cesta rovnější.

Pak zaslechnu výstřely. Z dálky působí nevinně, jako třaskavé kuličky.

Na chvíli jsem dezorientovaná. Vidím, jak na chodníku klečí vůdci Odevzdaných a Neohrožení vojáci s gumovým výrazem ve tváři jim drží pistole u hlav; vidím mámu, jak se obrací ke kulkám, které ji roztrhají; vidím Willa, jak se hroutí k zemi. Kousnu se do pěsti, abych nevykřikla, a ta bolest mě vrátí zpátky do přítomnosti.

Máma mi řekla, že musím být statečná. Ale obětovala by se s takovou ochotou, kdyby věděla, že mě její smrt tak vyděsí?

Marcus se odpojí od kolony a odbočí na Madison Avenue. Asi dva bloky od Michigan Avenue, kde se bojuje, zahne do postranní ulice a vypne motor.

Fernando seskočí z otevřené korby a podá mi ruku.

„Tak pojď, rebelko,“ vybídne mě a mrkne na mě.

„Cože?“ zeptám se. Chytím se jeho paže a sklouznu dolů.

Fernando rozepne tašku, kterou měl celou dobu u sebe. Je nacpaná modrým oblečením. Začne se v ní přehrabovat a házet po mně a Christině věci. Dostanu modré tričko a modré džíny.

„Rebel,“ řekne. „Ženský rod rebelka. Osoba, která vystupuje proti uznávané autoritě, ale nemusí být nutně agresivní.“

„To musíš všechno nějak pojmenovávat?“ ozve se Cara a pročísne si ru-kama plavé vlasy, aby vrátila neposlušné pramínky, kam patří. „Jednoduše něco děláme a je nás víc. Nemusíme si nijak říkat.“

„Když já tak rád kategorizuju,“ opáčí Fernando a ležérně povytáhne tmavé obočí.

Podívám se na něj. Když jsem naposledy vnikla na cizí základnu, měla jsem v ruce pistoli a na zemi za mnou zůstala ležet těla. Chci, aby to tentokrát bylo jiné. Tentokrát to musí být jiné. „Líbí se mi to,“ řeknu. „Rebelové. Nemá to chybu.“

„Vidíš?“ obrátí se Fernando na Caru. „Nejsem sám.“

„Gratuluju,“ poznamená Cara otráveně.

Ostatní se začnou převlékat, ale já jen stojím a zírám na své nové oblečení.

„Na upejpání není čas, Škrobe!“ křikne na mě Christina a pronikavě se na mě podívá.

Vím, že má pravdu. Svléknu si červenou halenku a vyměním ji za modré tričko. Přesvědčím se, že se Fernando ani Marcus nedívají, a převléknu si i kalhoty. Musím si je na čtyřikrát ohrnout, a když je v pase stáhnu páskem, připomínají pomačkaný papírový pytlík.

„Řekla ti, Škrobe?“ zeptá se Fernando.

„Jo,“ přisvědčím. „Přestoupila jsem k Neohroženým z Odevzdanosti.“

„Páni.“ Zamračí se. „Tomu teda říkám přestup. Takový osobnostní skok mezi dvěma generacemi je v dnešní době téměř nemožný.“

„Charakter člověka nemá často s volbou frakce nic společnýho,“ namítnu a vzpomenu si na mámu. Odešla z Neohroženosti ne proto, že by pro ni neměla předpoklady, ale protože život v Odevzdanosti byl pro Divergentní bezpečnější. Anebo Tobias, který se mezi Neohrožené dostal jenom proto, aby unikl vlastnímu otci. „Hraje v tom roli celá řada faktorů.“

Aby unikl člověku, který je teď mým spojencem. U srdce mě píchne pocit viny.

„Mluv takhle ještě chvíli a nikdo nepozná, že nejsi Sečtělá,“ řekne Fernando.

Učešu si vlasy a zastrčím je za uši.

„Takhle,“ řekne Cara. Část vlasů mi nadzvedne a sepne je na straně hlavy stříbrnou sponkou, jak to dívky v Sečtělosti nosí.

Christina vytáhne pistole a pohlédne na mě.

„Chceš jednu? Nebo si raději vezmeš ten černej zázrak?“

Zadívám se na pistoli, kterou mi nabízí. Když si nevezmu ani ten paralyzér, budu dočista bezbranná vůči těm, kteří mě nebudou váhat zastřelit. Když si jej vezmu, přiznám se před Fernandem, Carou a Marcusem ke své slabosti.

„Víš, co by ti řekl Will?“ řekne Christina.

„Co?“ zeptám se zlomeným hlasem.

„Že to v sobě musíš překonat. Že se musíš přestat chovat tak iracionálně a vzít si tu podělanou bouchačku.“

Will neměl pro iracionální jednání pochopení. Christina má nejspíš pravdu; znala ho lépe než já.

A ona — která ten den ztratila milovaného člověka stejně jako já — mi

byla schopna odpustit. Stále mi to připadá téměř nemožné. Kdybych byla na jejím místě, nedokázala bych to. Tak proč je pro mě tak těžké odpustit sama sobě?

Sevřu prsty kolem revolveru, který mi Christina podává. V místě, kde se jej dotýkala, je kov teplý. Z koutku mé mysli se vynoří vzpomínka na to, jak jsem Willa zastřelila. Pokusím se ji zahnat. Ale něco takového se zahnat nedá. Pistole mi vypadne z ruky.

„Ten paralyzér vážně není k zahození,“ podotkne Cara a smete si z rukávu košile vlas. „Jenom Neohrožení se hned cítí jako bez ruky, když u sebe nemají aspoň jednu střelnou zbraň.“

Fernando mi podá paralyzér. Ráda bych Caře vyjádřila svou vděčnost, ale nepodívá se na mě.

„Ale jak to schovám?“

„S tím si nedělej hlavu,“ řekne Fernando.

„Fajn.“

Marcus pohlédne na hodinky. „Měli bychom jít.“

Srdce mi buší tak prudce, že bych jím mohla odměřovat každou vteřinu, ale jinak jsem zcela otupělá. Zem pod nohama skoro necítím. Ještě nikdy jsem se tak nebála. Vůbec to nedává smysl, když si vzpomenu na všechno to, s čím jsem se setkala v simulacích a co jsem zažila během útoku.

Nebo možná dává. Ať už se před útokem Odevzdaní chystali zveřejnit cokoli, mělo to takový význam, že Jeanine podnikla drastické kroky, aby je zastavila. A já teď hodlám dokončit to, v čem začali a pro co ochotně zemřeli. V sázce je mnohem, mnohem víc než jen můj život.

Christina a já se ujmeme vedení. Rozběhneme se po čistých, rovných chodnících na Madison Avenue, mineme State Street a zamíříme k Michigan Avenue.

Půl bloku před základnou Sečtělých se prudce zastavím.

Před námi se objeví čtyři řady postav oblečených převážně do černých a bílých barev. Stojí v půlmetrových rozestupech a jsou připraveni střílet. Zamrkám. Najednou vidím náměsíčné vojáky z Neohroženosti v sektoru Odevzdaných během simulovaného útoku. Seber se! Seber se seber se seber se… Znovu zamrkám a vojáci se promění zpátky na Upřímné — ačkoli někteří z nich, ti v černém oděvu, jako Neohrožení opravdu vypadají. Jestli si nebudu dávat pozor, ztratím ponětí o tom, kde jsem a proč.

„Ach, můj Bože,“ hlesne Christina. „Má sestra, moji rodiče, co když…“

Podívá se na mě. Vím, jak se asi cítí. Zažila jsem to samé. Kde jsou mí rodiče? Musím je najít. Ale jestli jsou její rodiče v tomto stavu, pod vlivem simulace a se zbraní v ruce, nemůže jim nijak pomoct.

Napadne mě, jestli někde v takové podobné řadě nestojí i Lynn.

„Co uděláme?“ zeptá se Fernando.

Vykročím směrem k Upřímným. Možná nejsou naprogramovaní zabíjet. Nějaké ženě v bílé halence a černých kalhotách se podívám do skelných očí. Vypadá, jako by právě přišla z práce. Udělám další krok.

Prásk. Instinktivně skočím k zemi, rukama si zakryju hlavu a doplížím se zpátky k Fernandovi. Pomůže mi vstát.

„Tohle už, doufám, dělat nebudem,“ řekne.

Vykloním se — jen maličko — a nakouknu do ulice mezi vedlejší budovou a základnou Sečtělých. Také tam hlídkují Upřímní. Nedivila bych se, kdyby byli Upřímní rozprostření kolem celého komplexu přilehlých budov.

„Dá se na základnu dostat jinudy?“ zeptám se.

„Pokud vím, tak ne,“ řekne Cara. „Ledaže byste chtěli skákat po stře-chách.“

Krátce se zasměje svému vtipu. S povytaženým obočím se na ni podívám.

„Počkat,“ řekne. „Snad nechceš říct, že uvažuješ o —“

„Střechách?“ doplním za ni. „Ne. Ale o oknech.“

Rozejdu se na levou stranu. Dávám si pozor, abych se ani o centimetr nepřiblížila k Upřímným. Budova nalevo od nás se vzdálenější částí svého levého křídla překrývá s centrálou Sečtělých. Aspoň několik oken musí být naproti sobě.

Cara zabručí něco o šílených kaskadérech, ale vyrazí za mnou a Fernando, Marcus a Christina na sebe také nenechají dlouho čekat. Pokusím se do budovy dostat zadním vchodem, ale je zamčený.

Christina udělá krok vpřed a řekne: „Všichni stranou.“ Namíří revolverem na zámek. Dám si ruku před obličej a nachystám se na výstřel. Ozve se hlasitá rána, po které mi začne zvonit v uších — typický jev po střelbě v uzavřeném prostoru. Zámek povolil.

Otevřu dveře a vejdu dovnitř. Ocitneme se v dlouhé chodbě. Na podlaze je dlažba a po obou stranách množství dveří. Některé otevřené, jiné zavřené. Do několika z nich nahlédnu. Místnosti jsou vybavené starými školními lavicemi a černými tabulemi, jaké se nacházejí i na základně v Neohroženosti. Vzduch je zatuchlý a svou vůní připomíná stránky staré knížky polité čisticím

prostředkem.

„Původně to byla komerční budova,“ ozve se Fernando, „ale Sečtělí z ní udělali školu pro vyšší vzdělávání. Ale asi před deseti lety, po celkové modernizaci základny — při které byly všechny budovy za parkem Millenium propojeny — se tady učit přestalo. Budova byla moc stará a její renovace by se nevyplatila.“

„Dík za lekci z dějepisu,“ řekne Christina.

Na konci chodby vejdu do jedné z učeben, abych zjistila, kde jsem. Protější stranu ulice lemuje zadní část základny Sečtělých, ale v přízemí nejsou žádná okna.

Přímo za oknem spatřím holčičku. Je tak blízko, že bych se jí mohla dotknout, kdybych k ní natáhla ruku. V rukou drží pistoli dlouhou jako její předloktí. Stojí tak nehybně, jako by ani nedýchala.

Vytočím krk a podívám se nahoru. Školní budova má spoustu oken v každém patře. Na základně Sečtělých je však jen jedno, které je v zákrytu. A je ve druhém patře.

„Dobrá zpráva,“ oznámím. „Našla jsem cestu.“

KAPITOLA 42

Všichni se rozběhnou po budově, aby našli údržbářskou místnost. Potřebujeme žebřík. Na podlaze vrzají jejich podrážky a co chvíli někdo něco vykřikne. „Mám to — ne, počkat, tady jsou jen kýble.“

„Jak má být ten žebřík dlouhej? Nestačí jenom schůdky?“

Já se jdu mezitím podívat do učebny ve druhém patře, ze které je vidět do okna přes ulici. Až napotřetí se mi podaří otevřít to správné okno.

Vykloním se do ulice a zařvu: „Hej!“ Pak se okamžitě stáhnu dovnitř.

Žádný výstřel — Díkybohu, pomyslím si. Na zvuky nereagujou.

Do třídy vejde Christina. Pod paží nese žebřík. Ostatní jdou za ní. „Už se to nese! Snad bude dost dlouhej.“

Když se snaží s žebříkem vytočit ve dveřích, nechtěně jím praští Fernanda do ramene.

„Jejda! Promiň, Nando!“

Fernandovi poskočí brýle na nose. Usměje se na Christinu, ale brýle si pro jistotu sundá a strčí do kapsy.

„Nando?“ podivím se. „Myslela jsem, že Sečtělí si na přezdívky moc nepotrpí.“

„Ale když tě tak osloví krásná slečna, tak slyšíš na cokoli,“ řekne Fernando.

Christina odvrátí pohled. Nejdřív si myslím, že se červená, ale pak si všimnu, že křiví obličej, jako by jí nesložil kompliment, ale jednu jí vrazil. Na flirtování ještě není připravená.

Pomůžu jí protáhnout žebřík oknem ven a překlenout jím mezeru mezi budovami. Marcus žebřík vyvažuje. Fernando hvízdne, když žebřík dosedne na venkovní parapet protějšího okna.

„Čas rozbít okna,“ řeknu.

Fernando vytáhne z kapsy vysokofrekvenční vysílač a podá mi jej. „Máš z nás asi nejlepší mušku.“

„Moc bych na to nespoléhala,“ namítnu. „Pravou ruku mám mimo provoz.

A házet levačkou…“

„Já to tam hodím,“ ozve se Christina.

Stiskne tlačítko na straně disku a spodním obloukem jej hodí přes ulici.

Zatnu pěsti a čekám, kam disk dopadne. Narazí na okenní římsu a dokutálí se k oknu. Z disku vyjde paprsek oranžového světla a ve stejné chvíli se okno — a spolu s ním i okna ve spodním a hořejším patře a vedle něj — roztříští na tisíce drobných střepů, které se snesou lidem v ulici na hlavy.

Upřímní sebou škubnou a vystřelí k obloze. Všichni kromě mě zalehnou k zemi. Na jednu stranu mě fascinuje, jak jsou reakce Upřímných dokonale synchronizované, na druhou stranu Jeanine Matthewsovou proklínám, že z další frakce plné lidských bytostí udělala součást svého zrůdného mechanismu. Žádná ze střel až k našim oknům nedolétne, aby nás mohla ohrozit.

Střelba už se neopakuje. Shlédnu dolů. Lidé zajali své původní pozice; polovina z nich stojí čelem k Madison Avenue, druhá polovina k Washington Street.

„Reagujou jenom na pohyb, takže… se snažte nepadat,“ řeknu. ,,Ten, kdo poleze první, pak přidrží žebřík ostatním.“

Marcus, který by se měl vždy teoreticky nabídnout jako dobrovolník, se tentokrát zdráhá.

„Copak, dneska Odevzdaní nejsme?“ rýpne do něj Christina.

„Být tebou, dávám si pozor na to, koho urážím,“ odsekne Marcus. „Pořád jsem jediný, kdo může ty data najít.“

„To má být vyhrožování?“

„Já půjdu,“ ozvu se dřív, než Marcus stačí odpovědět. „Taky jsem napůl Škrob, nebo ne?“

Zastrčím si paralyzér za pas a vylezu na stůl, abych získala vůči oknu lepší úhel. Christina mi z boku přidržuje žebřík. Vyškrábu se na něj a začnu se sunout dopředu.

Jakmile prolezu oknem, nohama se postavím na vodicí lišty žebříku a rukama se chytím nejbližších příček. Žebřík působí asi tak pevně a stabilně jako hliníková plechovka. I pod mojí váhou skřípe a prohýbá se. Snažím se nedívat na lidi pod sebou; snažím se nemyslet na to, že by mohli zvednout pušky a začít střílet.

Několikrát se rychle za sebou nadechnu. Upřu pohled na svůj cíl, okno na základně. Zbývá jen několik posledních příček.

Ulicí se prožene vítr a vychýlí mě na stranu. Vzpomenu si, jak jsem s Tobiasem šplhala na ruské kolo. Jak mě ustálil, když jsem ztratila rovnováhu. Teď tady není.

Letmo pohlédnu na zem o dvě patra níž, na cihly, které se zdají ne-přiměřeně malé, na lidi vyrovnané do řad, z kterých Jeanine nadělala své otroky. Musím se posunout na další příčku. Ruce už mě bolí — zejména pravá.

Vtom se žebřík pode mnou pohne a sklouzne k okraji římsy. Druhý konec jistí Christina, ale nemůže zabránit tomu, aby žebřík nesjel z protějšího parapetu. Zatnu zuby a snažím se s žebříkem co nejméně hýbat, ale obě nohy najednou po něm posouvat nemůžu. Mírnému kymácení se nevyhnu. Už jenom čtyři příčky.

Pak se ale vychýlím do strany a zaječím. Během pádu se rukama zachytím žebříku. Jedna noha mi zůstane viset ve vzduchu.

„Dobrý?“ křikne na mě zezadu Christina.

Neodpovím. Vyhoupnu nohu zpátky nahoru a vklíním ji pod sebe.

Žebřík sjel ještě víc k okraji parapetu. Teď už jej podpírá jen asi milimetr betonu.

Zbytek úseku se rozhodnu překonat co nejrychleji. Vrhnu se na římsu právě ve chvíli, kdy z ní konec žebříku definitivně sklouzne. Celou vahou těla teď visím na betonové římse, která mi rozedírá prsty. Za mnou se ozve několik výkřiků.

Zatnu zuby a přitáhnu se. Pravým ramenem mi vystřelí ochromující bolest. Nohama se odrážím od cihlové zdi, ale tření je příliš zanedbatelné, než aby mým pažím výrazněji ulevilo. Zavřeštím do zaťatých zubů a dál se vytahuju na římsu. Polovinou těla stále visím ve vzduchu. Ještě že se Christině podařilo žebřík nepustit na zem. Nikdo z Upřímných po mně nevystřelil.

Vysypaným oknem konečně vlezu dovnitř. Toaleta. Po doskoku se svalím na levé rameno a snažím se rozdýchat bolest. Po čele mi stéká pot.

Z jedné kabinky vyjde nějaká žena. Rychle se postavím, vytáhnu z kapsy paralyzér a bez přemýšlení jím na ni namířím.

Žena strne a zvedne ruce nad hlavu. Na podrážce má přilepený kousek toaletního papíru.

„Nestřílej!“ Hrůzou vytřeští oči.

Teprve v tu chvíli si uvědomím, že jsem oblečená jako Sečtělá, a položím paralyzér na okraj umyvadla.

„Omlouvám se,“ vyhrknu. Pokusím se o formální tón, který je pro mluvu Sečtělých typický. „Jsem trochu podrážděná. V uplynulých několika hodinách se toho tolik přihodilo. Vracíme se pro výsledky jistých testů do… laboratoře

4-A.“

„Ach,“ řekne žena. „Ale to je velice riskantní.“

„Ty informace mají nevyčíslitelnou hodnotu,“ dodám a snažím se, aby to vyznělo podobně nadutě jako z úst některých Sečtělých, se kterými jsem se setkala. „Nedovolím, aby na to někdo vystřílel zásobník.“

„Nemám právo ti v tvé snaze bránit,“ řekne žena. „Teď mne omluv. Umyju si ruce a půjdu se schovat.“

„Dobře děláte,“ odpovím. Rozhodnu se, že o toaletním papíru na botě jí říkat nebudu.

Obrátím se k oknu. Christina s Fernandem se pokoušejí dostat žebřík zpátky na římsu. Paže i ruce mám ještě celé rozbolavělé, ale vykloním se z okna a pomůžu jim. Jakmile je žebřík zpátky na parapetu, podržím jej, aby po něm Christina mohla přelézt.

Žebřík se chová daleko stabilněji a Christina se bez potíží dostane na druhou stranu. Vystřídá mě v držení. Já mezitím odtáhnu ke dveřím odpadkový koš, aby se nikdo nedostal dovnitř. Potom si na ruce pustím proud ledové vody, abych ztišila bolest.

„To je docela chytrý, Tris,“ poznamená Christina.

„Nemusíš se tvářit tak překvapeně.“

„Já jen…“ Odmlčí se. „Tys měla předpoklady i pro Sečtělost, že jo?“

„Záleží na tom?“ zareaguju příliš prudce. „S frakcema je konec, a byla hloupost s nima vůbec začínat.“

Ještě nikdy jsem nic takového neřekla. Nikdy mě to ani nenapadlo. Teď s překvapením zjišťuju, že si to opravdu myslím — že souhlasím s Tobiasem.

„Nechtěla jsem tě urazit,“ omlouvá se Christina. „Mít předpoklad pro Sečtělost není špatná věc. Zvlášť teď.“

„Promiň. Jsem jenom… nervózní. To je celý.“

V okně se objeví Marcus. Vzápětí seskočí dolů na dlažbu. Cara je překvapivě mrštná — pohybuje se od příčky k příčce, jako by drnkala na banjo a o každou strunu jen letmo zavadila.

Fernando leze jako poslední. Má stejnou nevýhodu jako já, protože žebřík je zajištěný jen z naší strany. Přistoupím blíž k oknu, abych mu mohla říct, že se má zastavit, kdyby se žebřík smekl k okraji.

Fernando, o kterém jsem si myslela, že zvládne po žebříku přelézt se zavřenýma očima, postupuje z nás všech nejneohrabaněji. Celý život zřejmě strávil nad knížkami nebo u počítačové obrazovky. Pomalu se k nám šine, v

obličeji je celý rudý a příček se drží tak křečovitě, až má ruce fialové a objeví se mu na nich bílé flíčky.

V půlce cesty mu něco vypadne z kapsy. Brýle.

„Fernand—“ zavřeštím. Příliš pozdě.

Brýle zazvoní o kraj žebříku a dopadnou na chodník.

Upřímní sebou jako na povel škubnou a vystřelí vzhůru. Fernando zakřičí a zhroutí se na žebřík. Jedna kulka jej zasáhla do stehna. Neviděla jsem, kam dopadly ostatní střely, ale podle krve, která crčí mezi příčkami žebříku, to nemohlo být dobré místo.

Fernando se podívá Christině do očí. Je bledý jako křída. Christina se vrhne k oknu a chce se pro něj natáhnout.

„Nebuď hloupá,“ zamumlá zesláble. „Nech mě být.“ Jeho poslední slova.

KAPITOLA 43

Christina se stáhne zpátky dovnitř. Všichni ztichneme.

„Nechci být necitlivý,“ prolomí Marcus ticho, „ale musíme se odsud dostat dřív, než budovu obsadí Neohrožení s odpadlíky. Pokud se tak už nestalo.“

Zdá se mi, že něco zabubnovalo o parapet. Trhnu hlavou k oknu. Na zlomek vteřiny věřím, že je to Fernando, který se snaží dostat dovnitř. Ale je to jen déšť.

Zamíříme za Carou z toalety ven. Teď nás povede ona. Nejlépe se tu vyzná. Za Carou jde Christina, po ní Marcus a nakonec já. Ocitneme se na chodbě, která vypadá jako všechny zdejší chodby: bledá, jasná, sterilní.

Ale takový ruch jsem ještě na žádné chodbě v Sečtělosti nezažila. Lidé v modrém oblečení pobíhají sem a tam, ve skupinkách i sami, a pokřikují na sebe: „Jsou dole u dveří! Běžte co nejvýše!“ a „Zablokovali výtahy! Utíkejte po schodech!“ Teprve tady, uprostřed chaosu, si uvědomím, že jsem na těch záchodech nechala paralyzér. Jsem opět bezbranná.

Kolem nás předbíhají i zrádci z Neohroženosti, i když ne tak horečně. Zajímalo by mě, co v tomto zmatku dělá Johanna a lidé, kteří sem spolu s ní přišli. Ošetřují zraněné? Nebo se staví jako živý štít před nevinné lidi ze Sečtělosti a ve jménu míru umírají?

Zachvěju se. Cara nás dovede k zadnímu schodišti a společně se skupinkou vyděšených Sečtělých vyběhneme troje schody. Pak Cara s pistolí přitisknutou k hrudi rozrazí ramenem dveře vedle odpočívadla.

Tu podlahu poznávám. Je to moje podlaha.

Všechno kolem se zpomalí. Tady jsem málem umřela. Tady jsem si přála, abych už byla mrtvá.

Zůstanu za ostatními pozadu. Nedokážu se ze svého omráčení vzpamatovat. Kolem mě pobíhají lidé a Marcus na mě něco křičí, ale jeho hlas přichází odněkud zdálky. Christina se pro mě vrátí a dotáhne mě do Dozorny-A.

Uvnitř místnosti se nacházejí řady počítačů, ale vidím je jakoby přes zamlžené sklo. Zamrkám. Marcus se posadí k jednomu z počítačů, Cara k jinému. Rozešlou z nich data do počítačů ve zbývajících frakcích.

Dveře za mnou se otevřou.

„Co tady děláte?“ zaslechnu Calebův hlas.

Jeho hlas mě probudí. Otočím se a před očima uvidím hlaveň pistole.

Má oči po mámě — matně zelené, téměř šedé, ačkoli jeho modrá košile jim propůjčuje živější výraz.

„Calebe,“ řeknu. „Co chceš udělat?“

„Zastavit vás, ať už vás sem přivedlo cokoli!“ Hlas se mu třese. Stejně jako revolver v jeho ruce.

„Přišli jsme zachránit informace, které jinak odpadlíci zničí,“ řeknu. „Ještě pořád nás chceš zastavit?“

„Lžeš!“ Pohodí hlavou k Marcusovi. „Proč bys ho brala s sebou, kdyby vám nešlo o něco jinýho? O něco daleko důležitějšího než všechny naše vědomosti dohromady?“

„Ona ti o tom řekla?“ řekne Marcus udiveně. „ Tobě? Dítěti?“

„Nejdřív ne,“ odpoví Caleb, „Ale nechtěla, abych si vybral, koho budu podporovat, a neznal přitom fakta!“

„Fakta,“ řekne Marcus, „jsou taková, že Jeanine se děsí reality, ale Odevzdaní ne. Ani předtím, ani teď. Stejně jako tvá sestra, což ji ctí.“

Svraštím čelo. Mám chuť mu jednu vrazit, přestože mi skládá kompliment.

„Má sestra,“ opáčí Caleb mírně a znovu se na mě podívá, „netuší, k čemu se propůjčila. Netuší, co ve skutečnosti chcete lidem ukázat… Netuší, že to bude znamenat konec úplně všeho!“

„Jsme tady, abychom naplnili jistý účel!“ Marcus již téměř křičí. „Do-končili jsme naši misi a je čas, abychom udělali to, kvůli čemu jsme sem byli posláni!“

Nevím, o jakém účelu nebo misi Marcus mluví, ale zdá se, že Caleb ano.

„Nikdo nás sem neposlal,“ oponuje Caleb. „Nemáme odpovědnost k nikomu kromě nás samotných.“

„Takové sebestředné uvažování se u vás dá samozřejmě očekávat, protože jste s Jeanine Matthewsovou strávili příliš mnoho času. Natolik se odmítáte vzdát svého pohodlí, že z vás vaše sobectví učinilo zvířata!“

Už nechci slyšet ani slovo. Zatímco Caleb zírá na Marcuse, obrátím se a prudce jej kopnu do zápěstí. Samým překvapením mu pistole vypadne z rukou. Špičkou nohy ji odkopnu z jeho dosahu.

„Musíš mi věřit, Beatrice,“ řekne. Třese se mu brada.

„Potom, co jsi jí pomáhal s mým mučením? Potom, co jsi jí dovolil, aby mě málem zabila?“

„Nepomáhal jsem jí s —“

„Ale nijak jsi ji nezastavil! Byl jsi tam a jenom ses díval—“

„A co jsem mohl dělat? Co —“

„Mohls to aspoň zkusit, ty srabe!“ Křičím tak nahlas, až jsem ve tváři celá rudá a do očí mi vhrknou slzy. ,,Aspoň to zkusit, z lásky ke mně!“ Zalapám po dechu. Slyším jenom, jak Cara ťuká do klávesnice. Caleb neví, co by mi odpověděl. Jeho prosebný výraz postupně nahradí vyhaslý pohled.

„To, co hledáte, tady nenajdete,“ řekne. „Něco tak důležitého by do veřejného počítače nedala. Jeanine uvažuje logicky.“

„Takže to nezničila?“ zeptá se Marcus.

Caleb zavrtí hlavou. „Jeanine informace neničí. Jen je drží pod kontrolou.“

„Díkybohu,“ oddechne si Marcus. „Kde to schovala?“

„To vám neřeknu.“

„Myslím, že vím,“ ozvu se. Caleb řekl, že veřejnému počítači by Jeanine tyto informace nesvěřila. Takže je musí mít u sebe. To znamená buď ve své kanceláři, nebo v laboratoři, o které mi pověděla Tori.

Caleb se na mě nepodívá.

Marcus zvedne Calebův revolver a protočí jej v ruce. Z pěsti mu zůstane trčet jeho rukojeť. Pak se prudce otočí a udeří jí Caleba pod čelist. Caleb obrátí oči v sloup a zhroutí se k zemi.

Nechci vědět, kde se Marcus tenhle manévr naučil.

„Nemůžeme ho nechat, aby o nás běžel někomu říct,“ ospravedlní se.

„Pojďme. Cara už se o zbytek postará, je to tak?“

Cara přikývne, aniž by z obrazovky spustila oči. Chce se mi zvracet.

Vyběhnu za Marcusem a Christinou směrem ke schodišti.

Chodba se mezitím vylidnila. Po zemi se válí papíry, na dlažbě jsou vidět šlápoty. Běžíme za sebou. Zabodávám pohled Marcusovi do zátylku. Skrz nakrátko ostříhané vlasy mu prosvítá obrys lebky.

Při pohledu na něj nevidím nic než řemen, kterým mlátí mladého Tobiase, a pažbu revolveru, kterou před chvílí omráčil Caleba. Je mi jedno, že Caleba zranil — udělala bych to taky — ale najednou už ho nedokážu tolerovat jako člověka, který umí druhým ublížit a který současně vystupuje jako altruistický

vůdce Odevzdaných. Zatmí se mi před očima hněvem.

A já jsem mu dala přednost. To právě jemu jsem dala přednost před Tobiasem.

„Tvůj bratr je zrádce,“ prohodí Marcus, když zahneme za roh. „Zasloužil by horší trest. Nemusíš se na mě tak nenávistně dívat.“

„Drž hubu!“ zařvu a prudce ho strčím proti zdi. „Nenávidím tě, a ty to víš! Nenávidím tě za to, co jsi mu udělal, a nemluvím o Calebovi!“ Nahnu se k němu a zašeptám: „A to, že tě sama nezastřelím, neznamená, že ti pomůžu, když se o to pokusí někdo jinej. Takže se modli k Bohu, aby k tý situaci nedošlo.“

Lhostejně na mě hledí. Pustím ho a vyrazím ke schodišti. Christina je v těsném závěsu za mnou, Marcus několik kroků za ní.

„Kam chceš jít?“ zeptá se Christina.

„Caleb řekl, že to, co hledáme, na veřejných počítačích nenajdem, takže to musí být na jejím osobním. Pokud vím, tak Jeanine má takový jenom dva — jeden u sebe v kanceláři a druhej ve svý laboratoři,“ vyložím jí svou teorii.

„Tak kam nejdřív?“

„Tori mi řekla, že její laboratoř má to nejpřísnější bezpečnostní opatření,“ vysvětlím. „A v její kanceláři jsem byla; je to jenom obyčejná místnost.“

„Takže… do laboratoře.“

„Je úplně nahoře.“

Konečně jsme u dveří do schodišťové šachty. Když je rozrazím, vyřítí se na nás dav Sečtělých, včetně dětí. Všichni sbíhají dolů. Přitisknu se k zábradlí a loktem se skrz ně začnu prodírat nahoru. Nedívám se jim do tváří. Nevnímám je jako lidi, ale jako živel, kterým se musím probojovat.

Čekám, že jejich příval ustane, ale po schodech sbíhají stále další a další, v jednom nekonečném modrém proudu, na který dopadá tlumené modré světlo. Jen bělma jejich očí kontrastují se vším okolo jako rozsvícené lampy. Jejich vystrašené naříkání, které se nese betonovou šachtou, umocňuje mnohonásobná ozvěna. Jako by proti nám běželi vřískající démoni s planoucíma očima.

V sedmém poschodí dav prořídne a nakonec se zcela vytratí. Přejedu si rukama po pažích, abych ze sebe setřásla otisky jejich vlasů, rukávů a holé kůže, které na mě cestou ulpěly. Z místa, kde stojíme, již dohlédnu na konec šachty.

Ještě před ním však leží tělo strážce, jehož bezvládná paže visí přes okraj

schodiště, a nad ním stojí muž s páskou přes oko.

Edward.

„No, to se podívejme,“ řekne Edward. Stojí nahoře krátkého ramena schodiště, které má jen sedm schodů, a já pod ním. Mezi námi leží tělo Ne-ohroženého zrádce. V očích má skelný pohled a na hrudi tmavou skvrnu kolem místa, kam jej někdo — pravděpodobně Edward — střelil.

„Docela zvláštní úbor na někoho, kdo má Sečtělostí opovrhovat,“ poznamená. „Nemělas být náhodou doma a čekat, až se tvůj přítel vrátí z boje jako hrdina?“

„Asi sis domyslel, že k tomu nikdy nemohlo dojít,“ odpovím a vystoupím na první schod.

Modré světlo vrhá do Edwardových mírně propadlých tváří stíny. Sáhne si za záda.

Jestli je Edward tady, znamená to, že Tori už musí být nahoře. Což znamená, že Jeanine už by mohla být mrtvá.

Cítím, že Christina je těsně za mnou; slyším, jak dýchá.

„Jdeme nahoru,“ řeknu a postoupím o další schod.

„To těžko,“ opáčí. V ruce se mu objeví pistole. Přes tělo mrtvého strážce po něm skočím. Edward vystřelí, ale strhnu mu zápěstí stranou, takže kulka mine cíl.

Zazvoní mi v uších. Pokusím se získat zpátky rovnováhu — stojím na zádech mrtvého.

Kolem mé hlavy se mihne Christinina pěst. Zasáhne Edwarda do nosu. Déle se už na nohách neudržím. Přepadnu na kolena a zaryju nehty do Edwardova zápěstí. Smýkne se mnou na stranu a znovu vypálí. Tentokrát zasáhne Christinu do nohy.

Christina zalapá po dechu, vytáhne pistoli a střelí. Kulka se mu zavrtá do boku. Edward vykřikne, upustí pistoli a sletí přímo na mě. Praštím se hlavou o schod. Do páteře se mi zarývá ruka mrtvého strážce.

Marcus popadne Edwardův revolver a namíří jej na nás oba.

„Vstávej, Tris,“ vybídne mě. „A ty se nehýbej,“ přikáže Edwardovi.

Nahmatám roh schodu a vysoukám se zpod Edwarda. Edward se na těle strážce s námahou posadí — jako by byl nějaký polštář — a oběma rukama se chytí za bok.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se Christiny. Zkřiví obličej. „Sss. Jo. Nešlo to do kosti.“ Natáhnu se k ní, abych jí pomohla vstát.

„Beatrice,“ řekne Marcus. „Musíme ji tady nechat.“

„Nechat? Nemůžeme ji tady nechat! Co když se jí něco stane?“

Marcus mi zabodne ukazováček do důlku mezi klíčními kostmi a nakloní se ke mně.

„Poslouchej mě,“ sykne. „Jeanine Matthewsová se při první známce útoku stáhne do své laboratoře, protože to je v celé téhle budově nejbezpečnější místo. A pak už je jenom otázkou času, kdy jí dojde, že prohrála a že je lepší všechny informace vymazat než riskovat, že je někdo objeví. A tím naše slavná mise skončí!“

A já o všechno přijdu: o rodiče, Caleba a také Tobiase, který mi nikdy neodpustí, že jsem se spojila s jeho otcem. Tím spíš, že mu nebudu moct dokázat, že to mělo smysl.

„Proto tady tvou přítelkyni teď necháme.“ Páchne mu z úst. ,,A pohni sebou, nebo půjdu sám.“

„Má pravdu,“ ozve se Christina. „Nemáme čas. Zůstanu tady a postarám se o to, aby se za váma Ed nešel podívat.“

Přikývnu. Marcus oddálí svůj ukazováček. Zůstane mi po něm bolestivý otlak. Přejedu si po něm prsty a otevřu dveře na podestě schodiště. Než jimi projdu, ohlédnu se. Christina se na mě ztrápeně usměje; jednou rukou se drží za zraněné stehno.

KAPITOLA 44

Místnost, do které vstoupíme, připomíná spíše chodbu: je široká, ale nijak dlouhá. Na podlaze je modrá dlažba a stejně modré jsou i stěny a strop. Všechno září, ale nedokážu říct, odkud světlo vychází.

Nejdřív nikde nevidím žádné dveře, ale jakmile mé oči přivyknou modré barvě, ve zdi nalevo i napravo od sebe rozeznám obdélníkovitý obrys. Jen dvoje dveře.

„Musíme se rozdělit,“ řeknu. „Nemáme čas je oboje vyzkoušet společně.“

„Které si bereš?“ zeptá se Marcus.

„Ty napravo,“ rozhodnu. „Ne, počkat. Ty nalevo.“

„Dobře. Mám ty vpravo.“

„Jestli ten počítač najdu já,“ řeknu, „co v něm mám hledat?“

„Jestli najdeš počítač, najdeš i Jeanine. Předpokládám, že znáš způsoby, jakými ji donutit ke spolupráci. Na fyzickou bolest koneckonců není zvyklá.“

Přikývnu. Oba dojdeme stejnou rychlostí ke svým dveřím. Ještě před chvílí bych byla přesvědčená o tom, že oddělit se od Marcuse bude úleva. Ale být najednou na všechno sám je také těžké. Co když se nebudu umět dostat přes bezpečnostní opatření, kterými Jeanine svou laboratoř nepochybně zajistila před nevítanými hosty? A co když, pokud se mi přes ně nějakou náhodou podaří proniknout, nenajdu ty správné informace?

Položím ruku na kliku. Nevidím na dveřích žádný zámek. Když mi Tori říkala, že je toto místo naprosto šíleně zabezpečené, myslela jsem, že mluví o čtečkách oční sítnice a heslech a zámcích, ale zatím bylo všude otevřeno.

Proč mě to znepokojuje?

Otevřu dveře a Marcus otevře svoje. Podíváme se na sebe. Pak vejdu dovnitř.

I tato místnost je celá modrá, avšak s tím rozdílem, že tady je zřejmé, od-kud se světlo šíří — ze středu každého panelu na stropě, podlaze a na stěnách. Dveře se za mnou zaklapnou a ozve se tupá rána, jako když na své místo zapadne závora zámku. Vezmu za kliku a vší silou za ni zaberu, ale ani se

nepohne. Jsem v pasti.

Ze všech úhlů na mě zamíří oslnivé paprsky bodových reflektorů. Musím

si rukama zakrýt oči, abych jejich jas odstínila.

Uslyším klidný ženský hlas:

„Beatrice Priorová, druhá generace. Frakce původu: Odevzdanost. Zvolená frakce: Neohroženost. Potvrzená Divergence.“

Jak to, že tahle místnost ví, kdo jsem?

„Status: vetřelec.“

Někde něco cvakne. Roztáhnu prsty do úzké škvíry, abych se podívala, jestli náhodou nezhasla světla. Nezhasla. Ale ze stropních svítidel teď tryská lehce obarvená pára. Instinktivně si zakryju ústa dlaněmi. Během několika vteřin padne na všechno modrá mlha. A pak už nic nevidím.

Najednou je kolem taková tma, že nerozeznám ani obrys vlastní ruky, kterou si držím před obličejem. Měla bych vykročit dopředu a najít dveře na opačné straně místnosti, ale mám strach se pohnout — kdo ví, co by se mi stalo, kdybych to udělala?

Pak se rozsvítí světla a já zjistím, že stojím ve výcvikovém sálu Neohrožených uprostřed kruhové arény, ve které jsme se cvičili v zápasení. Mám na ni tolik smíšených vzpomínek. Některé triumfální, například když jsem porazila Molly, jiné děsivé — když do mě Peter bušil tak dlouho, dokud jsem neztratila vědomí. Nasaju vzduch do chřípí. Voní stejně, potem a prachem.

Za kruhem se rýsují modré dveře, které sem nepatří. Při pohledu na ně se zamračím.

„Vetřelec,“ ozve se znovu ten hlas, mohl by patřit Jeanine, ale možná si to jen namlouvám. „Máš pět minut na to, dojít ke dveřím, než začne jed účinkovat.“

„Cože!“

Ale rozuměla jsem dobře. Jed. Pět minut. Nemělo by mě to překvapovat; tohle je Jeaninina práce a jen odráží její krutost. Otřesu se. Jed už se možná začíná projevovat, možná už mi pomalu zatemňuje mozek.

Soustřeď se. Nedostanu se odsud. Musím jít k těm dveřím, nebo… Nebo nic. Musím jít k těm dveřím.

Jakmile udělám krok, někdo mi zastoupí cestu. Je malá, hubená, má světlé vlasy a pod očima tmavé kruhy. Jsem to já.

Můj odraz? Zamávám na ni, jestli bude kopírovat mé pohyby. Nereaguje.

„Ahoj,“ řeknu. Neodpoví. Myslela jsem si to.

Co to má znamenat? Silně polknu, aby mi odlehly uši, ale jako bych v nich pořád měla špunty. Jestli tohle všechno vymyslela Jeanine, nejspíš půjde o test

inteligence nebo logického uvažování, což znamená, že si musím zachovat jasnou hlavu, což znamená, že se musím uklidnit. Přitisknu si ruce k hrudníku a zatlačím. Doufám, že mi to dodá pocit bezpečí, jako objetí.

Nedodá.

Ukročím vpravo, abych se vůči dveřím dostala do lepšího úhlu, můj dvojník uskočí vlevo, aby mi opět zatarasil cestu. Podrážkami přitom seškrábne špínu z podlahy.

Vím, co se asi stane, když teď vyrazím ke dveřím, ale musím to zkusit. Rozběhnu se. Chci před ní uskočit, ale je ve střehu: popadne mě za zraněné rameno a smýkne se mnou na stranu. Nelidsky zavřeštím. Do pravého boku jako by mi čím dál hlouběji zajížděl nůž. Pomalu klesnu na kolena. Kopne mě do žaludku. Zřítím se k zemi a nadechnu se prachu.

Chytím se za břicho a vtom mi to dojde. Přesně to samé bych udělala i já, kdybych byla na jejím místě. Jestli ji chci porazit, musím přijít na to, jak zvítězit sama nad sebou. Ale jak můžu být v boji lepší, když používá stejné strategie a je stejně důmyslná a chytrá?

Opět se ke mně přiblíží. Rychle vstanu a bolest v rameni se snažím nevnímat. Rozbuší se mi srdce. Chci ji udeřit, ale je rychlejší. V poslední chvíli se sehnu a její pěst dopadne na mé ucho. Ztratím rovnováhu.

O několik kroků ucouvnu. Doufám, že na mě nebude hned dorážet, ale mýlím se. Přiskočí ke mně, chytí mě za ramena a strhne mě na své pokrčené koleno.

Ruce mi vyletí před tělo a podaří se mi od jejího kolene odtlačit. To nečekala. Zavrávorá dozadu, ale nespadne.

Jdu po ní, chci ji kopnout. Ale sotva mě ta myšlenka napadne, uvědomím si, že to ve stejné chvíli napadne i ji. Prudce se vychýlím do strany — její chodidlo promáchne naprázdno.

Když něco chci, chce to i ona. V nejlepším případě si ji můžu jen do-nekonečna držet od těla — ale já ji musím porazit, jestli chci projít těmi dveřmi. Jestli chci přežít.

Snažím se přemýšlet, ale ona už se na mě opět chystá skočit. Soustředěně vraští čelo. Chytí mě za paži, já ji taky, takže jsme do sebe zaklesnuté za předloktí.

Ve stejném okamžiku obě škubneme loktem dozadu a vzápětí jej vy-mrštíme vpřed. Na poslední chvíli se nakloním dopředu a vrazím jí loktem do zubů.

Obě vykřikneme. Přes spodní ret se jí vyřine krev a steče mi na předloktí.

Zatne zuby a se zaječením se na mě vrhne. Překvapí mě, jak je silná.

Váha jejího těla mě srazí k zemi. Koleny mě přišpendlí k podlaze a chystá se mě udeřit do obličeje, ale já před sebou zkřížím ruce. Její pěsti tak narazí do mých paží. Jako by mi na ně dopadly dva kameny.

Ztěžka vydechnu a popadnu ji za zápěstí. Všimnu si, že v koutcích očí mi tančí drobné jiskřičky. Jed.

Soustřeď se.

Snaží se mi vysmeknout. Přitáhnu si koleno k hrudníku a se zasupěním ji od sebe oddacím, dokud se mi nepodaří umístit chodidlo na její žaludek. Kopnu ji. Hoří mi tváře.

Logická hádanka: Který z dokonale vyrovnaných soupeřů může v boji zvítězit?

Odpověď: Žádný.

Postaví se na nohy a otře si krev ze rtu.

Z toho plyne: nesmíme být dokonale vyrovnané. V čem se lišíme?

Opět se ke mně blíží, ale já potřebuju čas na rozmyšlenou. S každým jejím krokem ustoupím o krok dozadu. Místnost se se mnou zhoupne a zatočí. Přepadnu na stranu. Prsty se odtlačím od země, abych se ustálila.

V čem se lišíme? Máme stejnou váhu, stejné schopnosti, stejné vzorce myšlení…

Podívám se jí přes rameno na dveře a uvědomím si: Máme odlišný cíl. Já musím projít těmi dveřmi, ona je musí ochránit. Ale přestože jsme v simulaci, nemůže být stejně zoufalá jako já.

Rozběhnu se k okraji kruhu, kde stojí stůl. Ještě před chvílí byl prázdný, ale znám pravidla simulace a vím, jak je ovládat. Stačí myšlenka. Na stole se objeví revolver.

Přes mžitky před očima přestávám vidět. Vrazím do stolu, ale necítím žádnou bolest. Cítím, jak mi ve tváři buší srdce, jako by se rozhodlo odejít ze svého dosavadního místa a zakotvit v mé hlavě.

Před mou dvojnicí na opačné straně místnosti se také objeví zbraň. Obě po té své sáhneme.

Ucítím váhu pistole v dlani, její hladký povrch, a zapomenu na ni. Zapomenu na jed. Zapomenu na všechno.

Stáhne se mi hrdlo. Mám pocit, že mě někdo škrtí. Z nedostatku kyslíku mi začne hučet v hlavě a nedokážu vnímat nic jiného než bušení vlastního srdce.

Mezi mnou a mým cílem už nestojí má napodobenina, ale Will. Ne, to ne. To nemůže být Will. Přinutím se nadechnout. Jed postupně omezuje přísun kyslíku do mého mozku. Je to jen halucinace v simulaci. Se vzlyknutím vydechnu.

Na okamžik před sebou znovu spatřím Tris, která v ruce svírá pistoli, ale viditelně se chvěje. Drží zbraň co nejdál od těla. Je stejně slabá jako já. Ne, ne tak úplně, protože ona na rozdíl ode mě neztrácí zrak a může normálně dýchat. Ale téměř tak slabá.

Pak se Will vrátí zpátky. V očích má vlivem simulace prázdný výraz, vlasy mu kolem hlavy vytvářejí plavou svatozář. Z obou stran se vynoří cihlové budovy, ale za Willem jsou ty dveře. Dveře, které mě dělí od táty a Caleba.

Ne. Jsou to dveře, které mě dělí od Jeanine a mého cíle. A těmi dveřmi musím projít. Musím.

Překonám bolest v rameni a zvednu pistolu. Levou ruku přiložím na pravou, abych ji ustálila.

„Já…“ Zajíknu se. Po tvářích mi až ke rtům stékají slzy. Na jazyku ucítím sůl. „Mrzí mě to.“

A udělám to jediné, čeho má dvojnice není schopna, protože není dostatečně zoufalá.

Vystřelím.

KAPITOLA 45

Nevidím ho znovu umírat.

Ve chvíli, kdy zmáčknu spoušť, zavřu oči, a když je otevřu, na zemi leží druhá Tris. Na zemi ležím já.

Upustím revolver a co nejrychleji běžím ke dveřím. Málem přes ni za-kopnu. Celou vahou se o dveře opřu, zaberu za kliku a propadnu na druhou stranu. Malátně za sebou zavřu a vytřepu si ruce, aby se mi do nich vrátil cit.

Místnost za dveřmi je dvakrát tak velká a také modře nasvícená, i když v bledším odstínu. Uprostřed se vyjímá velký stůl. Na zdech visí fotografie, nákresy, seznamy.

Několikrát se zhluboka nadechnu a vydechnu. Začínám vidět jasněji a můj tep se zpomaluje. Mezi snímky na stěnách poznávám svou vlastní tvář, Tobiase, Marcuse i Uriaha. Vedle našich fotografií je připíchnutý dlouhý výčet nějakých látek, zřejmě chemických sloučenin. Každá je přeškrtnutá červeným fixem. Tady zřejmě Jeanine vyvíjí simulační séra.

Někde vpředu zaslechnu hlasy a v duchu si vynadám. Co tady děláš?

Neztrácej čas!

„Jméno mého bratra,“ ozve se hlas. „Chci, abys ho vyslovila.“ Tori.

Jak se dostala přes simulaci? Je snad taky Divergentní?

„Nezabila jsem ho,“ řekne Jeanine.

„Myslíš, že tě to ospravedlňuje? Myslíš, že to znamená, že si nezasloužíš zemřít?“

Tori neječí, ale přímo kvílí. Z úst se jí dere všechen žal, který v sobě takovou dobu nosila. Vyrazím ke dveřím, ale příliš zbrkle. Narazím bokem do rohu stolu a bolestí sebou škubnu. Musím se na chvíli zastavit.

„Důvody mého jednání jsou nad možnostmi tvého chápání,“ prohlásí Jeanine. „Byla jsem ochotná přinést oběť většímu dobru, ale tomu jsi ty nikdy nerozuměla, ani tenkrát, když jsme spolu chodily do školy!“

Dokulhám se ke dveřím z mléčného skla. Dveře se rozsunou a já spatřím Jeanine namáčknutou ke zdi a kousek od ní Tori, která na ni míří revolverem.

Za nimi je skleněný stůl a na něm stříbrná skříňka — počítač — a klávesnice. Celou protější stěnu pokrývá jedna velká obrazovka.

Jeanine na mě upře zrak, ale Tori se nepohne. Jako by mě ani neslyšela.

Obličej má červený a zmáčený slzami. Ruka se jí třese.

Nemám vůbec žádnou jistotu, že ten soubor dokážu sama najít. Jestli je Jeanine tady, můžu ji donutit, aby mi ten soubor vyhledala, ale jestli ji Tori zastřelí…

„Ne!“ vykřiknu. „Tori, nedělej to!“

Ale Tori už drží prst na spoušti. Vší silou se vymrštím a ve výskoku do ní strčím. Ozve se výstřel a po něm výkřik.

Narazím hlavou o dlažbu. Před očima mi vyskáčou hvězdičky, ale i tak se na Tori vrhnu. Šťouchnu do pistole, až odletí z jejího dosahu.

Proč jsem ji radši nepopadla?!

Tori mi z boku vrazí pěstí do krku. Využije toho, že nemůžu dýchat, a setřese mě ze sebe, aby se mohla natáhnout pro revolver.

Jeanine sedí zhrouceně u zdi. Na noze jí prosakuje krev. Noha! vzpomenu si a udeřím Tori do stehna blízko místa, kam ji před časem postřelili. Zavřeští bolestí a mně se mezitím podaří vstát.

Vykročím k revolveru, ale Tori je rychlejší, než jsem čekala. Ovine mi ruce kolem nohou a podtrhne mi je. Praštím sebou na kolena, ale pořád jsem nad ní. Vrazím jí pěstí do žeber.

Tori zaúpí, ale nevzdává se, a zatímco se škrábu směrem k pistoli, za-kousne se mi do ruky. Bolest, která mě ochromí, se nepodobá ničemu, co znám, žádnému úderu ani střelnému zranění. Vykřiknu hlasitěji, než bych si myslela, že je možné, a pohled mi rozmlží slzy.

Nedostala jsem se tak daleko jenom proto, abych teď Tori nechala zastřelit Jeanine předtím, než z ní vytáhnu potřebné informace.

Vyškubnu se z jejího skusu. Zatmí se mi před očima. Jedním prudkým pohybem se vymrštím k pistoli a obejmu její rukojeť. Otočím se a namířím na Tori.

Moje ruka. Moje ruka je celá od krve, stejně jako Toriina brada. Mírně ji svěsím, abych se na ni nemusela dívat a lépe tak zapomněla na bolest. Postavím se. Nepřestávám na Tori mířit.

„Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna ty nás zradíš, Tris,“ řekne. Zní to jako zavrčení, kterého snad lidská bytost ani není schopna.

„Nejsem zrádce,“ namítnu. Zamrkám, aby se mi slzy skutálely na tváře a lépe jsem na ni viděla. „Teď ti to nedokážu vysvětlit, ale… prosím tě, věř mi. Existuje něco důležitého a jenom ona ví, kde —“

„Přesně tak!“ zvolá Jeanine. „Je to tamhle v tom počítači, Beatrice, a je-

nom já k tomu znám přístup. Jestli mi nepomůžeš přežít, zemře to spolu se mnou.“

„Je to lhářka,“ sykne Tori. „Lhářka, a jestli jí věříš, nejseš jenom zrádce, ale taky idiot, Tris!“

„Věřím jí,“ řeknu. „Věřím jí, protože to dává dokonalý smysl! Je to ta nejcitlivější informace, jaká existuje, a je ukrytá v tomhle počítači, Tori!“ Zhluboka se nadechnu a ztiším hlas. „Prosím tě, vyslechni mě. Nenávidím ji stejně jako ty. Nemám důvod ji bránit. Říkám ti pravdu. Tohle je důležité.“

Tori mlčí. Na chvíli získám pocit, že jsem vyhrála, že jsem ji přesvědčila.

Ale pak řekne: „Nic není důležitější než její smrt.“

„Jestli jsi o tom pořád přesvědčená, nemůžu ti pomoct. Ale nedopustím, abys ji zabila.“

Tori se zvedne na kolena a otře si krev z brady. Pak se mi podívá do očí.

„Jsem jeden z lídrů Neohrožených,“ prohlásí. „O tom, co udělám, ty nerozhoduješ.“

A než mě cokoli napadne —

Než mě napadne vystřelit z revolveru, kterým na ni mířím —

Tori si z boty vytáhne dlouhý nůž, vyšvihne se a bodne Jeanine do žaludku.

Zavřeštím. Jeanine vydá příšerný zvuk — bublavý, chrčivý skřek umíra-jícího. Vidím, jak Tori zatne zuby, slyším, jak zamumlá jméno svého bratra —

„George Wu“ — a podruhé zanoří nůž Jeanine do břicha.

V očích Jeanine se usadí skelný pohled.

KAPITOLA 46

Tori se s divokým výrazem postaví a obrátí se ke mně.

Zůstanu ochromeně stát.

Všechno nebezpečí, které jsem podstoupila, abych se sem dostala — spiknout se s Marcusem, vypravit se k Mírumilovným požádat o pomoc, přelézt po žebříku ve druhém patře nad zemí, zastřelit v simulaci sebe samotnou — a všechno, co jsem tomu obětovala — svůj vztah s Tobiasem, Fernandův život, své postavení mezi Neohroženými — to všechno bylo k ničemu.

K ničemu.

V příštím okamžiku se otevřou skleněné dveře. Do místnosti se jako doprostřed bitevního pole vřítí Tobias s Uriahem — Uriah se rozkašle, zřejmě po tom jedu — ale už je dobojováno. Jeanine je mrtvá, Tori je vítěz a já zrádce.

Tobias si málem zakopne o vlastní nohu, když mě uvidí. V půlce kroku se zastaví. Oči se mu rozšíří údivem.

„Je to zrádce,“ informuje ho Tori. „Málem mě zastřelila, když Jeanine bránila.“

„Cože?“ nechápe Uriah. „Tris, co se tady děje? Má pravdu? A co tady vůbec děláš?“

Ale já upírám oči jen na Tobiase. Projede mnou záchvěv naděje, ale ve spojení s pocitem viny, že jsem Tobiase zradila, to zvláštně zabolí. Tobias je možná tvrdohlavý a hrdý, ale pořád ho se mnou něco pojí — možná mě vy-slechne, možná ještě je šance, že všechno, co jsem učinila, nebylo marné. „Ty víš, proč tady jsem,“ řeknu tiše. „Nebo ne?“

Natáhnu k němu ruku s Toriinou pistolí. Mírně nejistým krokem ke mně dojde a vezme si ji.

„Vedle v místnosti jsme našli Marcuse, chyceného v simulaci,“ řekne Tobias. „Přišla jsi sem s ním.“

„Jo, přišla,“ přiznám se. Po ruce, do které mě Tori kousla, mi stéká krev.

„Věřil jsem ti,“ zavrčí. Celý se třese vzteky. „Já ti věřil, a tys dala přednost

jemu?

„Ne.“ Zavrtím hlavou. „Něco mi řekl, a všechno, co mi pověděl Caleb, všechno, co říkala Jeanine, když mě tady věznila, do sebe dokonale zapadlo.

A já jsem chtěla — musela — zjistit pravdu.“

„Pravdu.“ Odfrkne si. „Ty si myslíš, že lhář, zrádce a sociopat ti říká

pravdu?“

„Pravdu?“ vloží se do rozhovoru Tori. „O čem to mluvíte?“

Tobias a já na sebe zíráme. Jeho modré oči, které jsou obvykle tak uvážlivé, ztvrdly na kámen. Jako by ze mě svlékaly vrstvu za vrstvou a snažily se nějaké pravdy dopátrat.

„Myslím,“ řeknu, ale musím se odmlčet, abych nabrala dech. Nepřesvědčila jsem ho. Selhala jsem a to, co teď řeknu, bude zřejmě to poslední, co mě nechají říct, než mě zatknou.

„Myslím, že lhář jseš ty!“ řeknu roztřeseným hlasem. „Tvrdil jsi, že mě miluješ, že mi věříš, že jsem vnímavější než běžnej člověk. A v první vteřině, kdy je tvoje přesvědčení o mně, tvoje důvěra, tvoje láska podrobená zkoušce, se to všechno rozpadne.“ Brečím, ale nestydím se za ty slzy, které se mi lesknou na tvářích, ani za svůj zastřený hlas. „Takže jsi mi musel lhát, když jsi mi to všechno říkal… musel, protože nevěřím, že by tvá láska byla skutečně takhle nijaká.“

Přistoupím k němu blíž, takže nás od sebe dělí pouhé centimetry a nikdo jiný mě neuslyší.

„Pořád jsem ta Tris, která by radši umřela, než aby tě měla zabít,“ zašeptám a vzpomenu si na simulaci, kterou Jeanine zaútočila na Odevzdané, a na to, jak jsem pod dlaní cítila údery jeho srdce. „Jsem přesně taková, za jakou jsi mě měl. A právě teď ti říkám, že vím… vím, že tyhle informace všechno změní. Všechno, co jsme kdy udělali, a všechno, k čemu se teprve chystáme.“

Vpíjím se do něj očima, jako by jej ony mohly přesvědčit o pravdě, když ne já. Ale není to možné. Odvrátí pohled. Nejsem si jistá, jestli mě vůbec poslouchal.

„To stačí,“ řekne Tori. „Zaveďte ji dolů. Postavíme ji před soud spolu s ostatními zločinci.“

Tobias se nepohne. Uriah mě vezme za paži a odvede mě od něj pryč, zpátky přes laboratoř, přes místnost plnou světel, přes modrou chodbu. Tam se k nám připojí Therese od odpadlíků. Podezřívavě si mě měří.

Vstoupíme do schodišťové šachty. Něco mě dloubne do boku. Když se tam podívám, uvidím ruličku obvazu, který mi Uriah podává. Vezmu si ji a pokusím se na něj vděčně usmát, ale nepodaří se mi to.

Za chůze si ránu na ruce pevně omotám. Překračuju mrtvá těla a snažím se jim nedívat do tváří. Uriah mě vezme za loket, abych nespadla. Obvázání rány mou bolest neztiší, ale cítím se trochu lépe. I díky tomu, že aspoň Uriah mě nedokáže nenávidět.

Lhostejnost Neohrožených k dosaženému věku mi asi poprvé nepřipadá jako příležitost, ale jako věc, která mě odsoudí. Nebudou říkat: „Ale vždyť je ještě mladá. Nechala si poplést hlavu.“ Budou naopak tvrdit: „Už je dospělá a sama se tak rozhodla.“

Ano, v tom s nimi souhlasím. Rozhodla jsem se. Rozhodla jsem se pro matku a otce a pro to, za co bojovali.

Sejít ze schodů je snazší, než je bylo vyšlapat nahoru. Teprve v pátém pat-ře mi dojde, že míříme do vestibulu v přízemí.

„Dej mi svou pistoli, Uriahu,“ vybídne jej Therese. ,,Aspoň někdo z nás by měl být schopen zneškodnit případné agresory, což bys ty udělal asi těžko, když ji podpíráš.“

Uriah jí bez námitek podá svůj revolver. Zamračím se — Therese přece pistoli má, tak proč chce ještě jednu po Uriahovi? Ale nechám to plavat. Už tak mám dost problémů.

Sejdeme do přízemí a projdeme kolem prostorné zasedací místnosti plné lidí v černobílém oblečení. Na okamžik se zastavím, abych si je prohlédla. Někteří utvořili malé skupinky, opírají se jeden o druhého a po tvářích jim tečou slzy. Jiní jsou sami, opírají se o zeď nebo sedí někde v koutě, a v očích mají prázdný výraz nebo jimi nepřítomně dví kamsi do dálky.

„Tolik jsme jich museli zastřelit,“ zamumlá Uriah a stiskne mi paži.

„Museli jsme, jinak bysme se ani nedostali dovnitř.“

„Já vím.“ řeknu.

Na pravé straně místnosti zahlédnu Christininu sestru a matku, jak se k sobě choulí. A nalevo mladého muže s tmavými vlasy, které se ve světle zářivek lesknou — Peter. Jednu ruku má položenou na rameni starší ženy, ve které poznám jeho matku.

„Co ten tady dělá?“ zeptám se.

„Náš malej poseroutka dorazil, až když byla všechna práce udělaná,“ vysvětlí Uriah. „Slyšel jsem, že mu zabili otce. Ale matka se docela drží.“

Peter se ohlédne přes rameno a naše pohledy se na okamžik setkají. Po-

kusím se ze sebe vydolovat nějakou lítost ke člověku, který mi zachránil život. Ale přestože už k němu necítím nenávist jako dřív, žádného soustrastného projevu nejsem schopná.

„Co vám tak dlouho trvá?“ ozve se Therese. „Jdeme.“

Dojdeme do vstupní haly, kde jsem se kdysi vrhla Calebovi kolem krku. Po zemi se válí kusy obřího Jeaninina portrétu. Ve vzduchu je cítit dým, který se soustředí kolem bývalých regálů s knihami. Shořely na prach. Podlahu pokrývají části rozbitých počítačů. Jediný nezůstal v kuse.

Uprostřed vestibulu sedí v řadách Sečtělí, kterým se nepodařilo utéct, a zrádci z Neohroženosti, kteří útok přežili. Prohlížím si jejich tváře, jako bych v nich chtěla spatřit něco povědomého. Docela vzadu sedí s omráčeným výrazem Caleb. Odvrátím pohled.

„Tris!“ zavolá někdo. Christina. Sedí v přední části haly vedle Cary. Nohu má pevně obvázanou nějakou látkou. Kývne na mě a já si k nim přisednu.

„Podařilo se vám to?“ zeptá se tiše. Zavrtím hlavou.

Povzdechne si a jednou rukou mě obejme kolem ramen. V jejím gestu je tolik útěchy, že se málem rozbrečím. Ale Christina a já nejsme lidi, kteří spolu brečí; jsme lidi, kteří společně bojují. A tak své slzy zadržím.

„Vedle jsem viděla tvou mámu a sestru,“ řeknu.

„Jo, já taky,“ odpoví. „Všichni z mé rodiny jsou v pořádku.“

,,Aspoň že tak. Co dělá noha?“

„Jde to. Cara řekla, že to bude dobrý. Ani to moc nekrvácí. Jedna ze zdravotních sester si nacpala do kapes nějaký léky, dezinfekci a obvazy, než ji sem odvedli, takže to zas tak strašně nebolí,“ vysvětluje Christina. Cara mezitím začala prohlížet zraněnou ruku člověka vedle ní. „Kde je Marcus?“

„Nevím,“ přiznám. „Museli jsme se rozdělit. Měl by tady někde být.

Ledaže by ho zabili nebo něco.“

„Upřímně řečeno by mě to nijak zvlášť nepřekvapilo,“ řekne Christina.

V hale vládne chaos — lidé přibíhají a odbíhají, odpadlíci, kteří dohlíží na pořádek, se střídají, mezi nás přibývají další Sečtělí v modrých šatech — ale postupně se všechno uklidní. A pak jej spatřím: dveřmi ze schodišťové šachty vstoupí do haly Tobias.

Silně si skousnu ret a snažím se nemyslet, nepoddávat se mrazivému pocitu, který se mi šíří kolem srdce, nevnímat tíhu závaží, které mi dosedá na hlavu. Nenávidí mě. Nevěří mi.

Christina si mě k sobě pevněji přitiskne, když kolem nás Tobias prochází, aniž by mi věnoval pohled. Ohlédnu se za ním. Zastaví se vedle Caleba, popadne ho za paži a smýkne s ním, aby se postavil. Caleb se chvíli kroutí, ale není ani z poloviny tak silný jako Tobias a z jeho sevření se nevymaní.

„Co je?“ vyhrkne zděšeně. „Co po mně chceš?“

„Chci, abys vyřadil z provozu bezpečnostní systém tý laboratoře,“ řekne Tobias s pohledem upřeným jinam. „Aby se mohli odpadlíci dostat k jejímu počítači.“

A zničit ho, pomyslím si. Srdce mi ještě víc ztěžkne. A to jsem si myslela, že už to víc nejde. Tobias s Calebem zmizí ve schodišťové šachtě.

Christina se vedle mě sesune, já se zhroutím proti ní. Navzájem se podpíráme.

„Jeanine aktivovala Neohroženým všechny transmitéry,“ vypadne z ní.

„Asi před deseti minutama přepadli Neohrožení pod vlivem simulace skupinu odpadlíků, kteří se zdrželi v Odevzdanosti a teď sem mířili. Myslím, že odpadlíci vyhráli, i když nevím, jestli se tomu dá říkat vítězství, když postřílíš skupinu lidí s vymytýma mozkama.“

„Jo.“ Není k tomu co dodat. Zdá se, že si to taky uvědomila.

„Co se vlastně stalo potom, kdy jste s Marcusem odešli?“ zeptá se.

Popíšu jí modrou chodbu se dvěma dveřmi a simulaci, ve které jsem se ocitla v tréninkové místnosti Neohrožených a musela zastřelit sebe samotnou. O halucinaci s Willem se nezmíním.

„Počkat,“ řekne. „Byla to simulace? Bez transmitéru?“

Svraštím čelo. Ani mě nenapadlo se tím zabývat. Zvláště ne tam. „Když je ta laboratoř schopna identifikovat lidi, možná má o každým dost informací na to, aby navodila odpovídající simulační prostředí.“

Přijít na kloub mechanismu, kterým Jeanine svou laboratoř zabezpečila, se mi teď jeví jako nepodstatné. Ale aspoň mě to zaměstná a mám z toho dobrý pocit, že můžu přemýšlet o novém problému, když už jsem nezvládla vyřešit ten ze všech nejdůležitější.

Christina se narovná. Možná se i ona cítí podobně.

„Nebo byl transmitér v tom jedu.“ To mě nenapadlo.

„Ale jak se přes to dostala Tori? Ta přece není Divergentní.“ Nakloním hlavu. „To nevím.“

Možná je, pomyslím si. Její bratr taky byl a po tom, co se mu stalo, si to

možná jenom nechtěla připustit. Ani teď, když se situace změnila.

Zjistila jsem, že lidé nejsou nic než vrstvy tajemství naskládané na sebe. Máte pocit, že je znáte, že jim rozumíte, ale jejich skutečné pohnutky zůstávají skryté, uzamčené v jejich srdcích. A tak nikoho nikdy skutečně ne-poznáte, i když se někomu občas rozhodnete věřit.

„Co myslíš, že s náma udělají, až nás obviní?“ zeptá se mě Christina po několika minutách ticha.

„Jako vážně?“

„Vypadám snad, že si dělám srandu?“

Koutkem oka se na ni podívám. „Myslím, že nás přinutí spořádat obrovskej kus koláče a pak budem muset neuvěřitelně dlouho spát.“

Zasměje se. Snažím se k ní nepřipojit — vím, že když se zasměju, budu se muset i rozbrečet.

Někdo zařve. Přelétnu pohledem po lidech v hale, abych zjistila, odkud se výkřik ozval.

„Lynn!“ Byl to Uriah. Rozběhne se ke dveřím, kterými prochází dvojice Neohrožených s Lynn na improvizovaných nosítkách z police na knihy. Je bledá — příliš bledá — drží se za břicho.

Vyskočím na nohy a vyrazím za ní, ale pušky dozorců mi po pár krocích zatarasí cestu. Zvednu ruce nad hlavu a zůstanu stát.

Uriah přejde kolem houfu válečných zločinců a ukáže na přísně vyhlížející ženu se šedými vlasy. „Vy. Pojďte sem.“

Žena se zvedne a opráší si kalhoty. Lehkým krokem dojde na okraj skupiny zajatců a tázavě se na Uriaha podívá.

„Jste lékařka, že?“ zeptá se Uriah.

„Ano, jsem.“

„Tak se o ni postarejte!“ Zachmuří se. „Je zraněná.“

Lékařka přistoupí k Lynn a požádá nosiče, aby ji položili na zem. Pak k nosítkům poklekne.

„Zlatíčko,“ osloví žena Lynn, „můžeš si položit ruce jinam?“

„Nemůžu,“ zasténá Lynn, „bolí to.“

„Já vím, že to bolí,“ řekne lékařka, „ale když ty ruce neposuneš, nebudu se ti na to moct podívat.“

Uriah si klekne k Lynn z druhé strany a pomůže jí oddělat ruce z rány.

Lékařka jí rozepne košili. Kulka zanechala v kůži jen malou červenou dírku, ale kolem ní se vytvořila něco jako velká modřina. Tak tmavou podlitinu jsem ale nikdy neviděla.

Žena stiskne rty a já vím, že Lynn nepřežije.

„Pomozte jí!“ řekne Uriah. „Můžete jí pomoct, tak to udělejte!“

„Naopak,“ odvětí lékařka a obrátí k němu zrak. „Všechna patra ne-mocničního oddělení jste zapálili. Nemůžu jí pomoct.“

„Jsou tady i jiný nemocnice!“ téměř na ni zařve. „Můžete si donést, co potřebujete, a pomoct jí!“

„Její stav je příliš vážný,“ namítne doktorka klidně. „Kdybyste se ne-rozhodli spálit všechno, co vám přišlo do cesty, mohla bych se o to pokusit, ale ve stávající situaci by to bylo zbytečné.“

„Držte hubu!“ oboří se na ni Uriah a namíří na ni prstem. „Já jsem vám žádnou nemocnici nezapálil! Je to moje kamarádka a já… já prostě…“

„Uri,“ hlesne Lynn. „Nech toho. Je pozdě.“

Uriah spustí ruce k tělu a vezme Lynn za ruku. Spodní ret se mu třese.

„Je to i moje kamarádka,“ řeknu mužům, kteří mě mají pod dozorem.

„Nemůžete na mě aspoň mířit odtam?“

Nechají mě jít. Doběhnu k Lynn a chytím ji za druhou ruku. Má ji ulepenou od krve. Snažím se nevšímat si hlavní pušek, které mi míří na hlavu, a soustředím se na Lynnin obličej, který mezitím zežloutl.

Jako by mě ani neviděla. Upírá pohled na Uriaha.

,,Aspoň jsem neumřela v tý simulaci,“ řekne zesláble.

„Neumřeš ani teď,“ prohlásí Uriah.

„Nebuď blázen,“ zamumlá. „Uri, poslouchej mě. Taky jsem ji milovala.

Vážně.“

„Koho jsi milovala?“ zeptá se zlomeným hlasem.

„Marlene.“

„Jo, to my všichni,“ řekne Uriah.

„Ne, tak jsem to nemyslela.“ Zavrtí hlavou. Pak zavře oči.

Trvá to ještě několik minut, než její ruka v mé dlani ochabne. Položím ji zpátky na její břicho a to stejné udělám i s druhou, kterou přiměju Uriaha pustit. Otře si oči dřív, než mu z nich skápnou slzy. Naše pohledy se střetnou nad jejím tělem.

„Měl bys to říct Shauně,“ navrhnu. „A Hectorovi.“

„Jo.“ Popotáhne a přitiskne dlaň na Lynninu tvář. Zajímalo by mě, jestli je

ještě teplá. Nechci se jí dotknout a zjistit, že není.

Vstanu a vrátím se k Christině.

KAPITOLA 47

Má mysl se tvrdošíjně vrací ke vzpomínkám na Lynn, aby mě ujistila, že Lynn už nežije, ale já jim odmítám věnovat pozornost. Jednou se k tomu všemu možná v duchu vrátím, pokud mě nepopraví jako zrádce, nebo cokoli se mnou noví lídři hodlají provést. Teď se však snažím udržet mysl prázdnou a namlouvám si, že nic kromě této místnosti nikdy neexistovalo a ani existovat nebude. Mělo by mi to činit potíže, ale nečiní. Naučila jsem se svůj zármutek odsouvat stranou.

Zanedlouho se v hale objeví Tori a Harrison. Tori se dobelhá k židli — skoro jsem na její zraněnou nohu zapomněla; dokázala Jeanine zabít s takovou hbitostí. Harrison jde za ní.

Za nimi kráčí jeden z Neohrožených, který má přes rameno přehozené Jeaninino tělo. Shodí jej před zajatce na stůl jako těžký balvan.

Lidé za mnou zalapají po dechu a začnou si mumlat, ale nikdo nepláče.

Jeanine nepatřila k těm vůdcům, pro které by člověk plakal.

Zvednu oči a podívám se na její tělo. Působí tak drobně, mnohem drobněji než zaživa. Byla jen o několik centimetrů vyšší než já, vlasy měla jen o pár odstínů tmavší. Tváří se klidně, téměř pokojně. Jen s obtížemi v tomto těle poznávám ženu, kterou jsem znala, ženu bez svědomí.

I ona byla komplikovanější, než jsem myslela. Pečlivě střežila tajemství, které kvůli svému zvrácenému ochranitelskému instinktu považovala za příliš hrozivé, než aby mohlo být zveřejněno.

Do vestibulu vstoupí Johanna Reyesová. Je promáčená až na kůži. Na jejích červených šatech se rýsují tmavě rudé skvrny. Odpadlíci ji ve vteřině obklopí, ale ona si nevšímá ani jich, ani zbraní v jejich rukou.

„Zdravím,“ řekne Harrisonovi a Tori. „Tak co mi chcete?“

„Takovou zdvořilost jsem od vůdce Mírumilovných nečekala,“ řekne Tori a jízlivě se usměje. „Není to proti vašemu manifestu?“

„Kdybyste o našich zvycích skutečně něco věděla, pak byste také věděla, že žádného oficiálního vůdce nemáme,“ opáčí Johanna jemně, a přitom důrazně. „Já už však Mírumilovné nezastupuji. Své pozice jsem se vzdala, abych mohla přijít sem.“

„Jo, viděla jsem, jak se s tím svým houfem mírotvorců pletete všem do cesty,“ řekne Tori.

„Ano, to byl náš záměr,“ odvětí Johanna. „Protože plést se vám do cesty znamenalo postavit se mezi vaše zbraně a nevinné lidi, a zachránit tak mnoho životů.“

Zrůžoví jí tváře a mě opět napadne, že Johanna Reyesová je pořád krásná. Teď si však myslím, že není krásná navzdory své jizvě, ale krásná díky ní. Podobně jako Lynn se svou oholenou hlavou; jako Tobias se svými vzpomínkami na krutého otce, které nosí jako štít; jako moje máma v obyčejných šedých šatech.

„Napadlo nás, že když jste tak velkorysá, mohla byste od nás svým lidem doručit zprávu,“ řekne Tori.

„Nemám v úmyslu opustit vás a vaši armádu ve chvíli, kdy má dojít k takzvanému rozdělování spravedlnosti,“ prohlásí Johanna. „Ale mohu zařídit, aby vaši zprávu doručil Mírumilovným někdo jiný.“

„Dobře,“ souhlasí Tori. „Vyřiďte jim, že v nejbližší době bude zřízen nový politický systém, ve kterém nebudou mít Mírumilovné žádné zastoupení. Domníváme se, že je to spravedlivý trest za jejich nevyhraněnost během tohoto konfliktu. Pochopitelně budou i nadále povinni zásobovat město potravinami, ale budou tak činit pod dozorem jedné z vůdčích frakcí.“

Na chvíli mám pocit, že se Johanna na Tori vrhne a začne ji škrtit. Ale ona se jen napřímí a řekne: „To je vše?“

„Ano.“

„Dobře,“ odpoví Johanna. „Teď bych ráda udělala něco užitečného.

Předpokládám, že nám nedovolíte, abychom se postarali o tyto zraněné?“ Tori se na ni výmluvně podívá.

„Myslela jsem si to,“ řekne Johanna. „Ale pamatujte si jednu věc. Lid, který je utlačován, vyjde ze svého boje posílen.“

Obrátí se a vyjde z budovy ven.

Něco mě na jejích slovech upoutá. Jsem si jistá, že je myslela jako hrozbu, i když velmi jemnou. Zároveň však cítím, že se v nich skrývá víc — jako by nemluvila jen o Mírumilovných, ale o jiné utiskované skupině. Odpadlících.

Rozhlédnu se po vestibulu po všech přítomných vojácích a spatřím jasný vzorec.

„Christino,“ řeknu. „Odpadlíci mají u sebe všechny zbraně.“ Christina přelétne pohledem po hale a zachmuřeně se na mě podívá.

V duchu znovu uvidím, jak Therese bere Uriahovi pistoli, i když sama jednu má. Jak Tobias sevře rty do tenké linky, když se jej zeptám na proble-

matické spojenectví Neohrožených s odpadlíky a ucítím, že mi něco tají.

Do haly vznešeně vkráčí Evelyn. Nese se jako královna, která se vrací na své panství. Tobias ji však nedoprovází. Kde je?

Evelyn se postaví za stůl, na kterém leží tělo Jeanine Matthewsové. Za ní se do vestibulu s obtížemi vbelhá Edward. Evelyn pozdvihne pistoli, namíří na Jeaninin rozpadlý portrét a vystřelí.

Zavládne ticho. Evelyn upustí revolver na stůl vedle Jeanininy hlavy.

„Děkuji,“ řekne. „Vím, že vás všechny asi zajímá, co se bude dít dál. Proto jsem tady, abych vám to řekla.“

Tori se na židli napřímí a nakloní se k Evelyn, jako by chtěla něco poznamenat, ale Evelyn jí nevěnuje pozornost.

„Frakční systém, který takovou dobu přetrvával na úkor vyhoštěných lidských bytostí, bude s okamžitou účinností zrušen,“ oznámí Evelyn. „Víme, že tato změna bude pro řadu z vás obtížná, ale —“

„Víme?“ vpadne jí do řeči Tori. Tváří se šokovaně. „O čem to mluvíte, zrušen?“

„Mluvím o tom,“ prohlásí Evelyn a poprvé se na ni podívá, „že vaše frakce, která ještě před několika týdny spolu se Sečtělými volala po tom, že přísun potravin a jiných nezbytností pro odpadlíky musí být omezen, a jejíž volání vyústilo v likvidaci Odevzdanosti, přestane existovat.“

Evelyn se pousměje.

„A jestli proti nám budete chtít pozvednout zbraně, obávám se, že žádné nenajdete.“

Dívám se, jak každý odpadlík zvedne ruku se zbraní. Jsou rozmístěni po obvodu celé haly a obsadili také jednu schodišťovou šachtu. Obklíčili nás.

Je to tak elegantní, tak chytré, že se málem rozesměju.

„Mé polovině armády jsem nařídila, aby hned po dokončení mise vašim lidem odebrali zbraně,“ pokračuje Evelyn. „Mohu s potěšením konstatovat, že v tomto úkolu uspěli. Je mi líto, že jsme k vám nemohli být upřímní, ale věděli jsme, že jste byli vycvičeni svou frakci bránit jako vlastní matku a že vám budeme muset přechod do nastávající nové éry usnadnit.“

„Usnadnit?“ zopakuje Tori. S námahou vstane ze židle a dokulhá se k Evelyn. Ta s klidem zvedne revolver ze stolu a obrátí jej proti Tori.

„Nehladověla jsem přes deset let jenom proto, abych teď ustoupila nějaké ženské z Neohroženosti se zraněnou nohou,“ nechá se slyšet Evelyn. „Takže jestli nechcete, abych vás zastřelila, běžte se posadit ke členům své někdejší

frakce.“

Všechny svaly na paži má napjaté a v očích se jí zračí nikoli chladný výraz jako Jeanine, ale rafinovanost, přemýšlivost, zvažování. Nechápu, jak se tato žena mohla kdysi Marcusovi podrobit. Tehdy musela být jiná. A zocelila ji až zkouška ohněm.

Tori před ní zůstane chvíli stát. Pak se k ní obrátí zády a odbelhá se na okraj haly.

„Ty z vás, kteří nám v našem úsilí svrhnout nadvládu Sečtělých pomáhali, po zásluze odměníme,“ pokračuje Evelyn. „Ty, kteří se postavili na odpor, budeme soudit a potrestáme je úměrně podle zločinů, kterých se dopustili.“ Při poslední větě zvýší hlas. Překvapí mě, jak zvučně se halou nese.

Schodišťové dveře za ní se otevřou a do vestibulu téměř nepozorovaně vklouzne Tobias a za ním Marcus a Caleb. Téměř. Já jsem si ho všimla, protože jsem se naučila si ho všímat. Dívám se mu na boty. Černé tenisky s chrómovými poutky na tkaničky. Zastaví se těsně u mě a dřepne si vedle mého ramene.

Podívám se na něj. Čekám, že jeho oči budou chladné a neústupné. Ale nejsou.

Evelyn stále hovoří, ale její hlas už nevnímám.

„Měla jsi pravdu,“ řekne Tobias tiše a balancuje přitom na bříšcích chodidel. Pousměje se. „Já vím, kdo jsi. Mrzí mě, že jsi mi to musela připomenout.“

Otevřu ústa, ale nic už říkat nemusím.

Nato se všechny obrazovky v hale — alespoň ty, které nebyly při útoky zničeny — rozsvítí, včetně projektoru nasměrovaného na zeď, kde dřív visel Jeaninin portrét.

Evelyn se zadrhne uprostřed věty. Tobias mě vezme za ruku a pomůže mi vstát.

„Co to má znamenat?“ dožaduje se Evelyn.

„Tohle,“ zašeptá mi Tobias do ucha, „jsou ty informace, které všechno změní.“

Úlevou i obavami se mi roztřesou nohy.

„Ty jsi to dokázal?“ řeknu.

„Ty jsi to dokázala,“ opraví mě. „Já jsem jenom přinutil Caleba, aby se mnou spolupracoval.“

Vrhnu se mu kolem krku a políbím jej. Uchopí mou tvář do dlaní a polibek

mi vrátí. Přitisknu se k němu. Vzdálenost, která nás od sebe dělila, zmizí a spolu s ní zaniknou i všechny tajnosti, které jsme před sebou měli, všechna podezření, kterými jsme jeden druhého zahrnuli — doufám, že navždy.

A pak uslyším hlas.

Obrátíme se ke stěně, na které se objeví obraz ženy s krátkými hnědými vlasy. Sedí se založenýma rukama za kovovým stolem, ale to místo ne-poznávám. Pozadí za ní je příliš špatně osvětlené.

„Ahoj,“ řekne žena. „Jmenuji se Amanda Ritterová. V tomto krátkém snímku vám sdělím pouze to, co je třeba, abyste věděli. Zastupuji organizaci, která bojuje za spravedlnost a mír. V posledních několika desetiletích nabyl tento boj na důležitosti — a v důsledku toho je v něm téměř nemožné pokračovat. Příčinou je toto.“

Na zdi se začnou v rychlém sledu za sebou promítat hrůzné záběry. Téměř je nestačím sledovat. Nějaký muž klečí na kolenou s pistolí u hlavy. Žena, která na něj míří, má kamennou tvář.

V dálce je na telefonním sloupu oběšená malá postava. Díra v zemi velká jako dům, plná lidských těl.

A další a další záběry, které se střídají stále rychleji, až mi z nich v hlavě zůstanou jen obrazy krve, kostí, smrti, krutosti, prázdných tváří, bezduchých pohledů, vyděšených očí.

Právě když mám dost, když se mě zmocní pocit, že s dalším záběrem vykřiknu hrůzou, na obrazovku se vrátí žena za stolem.

„Nic z toho si nepamatujete,“ řekne, „ale pokud si myslíte, že se jedná o činy nějaké teroristické skupiny nebo diktátorského režimu, máte pravdu jen napůl. Polovina z těch, kteří se na těchto snímcích dopouští krutých zločinů, byli vaši sousedé. Vaši příbuzní. Vaši kolegové. Náš boj není veden proti nějaké konkrétní skupině. Je veden proti samotné lidské povaze — nebo alespoň proti její zdegenerované podobě.“

Kvůli tomuhle byla Jeanine ochotná zotročit lidské mysli a vraždit — abychom se o tom nikdy nedozvěděli. Aby nás všechny udržela v nevědo-mosti, v bezpečí a uvnitř oplocení.

Částečně ji chápu.

„Proto jste pro všechny tolik důležití,“ pokračuje Amanda. „Náš boj proti násilí a krutosti jen mírní příznaky nemoci, ale nemoc samotnou vyléčit nedokáže. Ale vy to dokázat můžete.“

,,Abychom vás udrželi v bezpečí, vymysleli jsme způsob, jak vás před

námi uchránit. Před naším zdrojem vody. Před našimi technologiemi. Před naší společenskou strukturou. Vytvořili jsme vaši společnost s nadějí, že zno-vu objevíte mravní zákon, který většině z nás již nic neříká. Doufáme, že se postupem času začnete měnit, protože většina z nás se již změnit nedokáže.“

„Tento záznam vám poskytuji proto, abyste věděli, kdy nastal čas nám pomoci. Bude to tehdy, až se mezi vámi objeví mnozí takoví, jejichž mysl bude tvárnější než mysl běžných lidí. Takovým jedincům byste měli dát jméno Divergentní. Jakmile jich bude dostatek, vaši vůdci by měli vydat rozkaz k trvalému otevření brány, abyste mohli vystoupit ze své izolace.“ Přesně o to mým rodičům šlo: využít to, co jsme se naučili, k pomoci ostatním. Odevzdanost až do konce.

„Informace z tohoto záznamu jsou určené jen do rukou členů vlády,“ podotkne Amanda. „Budete mít čistý štít. Ale nezapomeňte na nás.“ Pousměje se.

„I já se k vám připojím. Stejně jako vy, i já dobrovolně zapomenu na své jméno, na svou rodinu i domov. Vezmu na sebe novou totožnost, s falešnými vzpomínkami a uměle vytvořenou minulostí. Abyste však věděli, že informace, které jsem vám svěřila, jsou důvěryhodné, prozradím vám jméno, které zanedlouho přijmu za vlastní.“

Rozšíří rty do úsměvu a mně se na chvíli zdá, že ji znám.

„Mé jméno bude Edith Priorová,“ řekne. ,,A s radostí zapomenu na mnoho zlého.“

Priorová.

Video skončí. Místo něj se na stěnu promítá jen modrá záře. Stisknu Tobiasovi ruku. Na chvíli se rozhostí ticho, jako by všichni zatajili dech. Pak se strhne povyk.