Veronica Roth

Povstalecka trilogie 03. Aliance

KAPITOLA 1

TRIS

Přecházím po naší cele na základně Sečtělých a v uších mi zní její slova: Budu se jmenovat Edith Priorová. A s radostí zapomenu na mnoho zlého.

„Tys ji vážně nikdy neviděla? Ani na fotkách?“ zeptá se Christina. Zraněnou nohu si podložila polštářem. Když jsme se našemu městu tak zoufale snažili zprostředkovat videozáznam, na kterém hovoří Edith Priorová, střelili Christinu do nohy. To jsme ještě netušili, o co v něm půjde, a že zpochybní vše, v co jsme kdy věřili – naše frakce, naše totožnosti. „Nebyla to tvá babička, teta nebo tak něco?“

„Už jsem řekla, nebyla,“ odpovím a u zdi udělám čelem vzad. „Stejný příjmení má – měl – i táta, takže musela pocházet z jeho strany rodiny. Jméno Edith ale ukazuje na to, že se narodila v Odevzdanosti, zatímco všichni tátovi příbuzní museli patřit k Sečtělým…“

„Takže je ještě starší,“ odtuší Cara a opře si hlavu o zeď. Z tohoto úhlu vypadá přesně jako její bratr, Will. Můj kamarád Will, kterého jsem zastřelila.

Pak se narovná a moje iluze se rozplyne. „Několik generací. Dávný předek.“

„Předek.“ Tíha minulosti mě zavalí jako rozpadající se zeď. Otočím se a dotknu se jedné ze stěn. Studená a bílá.

Můj předek, a tohle je mé dědictví – svoboda bez příslušnosti k frakci a vědomí, že moje Divergence je důležitější, než jsem mohla tušit. Jsem živým důkazem toho, že musíme z tohoto města odejít a pomoct lidem za jeho hranicemi. Ať už jsou, jací jsou.

„Chci to vědět,“ řekne Cara a přejede si rukou po tváři. „Musím vědět, jak dlouho už tady jsme. To se nemůžeš ani na minutu zastavit?“ Zůstanu stát a zprostředka místnosti na ni povytáhnu obočí.

„Promiň,“ zamumlá.

Od chvíle, kdy Evelyn několika krátkými rozkazy z vestibulu základny Sečtělých ukončila všudypřítomný chaos a nechala všechny

zajatce uvěznit do cel ve třetím patře, již uběhla řada dní. Nějaká žena od odpadlíků nám přišla ošetřit zranění a podat léky proti bolesti, několikrát jsme se najedly a umyly, ale o tom, co se děje venku, nám nikdo nic neřekl. Ať jsme se dožadovaly sebedůrazněji.

„Myslela jsem, že se tady Tobias ukáže,“ poznamenám a sednu si na kraj svého lůžka. „Kde vězí?“

„Možná ještě nestrávil, žes mu lhala a za jeho zády se spolčila s jeho otcem,“ řekne Cara.

Zabodnu do ní pohled.

„Čtyřka není takovej hnidopich,“ opáčí Christina. Možná chce Caru vyplísnit, anebo mě uklidnit, nevím. „Něco ho zdrželo. Řekl přece, že mu máš věřit.“

Ve zmatku, kde nebylo slyšet vlastního slova a kde se nás odpadlíci snažili natlačit ke schodišti, jsem se ho chytila za košili, abych se mu neztratila.

Rukama mi obemkl zápěstí a odstrčil mě od sebe. A tohle mi pověděl: Věř mi. Běž, kam ti řeknou.

„Snažím se,“ odpovím. A je to pravda. Snažím se mu věřit. Ale každá část mého těla, každá buňka se touží osvobodit, nejenom z téhle cely, ale vůbec z města za jejími zdmi.

Musím zjistit, co je za oplocením.

KAPITOLA 2

TOBIAS

Když procházím zdejšími chodbami, vrací se mi vzpomínky na dny, kdy jsem jimi chodíval jako vězeň, kdy mi každý kontakt bosých nohou se zemí působil palčivou bolest. A s těmi vzpomínkami se vynořuje ještě další, jak bezděčně čekám, až Tris popraví, jak buším pěstmi do dveří, jak ji vidím bezvládně viset Peterovi v náručí, prý jen zdrogovanou. Nesnáším to tady.

Pryč je doba, kdy tady bylo čisto; základna Sečtělých se proměnila

v bojiště s rozstřílenými zdmi a podlahou pokrytou střepy z žárovek. Ve skomírajícím světle kráčím po špinavých otiscích bot k její cele. Stráž mě vpustí dovnitř bez zbytečných otázek – na paži mám černý

pásek s prázdným kruhem jako symbol odpadlíků a ve tváři matčiny rysy. Tobias Eaton bývalo jméno plné hanby, ale to se změnilo.

Tris sedí schoulená na zemi vedle Christiny, Cara je na opačné straně cely. Moje Tris by měla být bledá a drobná – a také je – ale přitom jí je plná místnost.

Upře na mě své kulaté oči a hned je na nohou, pevně mě obejme kolem pasu a tvář mi zaboří do hrudi.

Jednou rukou jí stisknu rameno a druhou ji pohladím po vlasech.

Opět mě překvapí, že jí sahají jen po krk. Líbilo se mi, že si je ustřihla, protože tohle jsou vlasy válečnice a taková teď Tris musí být.

„Jak ses sem dostal?“ zeptá se svým tichým, jasným hlasem.

„Jsem Tobias Eaton,“ vysvětlím a ona se zasměje.

„Jasně. Já zapomněla.“ Kousek se ode mě odtáhne, aby se na mě podívala.

Má váhavý pohled, jako by nebyla víc než hromádka listí, kterou co nevidět rozfouká vítr. „Co se děje? Kdes byl tak dlouho?“

Zní zoufale, prosebně. Tohle místo pro mě možná skrývá řadu děsných vzpomínek, ale pro ni ještě mnohem víc – tady ji vedli na popravu, tady ji zradil vlastní bratr, tady jí vstříkli do žil sérum strachu. Musím ji odsud dostat.

Cara k nám se zájmem zvedne oči. Necítím se dobře. Jako bych se uvnitř v těle pohnul a už se do své kůže nevešel. Nesnáším, když mě někdo pozoruje.

„Matka má město pod kontrolou,“ řeknu. „Bez jejího kývnutí neudělá nikdo ani krok. Před pár dny měla proslov, ve kterým lidi vyzývala, aby se sjednotili proti našim utlačovatelům za městem.“

„Utlačovatelům?“ podiví se Christina. Z kapsy vytáhne ampulku a vysype si její obsah do pusy. Prostřelená noha ji musí pořádně bolet. Strčím si ruce do kapes. „Není sama, kdo si myslí, že bysme odsud neměli odcházet kvůli někomu, kdo nás sem šoupnul s myšlenkou, že nás později využije ke svým záměrům. Lidi to tady chtějí dát do pořádku, vyřešit vlastní problémy, a ne pomáhat někomu jinýmu. Tak jsem to slyšel,“ vysvětluju. „Mám dojem, že tenhle názor se matce zamlouvá, protože dokud budeme takhle pasivní, snadno nás udrží

pod kontrolou. Když nás nechá odejít, může se se svou novou rolí rozloučit.“

„Skvělý.“ Tris protočí panenky. „Vybrala si tu nejsobečtější cestu, jak jinak.“

„Svým způsobem to chápu,“ ozve se Christina a sevře ampulku v dlani.

„Neříkám, že nechci zjistit, co je za městem, ale máme svých starostí dost. Jak můžeme pomoct lidem, který vůbec neznáme?“ Tris se zamyslí a kousne se zevnitř do tváře. „To nevím,“ připustí.

Podle mých hodinek jsou tři. Jsem tady už moc dlouho – dost dlouho na to, aby mě matka začala podezřívat. Řekl jsem jí, že jdu Tris oznámit, že je mezi námi konec, a že to bude jen chvilka. Nevím, jestli mi to uvěřila.

„Poslyš, přišel jsem tě hlavně varovat,“ řeknu. „Soudní proces se zadrženýma je na spadnutí. A na všechny má matka v plánu použít sérum pravdy. Jestli bude fungovat, usvědčí vás jako zrádce. A tomu bysme se všichni asi rádi vyhnuli.“

„Usvědčit jako zrádce?“ zareaguje Tris zklamaně. „Co má odhalení pravdy společnýho se zradou?“

„Říkejme tomu vzdor vůči nadřízeným,“ objasním. „Matka a její lidi z města odejít netouží. Proč by ti za to video měli děkovat?“

„Jsou jako Jeanine!“ Tris máchne pěstí do vzduchu, jako by chtěla do něčeho praštit. „Udělají všechno, jen aby pravda nevyšla najevo. Proč? Aby se ve svým pidisvětě dostali k moci? Vážně směšný!“ Bráním se tomu, ale tak trochu se svou matkou souhlasím. Lidem za městem nic nedlužím, ať už jsem Divergentní, nebo ne. Nevím, jestli se mi chce řešit problémy lidstva, ať už jsou jakékoli. Ale chci odsud vypadnout, stejně zoufale jako se zvíře snaží dostat z pasti. Divoce, zuřivě, s odhodláním uhryzat si vlastní nohu.

„Ať je to, jak chce,“ řeknu opatrně, „jestli sérum zafunguje, odsoudí tě.“

„Jestli zafunguje?“ zopakuje Cara a přimhouří oči.

„Jsem Divergentní, pamatuješ?“ připomene jí Tris a ukáže si na hlavu.

„Neuvěřitelné.“ Cara si zastrčí uvolněný pramen vlasů zpátky do nízkého drdolu. „Ale atypické. Většina Divergentních přece nedokáže séru vzdorovat. Jak to, že ty jo?“

„Ty a ta tvoje sečtělá sebranka, která mi rozpíchala žíly!“ vyprskne Tris.

„Můžeme se teď soustředit na něco jinýho? Vážně bych vás nerad tahal z vězení.“ Najednou bych dal nevím co za kousek útěchy. Natáhnu k Tris ruku a cítím, jak mi do dlaně vklouznou její prsty. Dotýkat se jeden druhého pro nás není ta nejpřirozenější věc. Každý kontakt má svůj význam a přináší množství energie a úlevy.

„Fajn,“ řekne už o poznání klidněji. „Jak jsi to teda myslel?“

„Zařídím, aby tě z vás tří vyslechli jako první. „Ty musíš vymyslet takovou lež, která potvrdí, že Christina s Carou jsou nevinný. Musíš ji dokázat říct i pod vlivem séra.“

„Jakou lež?“

„Říkal jsem si, že to už nechám na tobě. Ty umíš lhát líp.“

Vím, že tahle slova tnou do živého nás oba. Tolikrát už mi lhala. Tenkrát, když si Jeanine vyžádala někoho z Divergentních jako obětního beránka – slíbila, že dobrovolně na smrt nepůjde, a pak stejně šla. Nebo tenkrát, když mi během invaze Sečtělých slíbila, že zůstane doma, a pak jsem zjistil, že kolaboruje s mým otcem. Chápu, proč to všechno udělala, ale to neznamená, že tím náš vztah neutrpěl.

„Fajn,“ řekne a sklopí oči. „Něco vymyslím.“

Položím jí ruku na paži. „Promluvím s matkou o tvým procesu. A postarám se, aby se to odbylo co nejdřív.“

„Děkuju.“

Znovu se ve mně ozve touha vyklouznout z vlastního těla a promluvit přímo do její mysli. Ta samá touha, uvědomím si, která ve mně probouzí nutkání políbit ji pokaždé, když ji vidím, protože i nepatrná vzdálenost, která nás dělí, mě přivádí k šílenství. Naše prsty, které byly dosud jen volně propletené, se semknou, její dlaň zvlhlá od potu, moje zhrublá od nespočtu madel na nespočtu vlaků, na které jsem kdy naskakoval. Teď vypadá bledě a drobně, ale její oči mi připomenou nekonečné nebe, o kterém dosud jen snívám.

„Jestli se tady schyluje k líbání, dejte mi laskavě vědět, abych se stihla odvrátit,“ poznamená Christina.

„Schyluje,“ ujistí ji Tris. A políbíme se.

Dotknu se její tváře, abych polibek zpomalil, abych si vychutnal každé místo, kde se naše rty dotýkají, aby se vzápětí oddálily. Nadechnu se stejného vzduchu jako ona a se stejným požitkem si vychutnám, jak nosem letmo zavadí o můj. Na jazyk mi vklouznou slova, ale na důvěrnosti je tu příliš mnoho svědků. Vzápětí si uvědomím, že je mi to jedno.

„Škoda, že nejsme sami,“ řeknu na odchodu. Usměje se. „Škoda, jako skoro vždycky.“

Škvírou ve dveřích ještě zahlédnu, jak Christina teatrálně jakoby zvrací, Cara se směje a Tris jen stojí se svěšenýma rukama.

KAPITOLA 3

TRIS

„Všichni jste idioti.“ Ruce mám složené v klíně jako spící dítě. Po séru pravdy si připadám těžká. Víčka mám orosená potem. „Měli byste mi děkovat, ne mě vyslýchat.“

„Děkovat za co? Že jsi neudělala to, co vůdci tvé frakce nařídili? Že ses jednomu z nich pokusila zabránit zabít Jeanine Matthewsovou? Tak se chovají zrádci.“ Evelyn Johnsonová na mě ta slova plivne jako had svůj jed. Jsme v jednací síni na základně Sečtělých, kde se odehrávají všechny soudní procesy. Nejméně týden už mě tady drží jako vězně.

Ve stínu za Evelyn rozeznám Tobiase. Od chvíle, kdy mě posadili na tuhle židli a rozřízli pásku, kterou jsem měla oblepená zápěstí, se záměrně vyhýbal mému pohledu. Ale teď, na malý okamžik, se na mě podívá a já vím, že je čas začít lhát.

Je to snazší, když vím, že to dokážu. Tak snadné jako nadzvednout tíhu séra pravdy a odsunout ji do koutku své mysli.

„Nejsem zrádce,“ prohlásím. „Myslela jsem, že Marcus jedná na rozkaz odpadlíků nebo Neohrožených. A protože jsem nemohla pomoct jako voják, byla jsem ráda, že můžu být aspoň takhle něco

platná.“ „Proč jsi nemohla bojovat? Evelyn stojí ve světle zářivky. Nevidím jí do tváře, nemůžu se na nic soustředit déle než zlomek vteřiny; tíha séra mě svou silou strhává dolů.

„Protože.“ Kousnu se do rtu, jako bych se snažila udržet slova za zuby.

Ani nevím, odkdy jsem tak dobrá herečka, ale hraní nemá daleko od lhaní, a lhaní mi vždycky šlo. „Protože jsem nedokázala vzít do ruky pistoli.

Stačí? Ne když jsem ho předtím… zastřelila. Svýho kamaráda. Pokaždý jsem zpanikařila.“

Evelyn přimhouří oči ještě víc. Nikdy pro mě neměla ani špetku pochopení.

„Takže Marcus ti tvrdil, že jedná na můj rozkaz,“ shrne, „a ty, přestože jsi věděla, že je na štíru jak s Neohroženými, tak s odpadlíky, jsi mu uvěřila?“ „Ano.“

„Už chápu, proč jsi nešla k Sečtělým.“ Zasměje se.

Rozhoří se mi tváře. S takovou chutí bych ji praštila, stejně jako spousta dalších, kteří se na nás dívají, i když by to nepřiznali. Evelyn nás má všechny v houfu ve městě, kde v ulicích hlídkují její vojáci. Dobře ví, že kdo drží v rukou zbraň, má i moc. A teď, když je Jeanine Matthewsová mrtvá, jí v tom už sotvakdo zabrání.

Z bláta do louže. V takovém světě nyní žijeme.

„Proč jsi o tom nikomu neřekla?“ ptá se dál.

„Nechtěla jsem se přiznávat k slabosti,“ odpovím. „A nechtěla jsem, aby Čtyřka zjistil, že dělám s jeho otcem. Věděla jsem, že se mu to nebude líbit.“ Sérum pravdy mi na jazyk žene další slova. „Odhalila jsem vám pravdu o našem městě a důvod, proč v něm jsme. Jestli mi za to neděkujete, měla byste s tím aspoň něco dělat, a nesedět tady na tý hromadě hnoje, který jste sem sama nakydala, jako na trůnu!“ Evelyn zhořkne úšklebek na rtech. Nakloní se až ke mně a já si teprve teď všimnu, jak je skutečně stará, jak jí oči a ústa lemují vrásky, jak má po letech strádání nezdravě bledou pleť. Ale pořád je hezká – jako její syn. Ani hlad nedokázal její krásu vymazat. „Já s tím něco dělám. Vytvářím nový svět,“ řekne a ztiší hlas tak, že ji sotva slyším. „Patřila jsem k Odevzdaným. Znala jsem pravdu mnohem dřív než ty,

Beatrice Priorová. Nevím, jestli ti tohle projde, ale slibuju ti, že v mém novém světě pro tebe nebude místo, zvláště ne po boku mého syna.“

Pousměju se. Neměla bych, ale potlačit gesta a výrazy se sérem pravdy v žilách je mnohem těžší. Myslí si, že Tobias jí teď patří. Neví, že Tobias patří jen sám sobě.

Evelyn se napřímí a založí si ruce na prsou.

„Sérum pravdy ukázalo, že jsi možná husička, ale ne zrádce. Výslech je u konce. Můžeš jít.“

„A co Christina a Cara?“ zeptám se pomalu. „Jsou to mé kamarádky. Nic neudělaly.“

„S nimi to vyřídíme v brzké době,“ řekne Evelyn.

Vstanu, i když se po séru cítím jako mátoha. V místnosti je hlava na hlavě a několik dlouhých vteřin se nedokážu zorientovat, kudy ven. Pak ucítím, jak mě někdo vezme za paži, mladík se snědou pletí a širokým úsměvem – Uriah. Odvede mě ke dveřím. Všichni se dají do řeči.

Uriah se mnou projde chodbou až k výtahu. Zmáčkne tlačítko a dveře kabiny se rozletí. Vrávoravým krokem za ním nastoupím.

„Nepřehnala jsem to s tou hromadou hnoje?“ zeptám se, když se za námi zavřou dveře.

„Nemyslím. Evelyn čekala, že budeš horká hlava. Podezřívala by tě, kdybys nebyla.“

Jako by každá buňka mého těla vibrovala energií v předtuše toho, co teprve přijde. Jsem volná. Najdeme způsob, jak se dostat ven z města. Je konec čekání, přecházení po cele, dožadování se odpovědí, které mi stejně nikdo nedá.

Ale něco jsem dnes ráno o zavedených změnách přesto vyzvěděla. Všichni, kdo se dosud hlásili k nějaké frakci, se musí přestěhovat do blíz kosti základny a navzájem se promíchat. V žádném domě nesmí žít pohromadě víc než čtyři příslušníci stejné frakce. Zároveň si podle nového nařízení musíme povyměňovat oblečení. Od Mírumilovných

už jsem dostala žlutou halenku a od Upřímných černé kalhoty. „A teď tudy,“ nasměruje mě Uriah, když vystoupíme z výtahu. V tomto patře základny je všechno ze skla, dokonce i stěny. Sluneční paprsky se na skle lámou, a podlahu tak pokrývá spektrum duhových barev. Jednou rukou si zacloním oči a vejdu za Uriahem do dlouhé, úzké místnosti. Podél obou stěn jsou rozmístěné postele. U každé je stolek a prosklená skříňka na šaty a knihy.

„Bývala to kolej pro nováčky,“ vysvětluje Uriah. „Už jsem rezervoval postele i Christině a Caře.“

Na posteli u dveří sedí trojice dívek v červených halenkách – tipuji je na Mírumilovné – a v levé části pokoje leží starší žena, které na jednom uchu visí brýle – ta bude ze Sečtělosti. Asi bych už takhle neměla lidi zařazovat do frakcí, ale zvyk je zvyk a těžko se mění.

Uriah sebou hodí na jednu z postelí vzadu v rohu. Posadím se na tu vedlejší. Jsem ráda, že jsem konečně volná a můžu si odpočinout.

„Zeke tvrdil, že to může odpadlíkům nějakou dobu trvat, než někoho pustí na svobodu, takže Christina s Carou si budou muset počkat,“ řekne.

Na chvíli se mi uleví, že všichni, které znám, budou do večera ze svých cel venku. Ale pak si vzpomenu na Caleba. Toho, kdo dělal Jeanine Matthewsové pravou ruku, odpadlíci na svobodu nikdy nepustí. Jak daleko budou ochotni zajít, aby po Jeanine vymazali všechny stopy? To nevím.

A je mi to jedno, pomyslím si. Ale vím, že je to lež. Pořád je to můj bratr.

„Bezva. Díky, Uriahu.“

Přikývne a opře si hlavu o stěnu.

„Jak na tom jsi?“ zeptám se. „Chci říct… Lynn…“

Uriah se s Marlene a Lynn kamarádil odjakživa, a teď jsou obě po smrti. Mám pocit, že bych mu mohla rozumět – koneckonců i já jsem přišla o dva kamarády. Al nevydržel tlak, kterému byl jako nováček vysta vený, a Willa zasáhla při útoku v simulaci má neuvážená střela. Ale nechci předstírat, že naše bolest je stejná. Faktem je, že Uriah znal své kamarádky daleko lépe.

„Nechci o tom mluvit.“ Zavrtí hlavou. „Ani na to myslet. Prostě funguju dál.“

„V pohodě. Chápu. Já jen, že kdybys… něco potřeboval…“

„Jasný.“ Usměje se na mě a vstane. „Máš tady všechno, co potřebuješ? Slíbil jsem mámě, že se za ní dneska večer zastavím, takže sebou musím hodit. Jo, málem jsem zapomněl – Čtyřka tě chce vidět.“

Narovnám se. „Vážně? Kdy? Kde?“

„Říkal něco po desátý, v Miléniu na trávníku.“ Ušklíbne se. „Moc se nevzrušuj, nebo ti praskne hlava.“

KAPITOLA 4

TOBIAS

Matka vždy sedává na okraji věcí – židlí, říms, stolů – jako by čekala, že bude muset v příštím okamžiku někam bezodkladně odejít. Tentokrát je to starý psací stůl v kanceláři, která patřila Jeanine. Špičkami prstů se dotýká podlahy, aby neztratila rovnováhu. Za jejími zády prosvítá matná zář města. Je to typ ženy, které jsou kost a kůže a svaly.

„Musíme si promluvit o tvé loajálnosti,“ řekne, ale nezní to, jako by mě z něčeho obviňovala, spíš je jen unavená. Na chvíli mi připadá tak sešlá, skoro průhledná, ale pak se napřímí a můj pocit zmizí.

„Koneckonců jsi to byl ty, kdo Tris pomohl a kdo to video přehrál,“ pokračuje. „Nikdo to neví, ale já ano.“ „Podívej.“ Předkloním se a opřu se lokty o kolena. „Já jsem nevěděl, o co v tom videu jde. Spolehl jsem se na Trisin úsudek. Nic víc v tom nebylo.“ Myslel jsem, že mi bude víc věřit, když jí řeknu, že jsem se s Tris rozešel.

A měl jsem pravdu – od té doby, co jsem jí zalhal, se ke mně chová srdečněji, otevřeněji.

„A teď, když už víš, o co v něm jde?“ zeptá se Evelyn. „Co si myslíš teď? Myslíš, že bychom měli z města odejít?“

Vím, co chce, abych řekl – že nevidím důvod, proč se vydávat všanc okolnímu světu – ale tak dobrý lhář nejsem. Vyberu jen část pravdy.

„Bojím se toho,“ odpovím na otázku. „Nevím, jestli je dobrý tah odsud odejít, když víme, že nás tam čekají problémy.“

Chvíli mě pozoruje a kouše se do tváře. To jsem se naučil od ní, rozkousat si tvář až do masa, když jsem čekal, s jakou se otec vrátí domů přijde muž, kterému celá frakce věří a chová ho v úctě, nebo muž, který mě holýma rukama začne bít?

Jazykem si bezděky přejedu po jizvách na tváři a spolknu tu vzpomínku, jako by byla pelyněk.

Matka sklouzne ze stolu a přejde k oknu. „Dostávají se ke mně zprávy o tom, že tu vzniká povstalecká organizace.“ Vzhlédne a povytáhne obočí.

„Lidé se vždy organizují do skupin. To je základní fakt naší existence. Jen jsem nečekala, že to bude tak brzy.“

„Co je to za skupinu?“

„Ti, co chtějí odejít z města,“ vysvětlí. „Dnes ráno vydali něco jako svůj manifest. Říkají si Aliance… a podporují původní záměr města,“ dodá, když uvidí můj nechápavý výraz.

„Původní záměr – myslíš ten, o kterém se mluví na tom videu? Že by se lidi měli podívat za hranice města, až mezi nimi bude dost Divergentních?“

„Ano, ale jde jim ještě o něco jiného. O frakce. Aliance tvrdí, že se lidé mají členit do frakcí, protože tak to bylo od nepaměti.“ Zavrtí hlavou.

„Vždy se najdou takoví, kteří se bojí změny. Ale těm vyhovět nemůžeme.“

Když frakční systém padl, cítil jsem se částečně jako vězeň, kterého po dlouhé době propustili na svobodu. Už mě nemusí trápit, jestli každá moje myšlenka nebo volba zapadá do úzce vymezené ideologie. Ne, frakce mi rozhodně nechybí.

Jenže matka nám nedala takovou volnost, jak si myslí – jen z nás všech nadělala odpadlíky. Má strach, co bychom si vybrali, kdybychom byli skutečně svobodní. A to znamená, že ať už si o frakcích myslím cokoli, mám radost, že se jí někdo někde postavil na odpor.

Snažím se o neutrální výraz, ale srdce mi bije rychleji. Musím být opatrný, abych v ní nevzbudil podezření. Komukoli jinému by se mi lhalo snadněji než jí. Jí, která jako jediná zná tajemství našeho domu v Odevzdanosti a co se odehrávalo za jeho zdmi.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptám se.

„Musím je dostat pod kontrolu, co jiného?“

Mimoděk se narovnám a strnu jako židle pode mnou. Slovo

„kontrola“ v tomhle městě znamená injekční jehly a séra a skelný pohled. Znamená simulace, jako tu, ve které jsem málem zabil Tris, nebo tu, která proměnila Neohrožené v armádu zabijáků.

„Pomocí simulací?“ zeptám se pomalu.

Zamračí se. „Jistěže ne! Nejsem Jeanine Matthewsová!“

Její pohoršení mě popudí. „Zapomínáš, že tě sotva znám, matko.“ Při té připomínce sebou trhne. „Chci dosáhnout svého, ale k simulacím bych se nikdy neuchýlila. To už mi přijde lepší nechat lidi umřít.“ Možná že tuhle cestu skutečně zvolí – mrtví nemluví a neudělají ani žádnou revoluci. Ať už se za názvem Aliance ukrývá kdokoli, musí být varován. Rychle.

„Můžu zjistit, o koho jde,“ navrhnu.

„O tom nepochybuji. Proč jinak bych ti o nich říkala?“

Důvodů mě napadá spousta. Aby mě vyzkoušela. Aby mě doběhla. Aby mi dala mylnou informaci. Znám svou matku – cíl pro ni světí prostředky, stejně jako pro otce a – někdy – i pro mě.

„Dobře. Zjistím to. Najdu je.“

Vstanu. Prsty křehkými jako větve mi stiskne paži. „Děkuju.“ Přemůžu se a podívám se na ni. Úzce posazené oči, zahnutý nos – jako já. Snědá pleť, tmavší, než mám já. Na okamžik si ji představím, jak v šedých šatech Odevzdaných a s hustými vlasy sepnutými do uzlu pomocí desítky sponek sedí naproti mně u stolu s večeří. Jak přede mnou klečí a přepíná mi knofl íčky na košili, než vyrazím do školy. Jak stojí u okna a na jednotvárné ulici vyhlíží auto mého otce, ruce má sepjaté – ne, sevře né, až jí na prstech bělají klouby. Tehdy nás spojoval strach. Teď už se matka nebojí a já přemýšlím, jaké by to bylo, kdyby nás místo strachu spojovala síla.

Ucítím bolest, jako bych ji zradil. Ženu, která kdysi byla mým jediným spojencem. Odvrátím se dřív, než vezmu svá slova zpět a omluvím se.

Ze základny odcházím uprostřed davu lidí. Mé zmatené oči v něm marně hledají navyklé barvy jednotlivých frakcí. Na sobě mám šedou košili, modré džíny a černé boty – nové šaty, ale pod nimi staré tetování. Svá životní rozhodnutí vrátit nemůžu. Zvláště některá.

KAPITOLA 5

TRIS

Na hodinkách si nastavím budík na desátou a usnu ještě dřív, než zaujmu pohodlnou pozici. O pár hodin později mě nevzbudí pípání hodinek, ale to, jak se na opačném konci místnosti někdo rozčiluje. Vypnu budík, rukama si vjedu do vlasů a napůl vyběhnu k nouzovému schodišti. Východem na jeho konci se dostanu do boční ulice, kde už mě pravděpodobně nikdo nezastaví.

Chladný noční vzduch mě probudí. Stáhnu si rukávy přes ruce, aby mi neprokřehly. Léto defi nitivně končí. U vchodu do základny se motá několik lidí, ale nikdo z nich si mě během plížení se přes Michigan Avenue nevšimne. Být malá má i své výhody.

Tobias čeká uprostřed travnatého prostranství. Na sobě má směs oblečení – šedou košili, modré džíny a černou mikinu s kapucí, které reprezentují všechny frakce, pro něž mám mít dle zkoušky vlohy. U nohou mu leží batoh.

„Jak jsem si vedla?“ zeptám se, když jsem na doslech.

„Bezva.“ Usměje se.

Špičkami prstů mě uchopí za halenku na břiše, přivine si mě k sobě a něžně mě políbí.

„Pojď,“ řekne, když se odtáhne. „Mám na dnešní večer plán.“

„Vážně?“

„Co se divíš? Vlastně jsme ještě neměli pořádný rande.“

„Jak chceš za současných okolností randit?“ „Nevím, ale aspoň jedno opravdový rande bych rád zažil.“ Vrací se zpátky k obří kovové konstrukci na kraji trávníku a já jdu za ním. „Před tebou jsem byl

párkrát na hromadným rande, ale skoro vždycky to byla katastrofa. Končívalo to tak, že Zeke ulovil jakoukoli holku, kterou zrovna chtěl, a já jsem za trapnýho ticha zůstal sedět v rohu s holkou, kterou

se mi už předtím podařilo urazit.“

„Nejsi zrovna konverzační typ,“ podotknu a zazubím se.

„Zato ty jo.“

„Náhodou, umím být i milá.“

„Hmm.“ Poklepe si na bradu. „Máš příležitost.“

„Sluší ti to.“

Usměje se a ve tmě zasvítí jeho zuby. „Můžeš být milá i častěji.“ Dojdeme na konec trávníku. Teď zblízka vypadá kovová konstrukce větší a nepřístupnější. Je to skutečně jeviště a nad ním se klenou masivní kovové pláty, které se stáčejí do různých směrů a připomínají plechovku po výbuchu.

Projdeme kolem jednoho z plechů napravo k zadní části pódia, která se zvedá šikmo vzhůru. Odtud podpírají kovové nosníky jednotlivé pláty. Tobias si zajistí batoh na zádech a jednoho nosníku se chytí. Polezeme.

„Něco mi to připomíná,“ prohodím. Jedním z našich prvních společných zážitků byl výstup na ruské kolo, ale tenkrát jsem to byla já, kdo nás přiměl lézt výš.

Vyhrnu si rukávy a lezu za ním. Prostřelené rameno mě ještě bolí, ale už ho mám skoro zahojené. Přesto zatěžuju především druhou ruku a snažím se co nejvíc pracovat nohama. Podívám se na změť plechů pod sebou a na zem pod nimi a rozesměju se.

Tobias vyšplhá až k místu, kde se dvojice plátů spojuje do písmene V, a vytváří tak dostatek prostoru pro nás oba. Nohama se zaklíní o plech a zvrá tí se dozadu, aby mi pomohl nahoru. Jeho pomoc sice nepotřebuju, ale proč bych mu to říkala – dotek jeho rukou na mém pasu je mi víc než příjemný.

Z batohu vytáhne deku, kterou přes nás přehodí, a pak odněkud vyklouzlí dva plastové kelímky.

„Chceš mít čistou hlavu, nebo trochu zamotanou?“ zeptá se a nakoukne do batohu.

„Hm…“ Nakloním hlavu. „Čistou. Myslím, že musíme pár věcí probrat, ne?“

„To musíme.“

Vytáhne malou lahev plnou čiré, perlivé tekutiny. „Tohle jsem si půjčil v kuchyni. Vypadá to lákavě,“ řekne, když odšroubovává víčko. Do obou kelímků trochu nalije a já ochutnám. Těžko říct, co to je, ale je to sladké jako sirup a chutná to po citrónech. Nejdřív se zarazím, ale druhý doušek už je lepší.

„Takže, chtěli jsme o něčem mluvit,“ načne Tobias.

„Jo.“

„Fajn…“ Sklopí pohled a zamračí se. „Hele, já chápu, proč ses dala dohromady s mým otcem a proč sis to nechala pro sebe, ale…“

„Ale jsi na mě naštvanej,“ dopovím za něj. „Protože jsem ti lhala. Zase.“ Přikývne, ale nepodívá se na mě.

„Nejde jenom o Marcuse. Už předtím. Umíš si vůbec představit, jaký to bylo, probudit se sám a vědět, žes odešla“ – na smrt, čekám, že řekne, ale ani to nedokáže vyslovit – „za Jeanine.“

„Ne, to asi neumím.“ Znovu se napiju. Chvíli převaluju sladkou chuť na jazyku a teprve pak polknu. „Já… už předtím mě několikrát napadlo, že se za něco obětuju, ale nevěděla jsem, co takové obětovat se ve skutečnosti znamená, co to znamená obětovat svůj vlastní život.“

Zvednu k němu oči a on se na mě konečně podívá.

„Teď už to vím,“ pokračuju. „Vím, že chci žít. Vím, že k tobě chci být upřímná, ale nejde mi to… a nikdy mi to nepůjde, když mi nebudeš věřit, nebo když se mnou budeš mluvit tak povýšeně, jak to děláváš“

„Povýšeně?“ zopakuje. „Chovala ses absurdně, zbytečně jsi riskovala“

„Jo,“ skočím mu do řeči. „A ty sis vážně myslel, že mi pomůže, když se mnou budeš mluvit jako s malým děckem?“

„Co jinýho jsem měl dělat? Odmítlas používat rozum!“

„Možná jsem žádnej rozum nepotřebovala!“ Narovnám se. Už nedokážu předstírat, že jsem uvolněná. „Užírala jsem se pocitem viny a potřebovala jsem, abys mě utěšil, a ne abys na mě ječel. Nebo abys přede mnou tajil, co máš v plánu, jako bych nedokázala – “

„Nechtěl jsem tě zbytečně zatěžovat.“

„Neříkals náhodou, že jsem drsňák?“ vypálím zlostně. „Myslíš, že všechno snesu, když na mě řveš, ale že nezvládnu nic jinýho? Co to má znamenat?“

„Já vím, že sneseš hodně.“ Zavrtí hlavou. „Nejsem zvyklej něco někomu říkat. Jsem zvyklej řešit věci sám.“

„Na mě se dá spolehnout,“ namítnu. „Mně věřit můžeš. A můžeš nechat na mně, abych si sama rozhodla, co zvládnu a co ne.“

„Fajn,“ řekne a přikývne. „Ale už žádný lhaní. Nikdy.“

„Dobře.“

Všechno mě najednou tlačí a škrtí, jako by mě někdo nasoukal do něčeho příliš těsného. Nechci, aby náš rozhovor takhle skončil. Vezmu Tobiase za ruku.

„Mrzí mě, že jsem ti lhala,“ omluvím se. „Vážně.“

„Omluva se přijímá. Nechtěl jsem, aby sis myslela, že tě nerespektuju.“ Chvíli zůstaneme jen tak sedět a držíme se za ruce. Opřu se o chladivý kov. Obloha nade mnou je čistá a temná a měsíc zakrývají mraky. Pak se na chvíli vyjasní a vysoko nad námi zazáří hvězda, ale zdá se, že je jediná. Když ale zase předkloním hlavu, uvidím šňůru budov podél Michigan Avenue, které na nás dohlížejí jako němé stráže.

Nic neříkám. Čekám, až se přestanu cítit stísněně. Konečně se dostaví pocit úlevy. Obvykle mi trvá déle, než ze mě hněv vyprchá, ale teď se s radostí loučím s pocity, které se ve mně za těch několik posledních, nezvyklých týdnů nastřádaly – s hněvem a strachem, že mě Tobias nenávidí, a s provinilostí kvůli tomu, že jsem za jeho zády spolupracovala s Marcusem.

„Tohle je teda dryák,“ prolomí ticho Tobias, když do sebe obrátí kelímek a postaví ho na zem.

„Jo, je to síla,“ přitakám a podívám se, kolik mi v kelímku ještě zbývá. Obrátím ho do sebe a zkřivím obličej, když se mi v krku roztancují bublinky.

„Nevím, co na tom všichni vidí. Naše neohrožený koláče se s tímhle nedaj srovnat.“

„Zajímalo by mě, jakej moučník by asi hostům nabízeli Odevzdaní, kdyby nějakej měli.“

„Starej chleba.“

Zasměje se. „Vodovou kaši.“

„Mlíko.“

„Občas jako bych věřil všemu, co nás učili,“ prohlásí. „Ale evidentně nevěřím, jinak bych tady s tebou neseděl a nedržel tě za ruku, i když nejsi moje žena.“

„A co vás učili o… tomhle?“ zeptám se a kývnu směrem k našim rukám.

„Co nás učili, hmm.“ Uculí se. „,Dělejte, co chcete, ale dávejte si pozor,‘ to nás učili.“

Povytáhnu obočí. Rozhoří se mi tváře.

„Já jsem pro střední cestu,“ dodá. „Najít tu pravou míru mezi tím, co člověk chce, a tím, co si myslí, že by udělat měl.“

„To zní rozumně.“ Odmlčím se. „A co chceš?“ Asi vím co, ale chci, aby mi to řekl sám.

„Hmm.“ Roztáhne rty do úsměvu a poklekne u mě. Přitiskne dlaně na kovový plát, pažemi mi zastřeší hlavu a zvolna mě políbí, na ústa, pod bradu, těsně nad klíční kost. Ani se nepohnu. Bojím se, že udělám něco hloupého nebo že se mu to nebude líbit. Za chvíli se ale cítím jako socha, jako bych tady a teď vůbec nebyla, a zdráhavě ho obejmu kolem pasu.

Znovu pohladí má ústa polibkem a vyhrne košili zpod mých rukou, až se dotýkám jeho holé kůže. Probudí se ve mně život a přitisknu se k němu víc. Rukama mu přejíždím po zádech, po ramenech. Zrychleně dýchá a já také. Na jazyku mi zašumí citrónové bublinky a z jeho kůže se nadechnu větru a vím, že chci ještě, ještě.

Vykasám mu košili. Ještě před chvílí mi byla zima, ale myslím, že teď už ani jeden z nás zuby nedrkotá. Jednou rukou si mě k sobě přivine, pevně a rozhodně, a druhou zabloudí do mých vlasů. Zpomalím a vychutnávám ten pocit – jeho hebkou kůži, kterou zdobí černé tetování, jeho naléhavý polibek, studený vzduch, do kterého jsme se zachumlali.

Uvolním se. Už se necítím jako voják, který musí vzdorovat sérům

pravdy a samozvaným vůdcům. Cítím se hebce, lehce, cítím, že je v pořádku se zasmát, když mi přejede konečky prstů po bocích a dole po zádech, že je v pořádku mu vzdechnout do ucha, když mě k sobě přitiskne a zaboří mi tvář do krku, aby mě tam políbil. Cítím se sama sebou, silná i slabá zároveň – a že taková můžu aspoň na chvíli být.

Nevím, kolik času uplyne, než nás opět roztřese zima a my se k sobě schoulíme zpátky pod deku.

„Nevím, jestli se mi chce dělat to, co bych měl,“ připustí a zasměje se mi do ucha.

Usměju se. „Tak to asi chodí.“

KAPITOLA 6

TOBIAS

Cítím to, když stojím s podnosem v ruce ve frontě na jídlo, vidím to ve tvářích odpadlíků, kteří se v hloučku svorně sklání nad svými porcemi ovesné kaše. Něco je ve vzduchu a každou chvíli se ukáže co. Když jsem včera odešel z matčiny kanceláře, chvíli jsem se zdržel na chodbě, abych odposlechl její další schůzku. Ještě než zavřela dveře, zachytil jsem několik slov o demonstraci. Do mysli se mi vkradla vtíravá myšlenka: Proč mi nic neřekla?

Nejspíš mi nevěří. Takže si asi nevedu zase tak dobře jako její rádoby pravá ruka.

Posadím se ke stolu ke stejné snídani jako všichni kolem: talíři ovesné kaše skromně poprášené hnědým cukrem a hrnku kávy. Vypnu chuťové buňky a pustím se do jídla. Do oka mi padne skupinka odpadlíků. Asi čtrnáctiletá dívka neustále těká pohledem k hodinám na zdi.

Mám napůl snědeno, když se spustí povyk. Nervózní dívka vyskočí ze židle, jako by do ní vjel elektrický proud, a všichni vyrazí ke dveřím. Rozběhnu se hned za nimi a deru se dopředu vestibulem, kde se na zemi pořád válí roztrhaný portrét Jeanine Matthewsové.

Před základnou, uprostřed Michigan Avenue, se mezitím shromáždil dav odpadlíků. Slunce zakrývají bledé mraky a den působí zamlženě

a mdle. Někdo vykřikne: „Popravte frakce!“ a vzápětí už ostatní skandují: Popravte frakce! Popravte frakce!, až svými výkřiky přehluší všechno kolem. Vzduch prorážejí pěsti, ale chybí zde radost, která doprovází podobná pozdvižení u Neohrožených. Ve výrazech kolem sebe vidím jen hněv.

Proderu se až do středu davu a teprve teď vidím, kolem čeho se lidé shlukli – obří mísy z Obřadu volby tu leží převrácené na bok a na zemi se mísí uhlí s vodou, hlínou, sklem a kameny.

Vzpomenu si, jak jsem se řízl do dlaně a na žhavé uhlí dopadla má krev – má první vzpoura vůči otci. Vzpomenu si, jak se ve mně zvedl příliv síly a zalila mě vlna úlevy. Vyvázl jsem. A tyhle mísy se mi navždy vryly do paměti.

Mezi obřadními mísami stojí Edward. Pod nohama má na prach rozdrcené úlomky skla a nad hlavou zdvižené těžké kladivo. Rozpřáhne se a jednu z mís úderem kladiva promáčkne. Vzduch zvíří uhelný prach. Musím se zastavit, abych se za ním nerozběhl. Přece to nezničí, ne obřadní mísu, ne symbol mého triumfu. Tyhle věci by nikdo ničit neměl.

Dav houstne. Nejsou v něm jen odpadlíci s černými páskami kolem paží, na kterých svítí prázdné bílé kruhy, ale lidé ze všech někdejších frakcí, kteří mají paže obnažené. Ve chvíli, kdy se Edward napřahuje k další ráně, se z davu vyřítí Sečtělý muž – prozradí ho jeho pečlivě rozdělená pěšinka ve vlasech. Jemnýma rukama potřísněnýma inkoustem popadne rukojeť

kladiva a se zaťatými zuby do sebe s Edwardem vrazí.

Davem se mihnou plavé vlasy – Tris. Na sobě má volnou modrou halenku bez rukávů, která odhaluje okraje tetování na jejích ramenech. Chce běžet k Edwardovi a tomu muži, ale Christina ji oběma rukama zadrží. Obličej Sečtělého muže zfi aloví. Edward je vyšší a silnější. Muž nemá žádnou šanci a je blázen, že ho vyzval. Edward mu vyrve kladivo z rukou a znovu se s ním rozmáchne. Vzteky bez sebe ztratí rovnováhu a kladivo dopadne muži na rameno plnou, drtivou silou.

Nejdřív slyším jenom to, jak muž řve. Všichni kolem jako by se mezitím nadechli. Vzápětí se rozpoutá šílenství. Všichni vyrazí k

místu incidentu, k Edwardovi, ke zraněnému muži. Vráží jeden do druhého, a pak i do mě – rameny, lokty, hlavami, znovu a znovu.

Nevím, kam mám běžet: ke zraněnému, k Edwardovi, nebo za Tris? Nedokážu myslet, nemůžu dýchat. Dav mě unáší k Edwardovi a já ho popadnu za paži.

„Nech toho!“ zařvu z plných plic. Upře na mě své jediné, jasné oko, vycení zuby a pokusí se mi vyškubnout.

Kopnu ho kolenem do žeber. Zavrávorá a kladivo mu vypadne z rukou. Zvednu ho a rozběhnu se k Tris.

Je někde přede mnou a snaží se prodrat ke zraněnému. Nějaká žena jí vrazí loktem do tváře, až se zapotácí. Christina ženu odstrčí stranou.

Pak zazní výstřel. Jeden, druhý. Třetí.

Dav se rozptýlí. Každý zděšeně prchá z dosahu střelby. Snažím se zjistit, kdo a jestli vůbec někdo byl zasažený, ale kolem mě se ze všech stran hrnou lidé. Nevidím téměř nic.

Tris s Christinou se dostanou ke zraněnému a sehnou se k němu. Obličej má zkrvavený a na oblečení otisky bot. Vlasy, předtím tak pečlivě upravené, má rozcuchané. Nehýbe se.

Pár kroků od něj leží v kaluži krve Edward. Kulka ho zasáhla do břicha. Na zemi se válí další lidé, které neznám, lidé, kteří byli zasaženi také, nebo je ušlapal dav. Předpokládám, že kulky byly určeny výhradně Edwardovi – ostatní se jen připletli do cesty.

Zuřivě se kolem sebe rozhlédnu, ale střelce nevidím. Neznámý útočník mezitím zmizel v davu.

Upustím kladivo na zem vedle zdeformované obřadní mísy a kleknu si k Edwardovi. Do kolen se mi zaryjí symbolické kameny Odevzdanosti. Edwardovo oko pod víčkem horečnatě těká – je naživu, zatím.

„Musíme ho dostat do nemocnice,“ prohlásím, ale nevím, jestli mě někdo vnímá. Skoro všichni se rozutekli.

Ohlédnu se na Tris, která vyšetřuje bezvládného muže. „Žije?“

Prsty na krku se mu snaží nahmatat pulz. V široce rozevřených očích má prázdný pohled. Zavrtí hlavou. Ne, nežije. Věděl jsem to.

Zavřu oči. I za zavřenými víčky vidím převržené obřadní mísy a jejich obsah navršený na hromadu. Symboly našeho dosavadního života

jsou zničeny, minimálně jeden muž je mrtvý a další zraněný – kvůli čemu vlastně?

Kvůli ničemu. Kvůli matčině prázdné, omezené vizi – vizi města, které lidem vyrvalo frakce z rukou proti jejich vůli.

Chtěla, abychom měli víc než jen pět možností. Teď nemáme žádnou. S jistotou si uvědomím, že se nemůžu postavit na její stranu, a nikdy jsem nemohl.

„Musíme pryč,“ řekne Tris a já vím, že nemluví o tom, že odsud teď musíme odejít nebo že musíme vzít Edwarda do nemocnice. Mluví o našem odchodu z města.

„Musíme pryč,“ zopakuju.

Provizorní nemocnice na základně Sečtělých páchne po dezinfekci, která dráždí nosní sliznici. Zavřu oči a dál čekám na matku.

Zuřím tak, že nemám nejmenší chuť tady vysedávat. Chci si prostě jen sbalit své věci a vypadnout. Tuhle demonstraci musela naplánovat ona, jinak by o ní nevěděla už den předem. A taky musela vědět, že se tahle demonstrace vymkne kontrole vzhledem k napětí, které tu panuje. Přesto neustoupila. Zaujmout vyhraněný postoj vůči frakcím pro ni bylo důležitější než bezpečnost či potenciální ztráty na lidských životech. Nevím, proč mě to překvapuje.

Slyším, jak se rozevřou dveře výtahu. „Tobiasi!“ zavolá matka. Rozběhne se ke mně a stiskne mi ruce. Jsou ulepené od krve. V jejích tmavých očích se mihnou obavy. „Nejsi zraněný?“

Má o mě strach. Kdesi uvnitř mě něco nepatrně zahřeje – má mě ráda, dělá si starosti. Ještě se z ní nestal netvor.

„To je Edwardova krev. Pomohl jsem ho sem donést.“

„Jak je na tom?“ zeptá se. Zavrtím hlavou. „Už nijak.“ Nevím, jak to říct lépe. Ucouvne, pustí mé ruce a sedne si na jednu z židlí v čekárně. Když Edward zběhl od Neohrožených, matka se ho ujala. Přišel o oko, o frakci, o pevnou půdu pod nohama, ale ona z něho znovu udělala bojovníka. Nevěděl jsem, že si byli tak blízcí; dojde mi to až teď, když vidím, jak se jí v očích zalesknou slzy a roztřesou prsty.

Tolik emocí jsem u ní neviděl od doby, kdy s ní otec praštil doma v obýváku o zeď.

Potlačím vzpomínky, ale jako bych je chtěl vecpat do příliš těsné zásuvky.

„Je mi to líto,“ řeknu. Nevím, jestli to míním vážně, nebo jen chci, aby si myslela, že jsem pořád na její straně. „Proč jsi mi o tý demonstraci nic neřekla?“ dodám nejistě.

Zavrtí hlavou. „Nevěděla jsem o ní.“

Lže. Vím to. Ale nechám ji být. Teď si nemůžu dovolit žádný konfl ikt. Nebo do toho teď možná nechci šťourat, když nad námi visí Edwardova smrt. Někdy těžko rozlišuju, kde končí strategie a kde začíná soucit.

„Aha.“ Poškrábu se za uchem. „Jestli chceš, můžeš ho vidět.“

„Nechci.“ Zdá se, že je myšlenkami jinde. „Vím, jak vypadá mrtvé tělo.“ V duchu se vzdálí ještě víc.

„Možná bych už měl jít.“

„Zůstaň,“ poprosí. Dotkne se prázdné židle mezi námi. „Prosím.“ Přisednu si k ní, a přestože sám sebe ujišťuju, že jsem jen tajný agent, který uposlechl svého domnělého vůdce, cítím se jako syn, který utěšuje svou truchlící matku.

Sedíme, dotýkáme se rameny, dýcháme ve stejném rytmu a už nic neříkáme.

KAPITOLA 7

TRIS

Christina převrací za chůze černý kámen v dlani. Chvíli mi trvá, než mi dojde, že je to kus uhlí z obřadní mísy Neohrožených.

„Nechtěla jsem to tady řešit, ale pořád na to musím myslet,“ řekne konečně.

„Že z deseti původních přeběhlíků už nás dejchá jenom šest.“

Před námi se tyčí Hancockův mrakodrap a za ním Lake Shore Drive, onen líný pruh asfaltu, nad kterým jsem před časem letěla jako pták. Kráčíme vedle sebe po rozpukaném chodníku a na oblečení máme Edwardovu zaschlou krev.

Pořád mi to nedochází: Že Edward, z nás všech ten nejtalentovanější, kluk, po kterém jsem v dormitáři utírala krev, je mrtvý. Mrtvý.

„A z těch, se kterýma se dalo mluvit, jsme to jenom my dvě… a možná Myra,“ poznamenám.

Když Edward přišel o oko, Myra s ním z Neohroženosti odešla. Už jsem ji nikdy neviděla. Vím, že se brzy potom rozešli, ale nikdy jsem nezjistila, co se s ní pak stalo. Stejně jsem s ní dohromady promluvila tak tři slova.

Jedny ze vstupních dveří už jsou otevřené a vlají na pantech. Uriah slí bil, že sem přijde zapnout generátor, a opravdu – ovládací tlačítko výtahu se mi pod prstem zeleně rozzáří.

„Tys tady nikdy nebyla?“ zeptám se Christiny, když nastupujeme do výtahu.

„Ne,“ odpoví. „Myslím uvnitř. Tehdy mě sem přece nevzali.“

„Už vím.“ Opřu se o stěnu. „Měla bys to zkusit, ještě než odejdeme.“

„Jo.“ Namalovala si rty červenou rtěnkou. Připomíná mi děti, kterým od náruživého mlsání bonbonů zrudla ústa. „Někdy jako bych Evelyn chápala. Stalo se tolik strašných věcí, až si člověk občas říká, že by tady raději zůstal a… prostě to tady začal dávat dohromady, než aby se vrhal do další šlamastyky.“ Pousměje se. „Se ví, že to neudělám,“ dodá. „Ani nevím proč. Asi jsem zvědavá.“

„Mluvilas o tom s vašima?“

Občas zapomínám, že Christina není jako já, která nemám žádné rodinné vazby. Má otce i matku a malou sestru, všechny z Upřímnosti.

„Musí se starat o malou,“ vysvětlí. „Neví, nakolik je to tam venku bezpečný. Nemůžou riskovat.“

„A tebe pustí?“

„Přežili, že jsem odešla do jiný frakce. Tohle přežijou taky,“ uzavře Christina téma a sklopí pohled. „Chtějí jenom, abych vedla poctivej život, chápeš? A to tady není možný. Prostě není.“

Dveře výtahu se otevřou a do tváří nám šlehne vítr. Stále je vlahý, ale už v sobě nese příslib zimy. Ze střechy k nám dolehnou hlasy. Začnu šplhat po žebříku. Pod každým mým krokem se zakymácí, ale Christina ho dole drží, dokud nevylezu až nahoru.

Uriah a Zeke hází přes okraj střechy kamínky a poslouchají, jak při pádu zvoní o okna. Uriah se pokusí do Zeka strčit, aby další hod zpackal, ale Zeke mu stačí uhnout.

„Čau,“ pozdraví jednohlasně, když nás uvidí.

„Počkat, vy jste dvojčata?“ zeptá se Christina a zakření se. Oba se zasmějí, ale Uriah vypadá unaveně, jako by byl duchem jinde. Ztratit něko ho blízkého způsobem, jakým on přišel o Marlene, s člověkem nutně zalomcuje. Já jsem asi výjimka.

Nikdo nepřinesl úvazky, takže na lanovce se dneska nesvezeme. Kvůli tomu jsme ostatně nepřišli. Nevím, co sem přitáhlo ostatní, ale já jsem chtěla být vysoko – mít co největší rozhled. Ale všechno na západ ode mě se utápí ve tmě, jako by někdo celou scenérii přikryl černou dekou. Na okamžik se mi zdá, že se na obzoru něco zalesklo, ale je to jen zdání.

Také ostatní mlčí. Zajímalo by mě, jestli všichni přemýšlíme nad tím samým.

„Co myslíte, že tam je?“ zeptá se konečně Uriah.

Zeke jen pokrčí rameny, ale Christina vysloví své obavy. „Co když je tam to samý? Stejný zchátralý město, stejný systém, stejný… všechno?“

„Tomu nevěřím,“ prohlásí Uriah a zavrtí hlavou. „Musí to tam být jiný.“

„Nebo nijaký,“ naznačí Zeke. „Lidi, kteří nás sem šoupli, už můžou být mrtví. A všechno po nich lehlo popelem.“

Zachvěju se. To mě nikdy nenapadlo, ale Zeke má pravdu – nevíme, co se tam dělo, nebo kolik generací se mezitím prostřídalo. Možná že kromě nás už žádní další lidé nežijí.

„Na tom nezáleží,“ řeknu důrazněji, než jsem zamýšlela. „Nezáleží, jak to tam vypadá, musíme to vidět na vlastní oči. Pak se o tom můžeme bavit.“

Ještě dlouho tam stojíme. Přejíždím pohledem po hranách budov, až se mi obrysy všech oken slijí do jediné čáry. Pak se Uriah zeptá Christiny, jak probíhala demonstrace, a chvíle klidu a ticha zmizí, jako by ji odvál vítr.

Příští den Evelyn ve vestibulu základny Sečtělých mezi kousky portrétu Jeanine Matthewsové vyhlásí nová pravidla. V hale se shromáždili jak ti, kteří se dosud hlásili k nějaké frakci, tak odpadlíci. A i ti, co se sem ne vešli, poslouchají z ulice, co jim chce jejich nový vůdce říct. Podél obvodu haly hlídkují Evelynini vojáci, prsty připravené na spouštích. Mají nás pod kontrolou.

„Včerejší události jen potvrdily, že jeden druhému nemůžeme důvěřovat,“ zahájí Evelyn svou řeč. Je bledá jako křída a očividně vyčerpaná. „Dokud se situace nestabilizuje, musíme se podrobit určité kázni. Prvním opatřením od této chvíle bude zákaz vycházení: Do deváté hodiny večerní se musí všichni vrátit do přidělených prostor. Tyto prostory pak neopustí až do osmé hodiny ranní. V noci i ve dne budou v ulicích přítomny ozbrojené hlídky, které budou dohlížet na naši bezpečnost.“

Odfrknu si a snažím se to zamaskovat zakašláním. Christina mě dloubne loktem do žeber a přiloží si prst ke rtům. Nevím, proč se tak bojí – jako by mě Evelyn mohla na tu dálku slyšet.

Pár metrů ode mě stojí se založenýma rukama Tori, která byla jedním z pěti vůdců Neohrožených a kterou Evelyn její funkce zbavila. Její ústa se zkřiví do úšklebku.

„Dále je čas, abychom se připravili na náš nový způsob života, na život bez frakcí. Dneškem počínaje se všichni začnou učit dovednostem, které od nepaměti vykonávali odpadlíci. V těchto pracích se pak budeme všichni postupně střídat, stejně jako v dalších povinnostech, které příslušely jednotlivým frakcím.“ Evelyn se usměje, aniž by se skutečně usmála. Nevím, jak to dělá. „Každý se bude podílet na budování našeho nového města rovným dílem. Frakce nás rozdělily, teď mezi námi opět zavládne jednota.

Odteď a už navždy.“

Odpadlíci všude kolem mě souhlasně zahučí. Cítím se nesvá. Ne že bych s Evelyn přímo nesouhlasila, ale vím, že ti, kteří se včera vzepřeli Edwardovi, se jen tak umlčet nenechají. Evelyn nemá nad městem takovou moc, jak by si přála.

Po Evelynině projevu nemám chuť se prodírat davem. Kličkuju chodbami, dokud nenarazím na zadní schodiště, po kterém jsme před nedávnem pronikli k Jeanine do laboratoře. Tehdy jsme museli překračovat mrtvá těla; teď jsou schody umyté a nablýskané, jako by se tady nikdy nic nestalo. Ve čtvrtém patře zaslechnu výkřik a zvuky, které připomínají potyčku.

Otevřu dveře a můj pohled padne na hlouček mladých lidí – mladších než já a s páskami odpadlíků na pažích – kteří obklopili nějakého mladíka na podlaze.

Ukáže se, že mladík je z Upřímnosti – od hlavy až k patě je oblečený v černobílém.

Rozběhnu se k nim. „Hej!“ zařvu, když si všimnu, že vysoká dívka se ho chystá kopnout znovu.

Nic si ze mě nedělá a kopne kluka do žeber. Ten zaskučí a odvrátí se.

„Hej!“ křiknu znova a tentokrát dívka zareaguje. Je mnohem vyšší než já – dobrý metr osmdesát – ale mám jenom vztek, ne strach.

„Dej si pohov,“ řeknu. „Říkám ti, dej si pohov.“

„Porušil předpis o oblíkání. Vím, na co mám a nemám právo, a nenechám si poroučet od nějakýho frakčátka,“ odbude mě s pohledem upřeným na mé tetování nad klíční kostí.

„Becky,“ osloví dívku mladík vedle ní. „To je ta holka, co pustila to video.“ Na ostatní to udělalo dojem, ale dívka se jenom ušklíbne. „A co?“

„A nic,“ odpovím. „Jenom to, že jsem musela ublížit spoustě lidí, abych v Neohroženosti prošla výcvikem, a udělám to znovu, jestli budu muset.“

Rozepnu si modrou mikinu a hodím ji mladíkovi na zemi. Zvedne ke mně oči. Z obočí se mu řine krev. S přemáháním se zvedne. Jednou rukou se pořád drží za žebra, druhou si přetáhne mou mikinu přes ramena jako deku.

„Ještě nějaký námitky k jeho oblečení?“

Dívka vyhodnocuje situaci a přemýšlí, jestli se mnou má bojovat, nebo ne. Jako bych jí viděla do hlavy – je malá, bude snadný terč, ale je od Neohrožených a jen tak se nedá. Možná ví, že už jsem pár lidí zabila, možná si jenom nechce přidělávat problémy, každopádně ztrácí nervy – poznám to na jejím nejistém úšklebku.

„Být tebou, tak si dávám pozor,“ sykne.

„Není to potřeba, věř mi,“ odpovím. „A teď vypadněte.“

Počkám, dokud se nerozejdou, a pak pokračuju ve své cestě. Mladík na mě zavolá. „Hej! Co ta mikina?“

„Je tvoje!“ zavolám přes rameno.

Zahnu za roh v domnění, že už jsem u dalšího schodiště, ale přede mnou se táhne jen další prázdná chodba. Jako bych za sebou slyšela kroky.

V mžiku se otočím a připravím se na střet s vysokou dívkou, ale nikdo za mnou není.

Už jsem asi paranoidní.

Otevřu jedny dveře. Potřebuju najít nějaké okno, abych se mohla zorientovat.

Místo toho objevím jen zpustošenou laboratoř. Na stolech leží rozházené kádinky a zkumavky, na zemi se povalují roztrhané papíry. Sehnu se, abych jeden zvedla, když vtom zhasnou světla.

Vystartuju ke dveřím. Čísi ruka mě popadne za paži a strhne stranou. Někdo mi přes hlavu přehodí pytel a další mě natlačí na zeď. Mlátím sebou a zápasím s látkou, která mi zakrývá výhled. Tohle už ne, tohle už ne!

Na nic jiného myslet nedokážu. Podaří se mi uvolnit jednu ruku a naslepo se oženu pěstí. Zasáhnu někoho do ramene nebo brady, nevím.

„Hej!“ zařve hlas. „To bolelo!“

„Nechtěli jsme tě vyděsit, Tris,“ ozve se jiný hlas, „ale anonymita je nedílnou součástí naší operace. Nechceme ti ublížit.“

„Ne? Tak mě pusťte!“ skoro ta slova zavrčím. Ruce, které mě držely u zdi, svůj stisk uvolní.

„Kdo jste?“ domáhám se odpovědi.

„Patříme k Alianci,“ odpoví ten samý hlas. „Je nás hodně, a přesto nejsme nikdo…“

Nemůžu si pomoct a rozesměju se. Možná je to z šoku, nebo ze strachu – srdce mi začíná bušit pomaleji a ruce se mi roztřesou úlevou.

„Slyšeli jsme, že se nehodláš podřídit Evelyn Johnsonové ani jejím přisluhovačům,“ pokračuje hlas.

„Tohle je absurdní.“

„Ne tak absurdní jako se někomu podřídit, když nemusíš.“

Snažím se prohlédnout přes látku, která mi zakrývá obličej, ale je příliš hustě tkaná a kolem je tma. Chci se opřít o zeď, ale poslepu jsem nemotorná. Rozšlápnu nějakou kádinku.

„Dobře, tak se jí nehodlám podřídit. A co má být?“

„Znamená to, že chceš odejít.

Ta slova mě rozruší. „Chceme tě o něco požádat, Tris Priorová. Zítra v noci, o půlnoci, se hodláme sejít. A chceme, abys přivedla ostatní Neohrožené.“

„Fajn,“ řeknu. „Jen malou otázečku: Když se teda zítra uvidíme, proč mi z hlavy nesundáte tu habaďúru?“

Ať už mluvím s kýmkoli, zřejmě neví, co na to říct. „Jeden den může přinést mnoho nebezpečí,“ opáčí hlas. „Uvidíme se zítra o půlnoci na místě, kde jsi učinila své doznání.“

Vzápětí se rozletí dveře a průvan mi přilepí látku na obličej. Chodbou se rozlehnou chvatné kroky. Než si stačím sundat pytel z hlavy, všechno kolem ztichne. Prohlédnu si ho – je to tmavě modrý povlak na polštář, na kterém je napsáno „Nejdřív frakce, potom krev“.

Smysl pro drama jim rozhodně nechybí. Místo, kde jsi učinila své doznání.

Je jen jedno takové místo – základna Upřímných, kde mi naočkovali sérum pravdy.

Když se ten večer konečně dostanu zpátky na pokoj, pod sklenicí na nočním stolku najdu vzkaz od Tobiase.

Proces s tvým bratrem proběhne zítra ráno. Nemůžu tam jít, vzbudil bych podezření, ale co nejdřív ti dám vědět rozsudek. Pak něco zkusíme vymyslet. Na každý pád už brzo bude po všem.

KAPITOLA 8

TRIS

Je devět ráno. Právě teď můžou rozhodovat o Calebově osudu – když si zavazuju boty, když už si počtvrté tohle ráno urovnávám postel. Prohrábnu si vlasy. Odpadlíci provádějí neveřejné procesy jen v případě, že je verdikt předem znám, a Caleb byl pravá ruka Jeanine Matthewsové.

Nemělo by mě to trápit. O všem už je beztak rozhodnuto. Všichni její nejbližší spolupracovníci budou popraveni.

Proč to řešíš? ptám se sama sebe. Zradil tě. Když měli popravit tebe, nehnul ani prstem.

Neřeším to. Řeším. Nevím.

„Čau, Tris,“ pozdraví mě Christina a zaťuká na zárubeň. Za ní vykoukne Uriah. Pořád se usmívá jako dřív, ale teď jako by byly jeho úsměvy z vody, která každou chvíli z jeho tváře steče.

„Něco novýho?“ zeptá se Christina.

Znovu se rozhlédnu kolem sebe, i když vím, že v místnosti nikdo není.

Podle rozvrhu mají být všichni na snídani. Poprosila jsem Uriaha a Christinu, aby snídani vynechali, že jim něco potřebuju říct. Pěkně mi kručí v žaludku.

„Jo,“ odpovím.

Sednou si na postel naproti mně. Povím jim, jak mě večer předtím odchytili v laboratoři, taky o tom povlaku na polštář a o plánovaném setkání Aliance.

„Nechce se mi věřit, že ses spokojila jenom s jednou ranou,“ diví se Uriah.

„Byli v přesile,“ řeknu na svou obranu. Možná jsem neměla být tak důvěřivá, přece jen jsem Neohrožená, ale zvláštní doba si žádá zvláštní jednání.

Kromě toho – nejsem si jistá, nakolik Neohrožená se ještě cítím, když se všechny frakce rozpadly.

Při té myšlence mě píchne u srdce. Zvláštní, že s určitými věcmi se člověk nerad loučí.

„Co myslíš, že chtějí?“ zeptá se Christina. „Jenom odejít z města?“

„Vypadá to tak, ale nevím,“ přiznám se.

„Jak víme, že ty lidi neposlala Evelyn, aby nás pak mohla obvinit ze zrady?“ „Nevíme,“ připustím. „Ale víme, že bez cizí pomoci se z města nedostaneme.

A já tady prostě nehodlám zůstat, abych se učila řídit autobus a chodila do postele, kdy mi řeknou.“

Christina se znepokojeně podívá na Uriaha.

„Hele,“ dodám, „jestli nechcete, tak nikam chodit nemusíte, ale já odsud vážně musím vypadnout. Musím zjistit, kdo byla Edith Priorová a kdo na nás za městem čeká, jestli vůbec někdo. Prostě mi to nedá.“ Zhluboka se nadechnu. Ani nevím, odkud se ten nával zoufalství vzal, ale teď už ho nemůžu dál přehlížet. Jako by se ve mně probudilo něco živého, co tam dosud jen dřímalo. A teď se mi to svíjí v žaludku a krku. Musím odejít. Musím se dozvědět pravdu.

Uriahův mdlý úsměv na okamžik zmizí. „Jdu do toho.“

„Bezva,“ řekne Christina. V jejích tmavých očích je stále neklid, ale pokrčí rameny. „Takže tam jdeme všichni.“

„Dobře. Může o tom někdo z vás říct Tobiasovi? Asi bych se kolem něho neměla motat, když jsme se ,rozešli‘,“ vysvětlím. „Sejdeme se v půl dvanáctý na ulici.“

„Já mu to řeknu. Myslím, že jsme dneska ve stejný skupině,“ řekne Uriah. „Čeká nás lekce o továrnách. Nemůžu se dočkat.“ Ušklíbne se.

„Mám říct i Zekovi, nebo mu až tak nevěříme?“

„Klidně mu to řekni, ale postarej se o to, aby to všude nerozkecal.“ Znovu se podívám na hodinky. Čtvrt na deset. Soud s Calebem už musel skončit – touhle dobou se už všichni povinně seznamují se svým novým zaměstnáním. Mám pocit, že každou chvíli vyskočím z kůže. Podlomí se mi kolena.

Christina mi položí ruku na rameno, ale na nic se mě nezeptá. Jsem jí za to vděčná. Nemám tušení, co bych jí řekla.

K zadnímu schodišti to s Christinou musíme vzít pořádnou zacházkou, abychom se vyhnuly ozbrojeným hlídkám. Stáhnu si rukáv až k zápěstí.

Na ruku jsem si načrtla plán cesty – vím, jak se dostat na základnu Upřímných, ale nevím, kudy to budeme muset obcházet, abychom unikli pozornosti odpadlíků.

Venku u dveří na nás čeká Uriah. Má na sobě černé oblečení, ale ve výstřihu mikiny mu svítí šedé triko. Nemůžu si zvyknout, že mí přátelé nosí barvy Odevzdaných, jako bych s nimi prožila celý život. Někdy ten pocit skutečně mám.

„Čtyřka a Zeke se s náma potkají až tam,“ řekne Uriah. „Vyrazíme.“ Dáme se do běhu směrem k Monroe Street. S každým hlučným krokem ve mně zatrne. Ale teď musíme být hlavně rychlí. Když zabočíme na Monroe Street, ohlédnu se, jestli nás někdo nezpozoroval. Několik tmavých postav míří na Michigan Avenue, ale zmizí za blokem budov, aniž by se zastavily.

„Kde je Cara?“ zeptám se šeptem Christiny, když jsme na State Street a dostatečně daleko od základny, takže můžeme mluvit.

„Nevím. Myslím, že nedostala pozvánku,“ odpoví Christina. „Což je fakt divný, protože pokud vím, tak chce – “

„Pst!“ okřikne nás Uriah. „Kam teď?“

Baterkou si posvítím na ruku s plánkem. „Randolph Street!“

Sladíme tempo. Naše podrážky pleskají o dlažbu, nadechujeme se v téměř stejných intervalech. Bolí mě svaly, ale i tak je příjemné běžet. U mostu už pro bolest v nohách skoro nevidím. Pak můj pohled přelétne přes rozbahněnou řeku a tam už spatřím základnu, opuštěnou a potemnělou, a i přes bolest se usměju. Na opačné straně mostu zpomalím a Uriah mi položí ruku kolem ramen.

„A teď už jenom vyběhnout asi milion schodů,“ poznamená.

„Třeba budou fungovat výtahy.“

„To těžko.“ Zavrtí hlavou. „Vsadím se, že Evelyn sleduje odběr proudu v celým městě – aby věděla, jestli se náhodou někdo někde

potají neschází.“ Povzdechnu si. Nemám nic proti běhání, ale schody nesnáším.

Když konečně u konce s dechem zdoláme poslední schod, je za pět minut půlnoc. Zatímco ostatní hned pokračují dál, já ještě u výtahu popadám dech. Uriah měl pravdu – nikde nesvítí jediné světlo, kromě žárovek u nouzových východů. Právě v jejich modré záři uvidím Tobiase, který se vynoří z výslechové místnosti.

Od našeho rande jsem s ním komunikovala jen prostřednictvím tajných zpráv. Musím se přemáhat, abych se mu nevrhla kolem krku, abych mu prsty nepřejela přes horní ret a vrásku na tváři, která se mu tam udělá, když se usměje, a přes přísné obrysy jeho obočí a tváře. Do půlnoci však zbývají už jen dvě minuty. Na nic z toho nemáme čas.

Na chvíli mě pevně obejme. Jeho dech mě zašimrá na uchu a já zavřu oči a konečně se uvolním. Voní po větru a potu a mýdle – jako Tobias a jako bezpečí.

„Půjdeme dovnitř?“ navrhne. „Určitě mají naspěch.“

„Fajn.“ Nohy se mi třesou vyčerpáním – nedovedu si představit, že pak

budeme ty schody sbíhat dolů a že poběžíme zpátky až na základnu Sečtělých.

„Víš něco o Calebovi?“

Trhne sebou. „Promluvíme si až pak.“ Nic víc vědět nepotřebuju.

„Popraví ho, že?“ vyslovím tiše svou obavu.

Přikývne a vezme mě za ruku. Nevím, jak se mám cítit. Snažím se necítit nijak.

Společně vejdeme do sálu, kde mě i Tobiase před časem podrobili výslechu sérem pravdy. Místo, kde jsi učinila své doznání.

Na dlaždici s vyrytým symbolem vah hoří v kruhu svíčky. Řadu tváří poznávám, jiné jsou mi cizí. Vedle sebe stojí Susan s Robertem, baví se spolu; stranou od ostatních postává se založenýma rukama Peter; Uriah

a Zeke se připojili k Tori a hrstce dalších Neohrožených; Christina se přidala k matce a sestře; a v rohu jsou dva Sečtělí, již od pohledu nervózní.

Ani nové šaty nedokázaly smazat rozdíly, jsou příliš hluboce zakořeněné.

Christina na mě kývne. „Tohle je moje máma, Stephanie,“ představí svoji matku s tmavými kudrnatými vlasy, které jsou již místy prokvetlé.

„A má sestra, Rose. Mami, Rose, tohle je má kamarádka Tris a tohle Čtyřka, který nám při výcviku dělal instruktora.“

„Já vím,“ odvětí Stephanie, „byly jsme u jejich výslechu, Christino.“

„Já vím, jen jsem chtěla být zdvořilá – “

„Zdvořilost je klam – “

„Jo, jo, já vím,“ zarazí ji Christina a protočí panenky.

Všimnu si, jak se její matka a sestra na sebe podívají – ostražitě, hněvivě. Nato se Rose obrátí ke mně a řekne: „Takže tys Christině zabila kluka.“

Při jejích slovech mě zamrazí. Jako by mě celou rozetnul vedví paprsek ledu. Chci odpovědět, chci něco říct na svou obranu, ale slova nepřicházejí.

„Rose!“ vykřikne Christina a zpraží sestru pohledem. Tobias se vedle mě narovná a napne svaly. Připraven k boji, jako vždy.

„Myslela jsem, že bude lepší si všechno vyříkat rovnou,“ opáčí Rose.

„Proč ztrácet čas?“

„A ty se divíš, proč jsem z naší frakce odešla,“ řekne Christina.

„Upřímnost neznamená říct cokoli, kdykoli chceš. Upřímnost znamená, že to, co

se říct rozhodneš, bude pravda.“

„Částečná pravda je taky lež.“

„Dobře. Chceš slyšet pravdu? Necítím se s váma dobře a nechci tady teď nic řešit. Uvidíme se později.“ Vezme mě za paži a odtáhne mě i Tobiase pryč od své rodiny. Celou dobu přitom kroutí hlavou. „Je mi to vážně líto. Nikdy se nenaučily odpouštět.“

„To je v pohodě,“ odpovím, i když vím, že není.

Myslela jsem, že když mi Christina odpustila, budu mít to nejhorší za sebou. Jenže když zabijete někoho, koho máte rádi, bolest nikdy nepřejde. Na čas ji může něco překrýt, ale nikdy už nezmizí.

Podle mých hodinek je přesně půlnoc. Dveře na protější straně sálu se otevřou a dovnitř vstoupí dvě útlé postavy. Tou první je Johanna Reyesová, někdejší mluvčí Mírumilovných. Poznám ji podle jizvy na tváři i podle žluté halenky, která jí vyčuhuje zpod černého saka. Druhá postava je také žena, ale nevidím jí do tváře, jen si všimnu, že má modré oblečení.

Zpanikařím. Vypadá docela jako… Jeanine. Ne, viděla jsem ji zemřít. Jeanine je po smrti.

Žena přijde blíž. Připomíná sochu, má blond vlasy. Jako Jeanine.

Z přední kapsy jí visí brýle a vlasy má zapletené do copu. Sečtělá od hlavy až k patě, ale ne Jeanine Matthewsová.

Cara.

Cara a Johanna jsou v čele Aliance?

„Ahoj,“ řekne Cara a veškerý hovor utichne. Usměje se, ale spíše jen z povinnosti či společenské konvence. „Vzhledem k tomu, že tady nemáme co pohledávat, budu se snažit být co nejstručnější. Někteří z vás – Zeke, Tori – nám už nějakou dobu pomáhají.“

Vytřeštím oči. Zeke že pomáhá Caře? Docela jsem zapomněla, že už dřív dělal špeha. V té době se asi utvořil jeho vztah s Carou – byli něco jako přátelé, když Cara před nedávnem odešla ze Sečtělosti.

Podívá se na mě, zastříhá obočími a široce se usměje.

Slovo si vezme Johanna. „Některé z vás jsme sem pozvali, abychom vás požádali o pomoc. Ale všichni, kdo tady jsme, máme jednu věc společnou: Nevěříme Evelyn Johnsonové a nehodláme svěřit osud města do jejích rukou.“

Cara sepne ruce. „Věříme v odkaz těch, kteří naše město založili. Věříme,

že společnost má být rozdělena do frakcí a že máme připravit misi Divergentních tak, jak o tom na videozáznamu hovoří Edith Priorová

– vyslat pomoc za hranice města, jakmile budeme mít dostatečnou populaci Divergentních. Přestože jsme takové populace ještě

nedosáhli, situace ve městě je dle našeho názoru natolik závažná, že si tento krok žádá.

V souladu se záměry zakladatelů našeho města jsme si stanovili dva cíle – svrhnout Evelyn a odpadlíky, abychom mohli obnovit systém frakcí, a vyslat zvědy, kteří zjistí, jak to vypadá za oplocením. První cíl bude mít na starosti Johanna, já dohlédnu na ten druhý. A ten je naším dnešním hlavním tématem.“ Zastrčí si uvolněný pramen vlasů zpátky do copu.

„Akce není určena pro všechny, protože v takovém množství bychom nutně vzbudili nechtěnou pozornost. Evelyn nás nenechá odejít bez boje, proto bude nejlepší nasadit do této operace ty, kteří mají s přežitím v bojových podmínkách zkušenosti.“

Letmo pohlédnu na Tobiase. To rozhodně máme.

„Můj výběr zahrnuje Christinu, Tris, Tobiase, Tori, Zeka a Petera,“ pokračuje Cara. „Vy všichni jste mi tím či oním způsobem dokázali svou odvahu, a právě proto bych vás nyní chtěla požádat, abyste to byli vy, kdo se se mnou vydá za město. Pochopitelně se můžete svobodně rozhodnout.“

„Peter?“ zeptám se bez rozmyšlení. Neumím si představit, jak Peter Caře „dokázal svou odvahu“.

„Peter se postaral o to, aby tě Sečtělí nepopravili,“ odvětí Cara mírně.

„Kdo myslíš, že ho vybavil technologií, díky které bylo možné nasimulovat tvou smrt?“

Povytáhnu obočí. O tom jsem nikdy nepřemýšlela – po nezdařeném pokusu mě zabít nabraly události příliš rychlý spád, než abych měla čas se zaobírat podrobnostmi své záchrany. Dává to smysl. Cara tehdy fi gurovala jako jediný známý přeběhlík od Sečtělých a byla jediná, na koho se Peter mohl obrátit. Kdo jiný by jí dokázal pomoct? Kdo jiný by věděl jak?

Další námitky už nevyslovím. Nechci mít Petera vedle sebe, až budeme z města utíkat, ale nemůžu se teď kvůli němu rozčilovat.

„To je spousta Neohrožených,“ podotkne dívka stojící stranou a zatváří se skepticky. Má husté obočí, které jí uprostřed téměř srůstá, a bledou pleť. Když k nám obrátí hlavu, všimnu si, že má za uchem černé tetování. Další přeběhlík.

„To je pravda,“ souhlasí Cara, „ale teď potřebujeme někoho, kdo se dostane ven z města bez újmy na zdraví. A výcvik, kterým si Neohrožení prošli, je pro tento úkol přímo předurčuje.“

„Mrzí mě to, ale budu muset odřeknout,“ ozve se Zeke. „Nemůžu tady nechat Shaunu samotnou. Ne potom, co její sestra… no, však víte.“

„Já půjdu,“ nabídne se Uriah a ruka mu vylétne vzhůru. „Jsem vycvičenej. Mám dobrou mušku. A jsem chlapec jako z růže květ.“ Zasměju se. Nezdá se, že by to Caru pobavilo, ale přikývne. „Děkuji.“

„O úspěšnosti celé akce bude rozhodovat rychlost,“ zdůrazní dívka s tetováním.

„Jinými slovy, budete potřebovat někoho, kdo umí řídit vlak.“

„Dobrý postřeh,“ uzná Cara. „Dělal už tady někdo z vás strojvůdce?“

„Přece já,“ řekne dívka. „Nenaznačila jsem to dost jasně?“

Části plánu do sebe najednou zapadnou. Johanna navrhne, abychom od nejzazší železniční výspy pokračovali otevřenými dodávkami z depa Mírumilovných, a prohlásí, že je pro nás zajistí. Robert se nabídne jako pomocná ruka. Stephanie a Rose se přihlásí jako dobrovolníci, kteří budou v posledních hodinách před zahájením akce sledovat Evelyn a jakékoli podezřelé počínání ohlásí pomocí vysílačky na základnu Mírumi lovných. Neohrožení, které přivedla Tori, slíbí, že pro nás obstarají zbraně. Sečtělá dívka poukazuje na slabiny v plánu, stejně tak Cara. Brzy jsou všechny odstraněny, a plán získá pevné obrysy.

Zůstává jediná nezodpovězená otázka.

„Kdy vyrazíme?“ zeptá se Cara. A já odpovím:

„Zítra v noci.“

KAPITOLA 9

TOBIAS

Do plic mi vklouzne noční vzduch a já mám pocit, jako bych se ho už nikdy neměl nadechnout. Zítra odsud odejdu a budu hledat nový domov.

Uriah, Zeke a Christina vyrazí zpátky na základnu, ale já chytím Tris za ruku a stáhnu ji dozadu.

„Počkej,“ řeknu. „Pojďme někam.“

„Někam kam? Vždyť…“

„Jen na chvíli,“ ponouknu ji a rozejdeme se směrem k nároží. V noci jako bych si uměl představit, jaký to byl pohled, když v řece ještě byla voda a vítr čeřil její hladinu s odlesky měsíce. „Jsi přece se mnou, ne? Se mnou tě nezatknou.“

V kouktu úst jí zacuká – skoro se usmála.

Za rohem se opře o zeď. Zůstanu stát zády k řece. Kontury očí má zvýrazněné tmavou tužkou, která podtrhuje jejich jasnou, půvabnou barvu.

„Nevím, co mám dělat.“ Přitiskne si ruce na obličej a prsty zajede do vlasů. „Myslím s Calebem.“

„Vážně nevíš?“

Jednu ruku odtáhne, aby se na mě podívala.

„Tris.“ Opřu se rukama o zeď vedle jejího obličeje. „Nechceš ho nechat umřít. Já vím, že nechceš.“

„Jde o to, že…“ Zavře oči. „Mám na něho takovej… vztek. Vlastně na něho vůbec nechci myslet, protože mě to pokaždý jen víc…“

„Já vím. Bože, já vím.“ Celý život jsem si v duchu představoval, jak Marcuse zabiju. Jednou jsem se dokonce rozhodl, jak to udělám – nožem, abych viděl, jak z něj pomalu odchází život, abych viděl, jak se mu z očí vytrácí světlo. A to rozhodnutí mě vyděsilo stejně jako všechno násilí, kterého se na mně otec dopustil.

„Ale mí rodiče by chtěli, abych ho zachránila.“ Otevře oči a pohlédne k obloze. „Řekli by, že nechat někoho umřít jen proto, že ti ublížil, je egoismus. Že mu mám odpustit, odpustit, odpustit.“

„Nejde o to, co by chtěli tví rodiče, Tris.“

„Ale ano, jde!“ Odtlačí se od zdi. „Vždycky šlo a vždycky půjde. Caleb jim patří víc než mně. A já chci, aby se za mě nemuseli stydět. To jediný chci.“

Svýma světlýma očima se na mě odhodlaně podívá. Nikdy jsem neměl rodiče, kteří by mi šli příkladem, rodiče, jejichž očekávání by stálo za to naplnit, ale Tris ano. Vidím je v ní, vidím jejich odvahu a půvab, které se do ní otiskly.

Dotknu se její tváře a prsty jí zabloudím do vlasů. „Dostanu ho ven.“

„Cože?“

„Dostanu ho z cely ven. Zítra. Předtím, než odejdeme.“ Přikývnu.

„Udělám to.“

„Vážně? Vážně to uděláš?“

„Jak jsem řekl.“

„Já…“ Svraští čelo. „Děkuju. Jsi… úžasný.“

„To neříkej. Ještě neznáš moje postranní úmysly.“ Roztáhnu rty do úsměvu. „Myslíš, že jsem tě sem zatáhl, abysme mluvili o Calebovi?“

„Nevím.“

Položím jí ruce na boky a jemně ji přitisknu zpátky ke zdi. Zvedne ke mně oči, průzračně čisté a dychtivé. Skloním se k ní, abych ucítil její dech, vzápětí škádlivě uhýbám, když se ke mně chce přivinout.

Zahákne prsty za poutka na mém opasku a chce si mě k sobě přitáhnout, ale chytím se před tělem za předloktí. Zkusí mě políbit, ale uhnu hlavou a políbím ji jen pod uchem, podél čelisti, na krk. Má hebkou pleť a chutná jako sůl, jako noční běh.

„Udělej pro mě něco,“ zašeptá mi do ucha, „a už nikdy se mnou neměj čistý úmysly.“

Položí na mě ruce, dotýká se všech míst, kde mám tetování, na zádech, na bocích. Pak vklouzne prsty pod pás na mých džínách a přimkne se ke mně. Obličej mám zabořený do jejího krku a nedokážu se pohnout.

Konečně se s úlevou políbíme na ústa. Vzdechne a mně na rty vklouzne prohnaný úsměv.

Zvednu ji tak, že se z větší části opírá o zeď. Obemkne mě nohama kolem pasu. Se smíchem mě políbí a já se cítím silný – stejně jako ona, když mi zaryje prsty do paží. Do plic mi vklouzne noční vzduch a já mám pocit, jako bych se poprvé v životě nadechl.

KAPITOLA 10

TOBIAS

Rozbořené budovy v sekci Neohrožených vypadají jako brány do

jiných světů. Oblohu přede mnou protíná silueta Hlavy.

Údery, kterými pulzují mé prsty, odpočítávají vteřiny. Vzduch je stále nabitý vůněmi, přestože léto už končí. Dříve jsem bez ustání běhal a bojoval, protože mi záleželo na svalech. Rychlé nohy mi pak mockrát zachránily život, a už nedokážu oddělit běh a boj od toho, čím se pro mě skutečně staly – možností, jak vyváznout z nebezpečí, prostředkem k přežití.

Když doběhnu k budově, zůstanu chvíli venku, abych se vydýchal.

V tabulkách skla nade mnou se všemi směry odráží světlo. Někde tam nahoře je pořád křeslo, ze kterého jsem řídil simulovaný útok, i krvavá šmouha na zdi, která tam zůstala po Trisině otci. Někde tam nahoře pronikl její hlas simulací, která mě ovládala, a já jsem na hrudi ucítil její dlaň, která mě vrátila zpátky do reality.

Vejdu do místnosti určené pro simulace s krajinou strachu a rychlým pohybem otevřu malé černé pouzdro, které jsem měl v zadní kapse. Jehly jsou na svém místě, zasazené do polstrování. Jak dlouho už ho mám? Vždy mi bylo znamením, že je ve mně bolest, nebo odvaha.

Přiložím si hrot jehly ke krku a se zavřenýma očima zmáčknu píst stříkačky. Černé pouzdro s rámusem dopadne na zem, ale když otevřu oči, není po něm ani stopy.

Stojím na střeše Hancockova mrakodrapu, nedaleko lanové dráhy, na které Neohrožení flirtují se smrtí. Mraky jsou do černa nasáklé deštěm a do úst, otevřených k nádechu, se mi vžene vítr. Ocelové lano napravo ode mě najednou praskne, vystřelí a roztříští okenní tabulky pode mnou. Můj pohled se přimkne k hraně střechy a polapí ji do sebe jako do úzké škvírky. I přes poryvy větru slyším svůj dech. Přinutím se dojít k okraji.

Do ramenou a do hlavy mě bičuje déšť a strhává mě k zemi. Přesunu váhu o nepatrný kousek vpřed a spadnu. Mé výkřiky zůstanou polapené za zavřenými ústy. Dusím se vlastním strachem.

Jakmile se mé nohy dotknou země, nemám ani vteřinu na oddechnutí. Kolem mě vyroste hradba dřevěných stěn, udeří mě do zad, do hlavy, do nohou. Klaustrofobie. Přitáhnu si ruce k tělu, zavřu oči a snažím se nepropadnout panice.

Vzpomenu si, jakým způsobem čelil strachu ve své krajině Eric – hlubokými nádechy a logickým uvažováním. Nebo jak Tris dokáže z

ničeho zmaterializovat zbraně, aby přemohla své nejhorší noční můry. Jenže já nejsem Eric. A nejsem ani Tris. Kdo jsem? Co potřebuju já k tomu, abych překonal svůj strach?

Odpověď znám, jistěže: Musím mu odejmout moc, kterou nade mnou má. Musím si uvědomit, že jsem silnější než jakákoli má představa.

Nadechnu se a udeřím dlaněmi do stěny nalevo i napravo. Bedna zaskřípe a vzápětí se rozpadne. Prkna se s rámusem sesypou na betonovou podlahu. Zůstanu stát ve tmě nad nimi jako vítěz.

Amar, můj instruktor při výcviku, nás učil, že naše krajiny strachu jsou neustále v pohybu, že se proměňují spolu s našimi náladami a reagují i na to nejtišší volání našich zlých snů. Ta moje byla až donedávna pořád stejná. Dokud jsem sám sobě nedokázal, že svého otce dokážu přemoct. Dokud jsem nepotkal někoho, koho bych za nic na světě nechtěl ztratit.

Nevím, co bude následovat.

Čekám dlouhou dobu, ale nic se neděje. Kolem mě je stále tma, podlaha pod nohama je studená a tvrdá a srdce mi nadále buší rychleji než normálně. Chci se podívat na hodinky, ale zjistím, že je mám na druhé ruce – obvykle je přece nosím na levé, ne na pravé ruce, a jejich pásek není šedý, ale černý.

Pak si všimnu, že mám na prstech ježaté chlupy, které jsem nikdy nemíval.

Podívám se na sebe a zjistím, že jsem oblečený do šedých kalhot a šedé košile. V pase jsem silnější a v ramenou naopak útlejší.

Zvednu oči a podívám se do zrcadla, které se přede mnou objevilo. Zírá na mě odtamtud otcova tvář. Zamrká na mě a já cítím, jak se mi kolem očí mimovolně stahují svaly. A pak jeho – moje – naše ruce vystřelí k zrcadlu, zanoří se do něj a sevřou se zrcadlené postavě okolo krku. Vzápětí zrcadlo zmizí a moje – jeho – naše ruce tisknou naše hrdlo. Před očima nám začnou tancovat tmavé skvrny. Svezeme se k zemi. Ocelový stisk nepovoluje.

Nedokážu přemýšlet. Z téhle pasti nedokážu vyváznout.

Instinktivně zařvu. Ten zvuk mě zabrní do rukou. Představím si je, jak ve skutečnosti vypadají – velké se štíhlými prsty a mozolnatými klouby od dlouhých hodin strávených u boxovacího pytle. Představím

si, jak můj obraz stéká po otci jako voda a nahrazuje každou buňku jeho těla kouskem mě. Znovu se rodím ve svém vlastním obraze.

Konečně jsem to já, kdo klečí na betonu a lapá po vzduchu. Roztřesenýma rukama si přejedu po krku, ramenou, pažích. Chci mít jistotu.

Když jsme před několika týdny jeli s Tris vlakem, abychom se setkali s mojí matkou, řekl jsem jí, že otec v mé krajině strachu pořád fi guruje, ale že se změnil. Dlouho jsem o tom přemýšlel. Myšlenky na otce se dožadovaly mé pozornosti každý večer před usnutím i každé ráno po probuzení.

Věděl jsem, že se ho pořád ještě bojím, ale jinak – ne jako dítě svého tyrana, ale jako dospělý muž, pro něhož otec představuje hrozbu pro jeho charakter, budoucnost, totožnost.

Ale ani tento strach se nevyrovná tomu, kterému budu muset čelit vzápětí. Vím, že se objeví. A přesto bych si raději podřezal žíly a dostal z nich sérum ven, než abych ho znovu zažil.

Na betonové podlaze přede mnou se objeví světelný kruh. Do něj sáhne ruka se zaťatými prsty a po ní druhá a vzápětí hlava s rovnými, plavými vlasy. Žena se rozkašle a centimetr po centimetru se plazí ke světlu. Snažím se k ní pohnout, pomoct jí, ale jsem jako socha.

Žena obrátí tvář ke světlu a já v ní poznám Tris. Z úst se jí řine krev

a stéká jí po bradě dolů. Pohlédne na mě očima podlitýma krví a zasípá:

„Pomoc.“

Kašle krev. Vrhnu se k ní. Vím, že jestli se k ní brzy nedostanu, světlo v jejích očích vyhasne. Kolem paží, ramenou i hrudníku mě sevřou čísi ruce, a vytvoří tak hradbu z masa a kostí. Ze všech sil se jim snažím vymanit, zatínám do nich nehty, ale ubližuju jen sám sobě.

Vykřiknu její jméno a ona opět začne chrlit krev, tentokrát ještě víc. Zavřeští o pomoc, já na ni zakřičím, ale už nic neslyším, už nic necítím, jen bušení vlastního srdce, jen vlastní strach.

Klesne k zemi, ochabne a obrátí oči v sloup. Je pozdě.

Tma se zdvihne a opět se rozsvítí světla. Stěny tréninkové místnosti pokrývají graffi ti, naproti mně jsou zrcadlová okna pozorovací

kabiny a z rohů vše pečlivě zaznamenávají kamery – všechno je na svém místě.

Po krku i zádech mi stéká pot. Cípem košile si otřu obličej a vykročím ke dveřím, aniž bych s sebou vzal své černé pouzdro s injekční stříkačkou. Už nemám potřebu se sem vracet a prožívat svůj strach stále dokola.

Teď se ho musím pokusit překonat ve skutečném životě.

Z vlastní zkušenosti vím, že pouhá sebedůvěra dokáže člověka dostat i do zakázaných míst. Jako jsou vězeňské cely v třetím patře základny Sečtělých.

V tomto případě ale výjimka potvrdila pravidlo. Než se mi podaří do jít až ke dveřím, cestu mi zastoupí odpadlík a namíří na mě pušku. Znervózním a stáhne se mi hrdlo.

„Kampak, mladej?“

Položím mu ruku na pušku a odtlačím ji stranou. „Tímhle na mě mířit nebudeš. Mám rozkaz od Evelyn. Jdu za jedním vězněm.“

„O žádnejch návštěvách po otvíračce jsem dneska neslyšel.“

Ztiším hlas, aby si myslel, že mu chci říct něco tajného. „Protože tohle se nemá dostat do záznamů, jasný?“

„Chucku!“ zavolá někdo ze schodiště nad námi. Je to Therese. Mávne na něho rukou a zamíří k nám. „Nech ho, ten je v pohodě.“

Kývnu na Therese a pokračuju v cestě. Sutiny po boji z chodby zmizely, ale rozstřílené žárovky zatím nikdo nevyměnil, a tak procházím temnými úseky, které připomínají podlitiny.

V severní chodbě změním taktiku. Místo abych se vydal přímo do Calebovy cely, zamířím nejprve k ženě na konci chodby. Je jí něco kolem padesátky, vlasy jí po stranách zplihle visí a má našpulené rty. Působí dojmem,

jako by ji všechno vyčerpávalo, včetně mě.

„Zdravím,“ řeknu. „Jmenuju se Tobias Eaton. Přišel jsem odvést jednoho zajatce, na rozkaz Evelyn Johnsonové.“

V jejím výraze se nic nezmění, když jí řeknu své jméno, a pomalu si

zvykám na myšlenku, že ji budu muset omráčit, abych se ke Calebovi dostal. Vytáhne z kapsy zmačkaný papír a uhladí ho na dlani. Je na něm seznam zadržených a u každého jména číslo příslušné cely.

„Jméno?“ zeptá se.

„Caleb Prior. 308A.“

„Ty jsi Evelynin syn?“

„Jo. Chci říct… ano,“ opravím se. Nevypadá jako typ člověka, který by ocenil žoviálnost.

Zavede mě ke strohým kovovým dveřím se štítkem 308A – napadne mě, k čemu asi taková cela dříve sloužila. Žena naťuká číselný kód a dveře se rozletí.

„Předpokládám, že mám dělat, že jsem nic neviděla.“ Určitě si myslí, že jsem ho přišel zabít. Nechám ji při tom.

„Ano.“

„Aspoň by ses za mě mohl u Evelyn přimluvit. Tyhle noční služby mě ubíjejí. Jmenuji se Drea.“

„Máte moje slovo.“

Drea zchumlá papír do hrsti a na odchodu si ho zastrčí zpátky do kapsy. Zůstanu stát s rukou na klice, dokud se žena nevrátí zpět na své stanoviště a neotočí se ke mně bokem. Zdá se, že něco takového nedělá poprvé.

Zajímalo by mě, kolik lidí už takto na Evelynin příkaz zmizelo.

Vejdu do cely. Caleb sedí za kovovým stolem a sklání se nad knížkou. Vlasy má nahrnuté na jednu stranu.

„Co chceš?“ zeptá se.

„Hrozně nerad ti to říkám –“ Odmlčím se. Před několika hodinami jsem se rozhodl, jak všechno udělám – chci dát Calebovi lekci. A bez pár lží se neobejdu. „Vlastně, když nad tím teď přemýšlím, až tak hrozně nerad nejsem. Tvoje poprava byla o pár týdnů přeložena. Na dnešní večer.“

Získám jeho pozornost. Otočí se na židli a vytřeští na mě oči jako kořist na predátora.

„To má být vtip?“

„Vtipy mi nikdy nešly.“

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Ne, mám několik týdnů, nemůže to být dneska, ne –“

„Když zavřeš hubu, dám ti hodinu, abys to strávil. Jestli ten svůj pant nezavřeš, rovnou ti dám ránu a venku na ulici tě zastřelím dřív, než se probereš. Vyber si, dělej.“

Vidět Sečtělého, jak nad něčím přemýšlí, je jako sledovat vnitřek hodinek – všechna ozubená kolečka se otáčejí, posouvají a nastavují, aby společným úsilím vykonala určitou funkci, což v Calebově případě znamená vyrovnat se s myšlenkou, že v krátké době přijde o život.

Jeho pohled se stočí k otevřeným dveřím za mými zády. Popadne židli a mrští jí po mně. Utržím bolestivou ránu, která mě zpomalí dost na to, aby kolem mě Caleb proklouzl.

S rozbolavělýma rukama za ním vyběhnu na chodbu. Jsem rychlejší – zezadu ho strhnu k zemi, až se praští hlavou o zem. Kleknu mu na záda a kolem zápěstí mu navléknu těsnou plastovou smyčku. Zaskučí. Když ho vytáhnu na nohy, všimnu si, že mu z nosu teče krev.

Drea se mi v jednu chvíli podívá do očí, ale vzápětí odvrátí pohled stranou.

Vleču Caleba chodbou, ale místo abych se vrátil stejnou cestou, zamířím k nouzovému východu. Sejdeme po úzkém schodišti, kde se ozvěny našich kroků vrství na sebe v disharmonickém koncertu. Dole zaklepu na dveře.

Zeke nám otevře a připitoměle se ušklíbne.

„Co na to hlídka? Nic?“

„Nic.“

„Říkal jsem si, že Drea nebude dělat problémy. Všechno je jí fuk.“

„Zdálo se, že je na podobný věci zvyklá.“

„To mě nepřekvapuje. Tohle je on?“

„Jo, osobně.“

„Proč mu teče červená?“

„Protože je to idiot.“

Zeke mi podá černé sako, které má na límci vyšitý symbol odpadlíků.

„Nevěděl jsem, že idiocie může někomu způsobit spontánní krvácení z nosu.“

Přehodím sako Calebovi přes ramena a vepředu mu ho na jeden knoflík zapnu. Uhne pohledem.

„Je to novej fenomén,“ konstatuju. „Ulice je čistá?“

„Teď už jo.“ Zeke mi podá pistoli rukojetí napřed. „Bacha, je nabitá. Teď bys mně ještě mohl jednu vrazit, aby mi to odpadlíci líp spolkli, až jim budu tvrdit, žes mi vzal bouchačku.“

„Ty chceš, abych ti jednu vrazil?“

„Jako bys to nikdy netoužil udělat. Prostě mi jednu vraž.“

Ano, rád druhé biju – mám rád tu sílu a energii zkoncentrovanou do jediného okamžiku, ten pocit, že jsem nedotknutelný, protože umím lidem způsobit bolest. Ale právě to na sobě nesnáším, protože vím, že tam mám největší slabinu.

Zeke se psychicky připraví a já zatnu ruku v pěst.

„Hoď sebou, meloune.“

Rozhodnu se ho udeřit do čelisti, která by pod úderem neměla povolit, a přitom se na ní bude podlitina pěkně vyjímat. Napřáhnu se a udeřím přesně tam, kam jsem chtěl. Zeke zaúpí a oběma rukama se chytí za obličej. Bolest mi vystřelí až do paže, vyklepu si ruku.

„Skvělý.“ Zeke si odplivne. „Tak to bysme měli.“

„Jo.“

„Hele, my dva už se asi neuvidíme, co? Chci říct, že ostatní se možná vrátí, ale ty…“ nedopoví. Po chvíli ale myšlenku dokončí. „Prostě to tady všechno asi rád necháš za sebou, to je celý.“

„Jo, asi máš pravdu.“ Sklopím oči. „Nechceš si to ještě rozmyslet?“

„Nemám co. Shauna není zrovna dobrodružnej typ, a já ji tady přece nenechám.“ Zlehka se dotkne čelisti, aby zjistil, jak se zhmožděnina vyvíjí.

„Dohlídni na Uriaha, aby moc nechlastal, jasný?“

„Neboj.“

„Ne, vážně,“ trvá na svém a ztlumí hlas, jako vždy, když si výjimečně nedělá legraci. „Slibuješ, že na něho dohlídneš?“

Už když jsem Zeka poprvé potkal, došlo mi, že on a Uriah mají k sobě jako bratři blíž, než bývá zvykem. Oba jako děti přišli o otce a myslím, že od té doby Zeke částečně převzal jeho roli. Neumím si

představit, co asi teď prožívá, když se Uriah rozhodl odejít. Ještě pořád se nepřenesl přes Marleninu smrt.

„Máš moje slovo,“ ujistím ho.

Vím, že bych už měl jít, ale uvědomím si, jak je tato chvíle důležitá, a chci ji prožít. Zeke byl jedním z prvních, se kterými jsem se v Neohroženosti spřátelil, když jsem přežil počáteční výcvik. Potom se mnou pracoval

v dozorně, sledoval, co snímají kamery, a psal nesmyslné programy, které uměly vyslovovat slova napsaná na obrazovce nebo hrát logické hádanky s čísly. Nikdy se mě nezeptal, jak se opravdu jmenuju nebo proč někdo, kdo ve výcviku zabodoval jako vítěz, skončil jako dozorce a instruktor, a ne jako vůdce. Nikdy po mně nic nechtěl.

„Pojď sem, aspoň tě obejmu,“ řekne.

Jednou rukou pevně přidržím Caleba a druhou Zeka obejmu kolem ramen, stejně jako on mě.

Pak se rozejdeme. „Budeš mi chybět!“ nedá mi to a křiknu na něj zdálky, zatímco za sebou táhnu Caleba.

„Ty mně taky, zlato!“

Zakření se a jeho zuby v soumraku zasvítí. Pak už se musím obrátit a pomalu se rozběhnout k vlaku.

„Ty se někam chystáš,“ poznamená Caleb. „Ty a pár dalších.“

„Jo.“

„Má sestra jde s váma?“

Jeho otázka ve mně probudí živočišný vztek, který nenasytí ostrá slova

ani urážky. Praštím ho hřbetem ruky přes ucho, nemůžu jinak. Trhne sebou a nahrbí se. Čeká, že ho udeřím znovu.

Napadne mě, jestli jsem takhle vypadal i já, když to samé udělal otec mně.

„Není to tvá sestra,“ odpovím mu. „Zradil jsi ji. Mučil jsi ji. Připravil jsi ji o jedinou rodinu, kterou kdy měla. A kvůli… čemu? Kvůli tomu, žes chtěl ochránit tajemství, který Jeanine měla, žes chtěl živej a zdravej zůstat ve městě? Jsi zbabělec.“

„Nejsem zbabělec!“ zvolá Caleb. „Věděl jsem, že kdyby –“

„Víš co, raděj zase sklapni.“

„Fajn,“ odpoví. „Kam mě vlastně vedeš? Můžeš mě zabít klidně i tady, nebo ne?“

Zastavím se. Koutkem oka spatřím, jak se po chodníku za námi pohybuje nějaký nezřetelný tvar. Otočím se a namířím tím směrem pistoli, ale postava zmizí v širokém ústí ulice.

Pokračuju s Calebem v cestě a poslouchám, jestli za námi neuslyším kroky. Podrážkami bot drtíme střepy, které se všude povalují. Kolem nás se rýsují temné budovy a cedule s názvy ulic vlají na svých pantech jako poslední podzimní listí. Doběhneme k nádraží, kde budeme naskakovat na vlak. Po kovovém schodišti vystoupáme na nástupiště.

Vidím, jak k nám zdálky míří vlak, na své poslední projížďce městem. Dřív pro mě vlaky představovaly přírodní živel, který si jde svou cestou bez ohledu na to, co ve městě děláme, který tepe, dýchá, žije. Teď, když jsem potkal muže a ženy, kteří vlaky řídí, jejich kouzlo pro mě částečně zmizelo, ale nikdy nezapomenu, co pro mě vždy znamenaly – naskočit na vlak byla vůbec první věc, kterou jsem jako Neohrožený musel udělat, a od té doby mi každý den poskytovaly svobodu, dávaly mi možnost pohybu ve světě, kde jsem se až do svých šestnácti cítil jako v pasti, ve vlastním domě, který pro mě byl vězením.

Když se vlak přiblíží, kapesním nožem přeříznu Calebovi smyčku na zápěstích a pevně mu sevřu paži.

„Myslím, že ti nemusím pomáhat,“ řeknu. „Naskoč do posledního vagónu.“ Rozepne si sako a hodí ho na zem.

„Proč ne.“

Na konci nástupiště se rozběhneme souběžně s oprýskaným bokem vlaku. Otevřené dveře máme na své úrovni. Nedosáhne až na madlo, postrčím ho. Zavrávorá, ale pak se držadla chytí a vytáhne se do vagónu. Nezbývá mi moc prostoru – nástupiště končí – popadnu madlo a vyšvihnu

se nahoru, zatímco moje svaly zpracovávají energii, která mě strhla vpřed. Tris stojí uvnitř vagónu a na tváři jí hraje pokřivený úsměv. Černou bundu má zapnutou až ke krku, a její tvář tak lemuje tma.

Přitáhne mě za límec k sobě a políbí mě. „Vždycky se přitom na tebe ráda dívám,“ řekne pak.

Široce se usměju.

„Tohle je tvůj plán?“ zeptá se Caleb za mými zády. „Aby se dívala, jak mě zabiješ? To je –“

„Jak ho zabiješ?“ zeptá se Tris, aniž by se na bratra podívala.

„Jo, nechal jsem ho, aby si myslel, že jde na popravu,“ vysvětlím dost nahlas na to, aby nás Caleb slyšel. „Něco, jako udělal on tobě, když tě měli zabít.“

„Cože… to není pravda!“ Rysy ve tváři mu v měsíčním světle ochabnou šokem. Všimnu si, že knofl íčky na košili má pozapínané do špatných dírek.

„Není,“ připustím. „Vlastně jsem ti zachránil život.“

Otevře ústa, aby něco řekl, ale přeruším ho. „Poděkuješ mi později. Jedeš s náma. Pryč z města.“

Pryč z města – tam, kam se za žádných okolností nechtěl nikdy vydat a byl kvůli tomu ochoten obětovat vlastní sestru. Vlastně to pro něj bude horší trest než smrt. Smrt je tak rychlá, tak jistá. Tam, kam jedeme, není jisté nic.

Zdá se, že má strach, ale ne takový, jak jsem čekal. Umím si představit žebříček jeho priorit – na prvním místě jeho život, na druhém jeho pohodlí v jeho vlastním světě, a teprve někde potom životy lidí, které mu mají být drahé. Patří k lidem, kteří budí opovržení, přitom oni sami si svou ohavnost neuvědomují. Můžu ho zasypávat nadávkami od rána do večera, ale nepomůže to. Nic nepomůže. Nemám vztek; připadám si jako kámen, těžký a zbytečný. Už se jím nehodlám zabývat. Vezmu Tris za ruku a odvedu ji na opačný konec vagónu, odkud můžeme pozorovat, jak se nám město ztrácí v dáli. Stojíme vedle sebe v otevřených dveřích a každý se držíme za jedno madlo. Do večerní oblohy se zařezávají obrysy budov.

„Někdo nás sledoval,“ řeknu.

„Dáme si pozor,“ odpoví.

„Kde je zbytek?“

„Vepředu. Myslela jsem, že budeme potřebovat soukromí. Aspoň relativní.“ Usměje se na mě. Tohle jsou naše poslední chvíle strávené ve městě.

Máme nárok na soukromí.

„Bude se mi stýskat,“ přizná se.

„Vážně?“ podivím se. „Já si spíš říkám zaplať pánbůh.“

„Chceš říct, že ti nebude chybět vůbec nic? Neprožil jsi tady i pěkný chvíle?“ Dloubne do mě loktem.

„Dobře, tak jo, pár jich bylo,“ opravím se.

„I nějaký beze mě?“ zeptá se. „To zní sebestředně. Ty víš, jak to myslím.“

„Asi vím,“ řeknu a pokrčím rameny. „Jako Neohrožený jsem začal žít nový život, dostal jsem nový jméno. Můj instruktor mi ho dal jako nováčkovi.“

„Fakt?“ Nakloní hlavu na stranu. „Jak to, žes nás ještě nepředstavil?“

„Protože už nežije. Byl Divergentní.“ Znovu pokrčím rameny, ale nenucenost jen předstírám. Amar si všiml jako první, že jsem jako on, a pomohl mi to zamaskovat. Ale svou vlastní Divergenci už utajit nedokázal, a to ho stálo život.

Zlehka se dotkne mé ruky, ale nic neřekne. Posunu se, necítím se pohodlně. „Vidíš? Špatný vzpomínky převažujou. Nic mě tady nedrží.“

Cítím se prázdně, ale nemůže za to můj smutek jako spíš úleva, která ze mě smývá všechno napětí. Nechávám za zády město a s ním i svou matku, otce, a všechno trápení a noční můry a zlé vzpomínky, a frakce, které mě držely v zajetí svých úzkoprsých představ. Zmáčknu Tris ruku.

„Podívej, tamhle je sektor Odevzdaných.“

Usměje se, ale v očích má skelný pohled, jako by bojovala sama se sebou.

Vlak syčí po kolejích a z její tváře skápne slza. Město se ponoří do tmy.

KAPITOLA 11

TRIS

Nedaleko oplocení vlak zpomalí – řidič nám dává znamení, že máme co nejdříve seskočit. Sedím s Tobiasem v otevřených dveřích vlaku, který líně kodrcá po pražcích. Obejme mě kolem ramen, nosem se dotkne mých vlasů a nadechne se. Podívám se na něj, na klíční kost, která mu vystupuje z výstřihu trička, na jeho lehce vykrojený ret, a něco ve mně se rozhoří.

„Na co myslíš?“ zeptá se tichým hlasem u mého ucha.

Trhnu sebou. Často se na něho dívám, ale ne vždycky takhle – mám pocit, jako by mě přistihl při něčem nedovoleném. „Na nic! Proč?“

„Jen tak.“ Přitáhne mě blíž k sobě. Položím mu hlavu na rameno

a zhluboka se nadechuju chladného vzduchu. Voní ještě létem, trávou vyhřátou od slunce.

„Vypadá to, že už tam budeme,“ řeknu.

Budovy postupně mizí a na jejich místo nastupují pole, nad nimiž se mihotají světlušky. Za mnou, v protějších dveřích, sedí Caleb. Jeho oči vyhledají můj pohled ve špatném okamžiku a mně se chce křičet tak, aby mě i v tom nejtemnějším koutku svého svědomí konečně uslyšel, aby koneč ně pochopil, co mi udělal. Místo toho na něj jen upřu svůj pohled, dokud neuhne očima.

Postavím se a přidržím se madla, abych neztratila rovnováhu. Tobias a Caleb vstanou také. Caleb si stoupne za nás, ale Tobias ho postrčí dopředu, až na okraj plošiny.

„Ty první,“ řekne. „Na můj povel… teď!“

Strčí do něj, aby ho donutil udělat první krok, a můj bratr zmizí ve tmě. Tobias vyskočí za ním a já zůstanu ve vlaku sama.

Asi je to hloupost postrádat nějakou věc, když bych měla raději postrádat řadu lidí, ale už teď mi tenhle vlak chybí, a s ním všechny ostatní, které mě vozívaly tímhle městem, mým městem, hned jak jsem se osmělila na ně nasednout. Naposledy přejedu prsty po stěně vagónu a skočím. Po doskoku se rozběhnu, abych vyrovnala hybný moment, ale vlak jede příliš pomalu a já spadnu. Do dlaní mě řízne suchá tráva. Zvednu se na nohy a poohlédnu se po Tobiasovi a Calebovi. Nejdřív ale uslyším Christinu. „Tris!“

Blíží se ke mně i s Uriahem, ten má v ruce baterku a tváří se mnohem duchapřítomněji než předtím. Dobré znamení. Za nimi se objeví další světla, další hlasy.

„Co tvůj brácha? Zvládl to?“ zeptá se Uriah.

„Jo,“ potvrdím. Konečně uvidím Tobiase. Jednou rukou drží Caleba za paži.

„Nevím, proč si to někdo jako ty nedokáže v hlavě spočítat,“ říká mu.

„Mně prostě neutečeš.“

„Svatá pravda,“ souhlasí Uriah. „Čtyřka je rychlej. Ne tak rychlej jako já, ale rozhodně rychlejší než lejstročumil jako ty.“

Christina se zasměje. „Cože?“

„Lejstročumil. Slečno, vy neznáte základní pojmosloví?“

„Vy Neohrožení máte vážně divnej slang. Meloun. Škrob. Lejstročumil… A co Upřímní? Těm taky nějak říkáte?“

„Jak by ne,“ ujistí ji Uriah. „Kreténi.“

Christina do něj prudce strčí, až mu vypadne baterka z ruky. Tobias nás se smíchem dovede ke zbytku skupiny opodál. Tori zamává baterkou, aby jí všichni věnovali pozornost. „Fajn, takže Johanna nás čeká s připravenými vozy asi deset minut chůze odsud. Rovnou vyrazíme, a jestli někdo jenom cekne, okamžitě to ode mě schytá. Ještě nejsme venku.“ Shlukneme se těsněji k sobě, jsme jako části jediné tkaničky od bot. Jen Tori jde pár kroků před námi a takhle zezadu mi ve tmě připomíná Evelyn – má útlé, šlachovité končetiny, rovná záda a je si tak jistá sama sebou, až mi to nahání hrůzu. Ve světle baterek rozeznám vytetovaného jestřába na její šíji. Byl tím prvním, na co jsem se jí hned při zkoušce předpokladů zeptala. Řekla mi, že symbolizuje strach, který překonala, strach ze tmy. Zajímalo by mě, jestli ten strach v koutku její mysli stále tiše pulzuje, i když vím, že na něm tvrdě pracovala – zajímalo by mě, jestli náš strach někdy skutečně zmizí, nebo jestli nad námi jednoduše ztratí svou moc.

Během krátké chvíle se od nás Tori oddělí a spíš běží, než jde. Nemůže se dočkat, až odsud zmizí, až se nadobro rozloučí s místem, kde jí zavraždili bratra a ona se propracovala na vedoucí pozici jen proto, aby jí vzápětí zkřížila plány nějaká ženská od odpadlíků, která ani nemá být naživu.

Je tak daleko před námi, že když zazní výstřely, vidím jen, jak na zem spadne její baterka, ale ne její tělo.

„Rozdělte se!“ Tobias se snaží překřičet naše výkřiky a chaos.

„Utíkejte!“

Zašátrám ve tmě po jeho ruce, ale nenajdu ji. Popadnu pistoli, kterou mi před odchodem Uriah dal, a držím ji před sebou v natažené ruce. Snažím se nevnímat, jak se mi přitom stáhlo hrdlo. Nemůžu jen tak vyrazit do tmy. Potřebuju světlo. Rozběhnu se směrem k Tori – k její baterce, která leží na zemi.

Výstřely, výkřiky, dupot prchajících – slyším je, ale jako bych je neslyšela.

Stejně tak tlukot vlastního srdce. U kuželu světla vycházejícího z baterky se přikrčím a natáhnu se pro ni. Chci rovnou běžet dál, ale pak v jejím světle spatřím Toriin obličej. Tvář se jí leskne potem a pod očními víčky se jí převrací oči, jako by něco hledala, ale byla už příliš unavená na to, aby to našla.

Jedna kulka ji zasáhla do břicha, druhá do prsou. Nemůže to přežít. Pořád na ni mám vztek, že se mnou bojovala u Jeanine v laboratoři, ale pořád je to Tori, která o mé Divergenci celou dobu mlčela. Vzpomenu si na den, kdy se konala zkouška předpokladů a já si všimla jejího zvláštního tetování. Chce se mi brečet.

Obrátí ke mně pohled a podívá se mi do očí. Svraští obočí, ale nepromluví. Zvednu baterku ze země a druhou rukou sevřu její zpocené prsty v dlani.

Slyším, jak se k nám někdo blíží. Posvítím tam a současně tím směrem namířím pistoli. Paprsek světla dopadne na ženu, která má kolem paže pásku odpadlíků. Míří mi puškou na hlavu. Vystřelím a vší silou zatnu rozdrkotané zuby.

Kulka se jí zavrtá do břicha. Žena zavřeští a naprázdno vypálí. Znovu se podívám na Tori. Oči má zavřené a nehýbe se. Sklopím baterku a rozběhnu se pryč od Tori a pryč od ženy, kterou jsem právě zabila.

Nohy mi trnou bolestí a plíce mám jako v ohni. Nevím, kam běžím, jestli vstříc nebezpečí, nebo pryč od něj, ale běžím dál, dokud ještě mám sílu. Konečně v dálce rozeznám světlo. Nejdřív mám pocit, že je to jen další baterka, ale čím jsem blíž, tím je světlo větší a stálejší –

refl ektor. Zaslechnu motor a schovám se do vysoké trávy. Zhasnu baterku a připravím si pistoli. Dodávka zpomalí a ozve se hlas:

„Tori?“

Zní to jako Christina. Vůz je červený a zrezavělý a jistě patří do arzenálu Mírumilovných. Napřímím se a posvítím na sebe, aby mě Christina viděla. Několik metrů ode mě vůz zastaví, ze sedadla spolujezdce vyskočí Christina a vrhne se mi kolem krku. Přehraju si v hlavě všechno, co se zatím stalo, abych tomu snáze uvěřila – jak Tori padá k zemi, jak se žena, která ji zabila, chytá rukama za břicho. Nefunguje to. Všechno je to jako sen.

„Díkybohu,“ hlesne Christina. „Nasedej. Musíme najít Tori.“

„Tori je mrtvá,“ odpovím suše. Teprve nyní, když jsem to vyslovila, se můj zlý sen promění ve skutečnost. Hřbety rukou si setřu slzy z tváří a jen s obtížemi dostávám pod kontrolu svůj roztřesený dech.

„Za… zastřelila jsem ženskou, která ji zabila.“

„Cože?“ zděsí se Johanna a nakloní se ke mně ze sedadla řidiče. „Co jsi říkala?“

„Tori je mrtvá,“ zopakuju. „Viděla jsem, jak to schytala.“ Johanninu tvář zakrývají vlasy. Dlouze vydechne.

„Rozumím. Jedeme najít ostatní.“

Nastoupím do auta. Johanna sešlápne plyn, motor zařve a my se kodrcavě rozjedeme přes trávu.

„Viděly jste někoho?“

„Jenom Caru a Uriaha,“ sdělí Johanna a zavrtí hlavou. „To je všechno.“ Chytím se kliky na dveřích a sevřu ji. Kdybych se víc snažila najít Tobiase… kdybych se nezastavila u Tori…

Co když to Tobias nezvládl?

„Určitě jsou v pořádku,“ řekne Johanna. „Ten tvůj chlapec se o sebe umí postarat.“

Nepřesvědčivě přikývnu. Tobias se o sebe umí postarat, ale přežití během útoku je otázkou náhody. Nikdo neumí předvídat, jakému místu se střelba vyhne. Nikdo neumí vystřelit do tmy a zasáhnout člověka, kterého neviděl. Všechno je to náhoda, nebo osud – záleží, v co věříte. V co věřím já? Nevím – nikdy jsem to nevěděla.

Nic mu není nic mu není nic mu není. Tobiasovi nic není.

Roztřesou se mi ruce a Christina mi stiskne koleno. Johanna nás veze k místu, kde narazila na Caru a Uriaha. Ručička tachometru vytrvale stoupá, až se zastaví na stovce. Vůz poskakuje po hrbolatém terénu, co chvíli do sebe vrážíme.

„Tamhle!“ vykřikne Christina a ukáže tím směrem. V dálce před sebou zahlédneme několik světel. Některé jsou jako špendlíkové hlavičky, zřejmě kapesní baterky, jiné jsou větší a kulatější, jako refl ektory.

Dojedeme blíž a vtom ho uvidím. Se zakrvácenou rukou sedí na korbě druhého vozu. Před ním stojí Cara a v ruce drží lékárničku. Pár metrů opodál sedí na trávě Caleb a Peter. Nečekám, až Johanna úplně zastaví. Vyskočím z auta a rozběhnu se k Tobiasovi. Tobias se zvedne, jakkoli Cara protestuje, a padneme si do náruče. Zdravou rukou mě obejme a zdvihne do vzduchu. Záda má propocená, a když mě políbí, chutná jako sůl.

Všechna úzkost ze mě rázem spadne. V tu chvíli se cítím jako znovuzrozená, jako úplně nový člověk.

Nic mu není. Jsme venku z města. Nic mu není.

KAPITOLA 12

TOBIAS

V ráně na ruce mi škube, jako bych tam měl druhé srdce. Tris mi hřbetem ruky zavadí o prsty. Ukazuje na něco napravo od nás – na řadu dlouhých, nízkých budov, které osvětluje modré nouzové světlo.

„Co je to?“ zeptá se.

„Naše další skleníky,“ vysvětlí Johanna. „Máme tam jen minimum lidí, ale pěstujeme tam a chováme ve velkém – zvířata, obilí, rostliny na výrobu látek a další věci.“

Na skleněných tabulkách se odráží svit hvězd, který zakrývá všechno, co by uvnitř mohlo být – představím si drobné keříky obsypané bobulemi, řádky brambor pod navršenou zeminou.

„Tohle návštěvám neukazujete,“ poznamenám. „Nikdy jsme je neviděli.“

„Mírumilovní mají řadu tajemství,“ naznačí Johanna s náznakem hrdosti v hlase.

Silnice před námi je dlouhá a rovná, místy rozpraskaná a vypouklá. Lemují ji sukovité stromy, rozbité lampy a staré elektrické dráty. Tu a tam se objeví osamocený pás chodníku prorostlý plevelem, hromada shnilého dřeva, zbořený dům.

Čím víc přemýšlím nad touhle krajinou, o které hlídkám z Neohroženosti tvrdili, že je normální, tím víc v ní vidím staré město, město s nižšími domy, než na jaké jsme byli zvyklí, ale co do počtu srovnatelnými. Staré město, které bylo přetvořeno v pole obhospodařovaná Mírumilovnými. Jinými slovy město, které bylo vyhlazeno, spáleno na popel a zaoráno do země včetně infrastruktury. Město, po němž zbyly jen nahodilé vraky porostlé travou.

Natáhnu ruku ven z okénka a vítr se mi omotá kolem prstů jako kučeravé vlasy. Když jsem byl malý kluk, matka z větru „čarovala“ věci a potom mi je dávala – kladiva a hřebíky, meče nebo kolečkové brusle. Takhle

jsme si spolu hrávali vždy večer před domem, než se otec vrátil domů. Na chvíli jsme tak zapomínali na svůj strach.

Na korbě za námi jsou Caleb, Christina a Uriah. Christina s Uriahem sedí vedle sebe, dotýkají se rameny, ale dívají se každý na opačnou stranu jako dva cizinci. Hned za námi jede druhé auto, které řídí Robert, a spolu s ním se v něm vezou Cara a Peter. Měla s nimi být i Tori. Při té myšlence si uvědomím, jak jsem prázdný, dutý. Tori dohlížela na průběh mé zkoušky předpokladů. To ona mi poprvé vnukla myšlenku, že bych mohl Odevzdanost opustit – že musím. Mám pocit, že jí něco dlužím, a už jí to nikdy nestihnu dát.

„A jsme tady,“ oznámí Johanna. „Hranice, za kterou už měli i strážci hranic vstup zakázán.“

Není tu žádný plot nebo zeď, která by linii mezi sektorem Mírumilovných a vnějším světem vytyčovala, ale pamatuju si, jak jsem v dozorně dohlížel na to, aby nikdo z našich lidí tuhle hranici označenou jen několika prostými cedulemi s kříži nepřekročil. Hlídky byly rozvrženy tak, že v případě porušení zákazu by jim stejně došla nafta. Tento propracovaný systém pravidel měl ochránit jak naši

bezpečnost, tak jejich – a, jak si teď uvědomím, tajemství, které Odevzdaní chovali.

„Překročil tuhle hranici někdy někdo?“ zeptá se Tris.

„Několik takových se našlo,“ připustí Johanna. „Když taková situace nastala, byla to naše zodpovědnost ji řešit.“

Tris se na ni výmluvně podívá a Johanna pokrčí rameny.

„Každá frakce má své sérum,“ vysvětlí Johanna. „Sérum Neohrožených deformuje způsob vnímání světa, sérum Upřímných odhaluje pravdu, sérum Mírumilovných přináší pokoj, sérum Sečtělých smrt –“

Při těch slovech se Tris silně zachvěje, ale Johanna to přejde bez povšimnutí.

„A sérum Odevzdaných maže paměť.“

„Maže paměť?“

„Jako paměť Amandy Ritterové,“ dodám. „Řekla ,s radostí zapomenu na mnoho zlého‘, pamatuješ?“

„Přesně tak,“ potvrdí Johanna. „Mírumilovní jsou povinni podat sérum Odevzdaných komukoli, kdo překročí stanovenou hranici, ale jen v takové míře, aby na tuto konkrétní zkušenost zapomněl. Hrstka lidí nepochybně unikla naší pozornosti, ale víc než několik jich být nemohlo.“

Zavládne ticho. Pořád dokola si převracím tu informaci v hlavě. Vzít někomu jeho vzpomínky je zavrženíhodné – vím, že toto opatření mělo za cíl udržet naše město v bezpečí, ale to neznamená, že ho schvaluju. Vezměte někomu vzpomínky, a vymažete jeho osobnost.

Uvnitř mě narůstá pocit, že každou chvíli nutně vyskočím z kůže. Čím víc se vzdalujeme od hranice, tím víc se blíží okamžik, kdy spatříme to, co skutečně leží za obzorem naší zkušenosti. Mísí se ve mně strach, vzrušení, zmatek a dalších sto věcí najednou.

V ranním šeru v dálce před sebou něco spatřím a chytím Tris za ruku.

„Podívej,“ řeknu.

KAPITOLA 13

TRIS

Svět za hranicemi je plný silnic, temných budov a popadaných drátů elektrického vedení.

Nikde nevidím žádný život. Nic se nehýbe, nic se neozývá, jen vítr a mé vlastní kroky.

Krajina kolem připomíná větu, kterou někdo přerušil a začal psát znova – jedna část vlaje ve větru a čeká na své dokončení, a druhá jako by jí protiřečila. Na naší straně věty je pustina, tráva a lány cesty. Na druhé straně je dvojice betonových zdí a mezi nimi šestero kolejí. O kus dál se nad zdmi klene betonový most a podél tratí stojí budovy ze dřeva, cihel a skla… a s temnými okny. Kolem volně rostou stromy, jejichž koruny do sebe vrůstají.

Na ceduli napravo od nás je napsáno 90.

„Co uděláme?“ zeptá se Uriah.

„Půjdeme podél kolejí,“ odpovím tak tiše, že kromě mě má slova nikdo neslyší.

76

Na hraničním území mezi naším a jejich světem vystoupíme z vozů.

Kdo tam asi žije? Robert a Johanna se s námi v rychlosti rozloučí, obrátí dodávky a vyrazí zpátky k městu. Dívám se za nimi. Neumím si představit, že bych došla až sem a pak se vrátila zpátky, ale jistě mají své důvody. Koneckonců Johanna má zorganizovat vzpouru Aliance. Všichni ostatní – já, Tobias, Caleb, Peter, Christina, Uriah a Cara – se se svým skromným majetkem vydají podél kolejí.

Koleje vypadají úplně jinak než ty ve městě. Jsou nablýskané a elegantní, a místo dřevěných pražců mají pláty zdrsněného kovu. V dálce před sebou spatřím u zdi jeden z vlaků, které po nich jezdí. Shora a zepředu je pokovovaný, jako zrcadlo, a po celé délce má okna z kouřového skla. Když se přiblížíme, uvnitř vozů rozeznám řady lavic a na nich kaštanově hnědé polštáře. Na tyhle vlaky se za jízdy nenaskakuje.

Tobias jde za mnou po jedné koleji s rozpaženýma rukama, aby udržel rovnováhu. Ostatní se rozptýlili podél kolejiště, Peter a Caleb k jedné

zdi, Cara k druhé. Nikdo moc nemluví, jen když chce ostatním ukázat něco nového – ceduli, budovu nebo nějakou věc, která napovídá, jak tento svět asi vypadal, když v něm ještě žili lidé.

Mou pozornost plně poutají betonové zdi – pokrývají je zvláštní obrazy lidí s pletí tak hladkou, až se téměř nepodobají lidem, nebo barevných lahví s šamponem, rozčesávadlem, vitaminy nebo jinými náplněmi, které neznám, jako „vodka, „Coca-Cola“ a „energetický nápoj“. Barvy a tvary a slova a obrázky omračují křiklavostí i svým množstvím.

„Tris.“ Tobias mi položí ruku na rameno a já se zastavím. Nakloní hlavu. „Slyšíš to taky?“

Slyším kroky a hlasy naší skupinky. Slyším svůj a Tobiasův dech. Ale na pozadí toho všeho je ještě něco – nezřetelné rachocení, které chvílemi utichá a vzápětí nabývá na síle. Jako motor.

„Všichni stát!“ křiknu.

Překvapí mě, že všichni poslechli, dokonce i Peter. Stáhneme se do středu kolejiště. Peter vytáhne pistoli a připraví si ji do natažené ruky. Udělám to samé, jen ji chytím oběma rukama, abych měla jistější mušku. Vzpomenu si, s jakou lehkostí jsem ji brávala do ruky. To už je dávno pryč.

V ohybu cesty před námi se něco vynoří. Černý vůz, ale mnohem větší, než jaký jsem kdy viděla. Tak velký, že se pod jeho krytou korbu vejde víc než desítka lidí.

Zachvěju se.

Vůz přejede přes koleje a několik metrů před námi zastaví. Prohlédnu si řidiče – muž s tmavou pletí a dlouhými vlasy staženými vzadu na hlavě do uzlu.

„Bože,“ vydechne Tobias a mimoděk sevře rukojeť pistole.

Z předních dveří vystoupí žena. Je zhruba stejně stará jako Johanna, tvář má posetou pihami a tmavé, téměř černé vlasy. Seskočí na zem a zvedne ruce nad hlavu, abychom viděli, že není ozbrojená.

„Ahoj,“ pozdraví a nervózně se usměje. „Jmenuju se Zoe. A tohle je Amar.“

Pohodí hlavou směrem k vozu, odkud mezitím vystoupil také řidič.

„Amar je mrtvej,“ řekne Tobias.

„Ne, nejsem, Čtyřko,“ odpoví Amar.

Tobias má tvář staženou strachem. Nedivím se mu. Nestává se každý den, že před vámi vstane z mrtvých člověk, na kterém vám záleželo. Hlavou se mi mihnou tváře všech lidí, které jsem ztratila. Lynn. Marlene. Will. Al. Můj otec. Má matka.

Co když jako Amar také žijí? Co když nás neodděluje smrt, ale drátěný plot a kus země?

Rozhoří se ve mně plamínek naděje, i když vím, jak je to pošetilé.

„Pracujeme pro stejnou organizaci, která založila vaše město,“ prohlásí Zoe a letmo pohlédne na Amara. „Pro stejnou organizaci, ze které pocházela i Edith Priorová. A…“

Sáhne do kapsy a vytáhne z ní částečně pomačkanou fotografi i. Natáhne s ní ruku a pak mezi všemi tvářemi a zbraněmi vyhledá můj pohled.

„Myslím, že by ses na tohle měla podívat, Tris,“ ponoukne mě.

„Udělám krok vpřed, položím ji na zem a zase se vrátím. V pořádku?“ Ví, jak se jmenuju. Hrdlo se mi sevře strachy. Jak to, že ví, jak se jmenuju? A nejenom to – ví, jak jsem si začala říkat mezi Neohroženými.

„Fajn,“ odpovím chraptivě, takže je mi sotva rozumět.

Zoe vykročí dopředu, položí fotografi i na koleje a vrátí se na původní místo. Opustím bezpečí naší skupiny a sehnu se pro fotku. Celou dobu nespouštím Zoe z očí. Potom s fotkou v ruce zacouvám zpátky.

Fotografi e zachycuje skupinu lidí před oplocením, kteří se drží kolem ramen nebo zad. V jednom dítěti poznávám Zoe, podle jejích pih. Další neznám. Už se jí chci zeptat, jaký smysl ji mělo ukázat zrovna mně, když vtom mi jedna z žen padne do oka. Má plavé vlasy, svázané do ohonu, a široce se usmívá.

Moje máma. Co dělá moje máma s těmi lidmi? Sevře se mi srdce – žalem, bolestí, steskem.

„To je na dlouhé vysvětlování,“ řekne Zoe. „A tohle není to nejlepší místo. Rádi bychom vás zavedli na naši základnu. Autem je to kousek.“ Tobias mě chytí za zápěstí a přiblíží si mou ruku s fotografi í k obličeji. Ukazováček jeho druhé ruky dál spočívá na spoušti.

„To je tvá matka?“ zeptá se.

„Máma?“ užasne Caleb. Protlačí se kolem Tobiase, aby se podíval.

„Jo,“ odpovím jim oběma.

„Myslíš, že jim máme věřit?“ zašeptá Tobias.

Podle vzhledu a vystupování Zoe na lhářku nevypadá. A jestliže ví, kdo jsem, a věděla, jak nás tady najít, musí s městem udržovat nějaký kontakt – pravděpodobně prostřednictvím zmíněné organizace. A pak je tu Amar, který z Tobiase nespouští oči.

„Tyhle lidi jsme sem přišli najít, nebo ne?“ řeknu. „A někomu věřit musíme. Jinak se budeme jenom potloukat pustinou a čekat, dokud nevyhladovíme.“

Tobias pustí mou ruku a sklopí pistoli. Udělám to samé. Ostatní se přidají, Christina jako poslední.

Zoe si položí ruku na hruď, přímo na srdce.

„Máte moje slovo,“ ubezpečí nás.

Kvůli nám všem doufám, že její slovo má váhu.

KAPITOLA 14

TOBIAS

Stojím na kraji korby a držím se konstrukce, přes kterou je přehozená plachta. Přeju si, aby tahle nová realita byla simulace, do jejíhož dění bych mohl zasáhnout, kdybych jí porozuměl. Ale není a ani trochu jí nerozumím. Amar žije. „Zvykni si!“ To byl jeho oblíbený slogan během našeho výcviku. Někdy ho na nás řval tak často, až se mi o něm zdálo; budil mě jako budík a chtěl po mně víc, než jsem byl schopen dát. Zvykni si. Zvykni si rychleji, zvykni si lépe, zvykni si na věci, na které by si člověk neměl muset zvyknout.

Jako – opustit svůj ucelený svět a vydat se objevit jiný.

Nebo – zjistit, že tvůj mrtvý přítel žije a právě řídí vůz, ve kterém se vezeš.

Za mnou, na lavici vinoucí se podél celého obvodu korby, sedí Tris

a v ruce drží zmačkanou fotku. Prsty se téměř dotýká tváře své matky. Vedle sebe má Christinu a Caleba. Nechá ho, aby se taky díval, ale celým tělem se od něj odtahuje a tiskne se k Christině.

„To je vaše máma?“ ptá se Christina. Tris a Caleb přikývnou.

„Je tady tak mladá. A krásná,“ dodá Christina.

„Ano, je. Chci říct, byla.“

Čekal jsem, že Tris odpoví smutně, jako by znovu prožívala bolest ze ztráty matky. Místo toho je jen nervózní a rty má stažené očekáváním. Doufám, že si nedělá zbytečné naděje.

„Nech mě se podívat,“ požádá ji Caleb a natáhne k ní ruku. Mlčky mu fotografi i podá, ani se k němu neobrátí.

Otočím se zpátky ke světu, který opouštíme – ke konci železniční tratě.

K nezměrným lánům orné půdy. K Hlavě, jejíž siluetu na zamlženém obzoru matně rozeznávám. Je to zvláštní pocit, dívat se na ni odsud, jako bych se jí pořád mohl dotknout, jen natáhnout ruku.

Na okraj za mnou se přesune Peter, přidržuje se plachty, aby nespadl. Koleje se od nás stáčejí zpět a pole mizí z dohledu. Zdi po obou našich stranách se s přechodem do rovinaté krajiny postupně zmenšují a kolem se objeví domy. Některé malé, jako domy Odevzdaných, jiné široké, jako výškové budovy položené na bok.

Přes betonová ohrazení, která je měla od sebe oddělovat, přerůstají košaté, vzrostlé stromy a jejich kořeny se plazí po chodníku. Na hřebenu jedné ze střech hřadují černí ptáci. Takové si Tris nechala vytetovat. Když projíždíme kolem nich, zakrákají a rozlétnou se.

Tomuhle říkám divočina.

Je toho na mě moc. Musím popojít k lavici a sednout si. Schovám si hlavu do dlaní a zavřu oči, abych nemusel vstřebávat další informace. Tris mi položí na záda svou drobnou, a přesto silnou ruku a přinutí mě, abych se o ni opřel. Ochabnou mi ruce.

„Soustřeď se na věci, které se dějí tady a teď,“ poradí mi Cara.

„Například, že se auto pohybuje. Pomůže to.“

Zkusím to. Přemýšlím, jak je lavice pode mnou tvrdá a jak se vůz i na rovině otřásá, jak mě brní kosti. Rozeznávám každé, i nepatrné, vychýle ní doprava a doleva, dopředu a dozadu, i to, jak vůz odskakuje od kolejí, které přejíždí. Soustředím se, dokud se všechno kolem nepropadne do tmy a já konečně nepřestanu vnímat čas a vlastní paniku a nechám se unášet konejšivým rytmem jízdy.

„Tohle bys asi chtěl vidět,“ řekne Tris unaveně.

U kraje vozové plachty, odkud jsem předtím pozoroval krajinu, teď stojí Christina a Uriah. Nakouknu jim přes ramena, abych viděl, k čemu se blížíme. Před námi se až k horizontu táhne vysoké oplocení. Krajina teď působí neobydleně, alespoň ve srovnání s předchozí hustou zástavbou. Svislé černé příčky mají na koncích bodáky namířené šikmo vzhůru, aby odradily každého, kdo by se přes ně chtěl pokusit přelézt.

Několik metrů za oplocením je další plot, tentokrát drátěný, jakým bylo obehnáno i naše město. Jeho horní okraj je ovinutý chuchvalci ostnatého drátu. Až sem slyším zřetelné bzučení – plot je pod napětím. Prostor mezi ploty hlídají vojáci. Jejich pušky připomínají naše paintballové, ale vypadají daleko skutečněji. Jde z nich strach.

Nápis na prvním oplocení hlásá: ÚŘAD PRO GENETICKOU PÉČI. Slyším, jak Amar vojákům něco říká, ale nerozumím co. Pak se otevře brána v prvním oplocení. A v druhém. Za nimi vládne… řád.

Všude, kam se podívám, jsou nízké domy, které od sebe oddělují pečlivě zastřižené trávníky a okrasné stromky. Cesty mezi nimi jsou udržované a dobře značené, a podél nich je množství ukazatelů: SKLENÍKY, rovně; POBOČKA BEZPEČNOSTI, vlevo; ÚŘEDNICKÉ REZIDENCE, vpravo; HLAVNÍ AREÁL, rovně.

Vstanu a polovinou těla se vykloním z vozu. Chci vidět, jak areál vypadá.

Úřad pro genetickou péči není výšková budova, ale přesto působí monstrózně. Je to kolos ze skla, oceli a betonu. A je tak velký, že ani nedohlédnu na jeho konec. Za budovou se tyčí hrstka vysokých věží, které se na konci rozšiřují do jakýchsi výdutí. Mimoděk si vzpomenu na naši dozornu. Mají snad podobnou funkci?

Kromě ozbrojených hlídek mezi oploceními se venku pohybuje jen málo lidí. Zastavují se, když nás spatří, ale jedeme příliš rychle, než abych si mohl prohlédnout, jak se tváří.

Před dvojitými dveřmi vůz zastaví. Peter vyskočí jako první, ostatní ho následují. Za chvíli už všichni stojíme v těsném hloučku na zemi. Navzájem se slyšíme, jak zrychleně dýcháme. Ve městě nás rozdělovala příslušnost k frakci, věk i původ. Tady veškeré rozdíly mizí. Máme jen jeden druhého.

„A je to tady,“ zamumlá Tris, když se k nám přiblíží Zoe a Amar. A je to tady, řeknu si v duchu.

„Vítejte v areálu,“ řekne Zoe. „Tahle budova sloužila původně jako O’Harovo letiště, jedno z nejrušnějších v zemi. Teď tu sídlí Úřad pro genetickou péči – nebo jenom Úřad, jak mu tady říkáme. Je to vládní organizace Spojených států.“

Cítím, jak mi svaly v obličeji ochabnou. Jednotlivým slovům, které Zoe říká, rozumím – ačkoli výrazy „letiště“ a „Spojené státy“ mi jsou cizí – ale dohromady mi nedávají smysl. Nejsem jediný, kdo se tváří zmateně – Peter nechápavě povytáhne obočí, jako by chtěl říct:

„Cože?“

„Omlouvám se,“ zarazí se Zoe. „Pořád zapomínám, jak málo toho víte.“

„Myslím, že to je vaše chyba, ne naše,“ zdůrazní Peter.

„Řeknu to tedy lépe.“ Zoe se pousměje. „Pořád zapomínám, jakým omezeným množstvím informací jsme vás vybavili. Letiště je centrum pro vzdušnou dopravu.“

„Vzdušnou dopravu?“ zopakuje Christina nevěřícně.

„Jde o technologickou vymoženost, kterou jsme pro život ve městě nepotřebovali, a tudíž jsme o ní ani nepotřebovali vědět,“ vysvětlí Amar. „Je bezpečná, rychlá a úžasná.“

„Páni,“ řekne Tris.

Vypadá nadšeně. Když si představím, jak plachtím vzduchem vysoko nad areálem, zvedne se mi žaludek.

„Jakmile se však začaly provádět experimenty, letiště bylo přebudováno na tento areál, který umožnil monitorování experimentů na dálku,“ pokračuje Zoe. „Nyní vás zavedu do dozorny, kde se setkáte s Davidem, který celý úřad řídí. Uvidíte spoustu věcí, kterým nebudete rozumět, ale bude pro vás lepší si nejprve poslechnout Davida, a teprve potom se ptát mě. Poznačte si všechno, co vás zaujme, a později se k tomu s Amarem dostaneme.“ Vykročí ke dveřím, které před ní jako na pokyn rozevře dvojice ozbrojenců.

Kontrast mezi přátelským pozdravem a puškami, které mají pověšené přes rameno, je téměř směšný. Pušky jsou těžkého kalibru a mě napadne, jaký to asi je pocit z nich vystřelit, když už při pouhém doteku prstu na spoušti si musí být člověk vědom jejich vraždící síly. Ještě než vejdu do areálu, tvář mi ovane chladný vítr. Vysoko nad hlavou se mi klenou okna, která dovnitř propouštějí bledé světlo. To je zřejmě jediný půvab, kterým prostor oplývá – dlaždicová podlaha působí zašle špínou i stářím a zdi jsou zašedlé a holé. Před námi je moře lidí a zvláštních zařízení, nad kterými svítí nápis BEZPEČNOSTNÍ KONTROLA.

Nechápu, na co potřebují tolik bezpečnosti, když mají dvojí oplocení, jedno z nich elektrifi kované, a mezi ním kopu těžkooděnců. Ale tohle není můj svět, abych ho mohl zpochybňovat. Ne, tohle rozhodně není můj svět.

Tris se dotkne mého ramene a ukáže směrem k dlouhému vstupnímu prostoru. „Koukni na to.“

Na opačném konci haly, za bezpečnostní kontrolou, leží obří kamenný kvádr, nad kterým visí nějaký skleněný přístroj. Jasný příklad netušených věcí, které tu máme spatřit. Tris hltá očima všechno kolem, jako by

ji tento hlad mohl nasytit. Někdy mám pocit, že jsme úplně stejní, ale jindy, jako třeba teď, se mi zdá, že nás odděluje zeď.

Christina jí něco řekne a obě se zasmějí. Všechny zvuky mi najednou připadají zastřené a zdeformované.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se mě Cara.

„Jo,“ odpovím automaticky.

„Hele, bylo by logické, kdybys teď panikařil,“ řekne. „Nemusíš pořád klást takový důraz na svou neotřesitelnou maskulinitu.“

„Na mou… co?“

Usměje se a mně dojde, že si dělala legraci.

Všichni lidé na bezpečnostní kontrole ustoupí stranou a umožní nám projít. „Zbraně jsou uvnitř areálu zakázány,“ oznámí nám Zoe zepředu, „ale když je tady teď necháte, dostanete je cestou ven zpátky, pokud budete chtít. Teď projdeme snímacím zařízením a budeme pokračovat.“

„Ta ženská mi leze na nervy,“ poznamená Cara.

„Cože?“ zeptám se. „Proč?“

„Nedokáže se odpoutat od svých znalostí,“ vysvětlí a vytáhne si pistoli z pouzdra. „Pořád se vyjadřuje tak, jako by všechno bylo samozřejmé, ačkoli ve skutečnosti to samozřejmé vůbec není.“

„Máš pravdu,“ připustím nejistě. „Leze to na nervy.“

Vidím, jak Zoe přede mnou položí své věci do šedého boxu a vstoupí do snímacího zařízení – je velké jako člověk a uprostřed má otvor, kam se akorát vejde lidské tělo. Vytáhnu pistoli, těžkou od nevystřílených nábojů, a přidám ji k ostatním zbraním do boxu, který přede mnou bezpečnostní pracovník podrží. Po Zoe projde skenerem Amar, Peter, Caleb, Cara a Christina. Postavím se na okraj panelů, které mě mezi sebe sevřou, a opět se mě zmocní panika. Zvlhnou mi dlaně a stáhne se mi žaludek. Skener připomíná dřevěnou bednu, která mi v krajině strachu drtí kosti.

Nemůžu tady zpanikařit, zvládnu to.

S přemáháním vkročím dovnitř a uprostřed, jako ostatní přede mnou, se zastavím. Slyším, jak se ve stěnách kolem mě něco pohne, a pak něco vysokým tónem zapípá. Zachvěju se. Potom se mi před očima objeví ruka, která ukazuje, abych šel dopředu.

Teď už můžu pryč.

Vyklopýtám ven a tíha ze mě spadne. Cara se na mě kriticky podívá, ale nic neřekne.

Skoro nevnímám, když za mnou Tris projde zařízením a vezme mě za ruku. Vzpomenu si, jak se mnou jednou byla v mé krajině strachu, jak jsme se k sobě v té dřevěné bedně tiskli, jak jsem měl ruku přitisknutou k její hrudi a slyšel, jak jí bije srdce. To mě vrátí zpátky do reality.

Když projde i Uriah, Zoe nám pokyne, abychom pokračovali za ní.

Za bezpečnostní kontrolou působí areál méně ošuměle. Na zemi je sice pořád dlažba, ale blýská se čistotou, a všude jsou okna. V jedné dlouhé chodbě uvidím řady laboratorních stolů a počítačů a vzpomenu si na základnu v Sečtělosti. Tady je ale víc světla a nic nezůstává utajeno.

Zoe s námi zabočí do tmavší chodby vpravo. Lidé, kolem nichž procházíme, si nás prohlížejí. Cítím na sobě jejich zvědavé pohledy jako plamínky, které mi rozpalují tváře.

Zacházíme hlouběji a hlouběji, až se Zoe konečně zastaví a obrátí se k nám čelem.

Za ní zeje obrovský kruh černých obrazovek, jako můry, které krouží kolem světla. Uvnitř kruhu sedí za malými stolky lidé a zaníceně něco ťukají na další monitory, obrácené pro změnu vně. Jde o dozornu, ale je umístěna v otevřeném prostoru. Nechápu, co tady pozorují, když jsou všechny obrazovky vypnuté. Kolem monitorů obrácených dovnitř jsou rozmístěny židle, lavice a stoly, jako by se na ně lidé chodili ve volném čase dívat.

Pár metrů před dozornou stojí starší muž. Usmívá se a na sobě má tmavomodrou uniformu – jako všichni ostatní. Když nás vidí přicházet, rozpřáhne ruce na přivítanou. David, předpokládám.

„Na tohle,“ prohlásí muž, „jsme od samého začátku čekali.“

KAPITOLA 15

TRIS

Vytáhnu z kapsy tu fotku. Muž, který stojí přede mnou – David – je na ní také, vedle mé matky, jen o poznání méně vrásčitý a útlejší v pase.

Prstem zakryju matčinu tvář. Veškerá naděje mě opustila. Kdyby máma žila nebo táta nebo kdokoli z mých kamarádů, čekali by tady teď na nás. Neměla jsem se nechat unést pošetilou představou, že i moji blízcí by mohli být naživu jako Amar.

„Jmenuji se David. Jak už se vám Zoe nejspíš zmínila, pracuji jako ředitel Úřadu pro genetickou péči. Pokusím se vám všechno co nejlépe vysvětlit. Na úvod bych rád řekl, že informace, které jste získali prostřednictvím Edith Priorové, jsou pravdivé jen částečně.“

Při vyslovení jejího jména obrátí pohled ke mně. Celá se třesu očekáváním – od chvíle, kdy jsem přehrála ten videozáznam, prahnu po odpovědích, a teď je mám konečně dostat.

„Sdělila vám jen to, co bylo nezbytně nutné pro naše experimenty,“ pokračuje David. „To si v mnoha případech vynutilo problém zjednodušit, určité informace zamlčet nebo podsunout informace mylné. Teď už taková opatření nepotřebujeme, protože vás máme tady.“

„Všichni pořád mluvíte o experimentech,“ ozve se Tobias. „O jakých experimentech?“

„Ano, k tomu jsem se chtěl dostat.“ David se podívá na Amara. „Čím začali, když to vysvětlovali vám?“

„Na tom nesejde. Stejně jim to neuděláte lehčí,“ odpoví Amar a dál si čistí nehty.

David se zamyslí a pak si odkašle.

„Před dlouhou dobou se vláda Spojených států –“

„Spojených čeho?“ zeptá se Uriah.

„Států. Jde o zemi,“ vysvětlí Amar. „Velkou zemi, která má vymezené hranice a vlastní vládu a my se v ní právě nacházíme. Později se k tomu můžeme vrátit. Pokračujte.“

David si začne palcem masírovat dlaň. Otázky ho očividně vyvádějí z míry.

Začne znovu. „Před několika sty lety se vláda této země začala zajímat o implementaci určitých struktur chování do myšlení svých občanů.

Bylo zjištěno, že násilné tendence lze u člověka objevit již v jeho genetickém kódu – jako první byl separován „vraždící gen“, po něm následovaly další genetické predispozice ke zbabělosti, nečestnosti, podprůměrné inteligenci – jinými slovy k vlastnostem, které ve svém důsledku podrývají společenský řád.“

Učili nás, že frakce měly vyřešit problém pokleslé morálky. Lidé, o kterých David mluví, zřejmě čelili podobnému problému.

O genetice skoro nic nevím – vidím jen to zřejmé, co rodiče předávají svým dětem, určité rysy, určitou podobu. Neumím si představit, že by bylo možné izolovat gen pro vraždu, podlost nebo nepoctivost. Ty věci mi připadají příliš nejasné, než aby se dalo vysledovat jejich konkrétní umístění v lidském těle. Ale nejsem žádný vědec.

„Charakter člověka pochopitelně určuje více věcí,“ pokračuje David,

„například to, jak byl vychován nebo co všechno zažil. A tak ačkoli zde téměř sto let vládl mír a země prosperovala, naši předci se rozhodli omezit riziko výskytu těchto nežádoucích vlastností jejich napravením. A provedli drobnou korekci. Tak se zrodil experiment genetické manipulace.

Jakýkoli zásah do genetické výbavy jedince se projeví až po několika generacích.

Na základě odlišného původu či chování bylo ze všeobecné populace vybráno množství lidí, kteří dostali možnost budoucím generacím něco dát – genetickou úpravu, díky níž budou naši potomci o něco lepšími lidmi.“

Rozhlédnu se, co na to ostatní. Peter znechuceně ohrnul ret. Caleb se mračí. Caře spadla údivem čelist, jako by se odpovědí nemohla nasytit a lovila je přímo ze vzduchu. Christina se tváří pochybovačně a jedno obočí má povytažené. Tobias upřeně zírá do země.

Mám pocit, že neslyším nic nového – stále tatáž filozofie, která zplodila frakce, jen v tomto případě lidi dohnala k manipulaci genetického kódu, a ne k rozčlenění společnosti do skupin na základě vybraných ctností.

Chápu to. Do jisté míry s tím i souhlasím. Ale nechápu, co to má společného s námi, tady a teď.

„Časem se však ukázalo, že zásah do lidského genu měl zhoubné následky. Místo nápravy genů se vědci dočkali jejich nevratného poškození,“ řekne David. „Spolu se strachem, podprůměrnou inteligencí či nečestností… zmizel i lidský soucit. Spolu s agresí zanikla u daných jedinců také motivace nebo jejich schopnost se prosadit. S egoismem byl vyhlazen pud sebezáchovy. Když se nad tím zamyslíte, jistě pochopíte, co tím chci říct.“ Každou vlastnost si v duchu promítnu – strach, podprůměrná inteligence, nečestnost, agrese, sobeckost. Vždyť on mluví o frakcích. A má pravdu, když říká, že každá frakce protežováním jedné vlastnosti o něco přišla: Neohrožení, stateční, ale krutí; Sečtělí, inteligentní, ale domýšliví; Mírumilovní, nenásilní, ale pasivní; Upřímní, čestní, ale bezohlední; Odevzdaní, nesobečtí, ale otupělí.

„Lidstvo nebylo nikdy dokonalé, ale genetické úpravy jen prohloubily jeho degeneraci. Ta nakonec vyústila ve spor, který se zapsal do dějin jako Očistná válka. Šlo o občanskou válku, kterou vyhlásili lidé s poškoze nými geny vládě a všem, jejichž kód zůstal neporušen. Očistná válka zpustošila zemi způsobem, jaký neměl na americkém kontinentě obdoby, a vyhladila téměř polovinu obyvatel.“

„Vizualizace je připravená,“ řekne jeden z pracovníků zpoza stolu.

Na obrazovce nad Davidovou hlavou se objeví mapa. Tvar zobrazeného území mi nic neříká, takže nevím, co mapa znázorňuje, ale je pokryta růžovými, červenými a temně rudými světelnými skvrnami.

„Takto vypadala naše země před válkou,“ vysvětlí David. „A takto po ní –“

Světla na mapě postupně mizí a smršťují se jako kaluže vody na slunci. V tom okamžiku si uvědomím, že červená světla představovala lidi – lidi, kteří zmizeli, jejichž život vyhasl. Zírám na obrazovku a nedokážu pochopit, jak se něco takového mohlo stát.

„Když válka skončila,“ pokračuje David, „lidé žádali, aby se genetický problém jednou provždy vyřešil. A tak vznikl Úřad pro genetickou péči.

S využitím nejnovějších vědeckých poznatků, které měla vláda k dispozici, naši předci navrhli sérii experimentů, které měly lidem navrátit jejich genetickou čistotu.

Vláda vyzvala všechny občany s pozměněnými geny, aby se dostavili na Úřad a podrobili se regresivnímu zákroku. Úřad je pak umístil do bezpečných prostředí a vybavil je základními verzemi sér, pomocí nichž mohli udržet svá společenství pod kontrolou. Takto měli čekat dlouhou dobu – dlouhé generace, dokud každá společnost nezačne produkovat geneticky vytříbenější bytosti. Vy je nejspíše znáte jako… Divergentní.“

Od chvíle, kdy mi Tori řekla, že jsem Divergentní, toužila jsem se dozvědět, co to znamená. A tady je ta nejjednodušší odpověď: Divergentní znamená, že moje geny jsou uzdravené. Čisté. Kompletní. Měla bych cítit úlevu, že konečně znám odpověď. Místo

toho mám pocit, že tady něco nehraje – a to něco mě v koutku mysli drásá.

Myslela jsem, že slovo Divergentní vysvětlí všechno – kdo jsem i kým bych mohla být. Asi jsem se spletla.

Všechny lži a tajemství postupně vyplouvají na povrch a mně se začíná špatně dýchat. Položím si ruku na srdce, abych slyšela, jak bije, abych se uklidnila.

„Jedním z těchto ozdravných experimentů je i vaše město. A dlužno říci, že nejúspěšnější ze všech. Na zdárném průběhu experimentu se zde do značné míry podílely behaviorální úpravy čili systém frakcí.“ David se na nás usměje, jako bychom na sebe měli být hrdí, ale nic takového necítím.

To oni nás vytvořili, to oni určili, jak náš svět bude vypadat, to oni nám řekli, čemu máme věřit.

Jestliže nám to řekli oni a nepřišli jsme na to sami, je to vůbec ještě pravda? Přitisknu si ruku silněji k hrudi. Uklidni se.

„Systémem frakcí se naši předci pokusili začlenit do experimentu prvek ,výchovy‘ – zjistili, že genetická oprava sama o sobě lidské chování nezmění.

Nový společenský řád v kombinaci s genetickými modifikacemi se tak jevil jako komplexní řešení behaviorálních problémů, které prvotní zásah do genetického kódu zavinil.“ Při pohledu na nás se úsměv z Davidovy tváře vytratí. Nevím, co čekal – že mu úsměv oplatíme? Ještě však neskončil. „Frakce jsme posléze zavedli i ve většině našich dalších experimentů, z nichž tři stále probíhají. Děláme maximum pro to, abychom vás chránili, pozorovali a abychom se od vás učili.“

Cara si přejede rukama po hlavě, jako by hledala uvolněné pramínky. Když žádné nenajde, řekne: „Takže když Edith Priorová tvrdila, že máme odhalit příčinu Divergence a přijít vám na pomoc…“

„Pojmem ,Divergentní‘ jsme označili ty z vás, kteří dosáhli žádoucího stupně genetické regenerace,“ přeruší ji David. „Chtěli jsme mít jistotu, že zastupitelé vašeho města si jich budou vážit. Nečekali jsme, že je vůdkyně Sečtělých začne pronásledovat – nebo že jí Odevzdanost vůbec sdělí, kdo je Divergentní – a na rozdíl od toho, co

řekla Edith Priorová, jsme ve skutečnosti nikdy nechtěli, abyste sem vyslali armádu Divergentních. My koneckonců vaši pomoc nepotřebujeme. Potřebujeme jenom to, aby vaše geny zůstaly nedotčené a aby se jako takové předaly dalším generacím.“

„Jinými slovy říkáte, že ten, kdo není Divergentní, je poškozený,“ ozve se Caleb. Hlas se mu třese. Nikdy by mě nenapadlo, že by se můj bratr mohl kvůli něčemu takovému rozbrečet, ale mohl.

Uklidni se, přikážu si znovu a opět se pomalu, zhluboka nadechnu.

„Z genetického hlediska, ano,“ potvrdí David. „Nicméně nás samotné překvapilo, do jaké míry se behaviorální model vašeho města ukázal jako efektivní – až donedávna zásadním způsobem usnadňoval problémy s chováním, které předtím stály genetické manipulaci v cestě. Obecně se dalo říci, že podle chování jedince nebylo možné usuzovat na jeho genetickou výbavu.“

„Jsem inteligentní,“ řekne Caleb. „Jestli jsem vás dobře pochopil, tak mým předkům někdo k inteligenci pomohl a já, jako jejich potomek, teď kvůli tomu nedokážu s lidmi soucítit. Protože mě, stejně jako každou geneticky narušenou osobu, omezují mé narušené geny. Na rozdíl od Divergentních.“

„Ehm… dalo by se to tak říct,“ připustí David a pokrčí rameny.

Caleb se na mě poprvé od našeho setkání podívá a já mu pohled oplatím. Můžou snad jeho narušené geny za to, že mě zradil? Může to být jako nemoc, kterou nelze vyléčit, kterou nelze ovládnout? Nechce se mi tomu věřit.

„Geny nejsou všechno,“ ozve se Amar. „Každý člověk, i geneticky poškozený, dělá v životě rozhodnutí. A na tom záleží.“

Vzpomenu si na tátu. Narodil se jako Sečtělý, ne Divergentní. Nemohl nebýt inteligentní. Rozhodl se žít mezi Odevzdanými, rozhodl se bojovat se svou povahou a zvítězit. Válčil sám se sebou, stejně jako já.

Ale nezdá se mi, že by za takovou vnitřní válkou stála genetická deformace – naopak, příčina se mi jeví jako čistě a zcela lidská.

Podívám se na Tobiase. Je tak vyčerpaný, skleslý. Vypadá, že se každou chvíli zhroutí. Není sám, koho nové zprávy ochromily: Christina, Peter, Uriah, Caleb, všichni jsou jako omráčení. Cara svírá

mezi prsty lem své košile a se zamračeným výrazem přejíždí palcem po látce.

„Je toho na vás hodně, že?“ všimne si David. Hodně je slabé slovo. Christina si vedle mě odfrkne.

„Navíc jste v noci nespali,“ dokončí David, aniž by se nechal vyrušit.

„Zavedu vás na místo, kde si budete moct odpočinout a najíst se.“

„Počkejte,“ řeknu. Vzpomenu si na fotku, kterou mám v kapse, a jak Zoe věděla, jak se jmenuju, když mi ji dávala. Zamyslím se nad tím, co nám David řekl, jak nás celou dobu pozorují a učí se od nás. Uvědomím si, co je přede mnou – řada zhaslých obrazovek. „Řekl jste, že nás pozorujete – jak?“

Zoe našpulí rty. David pokyne jednomu z pracovníků za sebou. Všechny obrazovky se najednou zapnou a na každé z nich se zobrazí záběr z jiné kamery. Na nejbližším monitoru spatřím základnu Neohrožených. Základnu Sečtělých. Milénium, Hancockův mrakodrap. Hlavu.

„Věděla jsi, že Neohrožení svými průmyslovými kamerami monitorují celé město,“ řekne David. „My k nim jednoduše máme přístup také.“ Celou dobu se dívali.

Napadne mě, že odsud zmizím.

Po cestě k místu, kde si máme odpočinout, procházíme kolem bezpečnostní kontroly a já mám chuť projít snímačem zpátky, vyzvednout si pistoli a běžet na hony daleko od tohoto místa, kde mě celou dobu pozorovali.

Odmalička. Dívali se, když jsem dělala první krůčky, když jsem žvatlala první slova, když jsem šla poprvé do školy, když jsem se s Tobiasem poprvé líbala.

Dívali se, když mě Peter napadl. Když mou frakci naočkovali simulačním sérem a udělali z ní armádu zabijáků. Když moji rodiče umírali.

Co ještě viděli?

V odchodu mi však brání fotka, kterou mám v kapse. Nemůžu od těchhle lidí odejít, dokud nezjistím, co je spojovalo s mou mámou.

David nás zavede do části komplexu, kde je na podlaze koberec a v oknech květiny. Tapeta na stěnách je stará a zažloutlá, a v rozích se odlupuje.

Vejdeme do prostorné místnosti s vysokými stropy, dřevěnou podlahou

a lustry, které vydávají oranžovožlutou záři. Jsou zde dvě řady lůžek, vedle nich skříňky na osobní věci a na opačné straně pokoje velká okna s elegantními závěsy. Zblízka však působí ošuntěle a mají roztřepené okraje.

David nám sdělí, že tato část areálu původně sloužila jako hotel, který byl podzemní chodbou propojený s letištěm. V naší místnosti se prý kdysi pořádaly plesy. Slova mi opět nic neříkají, ale David se s dalším vysvětlením neobtěžuje.

„Je to tu pochopitelně jen dočasné. Jakmile budete vědět, co chcete dělat, přemístíme vás na vhodné místo, ať už tady v areálu, nebo jinam. Zoe

se postará o to, aby vám nic nechybělo. Zítra se na vás přijdu podívat.“ Zadívám se na Tobiase. Přechází sem a tam pod okny a kouše si nehty. Nikdy jsem si jeho zlozvyku nevšimla. Anebo ještě nikdy nebyl tak rozrušený.

Asi bych měla zůstat a poskytnout mu útěchu, ale musím zjistit, jak

to bylo s mou matkou, a déle už čekat nedokážu. Jsem si jistá, že jestli mě někdo pochopí, tak to bude právě Tobias. Vyjdu za Davidem na chodbu. Najdu ho hned za dveřmi. Opírá se o zeď a škrábe se na zátylku.

„Ahoj,“ řeknu. „Jmenuju se Tris. Mám dojem, že jste znal mou mámu.“ Nejdřív polekaně nadskočí, ale potom se usměje. Založím si ruce na prsou. Cítím se stejně, jako když ze mě tenkrát Peter v krutém žertu strhl ručník: obnaženě, trapně, vztekle. Možná není fér vylít si všechnu zlost na Davidovi, ale nemůžu jinak. To on řídí tenhle úřad.

„Ano, jistě,“ řekne. „Poznávám tě.“

Odkud? Z těch nechutnejch kamer, který mě špehovaly na každým kroku?

Přitáhnu si ruce pevněji k tělu.

„Bezva,“ odpovím a na chvilku se odmlčím. „Chci zjistit něco o své matce. Zoe mi dala její fotku, na které stojíte hned vedle ní, tak mě napadlo, že se zeptám vás.“

„Á,“ zareaguje David. „Můžu se podívat?“

Vytáhnu fotku z kapsy a podám mu ji. Bříšky prstů fotografi i uhladí

a na tváři se mu objeví zvláštní úsměv, jako by ji laskal očima. Přešlápnu z nohy na nohu – mám pocit, že ho ruším při něčem ryze soukromém.

„Jednou za námi přijela zpátky,“ promluví konečně. „Ještě předtím, než se stala matkou. Tehdy jsme se nechali vyfotit.“

„Přijela zpátky?“ zopakuju. „Ona byla odsud?

„Ano,“ odpoví David jednoduše, jako by to jediné slovo neměnilo celý můj život. „Pocházela odsud. Poslali jsme ji do města, když byla mladá, aby tam vyřešila jistý problém s experimentem.“

„Takže věděla,“ řeknu a hlas se mi chvěje, i když nevím proč.

„Věděla o tomhle místě a o tom, co je za městem, taky.“

David se zatváří nechápavě a svraští hustá obočí. „No, ovšem.“ Nejprve se mi roztřesou jen paže, ale pak se třes rozšíří i do rukou a za chvíli už se chvěju po celém těle, jako bych se bránila jedu, který jsem spolkla. Tím jedem je poznání, poznání, které mi přineslo tohle místo a tyhle obrazovky a všechny ty lži, na kterých jsem postavila svůj život.

„Věděla, že nás v jednom kuse sledujete… i když zrovna umírala, i když táta umíral a všichni se začali zabíjet! A poslali jste někoho, aby jí pomohl? Nebo mně? Ne! Ne, jenom jste si to všechno zaznamenali.“

„Tris…“

Pokusí se mě dotknout, ale odstrčím mu ruku. „Neříkejte mi tak. Neměl byste vědět, jak se jmenuju. Neměl byste o nás vědět vůbec nic.“ Vrátím se do pokoje. Nepřestávám se třást.

Ostatní si mezitím vybrali, kde budou spát, a vybalili si věci. Tady jsme jen my, žádní vetřelci. Opřu se o zeď u dveří a dlaněmi přejedu po kalhotách, abych z nich setřela pot.

Zdá se, že nikdo z nás se se situací dosud nevyrovnal. Peter leží čelem ke zdi. Uriah a Christina sedí vedle sebe a potichu se spolu baví. Caleb si masíruje spánky. Tobias ještě pořád chodí po pokoji a kouše si nehty. Cara sedí stranou a přejíždí si rukou po obličeji. Vůbec poprvé ji vidím rozrušenou, jako by na chvíli odložila svou učenou masku.

Posadím se naproti ní. „Nevypadáš dobře.“

Vlasy, jindy hladce sčesané do uzlu, má teď rozcuchané. Zlostně se na mě podívá. „Přesně to jsem potřebovala slyšet.“

„Promiň,“ omluvím se. „Nemyslela jsem to tak.“

„Já vím.“ Povzdechne si. „Jsem… jsem přece Sečtělá.“ Pousměju se.

„Jo, já vím.“ „Ne.“ Cara zavrtí hlavou. „To je to jediné, co jsem. Sečtělá. A teď mi řekli, že je to chyba v mém genetickém kódu… a že naše frakce jsou mentálním vězením, které nás má udržet pod kontrolou. Přesně jak to tvrdila Evelyn Johnsonová a odpadlíci.“ Odmlčí se. „K čemu bylo zakládat nějakou Alianci? K čemu to bylo sem chodit?“

Neuvědomila jsem si, jak moc se Cara přimkla k myšlence Aliance, která zůstala věrná frakcím, věrná zakladatelům města. Pro mě to byla jen dočasná identita, ačkoli v danou chvíli neobyčejně silná, protože mě dostala ven z města. Cara musela v Alianci spatřovat daleko víc.

„I tak je dobře, že jsme sem přišli,“ řeknu. „Dozvěděli jsme se pravdu. To pro tebe nic neznamená?“

„Jistěže znamená,“ odpoví tiše. „Ale znamená to taky, že potřebuju jiná slova, kterými bych se definovala.“

Když moje máma umřela, upnula jsem se na svou divergentní identitu jako na něco, co mě může zachránit. Potřebovala jsem to slovo, abych věděla, kdo jsem, zatímco kolem mě se všechno hroutilo. Teď si říkám, jestli to ještě potřebuju, jestli jsme tahle slova vůbec potřebovali – Neohrožení, Sečtělí, Divergentní. Jestli bychom nedokázali být přáteli nebo milenci nebo bratry a sestrami, které by místo toho spojovala společná rozhodnutí, láska a věrnost.

„Raději ho běž zkontrolovat,“ vybídne mě Cara a pohodí hlavou k Tobiasovi.

„Jo,“ řeknu.

Přejdu místnost až k oknům. Podívám se ven, jaký máme výhled – jen další sklo a ocel, dlažba a tráva a ploty. Všimne si mě a stoupne si vedle mě.

„V pohodě?“ zeptám se.

„Jo.“ Posadí se na parapet čelem ke mně, takže teď máme oči ve stejné úrovni. „Vlastně ne, ne tak docela. Přemýšlím nad tím, jak to bylo všechno zbytečný. Myslím frakce.“

Přejede si rukou po zátylku. Napadne mě, jestli neuvažuje o svém tetování na zádech.

„Dali jsme do toho všechno,“ pokračuje. „My všichni. I když jsme si to možná ani neuvědomili.“

„O tomhle přemýšlíš?“ Povytáhnu obočí. „Tobiasi, oni nás sledovali. Viděli všechno, co se stalo, všechno, co jsme udělali. A nehnuli ani prstem. Jenom nás špehovali. Pořád.“

Tobias si protře spánky. „Asi jo. Ale to mě tolik nežere.“

Bezděky se na něho nevěřícně podívám. Zavrtí hlavou. „Tris, dělal jsem v dozorně. Všude byly kamery a jely nonstop. Snažil jsem se tě během výcviku varovat, že tě sledujou, vzpomínáš?“

Vybavím si, jak mi pohledem naznačoval, ať se podívám ke stropu, do rohu. Jak na mě několikrát varovně sykl. Nikdy mi nedošlo, že mě varuje před kamerami – tohle mě prostě nenapadlo.

„Nejdřív mi to vadilo,“ řekne. „Ale zvykl jsem si. Vždycky jsme to brali tak, že se musíme postarat sami o sebe, a teď se ukázalo, že jsme měli pravdu – protože nás v tom nechali. Tak to prostě je.“

„S tím já nesouhlasím,“ ohradím se. „Když vidíš, že má někdo problémy, měl bys mu pomoct. Experiment neexperiment. A… Bože.“ Zděsím se. „Co všechno viděli!“ Maličko se pousměje.

„Co?“ dožaduju se vysvětlení. „Jen jsem si tak vzpomněl, co všechno viděli,“ řekne a položí mi ruku kolem pasu. Nevraživě se na něho podívám, ale dlouho to nevydržím, ne když se na mě takhle zubí. Ne když vím, že se mě snaží rozveselit. Pokusím se o úsměv.

Sednu si vedle něj na parapet a ruce si zaklíním mezi nohy. „Když se

to tak vezme, tak naše dohady, jak to všechno bylo, se od reality zas tolik neliší: Kdysi dávno se skupina lidí shodla na tom, že frakce lidem poskytnou nejlepší život – nebo že lidem umožní žít ten nejlepší život, jaký budou moct.“

Nejdřív nic neříká, jenom se hryže do rtu a zavrtává pohled do země. Špičkami se tak tak dotýkám podlahy.

„Jo, máš pravdu,“ řekne konečně. „Ale všechno to byla jedna velká lež, a teď jen těžko zjistíme, co z toho byla pravda, co byla skutečnost a na čem vlastně záleží.“

Vezmu ho za ruku a propletu si s ním prsty. Dotkne se čelem mého. Přistihnu se, jak si ze zvyku v duchu říkám: Díkybohu za to, a pak mi dojde, kam tím vším míří. Co když Bůh, ve kterého rodiče věřili, a celá jejich víra byla jen myšlenkovou konstrukcí hrstky vědců, kteří nás potřebovali udržet pod kontrolou? A nejenom představy o Bohu a podobných věcech, ale obecně o dobru a zlu, o sobeckosti? Budou se všechny tyto věci muset změnit jenom proto, že teď víme, jak náš svět vznikl?

Nevím.

Ale ta myšlenka mě leká. Raději ho políbím – zvolna, abych si vychutnala, jak jeho rty hřejí, jak se mě jemně dotýkají, jak Tobias dýchá, když se od sebe odtáhneme.

„Čím to je,“ zeptám se, „že nám vždycky někdo dělá společnost?“

„Nevím,“ připustí. „Možná jsme jenom pitomí.“

Rozesměju se, a ten smích ze mě jako světlonoš vyžene tmu, která mě obklopila. Připomene mi, že jsem naživu – i zde, na tomto zvláštním místě, kde se mi všechno, co jsem znala, rozpadá pod rukama. Pár věcí je mi jasných – vím, že nejsem sama, že mám přátele, že jsem zamilovaná. Vím, odkud jsem přišla. Vím, že ještě nechci zemřít, a to v mém případě něco znamená – víc, než bych mohla říct před několika málo týdny.

Ten večer si přisuneme postele blíž k sobě a díváme se jeden druhému do očí, když usínáme. Když Tobias konečně usne, naše prsty zůstanou propletené v prostoru mezi lůžky.

Pousměju se a zavřu víčka.

KAPITOLA 16

TOBIAS

Je zvláštní vidět lidi, které až tak dobře neznáte, po ránu, kdy mají ještě zalepené oči a na tváři obtisknutý polštář. Je zvláštní vědět, že Christina mívá ráno dobrou náladu, Peter se probouzí s dokonale uhlazenými vlasy, zatímco Cara ostatním jen odsekává a plouží se jako mátoha ke kávovaru.

Ze všeho nejdřív se osprchuju a převléknu do oblečení, které nám nachystali. Příliš se neliší od věcí, které jsem běžně nosil, jen barvy jsou smíchané dohromady, jako by tady na nich lidem nezáleželo, a pravděpodobně opravdu nezáleží. Obléknu si černou košili a modré džíny a snažím se přesvědčit sám sebe, že je to normální, že já jsem normální, když se přizpůsobuju.

Dnes budou soudit mého otce. Ještě jsem se nerozhodl, jestli se na to budu dívat, nebo ne.

Když se vrátím, Tris už sedí oblečená na okraji postele, připravená vyskočit na nohy. V tomhle se podobá Evelyn.

Z podnosu se snídaní, kterou nám sem někdo donesl, si vezmu muffin a sednu si naproti ní. „Dobré ráno. Dneska sis přivstala.“

„Jo,“ řekne a vsune mi chodidlo mezi nohy. „Dneska ráno jsem se u té obří sochy potkala se Zoe – David mi chtěl něco ukázat.“ Zvedne z postele skleněnou obrazovku. Když se jí dotkne, rozsvítí se a objeví se na ní text.

„Tohle je soubor mojí mámy. Vedla si deník – nic velkýho, ale přesto.“ Posune se, jako by se cítila nesvá. „Ještě jsem se na to pořádně nepodívala.“

„Na co čekáš?“ pobídnu ji.

„Nevím.“ Odloží tablet stranou a ten se automaticky vypne. „Asi se toho bojím.“

Děti Odevzdaných se o svých rodičích dovídají něco podstatného jen velmi zřídka, protože ti o sobě s dětmi prakticky nemluví, na rozdíl od praxe běžné jinde. Schovávají se za brnění svých šedých uniforem a obětavých skutků. Sdílet s druhými osobní záležitosti pokládají za požitkářství.

Tohle není jen střípek z pozůstalosti Trisiny matky. Je to vůbec první a zároveň poslední upřímné svědectví o tom, kým Natalie Priorová opravdu byla.

Chápu ji, že se obrazovky dotýká téměř uctivě, jako by to byl magický amulet, něco, co může každou chvíli zmizet. I to, že s přečtením spisu otálí. Cítím se úplně stejně, pokud jde o soud s mým otcem. Mohla by se dozvědět něco, co nechce vědět.

Sleduju její pohled až na opačnou stranu místnosti, kde sedí Caleb a trucovitě ukusuje z cereální tyčinky jako mrzuté dítě.

„Ukážeš mu to?“ zeptám se. Neodpoví.

„Obvykle se ho nezastávám,“ řeknu. „Ale v tomhle případě… to nepatří jenom tobě.“ „Já vím,“ řekne podrážděně. „Jistěže mu to ukážu. Ale nejdřív si to přečtu sama.“

Na to nemůžu nic říct. Většinu života jsem si všechno nechával pro sebe a donekonečna to převracel v hlavě. Nutkání podělit se o něco s někým je pro mě nové, nutkání zastírat stejně přirozené jako nádech a výdech.

Povzdechne si a pak si odlomí kousek z mého muffi nu. Klepnu ji přes prsty. „Hej, tamhle jich máš spoustu.“

„Tak proč se o ten svůj tak bojíš?“ opáčí s úsměvem.

„Jedna nula pro tebe.“

Přitáhne si mě k sobě za košili a políbí mě. Vsunu jí ruku pod bradu a při dalším polibku ji podržím.

Pak si všimnu, že mezitím uždibla další kousek sladkého těsta. Odtáhnu se a zabodnu do ní pohled.

„Tak dost,“ pohrozím jí. „Nemám ti podat vlastní? Bude to vteřinka.“ Zazubí se. „Na něco jsem se tě chtěla zeptat. Co bys po ránu řekl na malý genetický testík?“

Malý genetický testík. Ta slova mě zasáhnou jako paradox.

„Kvůli čemu?“ zeptám se. Jako by po mně chtěla, abych se vysvlékl do naha.

„Ten chlápek, co jsem ho potkala – Matthew – dělá tady v laboratoři

a říkal, že by ho po vědecký stránce zajímaly naše geny,“ vysvětlí Tris.

„Zvlášť po tobě se ptal, protože ty máš být něco jako anomálie.“

„Anomálie?“

„Jo. Vypadá to, že jednou se chováš jako Divergentní a jindy zase ne. Co já vím. Prostě je zvědavej. Nemusíš tam se mnou chodit.“

Vzduch kolem mé hlavy je najednou tíživý a teplý. Poškrábu se na týle, abych se necítil tak nesvůj. Do hodiny se na obrazovkách objeví otec s matkou. V tu chvíli si uvědomím, že je vidět nechci.

„Půjdu, co by ne,“ řeknu, přestože nemám nejmenší chuť, aby se kdokoli vrtal v něčem, na čem závisí celý můj život.

„Skvělý,“ řekne a znovu se zakousne do mého muffi nu. Do očí jí spadne pramen vlasů. Vrátím ho zpátky, kam patří, dřív než si toho všimne. Přikryje mi ruku svou teplou, silnou dlaní a koutky úst se jí půvabně zvlní.

Dveře se otevřou a objeví se v nich mladý černovlasý muž se šikmýma, hranatýma očima. Okamžitě v něm poznám George Wua, Toriina mladšího bratra. Říkávala mu „Georgie“.

Samou radostí se rozzáří, a já bych nejraději někam utekl, abych neviděl jeho bolest.

„Právě jsem přijel,“ vyhrkne zadýchaně. „Řekli mi, že má sestra s váma odešla z města a –“

Vyměníme si s Tris ustaraný pohled. Také ostatní si George ve dveřích všimnou a postupně umlkají. Za takového ticha se v Odevzdanosti pohřbívají mrtví. Dokonce i Peter, který si v bolesti druhých obyčejně libuje, se tváří zmateně a neví, kam s rukama.

„A…“ začne George znovu. „Proč se na mě všichni tak koukáte?“

Cara udělá krok vpřed, aby mu tu smutnou zprávu sdělila, ale nedovedu si představit, že to sama ustojí. Vstanu a raději tomu předejdu.

„Tvá sestra s náma opravdu odešla,“ řeknu. „Ale pak nás napadli odpadlíci a Tori to… nezvládla.“

Tolik zůstalo zamlčeno – jak rychle se všechno stalo, tupý úder, s jakým její tělo dopadlo na zem, chaos, který prchajícím v noci podkopával nohy. Nevrátil jsem se pro ni. Měl jsem – ze všech lidí z naší skupiny jsem ji znal nejlépe. Věděl jsem, jak pevně držela tetovací jehlu, jak drsně zněl její smích, jako by měla v krku brusný papír. George se chytí zdi, aby nezavrávoral.

„Cože?“

„Obětovala se za nás ostatní,“ řekne Tris překvapivě něžně. „Bez ní by se sem nikdo z nás nedostal.“

„Ona je… mrtvá?“ hlesne George. Celým tělem se opře o stěnu a svěsí ramena.

Otevřenými dveřmi zahlédnu Amara s topinkou v ruce. Úsměv na jeho tváři ochabne. Položí jídlo na stůl u dveří.

„Zkoušel jsem se za tebou dostat, abych ti to pověděl,“ řekne Amar. Včera večer se Amar o Georgeovi zmínil jakoby náhodou, nenapadlo mě, že by se mohli znát nějak důvěrněji. Zmýlil jsem se.

Georgeovi vyhrknou do očí slzy a Amar si ho k sobě jednou rukou přitáhne, aby ho objal. George mu zatne prsty do košile, až mu zbělají klouby.

Nezdá se, že by brečel, nevím, možná se jen potřebuje něčeho chytit. Jen matně si vzpomínám, jaké to bylo, když jsem truchlil pro matku – vy bavuje se mi jen pocit oddělenosti od okolního světa a neutuchající potřeba polykat. Nevím, jak svůj zármutek prožívají ostatní.

Po nějaké době Amar George odvede pryč. Dívám se za nimi, jak jdou vedle sebe po chodbě a tlumeně spolu hovoří.

Na genetický test, kterému jsem se slíbil podrobit, si vzpomenu až ve chvíli, kdy se ve dveřích objeví neznámý chlapec – nebo spíš mladík, vzhledem k tomu, že je asi tak starý jako já. Zamává na Tris.

„To je Matthew,“ oznámí Tris. „Půjdeme?“

Vezme mě za ruku a vede mě ke dveřím. Nějak mi uniklo, že se zmínila, že „Matthew“ není starý, mrzutý badatel. Nebo se o tom raději vůbec nezmínila.

Nech toho, napomenu se v duchu.

Matthew mi podá ruku. „Ahoj, rád tě poznávám. Já jsem Matthew.“

„Tobias,“ představím se, protože „Čtyřka“ by tady znělo divně. Kdo by si tady budoval image na věcech, které ho děsí? „Nápodobně.“

„Pojďte za mnou. Zavedu vás do laboratoře.“

Dnes ráno se to na chodbách hemží lidmi. Mají na sobě zelené či tmavomodré uniformy, které těm větším sahají po kotníky a menším až po boty. Areál oplývá množstvím otevřených prostor, které vybíhají z hlavních chodeb do stran a připomínají srdeční komory. Každá má své písmeno a číslo, a lidé mezi nimi volně procházejí. Někteří drží v rukou tenké skleněné monitory, jako dnes ráno přinesla Tris, jiní mají ruce prázdné.

„Co znamenají ta čísla?“ zeptá se Tris. „To je jenom pro pořádek?“

„Bývaly to takzvané brány,“ vysvětlí Matthew. „Každá brána měla svůj vstup a chodbu, která vedla ke konkrétnímu letadlu letícímu na konkrétní místo. Během přestavby letiště do současné podoby byla odstraněna veškerá sedadla, na kterých lidé čekávali na svůj let, a na jejich místo byly umístěny nynější laboratoře. Většina vybavení pochází z městských škol. Vznikla tak jedna obří laboratoř.“

„Na čem tady všichni pracujou? Myslel jsem, že jenom pozorujete probíhající experimenty,“ řeknu a zadívám se na ženu, která běží na opačný konec chodby s monitorem na rukách, jako by někomu předávala vzácný dar. Na nablýskané dlažbě se odráží sluneční paprsky, které sem šikmo dopadají ze stropních oken. Za okny vypadá všechno tak pokojně. Každé stéblo trávy je pečlivě zastřižené, stromy se kývají ve větru a jen těžko může člověk uvěřit tomu, že nedaleko odsud se lidé zabíjejí jen proto, že mají „porušené geny“, nebo žijí v diktatuře, kterou nastolila má vlastní matka.

„Ano, řada z nich se naplno věnuje experimentům. Všechno se zaznamenává a analyzuje, a to vyžaduje množství lidí. Ostatní vylepšují metody, kterými ošetřujeme genetické poruchy, nebo vyvíjejí séra, která budeme moct použít pro naše vlastní účely – takových projektů běží desítky.

Stačí mít nápad, dát dohromady tým a předložit návrh správní radě, které předsedá David. Obvykle schválí všechno, pokud to není riskantní.“

„Jasně,“ řekne Tris, „proč by riskovali.“ Znechuceně protočí panenky.

„Mají pro to dobré důvody,“ zastane se jich Matthew. „Než jsme zavedli systém frakcí a s nimi séra, všechny experimenty sužovaly téměř neustálé vnitřní rozbroje. Séra dala lidem možnost kontroly nad věcmi, které se jim vymknou z rukou, zvláště pak paměťové sérum. I když konkrétně na tomhle séru teď, myslím, nikdo nedělá – je uložené ve zbrojní laboratoři.“

Zbrojní laboratoř. Vyslovil ta slova tak opatrně, jako by se mu mohla na jazyku rozbít. Jako by byla posvátná.

„Takže naše séra jsme původně dostali od vás,“ shrne Tris.

„Ano,“ potvrdí Matthew. „Sečtělí na nich dál pracovali a zdokonalovali je. Včetně tvého bratra. Upřímně řečeno, za některé vývojové mezníky vděčíme právě jim. Odpozorovali jsme je od nich. Jenom paměťové sérum – sérum Odevzdaných – příliš nerozvinuli. Na tom jsme pracovali mnohem víc, je to naše nejsilnější zbraň.“

„Zbraň,“ zopakuje Tris.

„Ano. Je to nástroj, kterým lidé mohou potlačit vzpoury uvnitř měst. Jak? Jednoduše – vymaže nepohodlným paměť a ušetří jejich život, protože zapomenou, kvůli čemu bojovali. Stejně tak lze sérum použít proti rebelům v pohraničním pásmu, což je přibližně hodinu odsud. Čas od času podniknou nájezd, aspoň je nemusíme zabíjet.“

„To je…“ začnu.

„Nečestné a nesportovní?“ doplní Matthew. „Ano, je. Ale naši politici v tom vidí životadárný nástroj, díky kterému dýcháme. Tak, a jsme tady.“ Povytáhnu obočí. Právě jakoby mezi řečí zkritizoval své nadřízené, málem jsem to ani nepostřehl. Zajímalo by mě, jestli to tady takhle chodí obecně – jestli je možné svůj nesouhlas vyjádřit veřejně, uprostřed běžného rozhovoru, a ne jen tlumeným hlasem na tajných místech.

U těžkých dveří nalevo od nás Matthew přiloží ke snímacímu zařízení svůj identifi kační odznak a v příštím okamžiku už vcházíme do další

chodby. Je úzká a osvětlená bledými zářivkami. U dveří s nápisem GENOVÁ TERAPIE 1 se Matthew zastaví. Uvnitř místnosti nějaká snědá dívka v zelené uniformě vyměňuje papír na vyšetřovacím stole.

„Tohle je Juanita, náš laboratorní technik. Juanito, tohle jsou –“

„Jo, vím, o koho jde,“ řekne dívka s úsměvem. Koutkem oka zahlédnu, jak Tris strne. Každá připomínka, že naše životy byly veřejná věc, ji dokáže rozdráždit. Tentokrát ale nic neřekne.

Dívka mi podá ruku. „Juanita mi říká jen Matthewův šéf. A Matthew. Pro všechny ostatní jsem Nita. Budete potřebovat dva testy, chápu to dobře?“ Matthew přikývne.

„Nachystám je.“ Otevře skříň s přihrádkami u protější stěny a začne

z ní vytahovat věci. Všechno je zabalené do plastu nebo papíru a opatřené bílými štítky. Místností se rozléhá všudypřítomné šelestění a praskání.

„Jak se vám tady zatím líbí?“ zeptá se nás Nita.

„Je to změna,“ připustím věcně.

„Jo, to znám.“ Nita se na mě usměje. „Přišla jsem sem taky zvenčí –

z Indianapolis. Ten experiment tam prostě nevyšel. Vy asi Indianapolis neznáte, co? Je to kousek odsud. Sotva hodinku letadlem.“ Odmlčí se. „To

vám asi taky nic neříká. Ale na tom nesejde.“

Z papírového obalu vyndá stříkačku s jehlou. Tris se napne.

„Na co to je?“ zeptá se.

„Umožní nám to zmapovat vaše geny,“ řekne Matthew. „V pořádku?“

„Fajn,“ odpoví Tris, ale napětí z ní neopadlo. „Já jenom… nemám ráda stříkačky s neznámým obsahem.“

Matthew kývne. „Tohle jenom přečte vaše geny, máte moje slovo. Nita to může potvrdit.“

Nita udělá souhlasné gesto.

„Dobře,“ řekne Tris. „Ale píchnu si to sama.“

„Bez problému,“ ujistí ji Nita. Natáhne do stříkačky obsah lahvičky a podá ji Tris.

„Pokusím se vám přiblížit, jak to funguje,“ řekne Matthew, když Nita otře Tris místo vpichu dezinfekcí. V nose mě zaštípe čpavý zápach.

„Očkovací látka obsahuje velké množství mikroprocesorů. Ty dokážou odhalit jednotlivé genetické trackery a předat nasbíraná data počítači. Během hodiny bych měl dostat všechny potřebné informace, ačkoli screening veškerého genetického materiálu by trval řádově déle.“

Tris si vpíchne hrot jehly pod kůži a stlačí plunžrový píst.

Nita naznačí, abych natáhl ruku, a přetře mi ji gázou napuštěnou oranžovou dezinfekcí. Sérum ve stříkačce má stříbřitou barvu, jako rybí šupiny.

Roztok mi proudí do žil a já si představím, jak se mikroskopická technologie prokousává mým tělem a čte ve mně jako v knize. Tris si vedle mě

přitiskne tampon na místo vpichu a nejistě se na mě usměje.

„Co jsou zač… ty mikroprocesory?“ Matthew kývne na srozuměnou.

„Co přesně hledají?“ doplním svou otázku.

„Takhle. Když kdysi dávno vědci z Úřadu naočkovali lidem

,opravené‘ geny, vybavili je i takzvaným trackerem, který zjednodušeně řečeno ukazuje, do jaké míry se člověk z genetického hlediska uzdravil. V tomto případě představuje genetický tracker schopnost zůstat během simulací při vědomí – to se dá velice jednoduše zjistit, a z toho důvodu ve vašem městě všichni šestnáctiletí povinně absolvují zkoušku předpokladů. Jestliže při testu zůstanou při vědomí, je to pro nás znamení, že se jejich geny přiblížily původní neporušenosti.“

Zkouška předpokladů. Další věc, kterou si můžu připsat na seznam věcí, které pro mě kdysi měly zásadní význam, ale ve skutečnosti šlo jen o trik, který těmhle lidem poskytl potřebné informace nebo výsledky.

Nemůžu uvěřit tomu, že bdělost během simulací, která mi dodávala sebevědomí a pocit jedinečnosti, pro kterou Jeanine a Sečtělí zabíjeli, neznamená pro tyhle lidi nic víc než stupeň genetické regenerace. Jako šifrovací klíč, který jim napoví, že náležím k jejich geneticky uzdravené skupině.

„Genetický tracker má jedinou nevýhodu,“ pokračuje Matthew.

„Bdělost během simulace a schopnost odolat působení sér totiž přímo

neimplikují, že je daná osoba Divergentní, ačkoli mezi těmito jevy existuje silná souvislost. Tyto dovednosti mohou být v určitých případech vlastní i jedincům s porušenými geny.“ Pokrčí rameny.

„Proto se zajímám o tebe, Tobiasi. Chci zjistit, jestli jsi opravdu Divergentní, nebo jestli se to díky tvým schopnostem jen tak jeví.“ Nita, která otírá pult s věcmi, sevře rty, jako by něco chtěla říct, ale pak si to rozmyslela. Znervózním. Takže existuje šance, že nejsem Divergentní?

„Však se to brzy dozvíme,“ uzavře Matthew. „Půjdu se nasnídat. Nechcete někdo něco?“

Tris i já zavrtíme hlavou.

„Za chvíli jsem zpátky. Nito, postaráš se o ně?“

Matthew nepočká na její odpověď a odejde. Tris se posadí na vyšetřovací stůl. Papír pod ní zašustí a u hrany stolu, kde má nohy, se potrhá.

Nita si dá ruce do kapes na kombinéze a podívá se na nás. Má tmavé oči, lesknou se jako nafta. Podá mi tampon, abych jím zastavil kapku krve na předloktí.

„Takže ty jsi taky outsider,“ řekne Tris. „Jak dlouho už tady žiješ?“

„Osm let. Hned jak se od experimentu v Indianapolis upustilo. Mohla jsem jít mezi lidi mimo experimenty, ale na to jsem se necítila.“ Nita se opře o přepážku. „Raději jsem šla dobrovolně sem. Nejdřív jsem dělala údržbářku. Tady jsem na lepším.“

V jejím hlase je patrná zatrpklost. Zdá se, že i tady existuje profesní strop, kterého může člověk dosáhnout, a Juanita ho očividně poznala dřív, než by si přála. Jako bych viděl sám sebe v dozorně Neohrožených.

„Ve vašem městě nefungovaly frakce?“ zeptá se Tris.

„Ne, byli jsme kontrolní skupina – díky nám zjistili, že frakce jsou efektivní. Ale měli jsme celou řadu pravidel – zákaz vycházení, ranní budíček, bezpečnostní opatření. Žádný zbraně. A tak.“

„Co se stalo?“ zeptám se, ačkoli bych hned vzápětí rád vzal svůj dotaz zpátky. Nitě poklesnou koutky úst, jako by je tíha vzpomínek stáhla dolů.

„Pár lidí pořád ještě umělo zbraně udělat,“ vysvětlí. „Vyrobili bombu

– výbušninu – a svrhli ji na sídlo vlády. Spousta lidí to nepřežila. A tenkrát se Úřad rozhodl projekt ukončit. Útočníkům vymazali paměť a všechny nás přemístili jinam. Sem nás chtělo jít jenom pár.“

„To je mi líto,“ řekne Tris tiše. Občas zapomínám, že umí být i něžná. Takovou dobu musela ukazovat jen svou silnou stránku, která upoutávala pozornost podobně jako její křehká konstituce nebo černá křivka tetování v jejím výstřihu.

„To nic. Vy jste si taky prožili svoje,“ řekne Nita. „Myslím s Jeanine Matthewsovou a tím vším.“

„Proč nezavřeli taky naše město?“ zeptá se Tris.

„Pořád ještě můžou,“ podotkne Nita. „Ale vzhledem k tomu, jak dlouho Chicago úspěšně bořilo všechny mýty, se jim asi nebude chtít udělat za vším tlustou čáru. Tam zavedli frakce vůbec poprvý.“ Sundám si tampon z rány. Po jehle mi zůstala nepatrná červená tečka, ale ranka už nekrvácí.

„Ráda si představuju, že bych si vybrala Neohroženost,“ svěří se Nita.

„Ale asi bych na to neměla žaludek.“

„Byla bys překvapená, na co všechno máš žaludek, když nemáš jinou možnost,“ poznamená Tris. Píchne mě u srdce. Má pravdu. Zoufalství dožene člověka k lecčemu. To oba dobře víme.

Matthew se vrátí přesně v celou. Dlouhou dobu pak sedí za počítačem a očima hltá monitor. Čas od času vzrušeně vykřikne nebo zamumlá

„hmm!“ či „á!“ Čím déle otálí s vysvětlením, tím jsem napjatější, až mi připadá, že mám ramena z kamene. Konečně vzhlédne a obrátí monitor k nám, abychom na něj viděli.

„Tenhle program nám pomáhá vykládat údaje srozumitelným způsobem. Právě se díváme na zjednodušený náčrt jednoho konkrétního úseku DNA v Trisině genetickém materiálu,“ říká.

Obrázek na monitoru představuje složitou změť čar a čísel, ve které jsou některé úseky žlutě a červeně vyznačeny. Netuším, jaký smysl v tom mám hledat – je to nad mé chápání.

„Zvýrazněné úseky ukazují na uzdravené geny. U porušených genů bychom nic takového nepozorovali.“ Matthew poklepe na další vybraná místa šroubovnice. Nechápu, na co ukazuje, ale to ho v jeho vědeckém zápalu příliš nezajímá. „Tyto hodnoty naznačují, že program také objevil genetický tracker, neboli bdělost při simulaci. Přesně takovou kombinaci uzdravených genů a genů nenarušeného simulačního vědomí jsem u Divergentní osoby očekával. A teď přijde ta zvláštní část.“

Opět se dotkne obrazovky, na které se znázorní jiný nákres – stejně matoucí síť čar a očíslovaných vláken.

„Tohle je mapa Tobiasových genů,“ vysvětlí Matthew. „Jak sami vidíte, i zde jsou přítomny ty správné genetické komponenty, které člověka předurčují k bdělému prožívání simulací. Rozdíl je v tom, co Tobiasovi chybí uzdravené‘ geny.“

Vyschne mi v ústech. Mám pocit, že tohle je špatná zpráva, i když jsem ještě tak docela nepochopil proč.

„Co to znamená?“ zeptám se.

„To znamená,“ řekne Matthew, „že nejsi Divergentní. Tvoje geny jsou stále porušené a během simulací zůstáváš při vědomí jen díky genetické anomálii. Jinými slovy vypadáš jako Divergentní, ale ve skutečnosti jím nejsi.“

Kousek po kousku zpracovávám novou informaci. Nejsem Divergentní. Nejsem jako Tris. Jsem geneticky porušený.

Slovo „porušený“ do mě klesne, jako by bylo z olova. Myslím, že jsem vždycky věděl, že se mnou něco není v pořádku, ale říkal jsem si, že je to kvůli otci nebo matce a bolesti, kterou jsem od nich dostal jako rodinné dědictví předávané z generace na generaci. A teď zjišťuju, že jedinou přednost, kterou otec má – jeho Divergenci – jsem po něm nezdědil.

Ani se na Tris nepodívám, nedokážu to. Raději pohlédnu na Nitu. Ve tváři má neoblomný, téměř zlostný výraz.

„Matthew,“ řekne, „nechceš si to vzít k sobě do laborky a pořádně se na to podívat?“

„To bych rád, ale chtěl jsem to nejdřív probrat tady s Tris a Tobiasem.“

„To není dobrej nápad,“ řekne Tris zostra.

Matthew něco odpoví, ale už slyším jen bušení vlastního srdce. Znovu něco naťuká na skleněný monitor a obraz mojí DNA zmizí. Řekne, že pokud budeme chtít vědět víc, máme za ním přijít do laboratoře. Pak odejde.

Tris, Nita a já zůstaneme mlčky stát.

„Na tom nesejde,“ řekne Tris rozhodně. „Jasný?“

„Nemusíš mi říkat, že na tom nesejde!“ vyjedu prudčeji, než bych chtěl. Nita raději začne přerovnávat lahvičky na pracovním stole, jako by v nich od chvíle, kdy jsme se tady objevili, někdo udělal nepořádek.

„Ale ano, musím!“ zvýší hlas Tris. „Jsi úplně stejnej člověk jako před pěti minutama, před čtyřma měsícema a před osmnácti lety! Tohle na tobě nic nezmění.“

Asi má částečně pravdu, ale teď tomu nedokážu uvěřit.

„Ty mi říkáš, že tohle nic nemění. Takže pravda nic nemění?“

„Jaká pravda?“ zeptá se Tris. „Tyhle lidi tvrdí, že nejsi v pořádku, a ty jim hned věříš?“

„Viděl jsem to,“ ukážu na obrazovku. „A ty taky.“

„Ale taky vidím tebe,“ roznítí se a pevně mi stiskne paži. „A vím, kdo jsi.“

Zavrtím hlavou. Pořád se na ni nemůžu podívat, ani na nic konkrétního.

„Já… potřebuju se projít. Uvidíme se potom.“

„Tobiasi, počkej –“

Vyjdu z místnosti. Za dveřmi ze mě část tísně opadne. Vykročím do přelidněné chodby, která mi nedovolí se pořádně nadechnout, a zamířím k sluncem prozářeným vestibulům. Obloha je teď azurově modrá. Zaslechnu za sebou kroky, ale na Tris jsou příliš těžkopádné.

„Hej!“ Nita vrzne podrážkou o dlažbu. „Nechci na tebe tlačit, ale chtěla bych s tebou mluvit, o těch genech a vůbec. Jestli nejsi proti, v devět večer tady na tebe počkám. A… neuraz se, ale svou slečnu s sebou raději neber.“

„Proč ne?“

„Je geneticky neporušená. Nemůže to chápat – to se špatně vysvětluje. Hele, musíš mi věřit. Bude lepší, když se do toho chvilku nebude míchat.“

„Fajn.“

„Bezva.“ Nita přikývne. „Musím běžet.“

Dívám se za ní, jak běží zpátky do laboratoře, a pak pokračuju v cestě. Ani nevím, kam jdu, ale chůze jako by chlácholila bouřlivé informace, které jsem do sebe dnes vstřebal a které teď v mé hlavě alespoň na chvíli utichají.

KAPITOLA 17

TOBIAS

Usneme ještě před západem slunce. O pár hodin později, kolem půlnoci, se probudím. V hlavě mi víří myšlenky a otázky a pochyby. Tris ve spánku pustila mou ruku a prsty se jí teď dotýkají podlahy. Leží rozvalená přes celou matraci a obličej jí zakrývají vlasy.

Vklouznu do bot a s rozvázanými tkaničkami vyjdu na chodbu. Tolik jsem si zvykl na základnu v Neohroženosti, že mě rozvrzaná dřevěná podlaha na každém kroku ruší – jsem zvyklý šoupat podrážkami o kámen, slyšet ozvěnu svých kroků a hučení vody padající do propasti. Asi týden po mém přestupu mezi Neohrožené mě Amar pozval, abych si s ním a dalšími mazáky zahrál vadí nevadí. Dělal si starosti, že se od ostatních izoluju a jsem posedlý výcvikem. Tak jsem přišel ke svému prvnímu tetování, plamenům Neohroženosti, které jsem si nechal zvěčnit na žebra. Bolelo to jako čert, ale já si každou vteřinu s požitkem vychutnal. Dojdu na konec chodby a ocitnu se v atriu. Ve vzduchu je cítit mokrá hlína. Všude kolem bují rostliny a stromy pěstované v živném roztoku, jako jsem to viděl ve sklenících u Mírumilovných. Uprostřed atria se nachází obří nádrž, ze které vyrůstá strom. Je zavěšená vysoko nad zemí, aby bylo vidět na změť kořenů. Je v nich cosi lidského, připomínají síť neuronů.

„Kam se poděla tvá ostražitost?“ zaslechnu za sebou Amarův hlas.

„Sleduju tě sem už z vestibulu.“

„Co mi chceš?“ zeptám se a zabubnuju prsty o nádrž, až rozčeřím vodu.

„Myslel jsem, že by sis rád poslechl, jak to, že nejsem po smrti.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řeknu. „Nikdy nám neukázali tvoje tělo. Bez těla se dá smrt nafi ngovat poměrně snadno.“

„Zdá se, že už všechno víš.“ Amar tleskne. „Fajn, tak to zas můžu jít, když tě to nezajímá…“

Založím si ruce na prsou.

Amar si přejede rukou po hlavě a stáhne si vlasy do ohonu. „Nafi ngovali mou smrt, protože jsem byl Divergentní a Jeanine nás začala vybíjet.

Snažili se nás zachránit co nejvíc, ale šlo to ztěžka, protože Jeanine byla vždycky o krok napřed.“

„Takže existujou další?“ zeptám se.

„Pár se jich najde.“

„Někdo se jménem Prior?“

Amar zavrtí hlavou. „Ne, Natalie Priorová je bohužel mrtvá. To ona mi pomohla ven. Pomohla i dalšímu klukovi… George Wu se jmenuje. Znáš ho? Právě má hlídku, jinak by sem za tebou taky přišel. Ve městě je ještě jeho sestra.“

Sevře se mi žaludek.

„Co je? Ty ho znáš?“ Zavrtím hlavou.

Ta představa mě děsí. Tori zemřela jen několik málo hodin předtím, než jsme sem přijeli. Za normálního dne člověk stokrát zkontroluje ručičku hodinek, aby mu čas rychleji ubíhal. Ale včera těch několik hodin postavilo mezi Tori a jejího bratra nepřekonatelnou hradbu.

„Jeho sestra je Tori,“ řeknu. „Pokusila se dostat z města s náma.“

„Pokusila,“ zopakuje Amar. „Aha, no, tak to je síla…“

Oba zmlkneme. George už se se svou sestrou nikdy nesetká. A ona umřela v domnění, že ho Jeanine nechala zavraždit. K tomu není co dodat – alespoň nic, co by stálo za řeč.

Teď, když si mé oči zvykly na tmu, všimnu si, jak jsou zdejší rostliny krásné – samé květiny a břečťan, a nachové a rudé listy. Tohle nejsou zrovna praktické rostliny. Květiny jsem zatím viděl růst jen volně, když nepočítám rozkvetlé jabloně v sadech Mírumilovných. Tyhle

jsou mnohem extravagantnější, hýří barvami a tvary, okvětní lístky se složitě proplétají. Ať už jsem se ocitl kdekoli, na pragmatismu zde očividně tolik nezáleží.

„Ta žena, která našla tvoje tělo,“ řeknu. „To jednoduše… lhala?“

„Lidi, kteří lžou, dřív nebo později udělají chybu. Na to se nemůžeš spolehnout.“ Zastříhá obočími. „Myslel jsem, že tuhle frázi nikdy nepoužiju, ale je to pravda. Resetovali ji – přeformátovali jí paměť, aby pak mohla tvrdit, že mě viděla skočit z Hlavy, a místo mě podstrčili jiný tělo. V tom zmatku si nikdo ničeho nevšiml.“

„Resetovali ji. Jak? Sérem Odevzdaných?“

„Říkáme tomu ,paměťové sérum‘, protože nepatří jenom Odevzdaným, ale ano. Tímhle sérem.“

Předtím jsem na něho byl naštvaný. Sám nevím proč. Možná jsem měl vztek, že se svět tak zkomplikoval, že jsem se o něm nikdy nedozvěděl ani zlomek pravdy. Nebo že jsem truchlil pro někoho, kdo ve skutečnosti nikdy neodešel, stejně jako jsem všechny ty roky truchlil pro matku, která přitom žila. Nechat někoho, aby se trápil nad domnělou ztrátou blízkého člověka, je příliš krutý trik. A mě takhle obelstili hned dvakrát.

Ale když se na Amara podívám, hněv ze mě opadne, jako když na moři nastane odliv. Místo něj opět vidím svého instruktora a přítele, který je naživu.

Široce se usměju.

„Takže ty žiješ,“ řeknu.

„Důležitější je,“ opáčí a ukáže na mě prstem, „že tebe už to nerozčiluje.“

Chytí mě za paži, přitáhne si mě do náruče a druhou rukou mě poplácá po zádech. Pokusím se zareagovat stejně nadšeně, ale nejde mi to – když se od sebe odtáhneme, hoří mi tváře. A soudě podle jeho záchvatu smíchu jsem rudý jako rak.

„Škrob už Škrobem zůstane!“ rýpne si do mě.

„Co už,“ řeknu. „Takže se ti tady líbí?“

Amar pokrčí rameny. „Nemám moc na výběr, ale proč ne, ujde to tady. Dělám u ochranky, jak jinak, mám na to průpravu. Hned bysme tě přibrali do party, ale asi pro nás budeš moc dobrej.“

„Ještě jsem se tak úplně nerozhodl, jestli tady zůstanu,“ odpovím.

„Ale díky za nabídku.“

„Nikde jinde to lepší není,“ varuje mě. „Všechny ostatní města – kde žije většina týhle země, ve velkých aglomeracích, jako je naše město

– jsou samá špína a nebezpečí, ledaže znáš ty správný lidi. Tady máš aspoň čistou vodu, jídlo a bezpečí.“

Znepokojeně přešlápnu z nohy na nohu. Nechci přemýšlet o tom, že tady zakotvím, že tady bude můj nový domov. Už teď cítím, jak mě škrtí zklamání. Takhle jsem si to nepředstavoval, když jsem plánoval, jak se konečně dostanu mimo dosah vlivu svých rodičů a zlých vzpomínek, které mě

s nimi pojí. Ale nechci rušit poklidnou chvíli, ne teď, když mám konečně svého přítele zpátky, a tak jen řeknu: „Popřemýšlím nad tím.“

„Poslyš, ještě něco bys měl vědět.“

„Co? Další zmrtvýchvstání?“

„Těžko jsem mohl vstát z mrtvejch, když jsem vůbec neumřel.“ Amar zavrtí hlavou. „Ne, jde o naše město. Zaslechl to dneska někdo v dozorně – na zítra ráno naplánovali soud s Marcusem.“

Věděl jsem, že to přijde – věděl jsem, že si ho matka bude šetřit až na konec, že si vychutná každý okamžik, kdy se jí bude před očima svíjet ve výslechovém křesle, jako by to bylo poslední jídlo v jejím životě. Jenom mě nenapadlo, že tomu budu moct přihlížet, když budu chtít. Myslel jsem, že už od nich mám pokoj, od všech, jednou provždy.

„Aha,“ zamumlám.

Když se později vracím do pokoje a zalézám zpátky do postele, jsem jako omámený a v hlavě mám zmatek. Netuším, co budu dělat.

KAPITOLA 18

TRIS

Probudím se těsně před východem slunce. Všichni ještě pokojně oddechují.

Tobias má jednu ruku přehozenou přes obličej, ale na nohách má

boty, jako kdyby se šel v noci někam projít. Christina spí s polštářem přetaženým přes hlavu. Ještě několik minut zůstanu ležet a pozoruju ornamenty na stropě. Pak se obuju a prsty si pročísnu vlasy.

Až na několik opozdilců na chodbách nikdo není. Zřejmě končí noční směnu – s podepřenou bradou se hrbí nad monitory nebo se opírají

o smetáky, místo aby opravdu zametali. Strčím si ruce do kapes a podle šipek zamířím k východu. Chci si lépe prohlédnout sochu, na kterou jsem včera narazila.

Ten, kdo tuhle budovu postavil, musel milovat světlo. V každém stropním oblouku, v každé přepážce fi guruje sklo. I v tuto brzkou hodinu zde panuje dostatek světla.

V zadní kapse u kalhot nahmatám identifi kační odznak, který jsem včera u večeře dostala od Zoe, a nechám si ho při bezpečnostní kontrole v ruce.

A pak už svou sochu uvidím, stojí pár set metrů od dveří, kterými jsme sem do areálu včera vešli. Je pochmurná, obrovská a záhadná, jako živá bytost.

Jde o velkou tabuli z hrubého, tmavého kamene ve tvaru čtverce. Připomíná mi skály na dně propasti v Neohroženosti. Jejím středem se táhne výrazná puklina a u krajů prosvítají žíly světlejších minerálů. Nad deskou je zavěšena skleněná nádrž stejného tvaru. Je plná vody. Vodu prozařuje světlo umístěné nad středem plastiky a láme se na její zčeřené hladině.

Vtom zaslechnu slabý zvuk, kapku vody, která dopadne na kámen. Ukápla z nevelké trubky, která prochází středem nádrže. Nejdřív mě napadne, že nádrž protéká, ale pak skápne další kapka, a třetí a čtvrtá, všechny ve stejném intervalu. Takto se shromáždí několik kapek a pak všechny stečou do tunýlku vyhloubeného v kameni. To není jen náhoda.

„Ahoj.“ Na opačné straně sochy spatřím Zoe. „Nezlob se. Šla jsem za tebou do dormitáře, ale pak jsem viděla, jak míříš sem, a napadlo mě, jestli ses neztratila.“

„Ne, neztratila,“ odpovím. „Chtěla jsem se sem podívat.“

„Aha.“ Stoupne si vedle mě a zkříží si ruce před tělem. Jsme přibližně stejně vysoké, ale Zoe má rovná záda, takže se zdá vyšší. „Působí docela tajemně, co?“

Všimnu si, jak má tváře poseté pihami. Jako tečky od slunce, které prosvítá hustým listím.

„Znamená to něco?“

„Je to symbol Úřadu pro genetickou péči,“ vysvětlí Zoe. „Kamenná tabule představuje problém, kterému čelíme. Nádrž s vodou je náš potenciál, kterým můžeme situaci změnit. A kapka vody symbolizuje to, co v daném časovém okamžiku skutečně změnit dokážeme.“ Musím se zasmát. „Docela deprimující představa.“

Usměje se. „To je jeden úhel pohledu. Ale dá se na to dívat i jinak – i maličké kapičky vody jsou schopny svou vytrvalostí změnit kámen navždy. A s tím už nikdo nic a nikdy neudělá.“

Ukáže do středu tabule, kde se rýsuje mělká prohlubeň.

„Tohle tady například nebylo, když sem plastiku instalovali.“ Přikývnu a zadívám se na další kapku, která za chvíli spadne. Zatím jsem tady vůči všemu a všem opatrná, přesto cítím, jak si ke mně tichá naděje tohoto symbolu nachází cestu. Jako by skutečně poukazovala na trpělivost, která zdejším lidem umožnila pasivně přihlížet a čekat takovou dobu. Ale nedá mi to se nezeptat.

„Nebylo by účinnější vypustit celou nádrž najednou?“ Představím si, jak vodní masa narazí na kámen a rozlije se po dlažbě až k mým nohám. Mravenčí píle jistě časem přinese své plody, ale mou přirozenou reakcí je poprat se s něčím, co vnímám jako skutečný problém, vší silou, protože prostě nemůžu jinak.

„Na chvíli ano,“ souhlasí Zoe. „Ale potom by nám nezbyla voda na nic jiného. A genetická porucha nepatří k problémům, které se vyřeší jedním rázným opatřením.“

„Tomu rozumím,“ odpovím. „Jenom si říkám, proč se spokojit s malými krůčky, když můžeme udělat velké.“

„Jako třeba?“

Pokrčím rameny. „Vlastně nevím. Ale stojí to za úvahu.“

„To ano.“

„Neříkala jsi, žes mě hledala?“ změním téma. „Proč?“

„Páni!“ Zoe se chytí za hlavu. „Málem bych zapomněla. David mě prosil, abych tě dovedla do laboratoří. Má něco, co patřilo tvé matce.“

„Mé matce?“ Hlas mám najednou přiškrcený a pisklavý. Zoe mě odvede zpátky k bezpečnostnímu terminálu.

„Ráda bych tě varovala: Budeš tady dost upoutávat pozornost,“ řekne, když procházíme snímacím zařízením. Na chodbách před námi se teď pohybuje mnohem víc lidí než předtím – zřejmě jim začíná pracovní doba.

„Tvoje tvář je tady všem povědomá. Lidi z Úřadu sledujou monitory dost často a posledních pár měsíců jsi byla poměrně společensky aktivní. Ti mladší v tobě vidí hrdinku.“

„Paráda,“ povzdechnu si a v ústech mi zhořkne. „Přesně to jsem tím vším sledovala. Zviditelnit se. A mimochodem přežít.“

Zoe se zastaví. „Promiň. Nechtěla jsem zlehčovat to, čím sis prošla.“ Představa, že nás tihle lidé nonstop sledovali, mi pořád nahání husí kůži. Stále mám pocit, že se musím něčím zakrýt nebo se někam schovat, kde na mě nebude vidět. Ale s tím mi Zoe nepomůže, a tak už to nekomentuju. Většina lidí v areálu nosí obměny té samé uniformy – tmavomodré či bledězelené, někteří mají svá saka, kombinézy či svetry rozepnuté a pod nimi trička rozmanitých barev, některé dokonce s obrázky.

„Má barva uniformy nějaký význam?“ zeptám se Zoe.

„Ano. Modrou nosí vědci nebo výzkumníci a zelenou pomocné síly – uklízeči, údržbáři a tak.“

„Jako odpadlíci.“

„Ne,“ opraví mě. „Ne, tady máme jinou dynamiku – každý se snaží podpořit misi, jak může. Každého si ceníme stejně.“

Zoe měla pravdu. Lidé na mě zírají. Většinou se u mě jen zastaví pohledem, ale někteří i ukazují prstem, jiní dokonce vyslovují mé jméno, jako by jim patřilo. Mám z toho nepříjemný pocit. Jako bych bez jejich svolení nemohla udělat ani krok.

„Valná část pomocných sil se původně účastnila experimentu v Indianapolis – jednom z dalších měst nedaleko odsud,“ vysvětlí Zoe. „V jejich případě nebyl přesun tak složitý – společenská struktura Indianapolis nebyla obohacena o výchovné prvky jako vaše

město.“ Odmlčí se. „Myslím tím frakce. Když vaše město, na rozdíl od jiných, dokázalo po několik generací odolat vnitřnímu rozkolu, Úřad začlenil prvky frakčního systému i do novějších měst, jako je Saint Louis, Detroit či Minneapolis. Obyvatelstvo Indianapolis pak použil jako kontrolní skupinu. Úřad se vždy snažil lokalizovat své experimenty na Středovýchod, protože obydlené zóny tam od sebe dělí větší vzdálenosti. Směrem na Východ hustota osídlení roste.“

„Takže v Indianapolis… jste lidi jenom geneticky opravili a strčili je kamsi do města? Bez frakcí?“

„Měli komplexní systém pravidel, ale… ano, máš v zásadě pravdu.“

„A nedopadlo to dobře?“

„Ne.“ Zoe sevře rty. „Lidé s porušenými geny, které v životě nutně provází utrpení a které nikdo nenaučí žít jinak, jak by se stalo v případě frakcí, jsou mimořádně destruktivní. Ten experiment selhal velmi záhy – během tří generací. Chicago – vaše město – a další města s frakčním uspořádáním už přetrvávají řádově déle.“

Chicago. Jak zvláštní jméno pro město, které pro mě vždy bývalo jen domovem. Název mu najednou dodává hranice, které dřív nemělo.

„Tyhle experimenty už teda běží nějakou dobu,“ poznamenám.

„Pěkně řečeno, ano. Náš úřad se od většiny vládních organizací dost liší. Povaha naší práce je velmi úzce defi novaná a působíme v poměrně značně odříznuté lokalitě. Své znalosti a pracovní záměry předáváme svým dětem, místo abychom se spoléhali na smluvní dohody a najaté zaměstnance. K tomu, co dělám, jsem byla vedená celý život.“

Venku za okny spatřím zvláštní dopravní prostředek – tvarem připomíná ptáka, má dvě strukturovaná křídla a zúženou přední část, a přitom má kola jako automobil.

„Tímhle se cestuje ve vzduchu?“ zeptám se a ukážu tím směrem.

„Ano.“ Zoe se usměje. „To je letadlo. Mohli bychom tě časem do jednoho vzít, pokud si nebudeš připadat moc ohrožená.“

Její slovní hříčku přejdu bez povšimnutí. Pořád mám v paměti, jak mě dokázala zařadit na první pohled.

U jedněch dveří před námi čeká David. Když nás spatří, zamává na pozdrav.

„Ahoj, Tris,“ řekne. „Díky, že jste ji přivedla, Zoe.“

„Rádo se stalo, pane,“ odpoví Zoe. „Pokud už mě nepotřebujete, tak půjdu. Mám práce ažaž.“

Usměje se na mě a vzdálí se. Nechci, aby odešla – teď jsem tu jenom já a David, a mezi námi nepříjemné vzpomínky na včerejší setkání. David přiloží identifi kační odznak k senzoru u dveří, jako by se včera nic nestalo.

Vstoupíme do kanceláře bez oken. Za jedním ze stolů sedí mladý muž, přibližně stejně starý jako Tobias, za druhým, na opačné straně místnosti, je jen prázdná židle. Mladík vzhlédne, naťuká něco na monitor a vstane.

„Zdravím, pane. Jak můžu pomoct?“

„Matthew. Kde je tvůj nadřízený?“ zeptá se David.

„Šel do bufetu pro jídlo,“ informuje ho Matthew.

„Dobrá, uděláme to spolu. Potřebuji nahrát soubor Natalie Wrightové na přenosný monitor. Zvládneš to?“

Wrightová? pomyslím si. Tak se máma ve skutečnosti jmenovala?

„Bez problému,“ řekne Matthew a posadí se zpátky. Něco napíše do počítače a rozbalí nějaký adresář s dokumenty, ale nevidím na ně.

„Mám to, jenom to přepošlu. Ty musíš být Beatrice, její dcera. Jednou rukou si podepře bradu a kriticky si mě prohlédne. Oči má skoro černé a na koncích mírně protáhlé.

Nezdá se, že bych na něj udělala dojem nebo že by byl překvapený, že mě vidí. „Moc se jí nepodobáš.“

„Tris,“ řeknu automaticky. Ale vlastně se mi uleví, že nezná moji přezdívku – asi netráví tolik času před obrazovkami jako většina místních, kteří si z našich životů udělali zábavu. „A jo, já vím.“

David přitáhne po dlažbě židli, až to zaskřípe, a poklepe na ni.

„Posaď se. Dostaneš tablet se všemi soubory, které s Natalie souvisí, abyste si je ty a tvůj bratr mohli v klidu projít. Ale než se nahrají, něco ti k tomu řeknu sám.“

Posadím se na okraj židle. David usedne za stůl Matthewova nadřízeného a začne si na kovové pracovní desce pohrávat s hrnkem nedopité kávy.

„Na začátek bych chtěl říct, že tvá matka pro nás byla fantastickým objevem. Prakticky náhodou jsme ji objevili v poškozeném světě. Její geny byly téměř dokonalé.“ David se rozzáří. „Z nežádoucího prostředí jsme ji přesunuli sem. Strávila zde několik let, ale pak došlo ve vašem městě ke krizi a ona z vlastní vůle požádala o přesun, aby mohla problém vyřešit.

Ale to všechno asi dávno víš.“

Chvíli na něho jen civím. Moje máma pocházela odněkud jinud? Odkud?

Znovu se ve mně všechno sevře, když si představím, že chodila po těchto chodbách, že na obrazovkách v dozorně sledovala, co se děje ve městě. Sedávala na téhle židli? Chodívala po téhle dlažbě? Najednou mám pocit, jako by všude kolem mě byly matčiny neviditelné stopy, na každé zdi, na každé klice od dveří, na každém sloupu.

Sevřu okraj židle a pokusím se uspořádat myšlenky v hlavě, abych dokázala zformulovat otázku.

„Ne, nevím,“ řeknu. „O jakou krizi šlo?“

„Zmocněnec Sečtělosti začal zabíjet Divergentní, o to šlo,“ vyloží David.

„Jmenoval se Nor – Norman?“

„Norton,“ napoví Matthew. „A po něm nastoupila Jeanine. Vypadá to, že to on jí ještě před smrtí vnukl myšlenku vyhladit Divergentní. Selhalo mu srdce.“

„Děkuji. Poslali jsme tedy Natalie, aby situaci obhlédla a dalšímu zabíjení zabránila. Nikdy nás pochopitelně ani nenapadlo, že tam zůstane takovou dobu, ale byla užitečná – do té doby jsme o našem člověku uvnitř města neuvažovali, ale Natalie dokázala udělat řadu věcí, které pro nás měly nevyčíslitelnou hodnotu. Kromě toho si ve městě vybudovala vlastní život, který, jak je patrno, zahrnuje také tebe.“

Svraštím čelo. „Ale když jsem přestoupila k Neohroženým, vraždění pokračovalo dál.“

„Ty víš jenom o těch, kteří nepřežili,“ řekne David. „O těch, které se

nám podařilo zachránit, nevíš nic. Někteří teď žijí tady v areálu. Však jsi potkala Amara, nebo ne? Je jedním z nich. Ne všichni ale zvládli žít tak blízko u města – ne všichni se dokázali dívat, jak lidé, které znali a milovali, žijí dál své životy bez nich. Absolvovali proto zvláštní výcvik a byli začleněni do života mimo Úřad. Ale bez ohledu na to tvá matka vykonala řadu důležitých věcí.“

Stejně tak nám navykládala spoustu lží a pravdu skoro žádnou. Přemýšlím, jestli táta vůbec věděl, kdo máma ve skutečnosti je, odkud opravdu pochází. Koneckonců se podílel na vedení frakce, takže musel, jako je den z mála, znát pravdu a střežit ji jako tajemství. Najednou mě napadne něco děsivého: Co když si ho máma vzala jen proto, že to byla součást její mise? Co když byl celý jejich vztah jen přetvářka?

„Takže se nenarodila v Neohroženosti,“ vyslovím nahlas, zatímco se v duchu probírám všemi těmi lžemi, které musela říkat.

„Když se ve městě objevila poprvé, předstírala, že je Neohrožená – měla tetování z dřívějších dob, a to by se lidem špatně vysvětlovalo. Bylo jí šestnáct, ale my jsme z ní udělali patnáctiletou, aby měla čas se adaptovat. Naším záměrem bylo…“ Pokrčí rameny. „Měla by sis přečíst její spis. Dost dobře neumím vylíčit, co se honilo hlavou šestnáctileté dívce.“

Jako na povel Matthew otevře zásuvku a vytáhne z ní plochou skleněnou destičku. Jedním prstem na ni poklepe a na skle se objeví obraz. Je to jeden z dokumentů, které před chvílí otevřel na svém počítači. Tablet mi podá. Je robustnější, než bych čekala, pevný a odolný.

„Žádný strach, je prakticky nezničitelný,“ ujistí mě David. „No, už tě nebudu déle zdržovat. Matthew, prosím tě, zavedl bys slečnu Priorovou zpátky do hotelu? Musím ještě vyřídit nějaké věci.“

„A já ne?“ opáčí Matthew. Vzápětí zamrká. „Jen jsem žertoval, pane. Zavedu ji tam.“

„Děkuju,“ řeknu Davidovi, než odejde.

„Ovšem,“ řekne. „Přijď, když budeš mít nějaké otázky.“

„Můžeme?“ zeptá se mě Matthew.

Je vysoký, možná stejně jako Caleb, a černé vlasy má nad čelem důmyslně rozcuchané, jako by nad svou nedbalou elegancí strávil spoustu času, a přitom toužil budit dojem, že právě vstal z postele. Pod modrou uniformou má obyčejné černé tričko a kolem krku černou šňůrku. Při polykání se mu vždy na ohryzku posune.

Vyjdeme z malé pracovny ven a zamíříme po stejné chodbě k východu.

Dav mezitím prořídl. Buď už lidem začala pracovní doba, nebo odešli na snídani. Ani zde se život nezastaví – lidé tu spí, jedí, pracují, přivádějí na svět děti a vychovávají je. A umírají. Pro mámu to kdysi byl domov.

„Říkám si, kdy to s tebou zamává,“ poznamená Matthew, „když to na tebe vybalili všechno takhle naráz.“

„Nezamává,“ ohradím se nejistě. Už se stalo, pomyslím si, ale nepřiznala bych to.

Matthew pokrčí rameny. „Mě by to teda vzalo. Ale já nejsem ty.“

Na ceduli před námi je napsáno VCHOD DO HOTELU. Přitisknu

si tablet k hrudi. Nemůžu se dočkat, až budu zpátky v pokoji a řeknu Tobiasovi o své mámě.

„Poslyš, já a můj šéf se zabýváme genetickými testy,“ řekne Matthew.

„Napadlo mě, jestli byste se ty a ten kluk – syn Marcuse Eatona? – u mě později nezastavili, abych vám mohl takový test udělat.“

„Proč?“

„Zvědavost.“ Pokrčí rameny. „Ještě nikdy jsme netestovali geny u takhle pozdní generace účastníků experimentu, a oba dva navíc vykazujete určité… nezvyklé vzorce chování.“

Povytáhnu obočí.

„Ty jsi například projevila mimořádnou odolnost vůči sérům – většina Divergentních toho není schopna,“ vysvětlí Matthew. „A u Tobiase se rozvinula schopnost odolávat simulacím, ale nevykazuje ostatní typické znaky Divergentních. Později bych vám to vysvětlil podrobněji.“

Váhám. Nevím, jestli chci vidět své nebo Tobiasovy geny, nebo je vzájemně porovnat, jako by na tom záleželo. Matthew se tváří dychtivě, skoro jako dítě, a i já umím být zvědavá.

„Zeptám se ho, jestli by do toho šel,“ řeknu. „Ale se mnou můžeš počítat. Kdy?“

„Dneska dopoledne?“ zeptá se. „Vyzvedl bych vás, řekněme, za hodinu. Beze mě se do laboratoře nedostanete.“

Přikývnu. Najednou se mě zmocní vzrušení, že se konečně něco dozvím o svých genech. To je skoro stejně zajímavé jako přečíst si mámin deník - z těch několika střípků si ji poskládám zpátky.

KAPITOLA 19

TRIS

Nejdu za ním, protože nevím, co bych mu řekla.

Když jsem se dozvěděla, že jsem Divergentní, vnímala jsem to jako svou tajnou sílu, jako něco, co mě odlišuje od ostatních, co mě dělá lepší a silnější. Teď, když jsem měla možnost porovnat svou a Tobiasovu DNA, jsem si uvědomila, že slovo „Divergentní“ má jen takový význam, jaký mu sama připíšu. Že je to jen výraz pro konkrétní úsek mé DNA, jako označení pro všechny lidi s hnědými nebo světlými vlasy.

Dám si hlavu do dlaní. Tihle lidé jsou ale přesvědčení, že to něco znamená – jsou přesvědčení, že já už jsem se uzdravila a Tobias ne. A chtějí, abych tomu slepě věřila.

Nemůžu. A upřímně řečeno nechápu, proč tomu uvěřil Tobias – proč tomu tolik touží uvěřit.

Už na to nechci myslet. Když vycházím z vyšetřovny, Nita se zrovna vrací.

„Co jsi mu chtěla?“ zeptám se.

Je opravdu pěkná. Tak akorát vysoká, tak akorát štíhlá, a má krásnou barvu pleti.

„Jen jsem se chtěla ujistit, že ví, kam jde,“ odpoví. „Člověk tady lehce zabloudí.“

„To nepochybně.“ Vykročím – vlastně ani nevím kam, ale určitě pryč od Nity, krásné dívky, která se o samotě baví s mým klukem. No, zase tak dlouho se spolu nebavili.

Na konci chodby zahlédnu Zoe, zamává na mě. Oproti dnešnímu

ránu vypadá uvolněně, z čela jí zmizely vrásky, přes ramena jí spadají rozpuštěné vlasy. Zastrčí si ruce do kapes kombinézy.

„Právě jsem to byla říct ostatním,“ informuje mě. „Pro zájemce jsme nachystali vyhlídkový let. Za dvě hodiny. Co ty na to?“

Srdce mi sevře strach a vzrušení současně, jako tehdy, když jsem měla sjet na lanovce z Hancockova mrakodrapu. Představím si, jak se řítím vzduchem v autě s křídly, jak jeho motor burácí, jak všemi škvírami skučí vítr a jak v případě poruchy, byť nepravděpodobné, padám střemhlav

k zemi.

„Budu tam,“ slyším se říct.

„Potkáme se u brány B14. Najdeš to podle cedulí.“ Krátce se usměje a odejde.

Okny nad sebou se zadívám ven. Obloha je čistá a bledá, má stejnou barvu jako moje oči. Je v ní určitá nevyhnutelnost, jako by na mě odjakživa čekala. Možná je to tím, že mám na rozdíl od ostatních výšky ráda, anebo tím, že jsem toho už zažila tolik, že mi nezbývá než překonat poslední hranici – tu nad sebou.

S každým krokem kovové schody pode mnou zavržou. Musím zaklánět hlavu, abych si prohlédla letadlo, které je větší, než jsem čekala, a má stříbrnobílou barvu. Přímo pod křídlem je obrovský válec, ve kterém se otáčejí lopatky turbíny. Představím si, jak mě vzdušný vír vtáhne dovnitř a na opačném konci vyplivne ven, a malinko se zachvěju.

„Jak se může něco tak obrovskýho udržet ve vzduchu?“ ptá se Uriah za mnou.

Zavrtím hlavou. Nevím. A ani na to nechci myslet. Vystoupám za Zoe po dalších schůdcích, které ústí do otvoru v trupu letadla. Roztřesenou rukou se přidržím zábradlí a naposledy se ohlédnu, jestli nás Tobias nedohonil. Není tu. Od genetického testu jsem ho neviděla.

Když procházím otvorem, instinktivně se sehnu, přestože bych jím mohla pohodlně projít i s rovnými zády. Uvnitř letadla jsou samé řady

modře čalouněných sedadel. Jsou potrhaná a ošuntělá. Posadím se docela dopředu k oknu. Do páteře mě zatlačí kovová výztuha. Jako bych seděla na holé kostře sedadla.

Cara si sedne za mě a Peter s Calebem vedle sebe dozadu k oknu. Nevěděla jsem, že se přátelí. Ale co se divím. Ti dva se hledali, až se našli.

„Jak je tahle věc stará?“ zeptám se Zoe, která stojí poblíž.

„No, pěkných pár let už jí je,“ připustí. „Ale to podstatné jsme kompletně vyměnili. Letadlo má pro naše potřeby ideální velikost.“

„K čemu ho používáte?“

„Především ke vzdušné kontrole. Musíme dohlížet na to, co se děje na periferii, aby nás to neohrozilo.“ Zoe se odmlčí. „Periferie je široký, chaotický pás mezi Chicagem a nejbližší státem řízenou metropolitní oblastí, Milwaukee, což je asi tři hodiny jízdy odsud.“ Ráda bych se zeptala, co konkrétně se na periferii děje, ale Christina a Uriah si zaberou sedadla vedle mě a už se k tomu nedostanu. Uriah sklopí opěrku na ruce mezi našimi sedadly a nakloní se přese mě, aby se podíval z okna.

„Tohle měli dát Neohroženým. Stáli by frontu na řidičáky,“ komentuje.

„Včetně mě.“

„Kdepak, přivazovali by se ke křídlům.“ Christina ho dloubne do ruky.

„Neznáš svou vlastní frakci?“

Uriah ji na oplátku štípne do tváře a obrátí se zpátky k oknu.

„Neviděli jste někdo Tobiase?“ zeptám se.

„Ne, já ne,“ odpoví Christina. „Všechno v pořádku?“

Než stačím odpovědět, do uličky mezi řadami sedadel se postaví postarší žena s vráskami kolem úst a zatleská.

„Jmenuji se Karen a budu dnes toto letadlo pilotovat,“ oznámí.

„Pokud vám to nahání hrůzu, nezapomeňte, že pravděpodobnost, že letadlo spadne, je daleko menší, než že se s někým srazíte v autě.“

„A stejně mizivý jsou i šance na přežití, když už se zřítíme,“ zamumlá Uriah, ale usmívá se. Jeho tmavé oči jsou ve střehu a tváří se nadšeně

– jako dítě. Takhle jsem ho neviděla od Marleniny smrti. Zase mu to sluší.

Karen odejde do přední části letadla a Zoe se posadí přes uličku na sedadlo vedle Christiny. Pak se otočí k nám. „Zapněte si bezpečnostní pásy!

A nevstávejte, dokud nedosáhneme naší letové hladiny!“ křikne. Nevím, co si mám pod pojmem letová hladina představit, ale Zoe se ani tentokrát nenamáhá s vysvětlením. Byl to skoro zázrak, když se sama od sebe rozpovídala o periferii.

Letadlo začne s překvapivou lehkostí couvat, jako bychom se už teď vznášeli nad zemí. Pak zabočí a téměř neslyšně pluje po ploše plné čar a symbolů. Čím více se vzdalujeme od areálu, tím rychleji mi buší srdce.

„Připravte se, vzlétáme,“ ozve se z reproduktorů Karenin hlas. Letadlo vyrazí vpřed a já mimoděk zabořím prsty do opěrek. Pohybová energie mě zatlačí do nepohodlného sedadla a výhled za okny se rozmaže.

Pak to ucítím – odlepíme se od země a letadlo vzlétne. Krajina pod námi se rozprostře na všechny strany a všechno se ve vteřině scvrkne. Údivem mi spadne čelist a zapomenu dýchat.

Vidím areál, který svým tvarem připomíná nervovou buňku z mé učebnice přírodních věd, a oplocení, kterým je obehnán. Všude kolem něj se prostírá síť betonových silnic a shluků budov vecpaných mezi nimi.

A pak už nevidím ani silnice, ani domy, jen do nekonečna vybíhající šedé, zelené a hnědé lány, a ať pohlédnu kamkoli, všude je jen země, země, země.

Nevím, co jsem čekala. Že uvidím místo, kde končí svět, jako obří útes zavěšený na obloze?

Ale zjištění, že jsem ještě před chvílí stála v budově, kterou odsud

z výšky téměř nevidím, mi rozhodně vyrazí dech. Stejně jako skutečnost, že jsem chodila po ulici, kterých jsou kolem stovky, tisíce. Že se najednou cítím tak strašně bezvýznamná.

„Nemůžeme vzlétnout příliš vysoko ani se dostat blízko k městu, protože nechceme budit pozornost. Všechno si prohlédneme z větší vzdálenosti.

Po levé straně si můžete všimnout části zkázy po Očistné válce z doby, než se rebelové uchýlili k používání biologických zbraní,“ hovoří Zoe. Nejdřív musím rozmrkat slzy, teprve pak spatřím něco jako skupinu tmavých budov. Když se zadívám pozorněji, zjistím že domy nejsou tmavé samy o sobě, ale ohořelé a zuhelnatělé. Řada z nich je zvláštně zploštělých.

Chodníky mezi nimi jsou rozpukané a připomínají popraskanou skořápku od vejce.

Části našeho města vypadaly podobně, ale tohle je přece jen jiné. Zkázu města mohli přivodit lidé, ale tohle má na svědomí něco jiného, většího.

„A teď krátký pohled na Chicago!“ oznámí Zoe. „Část jezera, jak sami uvidíte, jsme vysušili, abychom mohli město obehnat plotem, ale z větší části zůstalo nedotčeno.“

V tu chvíli uvidím dvojvěžatou Hlavu, která z dálky vypadá jako hračka, a klikatou čáru města vetnutou do betonového moře. A za ní hnědou plochu – močál – a hned za ním… modro.

Když jsem sjížděla lanovkou z Hancockova mrakodrapu, představovala jsem si, jak asi močál kdysi vypadal, plný šedomodré vody, která se na slunci třpytila. Teď, když dohlédnu dál, než jsem kdy snila, konečně vím,

že kdesi daleko za naším městem je jezero z mých představ, s pableskující hladinou zčeřenou vlnami.

Až na vytrvalý řev motorů vládne v letadle ticho.

„Fíha,“ řekne Uriah.

„Pst!“ okřikne ho Christina.

„Jak velké je ve srovnání se zbytkem světa?“ zeptá se Peter zezadu. Jako by ho každé slovo dusilo. „Myslím naše město, rozloha. Převedeno na procenta?“

„Chicago se rozprostírá na ploše asi šesti set kilometrů čtverečních,“ odpoví Zoe. „Celkový povrch Země zabírá více než pět set deset

milionů kilometrů čtverečních. Procentuální podíl je… téměř zanedbatelný.“

Zoe sděluje fakta, jako by pro ni nic neznamenala. Ale mně jako by někdo dal pěstí do břicha. Najednou se cítím celá stlačená, jako by se mě neznámá síla snažila vtěsnat do menšího těla. Tolik prostoru! Jaké to tam všude asi je? Jak tam lidé žijí?

Znovu se podívám z okna. Pomalu, zhluboka se nadechuju a nedokážu se pohnout. Jen zírám na krajinu pod sebou a napadá mě, že tohle je, jestli nic jiného, přesvědčivý důkaz o tom, že Bůh existuje, jak tomu věřili mí rodiče. Že náš svět je tak neskutečně obrovský, že se zcela vymyká naší kontrole. Že nejsme ani zdaleka tak velcí, jak si myslíme.

Téměř zanedbatelní.

Je to zvláštní, ale něco na té myšlence mi přináší pocit… svobody.

Toho večera, když všichni odejdou na večeři, se v pokoji posadím na okenní římsu a zapnu tablet, který mi dal David. Roztřesenou rukou otevřu soubor s názvem „Deník“. V prvním zápise stojí:

David na mě tlačí, abych vylíčila to, co jsem zažila. Asi čeká, že to bude děs a hrůza, nebo si to dokonce přeje. Asi ho nezklamu, ale na druhou stranu to nikdo neměl lehký, takže nejsem nijak výjimečná.

Vyrostla jsem v Milwaukee ve Wisconsinu, v domě, který patřil jen naší rodině. Nikdy jsem moc nevěděla, kdo žije na území za městem (říkají tomu „periferie“), ale měla jsem tam zakázaný chodit.

Moje máma pracovala jako vymahatelka práva. Měla výbušnou povahu a nebylo možný se jí zavděčit. Táta byl učitel. Dokázal se lecčemu přizpůsobit, podporoval rodinu, ale jinak byl k ničemu. Jednou se do sebe s mámou v obývacím pokoji pustili a věci se jim vymkly z rukou. Táta na mámu vztáhl ruku a ona po něm střelila. Když ho večer zakopávala vzadu na zahradě, sbalila jsem si věci a utekla předním vchodem. Už jsem ji nikdy neviděla.

Tam, odkud pocházím, jsou tragédie na denním pořádku. Rodiče mých kamarádů se buď opíjeli do němoty nebo na sebe věčně křičeli

nebo se už před dlouhou dobou přestali mít rádi. Ale takhle to prostě chodilo, nic mimořádnýho.

A tak myslím, že můj útěk z domova byl jen jednou z mnoha neveselejch věcí, který se v naší čtvrti vloni staly.

Bylo mi jasný, že na jakýmkoli ofi ciálním místě, jako třeba v jiným městě, mě pověřený osoby pošlou zpátky domů, ale já bych se na matku už nikdy nemohla podívat, aniž bych viděla šmouhu krve na koberci, která tam po tátovi zůstala. A tak jsem šla na periferii, kde žije fůra lidí pod celtama a v poválečnejch troskách pobitejch plechama. Živí se vším, co najdou, a topí starým papírem, protože vláda jim tyhle věci nemůže zajistit, když se už víc než stovku let snaží sjednotit rozdrobenej národ. Nebo zajistit nechce. Nevím.

Jednou jsem viděla, jak nějakej chlap na ulici mlátí jedno z děcek. Praštila jsem ho do hlavy prknem, aby toho nechal, a on na místě umřel. Bylo mi třináct. Utekla jsem. Chytil mě nějakej chlap v dodávce, co vypadal jako policajt. Ale ani mě neodpráskl někde u škarpy, ani mě nezavezl do vězení.

Místo toho mě vzal sem, na tohle bezpečný místo, udělal genetickej test a řekl mi o těch experimentech a jak jsou moje geny na rozdíl od ostatních lidí neporušený. Dokonce mi to ukázal i na obrazovce.

Jenže já jsem zabila člověka úplně stejně jako moje matka. David říká, že je to v pořádku, protože jsem ho zabít nechtěla a protože chtěl zabít to malý děcko. Ale matka tátu taky zabít nechtěla, vím, že ne, tak co na tom záleží, jestli člověk chtěl, nebo nechtěl? Výsledek je stejnej – na světě je o jeden život míň, než by být mělo.

Tak, a to je můj příběh. Když o tom David mluví, mám pocit, jako by to všechno mělo kořeny hluboko v minulosti, kdy se lidi začali míchat přírodě do řemesla. A všechno pokazili.

Myslím, že to dává smysl. Nebo bych aspoň chtěla, aby dávalo. Skousnu si spodní ret. Lidé z Úřadu teď sedí v kantýně a večeří, popíjejí, smějí se. Lidé ve městě dělají pravděpodobně totéž. Obklopuje mě všední život a se svým fascinujícím odhalením se nemám komu svěřit.

Přitisknu si tablet k tělu. Máma byla odsud. Tohle místo v sobě ukrývá mou dávnou i nedávnou minulost. Cítím mámu ve zdech, ve vzduchu.

Sedá mi na dno duše a zdá se, že už odtam nikdy neodejde. Ani smrt ji nemohla vymazat; bude existovat navěky.

Skleněná obrazovka mě studí přes tričko, zachvěju se. Do pokoje vejdou Uriah a Christina, něčemu se smějí. Jeho jasný pohled a jistý krok mě naplní pocitem úlevy a najednou mi do očí vyhrknou slzy. Oba se polekají a každý se z jedné strany opře o okno vedle mě.

„Jsi v pořádku?“

Přikývnu a rozmrkám slzy. „Kde jste celý odpoledne byli?“

„Po tý cestě letadlem jsme šli do dozorny, kouknout se na obrazovky,“

řekne Uriah. „Je to vážně divnej pocit dívat se, co tam teď bez nás lidi dělají.

Nic novýho – Evelyn se chová jako Evelyn, její přisluhovači nápodobně a tak dále – ale jako bysme se dívali na fi lm.“

„Tak tohle si asi nechám ujít. Přijde mi to… dotěrný a agresivní.“ Uriah pokrčí rameny. „Já nevím. Jestli se chtějí dívat, jak se škrábu na zadku nebo jak jím, myslím, že to prozrazuje víc o nich než o mně.“ Zasměju se. „A jak často se škrábeš na zadku?“

Strčí do mě loktem.

„Hele, ne že bych chtěla stočit naši rozpravu jinam, vždyť co je důležitějšího než lidská prdel –“ Christina se pousměje. „Ale souhlasím s tebou,

Tris. Stačilo mi se na ty obrazovky podívat a udělalo se mi šoufl . Připadala jsem si jako voyer. Jednou a dost.“

Ukáže prstem na tablet na mém klíně. Pořád na něm svítí matčina slova.

„Co to máš?“

„Vypadá to, že moje máma byla odsud,“ prozradím. „Přesněji řečeno pocházela odjinud, ale ve třinácti přišla sem a o tři roky později ji nasadili k nám do města jako Neohroženou.“

„Tvá máma že byla odsud?“ zeptá se Christina nevěřícně.

„Jo, šílený, co? Tím spíš, že si vedla tenhle deník a pak jim ho tady nechala. Právě jsem si v něm četla.“

„Páni,“ vydechne Christina. „Tak to je dobrý, ne? Chci říct, že se o ní aspoň něco dozvíš.“

„Jo, je to fajn. A jsem v pohodě, můžete se na mě přestat takhle dívat.“ Uriah se přestane tvářit starostlivě.

Povzdechnu si. „Prostě o tom jenom přemýšlím… že sem svým způsobem patřím. Že by tohle místo mohlo být můj domov.“

Christina svraští obočí.

„Možná,“ odpoví. Vím, že tomu moc nevěří, ale je to od ní hezké, že to řekla.

„Já teda nevím,“ odfrkne Uriah a tváří se vážně. „Nevím, jestli vůbec někde bude nějaký doma. Ani kdybysme se vrátili do města.“

Možná má pravdu. Možná už budeme všude jen věční cizinci, ať už venku ve světě, tady v areálu, nebo zpátky „doma“. Všechno se změnilo a zdá se, že se v dohledné době bude měnit dál.

Možná že najdeme domov sami v sobě a ten už si s sebou navždy poneseme – jako teď budu nosit svou mámu.

Ve dveřích se objeví Caleb. Na košili má fl ek jako od omáčky, ale zjevně mu to nevadí – v očích má pohled, který by se dal popsat jako intelektuální okouzlení, a chvíli uvažuju nad tím, co asi četl nebo viděl, že to na něho udělalo takový dojem.

„Ahoj,“ pozdraví a málem ke mně zamíří. Můj zhnusený výraz ho ale uprostřed kroku přiměje změnit názor.

Instinktivně zakryju tablet dlaní, přestože na takovou dálku nemů

že nic vidět, a jen na něho mlčky civím. Nejsem schopna – nebo ochotna – nic říct.

„Myslíš, že se mnou ještě někdy budeš mluvit?“ zeptá se smutně a koutky úst mu poklesnou.

„Jen přes mou mrtvolu,“ řekne Christina ledově.

Odvrátím pohled. Pravda je, že občas prostě chci na všechno zapomenout a vrátit náš vztah do doby před zkouškou předpokladů. Možná mě pořád napomínal a dělal mi kázání o tom, jak mám být nesobecká, ale pořád to bylo lepší než teď – než tenhle pocit, že před

ním musím schovat i mámin deník, aby ho neotrávil jako všechno kolem sebe. Vstanu a schovám tablet pod polštář.

„Co takhle dát si malej dezert?“ vyzve mě Uriah.

„Tys ještě žádnej neměl?“ opáčím.

„A kdyby jo?“ Uriah protočí panenky. Pak mě jednou rukou obejme kolem ramen a nasměruje ke dveřím.

S Uriahem a Christinou zamíříme ke kantýně a necháme mého bratra o samotě.

KAPITOLA 20

TOBIAS

„Říkala jsem si, jestli vůbec přijdeš,“ poznamená Nita.

Když se ke mně otočí zády, aby mě zavedla tam, kam trefí pouze ona, v jejím volném výstřihu vzadu na krku zahlédnu tetování.

„Taky se tady necháváte tetovat?“ zeptám se.

„Někteří jo,“ řekne. „To na mých zádech má být rozbitá sklenice.“ Odmlčí se, jako když člověk váhá, jestli se má svěřit s něčím osobním, nebo ne. „Líbilo se mi, protože naznačuje poruchu. Svým způsobem je to vtip.“ A jsme zase u toho – „porucha“. To slovo mi probleskuje hlavou už od genetického testu. Jestli to má být žert, tak docela krutý, a to i pro Nitu.

Jako by po mně to vysvětlení hořce plivla.

Zamíří do jedné z chodeb, která na konci pracovního dne zeje prázdnotou, a pak dolů po schodišti. Na zdech okolo nás poblikává světlo, které se každou chvíli změní na jinou barvu – modrou, zelenou, fi alovou, červenou.

Podzemní chodba u paty schodiště je široká a temná a osvětluje ji

jen ono zvláštní světlo. Na zemi je stará dlažba, i přes podrážky cítím, jak je podlaha špinavá a zaprášená.

„Tahle část letiště byla během přestavby kompletně zrenovovaná a roz šířená,“ řekne Nita. „Po válce sem na nějakou dobu přesunuli všechny laboratoře, bylo to tady bezpečnější. Teď sem chodí jen lidi od údržby.“

„S nima se máme potkat?“ zeptám se.

Přikývne. „Dělat v údržbě není jenom o práci. Skoro všichni tady jsme Porušení, jsme jako odpad, který zbyl po experimentech ve městech, nebo potomci takových odpadlíků nebo outsiderů, jako byla Trisina matka, až na to, že nemáme její čistý geny. Naopak všichni lidi ve výzkumu a ve vládě jsou Neporušení, a to díky tomu, že jejich předci se kdysi odmítli podrobit genetickýmu inženýrství. Existujou pochopitelně i výjimky, ale ty bych ti dokázala vyjmenovat z hlavy.“ Už se chci zeptat, proč se mezi lidmi tak striktně rozlišuje, ale vzápětí si odpovím sám. Neporušení vyrostli v komunitě zdejšího areálu a jejich svět, to jsou pokusy a jejich pozorování a vyhodnocování. Porušení pocházejí z umělého prostředí experimentů, kde se museli naučit jen tolik, aby přežili a vychovali další generaci. Společnost je tak rozdělena na základě vědomostí a způsobilostí – ale já na příkladu odpadlíků pochopil, že společenský systém, který ukládá špinavou práci nevzdělané třídě obyvatel, aniž by jim poskytl možnost profesního růstu, je špatný.

„Ta tvoje holka má pravdu,“ řekne Nita. „Nic se nezměnilo, jenom máš teď lepší představu o svých nedostatcích. Každý člověk je svým způsobem omezený, i když má čistý geny.“

„Takže chceš říct, že existuje určitá horní hranice… čeho vlastně? Mýho soucitu? Mýho svědomí? Tohle je podle tebe útěcha?“

Nita si mě pozorně prohlíží, ale zdrží se odpovědi.

„To je absurdní,“ rozčílím se. „Proč bys měla ty, oni nebo kdokoli jinej rozhodovat o tom, čeho jsem a nejsem schopnej?“

„Takhle to prostě je, Tobiasi,“ odpoví Nita. „Je to jenom genetika, nic víc.“

„To je lež,“ obořím se na ni. „Jde o víc než jenom o geny, a ty to víš.“ Nejradši bych odsud zmizel, obrátil se a utekl zpátky do pokoje. Vře to ve mně a ani nevím, na koho mám vlastně vztek. Na Nitu, která se jedno duše smířila s představou své omezenosti, nebo na toho, kdo ji o tom přesvědčil? Možná na všechny. Dojdeme na konec podzemní chodby. Nita rozrazí ramenem těžké dřevěné dveře. Za nimi to žije vlastním životem. Místnost osvětlují šňůry, jasných žároviček, které svou hustou, žlutobílou sítí pokrývají celý strop. Na jednom konci místnosti je dřevěný pult, na něm vyskládané sklenice a za ním řada

třpytivých lahví. Po levé straně jsou stoly a židle, po pravé pro změnu skupina lidí s hudebními nástroji. Vzduchem se nese výrazná melodie a jediné zvuky, které poznávám – díky své omezené zkušenosti z Mírumilovnosti – patří kytaře a bubínku.

Jako bych stál pod refl ektorem a každý mě pozoroval a čekal, až se pohnu, promluvím nebo něco udělám. V rámusu kolem nejdřív neslyším vlastního slova, ale po chvíli si na to mé uši zvyknou.

„Tudy!“ zavelí Nita.

„Dáš si něco k pití?“

Než stačím odpovědět, do místnosti vtrhne nějaký člověk. Je malý a na sobě má alespoň o dvě čísla větší triko, které mu plandá kolem těla. Dá znamení hudebníkům, aby přestali hrát. „Budou vynášet verdikt!“ křikne muž do ticha.

Polovina lidí se zvedne a vyrazí ke dveřím. Tázavě se na Nitu podívám. Ta svraští čelo, až se jí na něm udělá vráska.

„Jaký verdikt?“ zeptám se.

„Patrně Marcusův,“ odtuší. A já běžím.

Ostrým tempem vyrazím po chodbě zpátky ke schodům. Kličkuju mezi lidmi a prorážím si cestu lokty, dokud už není koho předběhnout. Nita je mi v patách, křičí, abych zastavil, ale nemůžu. Tohle místo i lidi jsou mi cizí, stejně jako moje vlastní tělo, a kromě toho jsem byl vždy dobrý běžec. Beru schody po třech a přidržuju se zábradlí, abych neztratil rovnová hu. Nevím, co tak dychtivě očekávám – že otce usvědčí? Že ho omilostní? Doufám, že ho matka shledá vinným a nechá ho popravit, nebo doufám, že ho ušetří? Nedokážu říct. Žádné rozhodnutí nezmění nic na tom, že v procesu proti sobě stojí můj otec a má matka, jejich zvrácené charaktery a přetvářka.

Nemusím lovit v paměti, kde se nachází dozorna – hlouček utíkajících mě k ní dovede sám. Proderu se davem diváků a tam je spatřím, své rodiče. Jsou na každé druhé obrazovce. Všichni ode mě odstupují a šuškají si, jen Nita zůstane stát vedle mě. Pořád ještě popadá dech.

Někdo zvýší hlasitost, abychom zřetelněji slyšeli, co říkají. Mikrofony jejich hlasy příznačně zkreslují, ale já hlas svého otce znám: Kolísá, když kolísat má, a stejně bezchybně stoupá. Jako bych už dopředu slyšel, co řekne.

„Dala sis na čas,“ prohlásí a odfrkne si. „Užíváš si to?“

Ztuhnu. Tohle není Marcus, který něco hraje. Tohle není člověk, kterého celé město zná jako mého otce – trpělivého, klidného vůdce Odevzdaných, který by nikdy nikomu nezkřivil ani vlásek, natož svému synovi a manželce. Tohle je člověk, který s požitkem vyvlékal opasek z kalhot a omotával ho kolem ruky. Tohohle Marcuse znám ze všech nejlépe a při pohledu na něj, podobně jako ve své krajině strachu, se proměním v dítě.

„Jak bych mohla, Marcusi,“ opáčí matka. „Tolik let jsi věrně sloužil svému městu. Toto rozhodnutí nebylo snadné ani pro mě, ani pro mé poradce.“ Zatímco můj otec odhodil svou masku stranou, matka to neudělala.

Zní tak přesvědčivě, že bych jí málem uvěřil.

„Se zástupci někdejších frakcí jsme měli co zvažovat. Službu, kterou jsi městu prokázal, loajálnost, s jakou jsi jednal s členy frakce, city, které k tobě jakožto svému bývalému muži stále chovám…“

Odfrknu si.

„Pořád jsem tvůj muž,“ přeruší ji Marcus. „Naše frakce rozvod neuznává.“

„Ale uznává, když je ve hře zneužívání partnera,“ odvětí Evelyn. Zmocní se mě starý známý pocit prázdnoty a tíhy. Nemůžu uvěřit, že s tím matka vyšla na veřejnost.

Na druhou stranu, chce, aby ji teď lidé ve městě vnímali určitým způsobem – ne jako bezcitnou obludu, která převzala kontrolu nad jejich životy, ale jako ženu, kterou Marcus zneuctil a jejich tajemství ukryl za zdmi pečlivě udržovaného domu a nažehleným šedým oblekem.

Rázem vím, jak bude rozsudek znít.

„Nechá ho zabít,“ řeknu nahlas.

„Faktem zůstává,“ pokračuje Evelyn téměř sladce, „že ses vůči našemu městu provinil hned několika závažnými zločiny. Oklamal jsi

nevinné děti a přiměl je riskovat životy pro své vlastní záměry. Tvé odmítnutí řídit se mými rozkazy a rozkazy, které vydala Tori Wu, bývalá mluvčí Neohrožených, se stalo během útoku Sečtělých osudným pro bezpočet občanů.

Nedodržel jsi body naší úmluvy a nepokusil ses Jeanine Matthewsovou zastavit, a tím ses dopustil zrady na svých kolezích. Stejně tak jsi zradil i svou frakci, když jsi odtajnil informace, které se na veřejnost nikdy dostat neměly.“

„Nikdy jsem –“

„Ještě jsem neskončila,“ skočí mu Evelyn do řeči. „Vzhledem ke službě, kterou jsi našemu městu prokázal, jsme se uchýlili k náhradnímu řešení. Tvé přestupky ti na rozdíl od ostatních představitelů frakcí prominuty nebudou a současně nebudeš přizván k projednávání otázek týkajících se budoucnosti města. Nebudeš však ani popraven jako zrádce. Místo toho budeš vyhoštěn z města za hranice Mírumilovnosti, a to bez možnosti návratu.“ Marcus se zatváří překvapeně. Nedivím se mu.

„Blahopřeji ti,“ dodá Evelyn. „Máš možnost začít nový život.“

Mělo by se mi ulevit, že mého otce nepopraví? Nebo přitížit, že teď, když jsem mu konečně unikl, se s ním opět shledám v tomto světě, kde nade mnou bude viset jeho stín?

Nevím. Necítím nic. Ochabnou mi ruce jako vždy, když se mě zmocní panika, ale je to jiné než obvykle. Nutkání být někde jinde je silnější než já. Otočím se a nechám za zády své rodiče, Nitu i město, kde jsem až dosud žil.

KAPITOLA 21

TRIS

Ráno u snídaně pronikavý ženský hlas z reproduktoru oznámí, že za malou chvíli proběhne cvičný evakuační poplach. Máme se zamknout v místnosti, zatemnit okna a v klidu vyčkat, dokud výstražný signál neutichne.

„Sirény se rozezní v nejbližší celou hodinu,“ dodá hlasatelka.

Tobias je už od pohledu sešlý a bledý. Nimrá se v koláči, chvílemi z něj kousek roztržitě odlomí, ale ne vždy si vloží sousto do úst.

Většina z nás dnes vstávala až kolem desáté. Asi proto, že jsme neměli důvod si nepoležet. S odchodem z města jsme ztratili své frakce, svůj cíl. Tady není co dělat. Jen čekáme, až se něco stane. Místo abych si lenošení užívala, jsem nervózní a napjatá. Dřív jsem měla pořád něco na práci, pořád za co bojovat. V duchu se nabádám, že se musím uvolnit.

„Včera nás vzali na vyhlídkový let,“ řeknu Tobiasovi. „Myslela jsem, že se tam taky objevíš.“

„Potřeboval jsem se projít. Strávit to všechno.“ V jeho hlase slyším výčitku, podráždění. „Jaký to bylo?“

„Musím říct, že úžasný.“ Sednu si proti němu na postel, až se navzájem dotýkáme koleny. „Svět je… mnohem větší, než jsem tušila.“

Přikývne. „Asi by to nebylo nic pro mě. Ta výška a vůbec.“

Nevím proč, ale jeho reakce mě zklame. Chci, aby řekl, že ho mrzí, že tam se mnou nebyl, že to se mnou nemohl zažít. Nebo aby se aspoň zeptal, co tím myslím, když říkám, že to bylo úžasné. Ale on jenom prohlásí,

že by to nebylo nic pro něho.

„Není ti něco?“ zeptám se. „Vypadáš, jako bys vůbec nespal.“

„No, včera se toho nestalo zrovna málo,“ odpoví a vloží si čelo do dlaní.

„Nemůžeš mi mít za zlý, že mě to rozhodilo.“

„Máš právo být rozmrzelý, kdykoli chceš,“ řeknu podrážděně. „Ale

z mýho úhlu pohledu k tomu není důvod. Vím, že to přišlo dost nečekaně, ale jak už jsem řekla – pořád jsi ten samý člověk jako včera nebo předevčírem, ať tihle lidi tvrdí cokoli.“

Zavrtí hlavou. „Já nemluvím o genech. Mluvím o Marcusovi. Tobě to vážně nedochází, co?“ V té otázce je skrytá kritika, ale tón je přátelský. Vstane a hodí svůj koláč do koše.

Cítím se opravdu nepříjemně a frustrovaně. Jistěže jsem o Marcusovi věděla. Nikdo se ráno v pokoji nebavil o ničem jiném. Ale nějak jsem

došla k závěru, že ten rozsudek Tobiase nevyvede z míry. Očividně jsem se spletla.

Přesně v tom okamžiku se zapnou poplašné sirény a už mu nic nestihnu říct. Ohlušující, skřípavý zvuk mi trhá uši. Nedokážu na nic myslet, natož se pohnout. Jednou rukou si zacpu alespoň jedno ucho, druhou zašátrám pod polštářem a vylovím odtamtud skleněný tablet s matčiným deníkem.

Tobias zamkne dveře, zatáhne závěsy a všichni se posadí na postele. Cara si přetáhne polštář přes hlavu. Peter se opře zády o zeď a zavře oči. Nevím, kde je Caleb, zřejmě se někde pídí po informacích, kterým propadl.

Stejně tak nevím nic o Uriahovi a Christině, asi šli na další obhlídku areálu ve snaze zjistit o něm co nejvíc. Aspoň včera se po sladké tečce za večeří tvářili dost odhodlaně. Raději si přečtu, co o tomhle místě napsala moje máma – několik zápisků v deníku věnovala svým prvním do jmům z areálu, jeho zvláštní čistotě, tomu, jak se všichni pořád usmívali, nebo jak se přes obrazovky zamilovala do našeho města.

Doufám, že matčiny zápisky odvedou mou pozornost od hluku. Zapnu tablet.

Dnes jsem se přihlásila jako dobrovolník, který se vydá do města. David řekl, že Divergentní tam umírají a že to někdo musí zastavit, protože je to plýtvání jejich nejlepším genetickým materiálem. To je podle mě dost šílenej pohled na věc, ale David to tak nemyslí – kdyby prý nešlo o Divergentní, zasáhli bysme až v pokročilejším stádiu krize, ale takhle je potřeba jednat hned.

Jenom na pár let, řekl. Tady mám jen hrstku kamarádů, žádnou rodinu a jsem dost mladá na to, abych se bez problémů přizpůsobila – resetujou mi paměť a vypustí mě do terénu. Nejdřív mě nasadí mezi Neohrožený, protože už na sobě nějaký tetování mám, a to by se tam špatně vysvětlovalo.

Problém je jenom v tom, že příští rok na obřadu si budu muset vybrat Sečtělý, protože ten zabiják je mezi nima. A já nevím, jestli na to bude moje inteligence stačit. David říká, že v nejhorším moje

výsledky změní, ale to mi nepřijde správný. Tady si můžou myslet, že frakce nic neznamenají, a vidět

v nich jenom prostředek k dosažení cíle, ale lidi tam přikládaj svýmu systému velkej význam a jít proti němu by podle mě byla chyba.

Sleduju je už dva roky, takže nemám strach, že bych nezapadla. Vsadím se, že znám město líp než oni, aspoň zatím. Nebude sem lehký posílat aktuální informace, protože někdo by si mohl všimnout, že se místo k lokálnímu serveru připojuju jinam, a tak moje zápisky asi prořídnou, pokud budou vůbec nějaký. Nebude snadný se odpoutat od všeho, co znám, ale možná je to tak dobře. Možná to bude novej začátek.

Vážně bych ho potřebovala.

Z nových zjištění mi jde hlava kolem. Přistihnu se, že si stále dokola čtu stejnou větu: Problém je jenom v tom, že příští rok na obřadu si budu mu set vybrat Sečtělý, protože ten zabiják je mezi nima. Nevím, koho mohla mít na mysli – předchůdce Jeanine Matthewsové? – ale ještě víc matoucí je, že máma si Sečtělé nevybrala.

Co se stalo, že místo toho přestoupila k Odevzdaným?

Sirény utichnou a najednou mám pocit, že slyším i ticho. Ostatní

se postupně vytrousí z pokoje, jen Tobias zůstane a zabubnuje si prsty o nohu. Nepromluvím na něj – nepřeju si slyšet, co mi chce říct právě teď, když jsme oba podráždění.

Ale on se jenom zeptá: „Můžu tě políbit?“ S úlevou přikývnu.

Sehne se, dotkne se mé tváře a pak mě zlehka políbí. Aspoň ví, jak mi zlepšit náladu.

„Na tvého otce jsem vůbec nemyslela. Měla jsem,“ řeknu na omluvu. Pokrčí rameny. „Už je to pryč.“

Vím, že není. Nic, co se týká jeho otce, jen tak neodejde – na to mu příliš ublížil. Ale nechám to plavat.

„Další zápisky?“ zeptá se.

„Jo,“ řeknu. „Zatím jen pár vzpomínek na tohle místo. Ale začíná to být zajímavý.“

„Fajn, nechám tě být.“

Pousměje se, ale svou únavu a rozčilení přede mnou neschová. Nesnažím se ho zastavit. Jako bychom si navzájem poskytli prostor pro přemítání

o bolesti – v jeho případě ze ztráty „neporušenosti“, ze ztráty nadějí, které vzal Tobiasovi rozsudek vynesený nad Marcusem, ať už byly jakékoli; v mém případě ze ztráty rodičů, která na mě konečně dolehla.

Poklepu na obrazovku a přečtu si další zápis. Milý Davide,

Povytáhnu obočí. Teď píše Davidovi?

Milý Davide,

mrzí mě to, ale nepůjde to tak, jak jsme plánovali. Nedokážu to. Vím, že si asi budeš myslet, že se chovám jako pitomá puberťačka, ale tohle je můj život, a jestli tady mám žít, musím to udělat podle svého. Svou práci budu schopná dělat i jinak než zevnitř frakce. Zítra, na Obřadu volby, Andrew i já přestoupíme k Odevzdaným.

Doufám, že se nezlobíš. A jestli ano, nejspíš se o tom nedozvím. Natalie

Čtu si těch pár vět pořád dokola a nechávám se jimi unést. Andrew i já přestoupíme k Odevzdaným.

Usměju se do dlaně, opřu si hlavu o okno a potichu se rozpláču.

Mí rodiče se milovali. Dost na to, aby hodili za hlavu všechny plány

i frakce. Dost na to, aby zpochybnili význam hesla „Nejdřív frakce, potom krev“. Ne frakce, láska, nejdřív láska.

Vypnu tablet. Nechci si přečíst nic, co by mi tenhle pocit pokazilo. Pocit, že mě volně unáší klidná řeka.

Je to zvláštní, měla bych se trápit, ale já prožívám slovo za slovem, řádku za řádkou, jako radost z nalezení své ztracené matky.

KAPITOLA 22

TRIS

V souboru zbývá posledních deset zápisů. Ale všechno, co chci vědět, z nich nevyčtu. Jen ve mně vzbudí další otázky. S překvapením zjišťuju, že místo pouhých vzpomínek a dojmů jsou zápisky pokaždé někomu adresovány.

Milý Davide,

myslela jsem, že jsi víc můj přítel než nadřízený, ale asi jsem se mýlila. Cos myslel, že se stane, když sem přijdu – že budu žít pořád sama? Že mi nikdo nepřiroste k srdci? Že už se nikdy pro nic z vlastní vůle nerozhodnu? Všechno jsem opustila a šla jsem sem v době, kdy sem nikdo jiný jít nechtěl. Měl bys mi děkovat, a ne mě obviňovat, že jsem pustila z hlavy účel svého poslání. Dobře mě poslouchej: Nezapomenu, proč tady jsem, jen proto, že teď žiju mezi Odevzdanými a budu se vdávat. Zasloužím si mít vlastní život. Život, který jsem si pro sebe vybrala já, ne ty a tvůj Úřad. Měl bys o tom něco vědět – měl bys chápat, proč mi tenhle život po tom všem, co jsem prožila a viděla, tolik učaroval. Upřímně řečeno si nemyslím, že ti vadí, že jsem nepřestoupila k Sečtělým, jak jsem měla. Spíš myslím, že žárlíš. A jestli chceš, abych tě i nadále o všem informovala, čekám, že žárlíš. Pokud ne, žádné zprávy ode mě nečekej. A rozhodně nečekej, že bych se za vámi někdy přijela podívat. Je to na tobě.

Natalie

Přemýšlím nad tím, jestli měla s Davidem pravdu. Ta myšlenka mi nedá pokoj. Vážně na mého tátu žárlil? A přešlo ho to časem? Ten vztah jsem zatím měla možnost vidět jen jejíma očima a nevím, jestli je moje máma ten nejvěrohodnější zdroj.

Je vidět, že máma byla při pořizování zápisku o pár let starší. Od doby, kdy žila na periferii, uběhla spousta času. Vyjadřuje se v něm kultivovaněji a její reakce jsou umírněnější. Je z ní dospělá žena.

Podívám se na datum dalšího zápisu. Pořídila ho o několik měsíců později, ale není pro Davida, jako některé předtím. Také její tón se změnil – je méně důvěrný a věcnější.

Projedu seznam zápisků. Až jedenáctý je opět věnovaný Davidovi. Jeho datum naznačuje, že ho máma napsala o celé dva roky později.

Milý Davide,

dostala jsem tvůj dopis. Chápu, proč už ode mě nemůžeš přebírat nové informace, a tvé rozhodnutí respektuju. Budeš mi chybět.

Přeju ti všechno dobré. Natalie

Zkusím najet na další zápis, ale deník je u konce. Poslední záznam se týká máminy smrti. Jako její příčina jsou uvedeny mnohočetné průstřely hrudníku. Začnu se kolébat dopředu a dozadu, abych z hlavy vytěsnila vtíra vou vzpomínku na chvíli, kdy máma umírala. Nechci na to myslet. Chci vědět víc o ní a tátovi, a o ní a Davidovi. Cokoli, co mě od myšlenek na její smrt rozptýlí.

Skutečnost, že se později toho rána vydám za Zoe do dozorny, svědčí o tom, jak moc jsem posedlá touhou po nových informacích – a po nějaké činnosti. Najdu ji, jak hovoří se správcem pracoviště o schůzce s Davidem.

Zavrtám pohled do svých bot a rozhodnu se, že se na monitory ani letmo nepodívám. Mám strach, že pokud si to třeba jen na chvilku dovolím, stanu se na nich závislá a ztratím se ve svém starém světě, protože v tomhle se vyznat nedokážu.

Ale než Zoe domluví, neudržím se. Zvednu oči k velké obrazovce nad stoly. Evelyn sedí na posteli a přejíždí rukama po předmětu na nočním stolku. Přistoupím blíž, abych lépe viděla, a žena za stolem přede mnou mě informuje: „Tohle je kamera, kterou snímáme Evelyn. Nonstop.“

„Můžete ji i slyšet?“

„Ano, když zesílíme hlasitost,“ řekne žena. „Ale většinou necháváme záznam běžet bez zvuku. Kdo to má celý den poslouchat.“

Přikývnu. „Co to má v ruce?“

„Co já vím, nějakou sošku.“ Žena pokrčí rameny. „Ale kouká na ni dost často.“

Odněkud ten předmět znám – z Tobiasova pokoje, kde jsem přespala ten den, kdy jsem na základně Sečtělých jen o vlásek unikla smrti. Je to abstraktní plastika z modrého skla, která připomíná vodopád zamrzlý v čase.

Bříšky prstů se dotknu brady a snažím se toho z paměti vylovit víc. Řekl mi, že sošku mu dala matka, když byl ještě malý, a že ho nabádala, aby ji schoval před otcem, který by takovou krásnou, ale neužitečnou věc doma nesnesl. Tenkrát jsem o tom moc nepřemýšlela, ale soška pro ni zřejmě hodně znamená, když ji s sebou vláčela až na základnu Sečtělých a má ji na nočním stolku. Možná to pro ni byl symbolický způsob, jak se vzepřít systému frakcí.

Teď si na chvíli podepře bradu a ještě jednou se na sošku zadívá. Pak vstane, protřepe si ruce a odejde z pokoje.

Ne, ta věc nemá nic společného s revoltou. Jen jí připomíná Tobiase. Nějak mi nedošlo, že když se mnou Tobias uprchl z města, nebyl to jen rebel, který se vzepřel svému vůdci – byl to i syn, který opustil svou matku.

A té je po něm smutno. A jemu?

Jejich vztah je možná poznamenán těžkostmi, ale pouto mezi matkou a synem nikdy zcela nezmizí. Nemůže.

Zoe se dotkne mého ramene. „Nechtěla ses mě na něco zeptat?“ Přikývnu a odvrátím pohled od obrazovky. Zoe byla na té fotografi i, kde stojí vedle mé mámy, ještě hodně mladá, ale byla tam. A musí si něco pamatovat. Zeptala bych se Davida, ale ten se jako ředitel celého areálu těžko hledá.

„Chtěla jsem zjistit něco víc o svých rodičích,“ svěřím se jí. „Čtu mámin deník a vlastně pořád nechápu, jak se s tátou potkali nebo proč se rozhodli přestoupit k Odevzdaným.“

Zoe pomalu kývne. „Povím ti, co vím. Vadilo by ti zajít se mnou do laboratoří? Potřebuji něco vyřídit Matthewovi.“ Spojí si ruce za zády a na výběžku páteře si je opře. V rukou pořád svírám skleněný tablet od Davida. Je teď celý ohmataný a teplý, jak se ho neustále dotýkám. Chápu, proč má Evelyn potřebu dotýkat se své sošky – je to to

poslední, co jí po synovi zbylo. A mně zůstalo po mámě jen tohle. Jako bych k ní měla blíž, když v ruce držím její deník.

Nedokážu ho dát Calebovi, i když na něj má taky právo. Myslím, že na to ještě nejsem připravená.

„Potkali se ve škole,“ začne Zoe. „Tvůj táta byl velmi inteligentní, ale psychologie mu nikdy nešla a učitelka – ze Sečtělosti, jak jinak – si ho uměla podat. Tvá matka se nabídla, že ho bude po škole doučovat, a tvůj otec doma oznámil, že se zapojil do nějakého školního projektu. Takhle to šlo několik týdnů a potom se začali scházet potají – pokud se nepletu, tak jejich oblíbeným místem byla fontána jižně od Milénia. Říká ti něco Buckinghamova fontána? Hned u močálu?“

Představím si, jak máma s tátou sedávali u fontány, jak na ně padala vodní tříšť, jak klouzali nohama po betonovém dně. Fontána, o které Zoe mluví, už sice nefunguje, takže chrlit vodu jsem ji nikdy neviděla, ale takto je moje představa hezčí.

„Blížil se Obřad volby a tvůj otec chtěl za každou cenu ze Sečtělosti odejít, protože viděl hrozné věci –“

„Jaké? Jaké věci?“

„Tvůj otec byl dobrý přítel Jeanine Matthewsové,“ vysvětlí Zoe. „Byl svědkem jejího pokusu na nějakém odpadlíkovi. Ten se k němu upsal za trochu jídla nebo oblečení, už nevím. Jeanine na něm testovala sérum strachu, které po čase Neohrožení začlenili do výcviku svých nováčků. Simulace v krajinách strachu totiž kdysi dávno nebyly „šité na míru“ každému jednotlivci. Šlo o obecné fobie, jako je strach z výšek nebo pavouků.

Norton, tehdejší mluvčí Sečtělých, se tomuhle výzkumu hodně věnoval a zašel mnohem dál, než kdo z nás kdy tušil. Ten člověk už nikdy nebyl zcela v pořádku. A to byla pro tvého otce poslední kapka.“

U dveří do laboratoře se zastaví a přiloží svůj služební odznak ke čtecímu zařízení. Vejdeme do špinavé pracovny, kde mi David předal deník mé matky. Matthew sedí za stolem s obličejem nalepeným na monitor a mhouří oči. Sotva si nás všimne.

Chce se mi smát a zároveň brečet. Posadím se k vedlejšímu stolu a sevřu si ruce mezi koleny. Můj otec byl komplikovaný, ale měl dobré srdce.

„Takže tvůj otec se chtěl dostat od Sečtělých a ani tvá matka s nimi nechtěla mít nic společného, bez ohledu na své poslání. Ale chtěla zůstat s ním – a tak oba přestoupili k Odevzdaným.“ Odmlčí se. „Její rozhodnutí vyvolalo roztržku mezi ní a Davidem, jak sis jistě všimla. Nakonec se jí omluvil, ale řekl, že už od ní informace přejímat nebude

– nevím proč, nesvěřil se mi. Psala pak už jenom velmi krátké a opravdu stručné zprávy. Proto ani nejsou zahrnuty v jejím deníku.“

„Ale pořád – i jako Odevzdaná – plnila svou úlohu, nebo ne?“

„Ano. A myslím, že tam byla daleko šťastnější, než by kdy mohla být mezi Sečtělými,“ podotkne Zoe. „I když se záhy ukázalo, že ani v Odevzdanosti není zdaleka vše růžové. Vypadá to, že před genetickou poruchou není úniku. Zvláště když pronikne i do řad funkcionářů.“ Svraštím čelo. „To mluvíš o Marcusovi? Vždyť ten je Divergentní. Genetická porucha s tím nemá nic společného.“

„Člověk, který se pohybuje mezi Porušenými, je dříve nebo později svým chováním napodobí,“ prohlásí Zoe. „Matthew, David se chce sejít s tvým šéfem a projednat s ním něco ohledně sérového výzkumu. Alan na to minule dočista zapomněl, tak jsem tě chtěla poprosit, jestli bys ho nedoprovodil.“

„Beze všeho,“ souhlasí Matthew, aniž by vzhlédl od monitoru. „Co bych pro svou chvíli pracovního volna neudělal.“

„Výborně. Tak, a já už budu muset jít – doufám, že jsem ti odpověděla na otázku, Tris.“ Věnuje mi úsměv a vyklouzne ze dveří. Nahrbím se a opřu se lokty o kolena. Marcus je Divergentní – Neporušený, jako já. Nemůžu souhlasit s tím, že je to zlý člověk jenom proto, že byl obklopen Porušenými. To jsem byla i já. A Uriah. A máma. A nikdo z nás nikoho ze svých blízkých nikdy opaskem nesešvihal.

„Její zdůvodnění trochu pokulhává, co?“ ozve se Matthew. Pozoruje mě zpoza stolu a prsty poklepává na opěradlo židle.

„Jo,“ připustím.

„Jsou lidi, kteří vidí v genetice příčinu všeho zla,“ pokračuje Matthew.

„Je to pro ně snazší než se smířit s pravdou – a ta je taková, že o nikom z nás nemůžou vědět úplně všechno, že nemůžou vědecky analyzovat, proč se chováme určitým způsobem.“

„Každý v něčem hledá příčinu úpadku,“ odpovím. „Pro mého tátu to byli Sečtělí.“

„Tak to bych ti asi neměl říkat, že jsem Sečtělým odjakživa fandil,“ přizná Matthew a pousměje se.

„Vážně?“ Narovnám záda. „Proč?“

„Nevím, asi proto, že s nimi souhlasím. V tom, že kdyby se všichni jen o trochu víc snažili poznat svět kolem sebe, ubylo by problémů.“

„Já jsem si na ně odjakživa dávala pozor,“ řeknu a jednou rukou si podepřu bradu. „Táta je nenáviděl a já se je naučila nenávidět od něho

– a s nima všechno, co dělali. Teprve teď zjišťuju, že táta neměl pravdu.

Nebo že… viděl věci zkresleně.“

„Sečtělé, nebo jejich žízeň po vědomostech?“

Pokrčím rameny. „Oboje. Spousta z nich mi pomohla, když jsem to nejmíň čekala.“ Will, Fernando, Cara – všichni Sečtělí a jedni z nejlepších lidí, jaké jsem kdy poznala, i když jen krátce. „Tak moc se snažili udělat svět lepším.“ Zavrtím hlavou. „Zvěrstva, která má Jeanine na svědomí, nemají nic společného s touhou poznávat, která jde ruku v ruce s touhou po moci, jak mě učil táta. Myslím, že Jeanine se zděsila, jak je náš svět obrovský a jak je ona sama ve skutečnosti bezmocná. Možná že Neohrožení na to šli ze všech nejlíp.“

„Víš, co se říká,“ podotkne Matthew. „Ve vědění je moc. Moc kona zlo, jako Jeanine… nebo moc konat dobro, jak se o to snažíme my. Ale samotná moc ublížit nemůže. Stejně jako samotné vědění.“

„Učili mě těmhle věcem nevěřit. Ani moci, ani poznání,“ opáčím.

„Podle Odevzdaných by měla být moc svěřená do rukou jenom tomu, kdo o ni nemá zájem.“

„Na tom něco je,“ připustí Matthew. „Ale možná bys už nemusela všechny tolik podezírat.“

Sáhne pod stůl a vyndá odtamtud knihu. Je silná, má vetchou obálku a roztřepené hrany. Nese název BIOLOGIE ČLOVĚKA.

„Není to žádná encyklopedie, ale pomohla mi si uvědomit, co to znamená být člověkem,“ vysvětlí Matthew. „Být tak úžasně komplikovaným, záhadným biologickým aparátem, a co je ještě úžasnější, mít schopnost onen aparát analyzovat! To je něco tak mimořádného, že to nemá v evolučních dějinách obdoby. Právě tato schopnost poznat sebe sama a svět z nás dělá lidi.“

Podá mi knihu a obrátí se zpátky ke svému počítači. Shlédnu na ošoupaný přebal a přejedu prsty po hranách listů. Nabývání znalostí zní v jeho podání jako tajemství, něco nádherného, prastarého. Získám pocit, že mě kniha může zanést napříč všemi minulými generacemi až na počátek lidstva, ať už to bylo kdykoli – že mi dá nahlédnout do něčeho nesčetněkrát většího a staršího, než jsem já.

„Děkuju,“ řeknu, a nemyslím tím za knihu. Děkuju mu za to, že mi něco vrátil, něco, co jsem ztratila dřív, než jsem to vůbec mohla mít.

Hotelový vestibul páchne po kandovaném citronu a čistidlech, jejichž kombinace mě zaštípe v nose. Projdu kolem vzrostlé rostliny v květináči obsypané výraznými květy a zamířím do našeho pokoje, který se pro nás stal dočasným domovem. Cestou otřu tablet lemem halenky, abych z něj odstranila alespoň část svých otisků.

V pokoji najdu jen Caleba. Má rozcuchané vlasy a oči zarudlé od spánku. Zamrká na mě, když vejdu dovnitř a hodím učebnici biologie na postel.

Stáhne se mi žaludek a instinktivně si přitisknu tablet s máminým deníkem k tělu. Je to její syn. Má právo si ho přečíst, stejně jako ty.

„Jestli mi chceš něco říct,“ promluví Caleb, „tak to řekni rovnou.“

„Máma tady žila.“ Ta tři slova ze mě vyletí jako příliš dlouho zadržované tajemství, zběsile rychle a hlasitě. „Dostala se na periferii a oni ji vzali sem a pak tady dva roky žila. Než odešla do města, aby zastavila vraždění Divergentních.“

Caleb na mě zamrká. Dřív než si to rozmyslím, natáhnu k němu ruku s tabletem. „Tady je její soubor. Moc toho není, ale měl by sis to přečíst.“ Vstane a jednou rukou tablet uchopí. Je o tolik vyšší, než býval, o tolik vyšší než já. Když jsme byli děti, na několik let jsem ho přerostla, i když jsem o necelý rok mladší. Ty roky patří k našim nejkrásnějším. Tehdy jsem ještě neměla pocit, že je větší nebo lepší nebo chytřejší nebo obětavější.

„Jak dlouho už to máš?“ zeptá se a přimhouří oči.

„Na tom nezáleží.“ Ustoupím dozadu. „Říkám ti o tom teď. Mimochodem, můžeš si to nechat. Už to číst nebudu.“

Caleb otře obrazovku rukávem a hbitými prsty prolistuje soubor až

k prvnímu zápisu. Čekám, že si sedne a pustí se do čtení, a tím náš rozhovor ukončí, ale on si místo toho povzdechne.

„Já ti chci taky něco ukázat,“ vypadne z něj. „O Edith Priorové. Pojď za mnou.“

Vykročím za ním ne proto, že je to můj bratr a já k němu pořád chovám nějaké city, ale protože vzbudil můj zájem.

Vede mě spletitou cestou až k místnosti na samém konci budovy. Tak daleko jsem ještě nikdy nebyla. Místnost je dlouhá a úzká a podél jejích stěn stojí regály s identickými modrošedými knihami, které vypadají jako silné, těžké slovníky. Mezi prvními dvěma řadami polic je stůl a pod ním zastrčené židle. Caleb otočí vypínačem a místnost naplní bledé světlo – jako bychom se vrátili na základnu Sečtělých.

„Tady teď trávím čas,“ řekne Caleb. „Tohle je archiv. Nachází se tady část materiálů o Chicagu.“ Vykročí podél regálů na pravé straně a přejíždí prsty po hřbetech knih. Pak jeden svazek vytáhne a položí ho hřbetem na stůl. Kniha se rozevře a odhalí hustě popsané a pokreslené listy.

„Proč to nemají všechno v počítačích?“ „Předpokládám, že takhle to archivovali předtím, než vyvinuli takový elektronický bezpečnostní systém, na který se mohli spolehnout,“ odpoví, aniž by se na mě podíval.

„Elektronická data se nedají zcela odstranit, zato papír prostě spálíš, aby se nedostal do rukou nesprávným lidem. Někdy je jistější mít všechno černé na bílém.“

Jeho zelené oči těkají sem a tam ve snaze najít hledanou pasáž a hbité prsty obratně listují stránkami. Myslím na to, jak svou pravou osobnost přede všemi tajil, jak si doma schovával knížky za čelo postele, jak při Obřadu volby jeho krev dopadla do vody Sečtělých. Už tehdy mi mělo dojít, že je to lhář, který je věrný jenom sám sobě. Znovu se mi zvedne žaludek. Mám pocit, že s ním za zavřenými dveřmi nevydržím už ani chvilku.

„Tady je to.“ Podrží prst na stránce a pak knihu otočí ke mně.

Zápis vypadá jako kopie nějaké smlouvy, ale je to rukopis vyhotovený inkoustovým perem: Já, níže podepsaná Amanda Marie Ritterová z Peorie ve státě Illinois, dávám svůj souhlas k následujícím zákrokům:

„Genetickému uzdravení“, jež je Úřadem pro genetickou péči defi nováno jako „zákrok genetického inženýrství za účelem korekce těch genů, jež jsou na stránce tři tohoto dokumentu specifi kovány jako porušené“.

„Mentálnímu přenastavení“, jež Úřad pro genetickou péči definuje jako „vymazání paměti jedince za účelem jeho snazší aklimatizace v experimentálním prostředí“.

Prohlašuji, že jsem se pod dohledem pověřené osoby z Úřadu pro genetickou péči plně obeznámila se všemi úskalími i výhodami těchto zákroků.

Jsem srozuměna s tím, že mi Úřad poskytne nové vzpomínky a novou totožnost a že mě umístí do experimentu ve městě Chicago ve státě Illinois, kde budu žít až do konce svého života.

Souhlasím s tím, že přivedu na svět alespoň dva potomky, abych svým vylepšeným genům zajistila co největší šanci na přežití. Rozumím, že k tomu budu vyzvána až po převýchově, které budu po zákroku podrobena.

Rovněž dávám souhlas k tomu, aby mé děti a děti mých dětí etc. pokračovaly v tomto experimentu tak dlouho, dokud jej Úřad pro genetickou péči neshledá zdárně dokončeným. Budou poučeny o mé domnělé minulosti, s níž se já sama po zákroku seznámím.

Své prohlášení stvrzuji svým podpisem. Amanda Marie Ritterová

Amanda Marie Ritterová. To ona byla na tom videozáznamu. Edith Priorová, můj předek.

Podívám se na Caleba. Oči mu planou poznáním, jako by jimi protékal elektrický proud.

Náš předek.

Přitáhnu si k sobě jednu z židlí a posadím se. „Je to náš předek z tátovy strany?“

Přikývne a posadí se naproti mně. „Sedm generací zpátky. Teta. Jméno Prior k nám přešlo díky jejímu bratrovi.“

„A tohle má být…“

„Souhlasné prohlášení,“ doplní Caleb. „Tím potvrdila svou dobrovolnou účast v experimentu. V závěrečných poznámkách je uvedeno, že toto je pouze pracovní verze dokumentu – Amanda totiž byla jednou z tvůrčích osobností, které se na myšlence experimentů podílely. Členkou Úřadu. Takových jako ona bylo v původním experimentu jen několik; většina nasazených pro vládu nepracovala.“ Znovu se začtu do textu, abych mu lépe porozuměla. Když jsem Edith viděla na tom videu, připadalo mi logické, že se usídlí ve městě, začlení se do jedné z frakcí a všechno, co dosud zažila, nechá za sebou. Ale to jsem ještě nevěděla, jak život mimo město vypadá. Teď už to vím a nezdá se mi tak děsivý, jak nám ho ve svém poselství vylíčila.

Videozáznam tak představuje zdařilou manipulaci s fakty, jejímž cílem bylo udržet nás pod kontrolou a vnuknout nám myšlenku, která bude vystihovat vizi Úřadu: Svět za hranicemi města je rozvrácený a Divergentní ho musí přijít zachránit. Stoprocentní lež to není, protože ti lidé se skutečně domnívají, že korigované geny mají tu moc určité věci změnit, že pokud se začleníme do zbytku populace a předáme své geny dalším generacím, svět bude lepším místem pro život. Rozhodně ale nepotřebovali bojové komando Divergentních, které by přišlo sjednat pořádek a zachránit celou populaci, jak Edith naznačila. Zajímalo by mě, jestli věřila tomu, co říká, nebo jestli to takhle říct musela.

Na další stránce je její fotografie. Rty má na ní sevřené do úzké linky

a tvář orámovanou pramínky hnědých vlasů. Musela vidět něco opravdu strašného, aby si dobrovolně nechala vymazat paměť a svůj život od základů změnit.

„Ví se, proč se do experimentu zapojila?“ zeptám se.

Caleb zavrtí hlavou. „Záznam naznačuje, ale jsou to jenom dohady,

že lidi do toho šli proto, aby jejich rodiny nemuseli živořit – deset let jim pak totiž byla vyplácená měsíční renta. Ale Edith dělala na Úřadě, takže to její případ být nemohl. Asi prožila nějaké trauma a chtěla zapomenout.“

Podívám se na její fotku a svraštím čelo. Nedovedu si představit, jaká bída přiměje člověka zapomenout na sebe sama a opustit všechny, které má rád, aby jeho rodina mohla pobírat rentu. Celý život jsme jedli jenom chleba a zeleninu a šetřili, kde se dalo, ale takhle zoufalí jsme nikdy nebyli. Nic srovnatelného jsem nikde ve městě neviděla.

Anebo jí v životě nezbyl nikdo, kvůli komu by stálo za to žít jako Amanda.

„Snažil jsem se zjistit něco o tom právním precedentu, který jí umožnil dát souhlas i za její potomky,“ zmíní se Caleb. „Podle všeho jde o extrapolaci udělení souhlasu za své děti mladší osmnácti let, ale i tak mi to přijde zvláštní.“

„Myslím, že všechno, co v životě uděláme, se promítne i do života našich dětí,“ řeknu neurčitě. „Myslíš, že bysme si vybrali stejnou frakci, kdyby máma s tátou nepřestoupili k Odevzdaným?“ Pokrčím rameny. „Nevím. Možná bysme v sobě všechno míň potlačovali. Možná by z nás byli uplně jiní lidi.“

Ta myšlenka se mi vkrade do mysli jako úlisný had – Možná by z nás byli lepší lidi. Lidi, kteří nezrazují své sestry.

Zadívám se na stůl před sebou. Na několik minut z nás zase byli bratr a sestra. Ale zavírat oči před realitou – a před svým hněvem – nejde donekonečna.

Pravda je člověku dřív nebo později zase otevře. Zvednu ke Calebovi oči a napadne mě, že přesně takhle jsem se na něho podívala, když

za mnou přišel do vězeňské cely v Sečtělosti. Najednou už nemám sílu s ním bojovat nebo poslouchat jeho výmluvy. Už nemám sílu věčně se pozastavovat nad tím, že mě můj bratr opustil. „Edith se

přidala k Sečtělým, že?“ zeptám se stručně. „I když si dala jméno jako Odevzdaná.“

„Přesně tak.“ Zdá se, že si mého tónu nevšiml. „K Sečtělým ostatně patřila většina naší rodiny. Našlo se pár výjimek, co si vybrali Odevzdanost, a jeden nebo dva Upřímnost, ale základní linie je konzistentní.“ Vstoupí do mě chlad. Mám co dělat, abych se neroztřásla.

„A ty tím hodláš omlouvat, cos udělal?“ opáčím nevzrušeně. „Že ses k nim dal taky, abys ctil rodinnou tradici? Měl jsem k nim patřit odjakživa, to sis říkal, takže jakýpak copak – Nejdřív frakce, potom krev.“

„Tris…“ hlesne a očima mě žádá o pochopení, ale já ho chápat nedokážu. A nikdy nebudu.

Vstanu. „Fajn, takže už vím o Edith a ty zase o mámě. A u toho bysme mohli skončit.“

Když se na něho někdy podívám, ozve se ve mně soucit, a jindy bych ho nejraději popadla a vytřásla z něj duši. Ale teď… teď chci prostě jenom utéct a dělat, že se nic z toho nikdy nestalo. Vyjdu z archivu a za vrzání podrážek se rozběhnu zpátky do hotelu. Běžím tak dlouho, dokud mě v nose nezaštípe nasládlý citronový pach. Vtom se zastavím.

Před naším pokojem stojí Tobias. Jsem u konce s dechem a až v konečcích prstů cítím, jak mi buší srdce. Pocity mě přemůžou. Mísí se ve mně žal, údiv, hněv i touha.

„Tris,“ řekne Tobias a ustaraně svraští obočí. „Stalo se něco?“

Mlčky zavrtím hlavou, na slova se ještě nezmůžu. Vzápětí mu vletím do náruče, až oba narazíme do zdi, a přitisknu mu rty na ústa. Nejdřív se mě snaží odtlačit, ale pak dojde k závěru, že mu je jedno, jestli nejsem tak úplně v pořádku, pokud sám není. Už tak dlouho jsme spolu nebyli sami. Dny. Týdny. Měsíce.

Zajede mi prsty do vlasů. Chytím se jeho paží, abych nespadla, když se k sobě přitiskneme, jako kdyby to mělo být naposledy. Neznám nikoho silnějšího a jenom já vím, jak hřejivé jeho doteky dokážou být. Je to moje tajemství – a bude až do konce života.

Skloní se a náruživě mě políbí na krk. Jeho ruce hltají mé tělo, až nakonec zakotví na mém pase. Zaháknu mu prsty za opasek a zavřu oči. V tu chvíli přesně vím, co chci: Chci odstranit všechny vrstvy oblečení, které nás od sebe dělí, zapomenout na všechno, co se mezi nás postavilo, všechno, co bylo, je i teprve bude.

Z konce chodby k nám dolehnou kroky a smích. Odtáhneme se od sebe. Někdo – zřejmě Uriah – zapíská, ale v uších mi tepe tak, že si toho sotva všimnu.

Tobias vyhledá můj pohled a je to, jako když jsem se na něj poprvé

opravdu podívala, po své první zkušenosti se sérem strachu – díváme se na sebe příliš dlouho, příliš soustředěně. „Drž hubu,“ křiknu na Uriaha, aniž bych od Tobiase odtrhla oči.

Uriah s Christinou zajdou do pokoje a já s Tobiasem je následujeme, jako by se nic nestalo.

KAPITOLA 23

TOBIAS

Když toho večera konečně zabořím hlavu do polštáře a nechci už na nic myslet, něco mě zatlačí do tváře. Pod povlakem najdu vzkaz.

T Počkej na mě v jedenáct před vchodem do hotelu. Musím s tebou mluvit. Nita

Letmo pohlédnu na Tris. Spí na zádech. Přes nos a ústa jí spadly vlasy a s každým nádechem se vzdouvají. Nechce se mně ji budit, ale nemám z toho dobrý pocit jít uprostřed noci na schůzku s jinou dívkou a Tris o tom neříct. Zvláště teď, když se k sobě snažíme být upřímnější. Podívám se, kolik je hodin. Za deset jedenáct.

Nita pro tebe nic neznamená. Tris se o tom může dozvědět až zítra. Může to být naléhavé.

Odhrnu přikrývku a vklouznu do bot – poslední dny spávám v oblečení, ve kterém chodím přes den. Projdu kolem Peterovy postele, pak kolem Uriahovy. Zpod Uriahova polštáře vyčuhuje hrdlo láhve.

Opatrně ji odtamtud vytáhnu a schovám ji pod polštář na prázdné posteli u dveří. Nedávám na něho pozor tak, jak jsem Zekovi slíbil.

Jakmile vyjdu na chodbu, zavážu si boty a uhladím vlasy. Přestal jsem si je stříhat jako Odevzdaný v době, kdy jsem chtěl, aby mě Neohrožení vnímali jako možného vůdce, ale ten rituál mi chybí – bzučení holicího strojku a opatrné pohyby rukou, na jejichž hmat jsem se mnohdy plně spoléhal. Když jsem byl malý, stříhával mě otec na chodbě v horním patře našeho domu. Nebyl příliš opatrný, a tak jsem běžně míval odřený krk nebo šrám na uchu. Ale nikdy si nestěžoval, že mě musí stříhat. To je co říct.

Nita si podupává nohou. Tentokrát má na sobě bílé tričko s krátkým rukávem a vlasy stažené do ohonu. Usměje se, ale její oči zůstanou chladné.

„Vypadáš ustaraně,“ poznamenám.

„To proto, že jsem,“ odpoví. „Pojď se mnou, už nějakou dobu ti chci něco ukázat.“

Vede mě chabě osvětlenými chodbami, kde až na pár správců nikdo není. Zdá se, že Nitu všichni znají – mávají na ni nebo se usmějou. Dá si ruce do kapes a pečlivě se vyhýbá mému pohledu.

Projdeme dveřmi, které nejsou vybaveny bezpečnostním zámkem. Vedou do prostorné kruhové místnosti, které vévodí impozantní křišťálový lustr. Na podlaze jsou naleštěné tmavé parkety a na zdech visí bronzové desky, v nichž se odráží stropní světlo. Na deskách jsou vyrytá jména, desítky jmen.

Nita si stoupne pod lustr a rozpřáhne ruce, jako by chtěla místnost obejmout.

„Tohle jsou rodokmeny obyvatel Chicaga,“ řekne. „Je tady i tvůj.“ Přistoupím k jedné zdi a snažím se v množství jmen najít nějaké povědomé. Po chvíli hledání jsem odměněn: Uriah Pedrad a Ezekiel Pedrad.

U obou jmen je malým písmem připsáno „NN“ a u Uriahova jména je čerstvě vyrytá tečka. Tak zřejmě označují Divergentní.

„Víš, kde je můj?“ zeptám se.

Přejde na opačnou stranu místnosti a dotkne se jednoho panelu.

„Generace jsou zaznamenávány po mateřské linii. Proto si Jeanine

ve svých záznamech vedla Tris jako ‚druhou generaci‘ – protože její mat ka nepocházela z města. Netuším, jak se Jeanine k téhle informaci dostala, ale to už se asi nikdy nedozvíme.“

S úzkostí dojdu k Nitě. Nevím, co mě leká na tom, že uvidím jména svých rodičů a jejich předků vyrytá do bronzu. Od Kristin Johnsonové vede vertikála k Evelyn Johnsonové a jméno Evelyn Johnsonová je navíc horizontálně spojeno s Marcusem Eatonem. Pod oběma jmény stojí jednoduše: Tobias Eaton. K mému jménu jsou připojena písmena

„ON“ a tečka, ačkoli teď už vím, že Divergentní nejsem.

„První písmeno udává frakci, ze které pocházíš,“ komentuje Nita,

„a druhé frakci, kterou sis později vybral. Mysleli, že záznamy o frakcích jim pomůžou sledovat genové linie.“

U matčina jména stojí „SOx“. Předpokládám, že křížek označuje odpadlíky. Otec je klasifi kován jako „OO“ s tečkou.

Přejedu prsty po linii, která mě spojuje s mými rodiči, a dál po čáře vedoucí od jména mé matky k jejím rodičům a pořád dál, osm generací nazpět. Rodokmen tak mapuje to, co jsem vždy věděl ? že mezi mnou a nimi existuje pouto, pouto, které mi odkázalo jejich prázdné dědictví, a není před ním úniku.

„Hele, oceňuju, žes mi to ukázala,“ řeknu a jen těžko odolávám tísni a únavě, „ale nechápu, proč to muselo být uprostřed noci.“

„Prostě jsem myslela, že bys to chtěl vidět. A chtěla jsem s tebou mluvit.“

„O čem? Zase mě chceš povzbudit, že moje omezení nemají na mou osobnost vliv?“ Zavrtím hlavou. „Ne, díky. Minule mi to stačilo.“

„Ne,“ odpoví, „ale jsem ráda, žes to řekl.“

Opře se o desku a ramenem zakryje Evelynino jméno. Poodstoupím. Nechci být tak blízko, abych rozeznal světle hnědý kruh kolem jejích zorniček.

„Když jsme se včera bavili o genetické poruše… byla to taková zkouška. Potřebovala jsem zjistit, jak budeš reagovat, abych věděla, jestli ti můžu, nebo nemůžu věřit,“ vysvětlí. „Kdybys mou poznámku o omezenosti pře šel, odpověď by byla ne.“ Posune se o kousek blíž, takže ramenem zakryje i Marcusovo jméno. „Koukni, já na ty jejich nálepky nehraju.“

Vzpomenu si, s jakou nechutí mi vysvětlila, co znamená obrázek rozbité sklenice na jejích zádech, jako by vyplivla jed.

Rozbuší se mi srdce, cítím ho až v krku. Její dobrou náladu vystřídá hořkost a do očí jí vstoupí chlad. Bojím se jí, bojím se toho, co řekne

– a zároveň mě to vzrušuje, protože to znamená, že se nemusím smiřovat s myšlenkou, že jsem něco méně, než jsem věřil.

„A myslím, že ani ty ne,“ dodá.

„Jo, to ne,“ potvrdím.

„Tohle místo je samý tajemství,“ pokračuje. „Jedním z nich je, že Porušení jsou pro ně postradatelní. A dalším, že někteří z nás tohle jen tak nestráví.“

„Jak to myslíš, postradatelní?“ zeptám se nechápavě.

„Zločiny, kterých se dopustili na lidech, jako jsem já nebo ty, jsou závažný,“ prohlásí. „A utajovaný. Můžu ti to dokázat, ale to až později. Teď ti můžu říct jenom to, že máme dobrý důvody, abysme dělali proti Úřadu, a chceme, aby ses k nám připojil.“

Přimhouřím oči. „Proč? Co přesně ode mě chceš?“

„Teď ti chci nabídnout možnost vidět svět za hranicema areálu.“

„A oplátkou žádáš…?“

„Ochranu,“ odpoví. „Pojedu na nebezpečný místo a nikomu odsud to nemůžu říct. Ty jsi outsider, takže je pro mě logičtější věřit tobě, a vím, že se umíš bránit. Jestli mě doprovodíš, ukážu ti něco, co tě přesvědčí.“

Zlehka se dotkne srdce, jako by přísahala. Celé té akci nedůvěřuju,ale zvědavost mi nedá. Není pro mě těžké uvěřit, že by Úřad mohl mít na svědomí nekalé věci – zatím každá vláda, kterou jsem znal, prala špinavé prádlo, oligarchii Odevzdaných v čele s mým otcem nevyjímaje. A kromě toho ve mně od začátku volá slabý hlásek, že nejsem „porušený“, že moje osobnost se nedá vyjádřit geny, které předám svým dětem, pokud někdy nějaké budu mít.

Ničím jiným se zatím řídit nemůžu.

„Fajn,“ řeknu.

„Nejdřív ze všeho musíš souhlasit, že o tom nikomu neřekneš ani slovo, ani Tris. Je to pro tebe přijatelný?“

„Víš, že jí můžeš věřit.“ Slíbil jsem Tris, že už před ní nebudu mít žádné tajnosti. Neměl bych se plést do situací, kde svůj slib nemůžu dodržet.

„Proč jí o tom nemůžu říct?“

„Netvrdím, že se jí nedá věřit. Ona prostě jenom nemá schopnosti, který potřebujeme, a my nechceme ohrozit nikoho, koho nemusíme.

Koukni, Úřad nás nechce vidět organizovaný. Jestli si myslíme, že nejsme ,porušení‘, jako bysme tím říkali, že všechno, co se tady dělá – experimenty, genetický výmazy, všechno – je ztráta času. A věř mi, nikdo nechce slyšet, že jeho celoživotní úsilí je humbuk.“

Chápu ji naprosto přesně – je to jako zjistit, že frakce jsou uměle vytvořený systém z dílny místních vědců, kteří nás jen chtějí co nejdéle udržet pod kontrolou.

Odtlačí se od zdi a pak řekne něco, co mě s konečnou platností přesvědčí.

„Jestli jí o tom řekneš, připravíš ji o možnost svobodně se rozhodnout. Uděláš z ní intrikánku proti její vůli. Když to před ní dokážeš zamlčet, ochráníš ji.“

Prsty přejedu po rytině svého jména, Tobias Eaton. Tohle jsou moje geny, moje brynda.

Nechci do toho Tris tahat.

„Dobře,“ souhlasím. „Vyrazíme.“

Dívám se, jak kužel světla z její baterky s každým jejím krokem poskočí. Právě jsme z úklidové místnosti vytáhli batoh – předem se mnou počítala. Vede mě stále hlouběji do podzemních chodeb, kolem místa, kde se scházejí Porušení. Nakonec se ocitneme v chodbě bez elektřiny. Najednou se zastaví, sehne se a zašmátrá rukou po zemi. Po chvíli nahmatá petlici. Podá mi baterku, odsune západku a zvedne poklop zasazený do dlažby.

„Úniková cesta,“ vysvětlí. „Vykopali ji hned, jak sem přišli, aby v případě ohrožení vždycky byla možnost utéct.“

Vytáhne z batohu černý tubus a odšroubuje uzávěr. Ze světlice vyprsknou jiskérky, které proti její pokožce rudě zazáří. Upustí ji do otvoru.

Světlice letí několik metrů, než dopadne na zem, ale její světelná šmouha mi ještě nějakou dobu zůstane před očima. Nita se posadí na okraj šachty, zapne si hrudní přezku, aby jí batoh nesklouzl z ramen, a skočí.

Vím, že je to jen pár metrů, ale prostor, který se pode mnou rozevírá, mi připadá obrovský. Posadím se a shlédnu dolů do šachty, v jejíž červené záři se rýsují temné obrysy mých nohou. Pak se odstrčím.

„No vida,“ poznamená Nita, když doskočím na zem. Zvednu baterku, Nita před sebe natáhne ruku se světlicí a vyrazíme podzemní chodbou.

Sotva se vedle sebe vejdeme a já se musím krčit, abych se neuhodil hlavou o strop. Páchne to tady shnilotinou, plísní, zatuchlým vzduchem. „Zapomněla jsem, že se bojíš výšek.“

„Zas tolika věcí se nebojím,“ řeknu na svou obranu.

„Neurážej se!“ Usměje se. „Ostatně, na to jsem se tě vždycky chtěla zeptat.“ Překročím kaluž. Pod podrážkami mi zaskřípe písek. „Tvůj třetí strach,“ naznačí. „Když máš zastřelit tu ženu. Kdo je to?“ Světlice dohoří. Odteď nám bude muset stačit jen baterka. Pohnu rukou, abych mezi námi vytvořil víc místa – nechci se jí ani letmo dotknout.

„Nešlo o nikoho konkrétního,“ odpovím. „Šlo o to ji zastřelit.“

„Ty ses bál někoho zastřelit?“ podiví se.

„Ne. Bál jsem se toho, že to dokážu tak lehce.“

Nic neříká, ani já ne. Vůbec poprvé jsem o své obavě promluvil nahlas, a teď vidím, jak je zvláštní. Kolik lidí se bojí, že se v nich ukrývá monstrum? Lidé se mají bát druhých, ne sebe. Mají se snažit být jako jejich rodiče, ne se při té myšlence otřást hrůzou.

„Vždycky jsem si přála vědět, jak by vypadala moje krajina strachu,“ svěří se Nita ztichlým hlasem, jako by pronášela modlitbu. „Někdy mám pocit, že se bojím úplně všeho, a jindy ničeho.“

Přikývnu, i když mě ve tmě nevidí, a ve svitu baterky pokračujeme dál. Pod nohama nám dál skřípe písek a vzduch stále páchne po plísni. Bůhví odkud přichází.

Po dvaceti minutách chodba zahne a v nose mě zaštípe studený vzduch. Skoro se zachvěju. Zhasnu baterku. K východu nás dovede světlo měsíce, které sem proniká z konce chodby.

Ocitneme se v pustině, kterou jsme projížděli cestou z města. V krajině polorozpadlých budov a přerostlých stromů, jejichž kořeny prorůstají dlažbou chodníků. Pár metrů opodál stojí zaparkovaný starý nákladní vůz. Korbu zakrývají jen cáry vetché plachty. Nita na zkoušku kopne do jedné z pneumatik a pak si naskočí na místo řidiče. Klíčky jsou připravené v zapalování.

„A tohle je čí?“ zeptám se, když vylezu na sedadlo spolujezdce.

„Patří lidem, za kterýma jedeme. Řekla jsem jim, aby mi ho sem přistavili.“

„Co je to za lidi?“

„Přátelé.“

Proplétáme se labyrintem ulic, ale Nita tu zjevně není poprvé. Jakoby po paměti se vyhýbá vyčnívajícím kořenům a popadaným lampám pouličního osvětlení a bliká na zvířata v dálce před námi, aby pelášila pryč.

Vtom nám cestu zkříží zvíře s dlouhýma nohama a hnědým, štíhlým tělem. Hlavu má téměř ve výšce našich refl ektorů. Nita sešlápne brzdu, aby ho nesrazila. Zvíře zastříhá ušima a kulatýma očima si nás zvědavě prohlíží jako dítě.

„Jsou krásní, co?“ prohodí Nita. „Až tady jsem poprvý viděla jelena.“ Přikývnu. Je elegantní, ale váhavý, nerozhodný.

Nita lehce zatroubí a zvíře uhne z cesty. Nabereme původní rychlost a dojedeme na širokou, otevřenou silnici, která ústí na visutý most přes železniční koleje. Ty koleje, které mě před časem dovedly do nového světa. V dálce spatřím světla základny a všude kolem tmu.

Ale my směřujeme daleko na severovýchod.

Další světlo se objeví až po dlouhé době. Jedeme teď po úzké ulici plné výmolů. Na kabelu mezi původními kandelábry povlávají zavěšené žárovky.

„Tady zastavíme.“ Nita prudce zahne do boční ulice mezi cihlovými budovami. Vytáhne klíčky ze zapalování a podívá se na mě. „Otevři přihrádku před sebou. Měly by tam být zbraně.“

Poslechnu ji. Na starých, zmačkaných obalech tam leží dva nože. „Jak jsi na tom s nožem?“ zeptá se.

Neohrožení učili své nováčky vrhat nožem ještě předtím, než Max zavedl do výcviku změny, které jsem já už zažil. Nikdy jsem to neschvaloval, přišlo mi to spíš jako divadlo než praktická dovednost a v tom není radno Neohrožené, s jejich slabostí pro teatrálnost, podporovat.

„S nožem jsme kamarádi,“ ujistím ji a ušklíbnu se. „Nikdy jsem nemyslel, že to budu vážně potřebovat.“

„Vy Neohrožení nejste tak úplně k zahození… Čtyřko,“ opáčí a pousměje se. Sáhne po větším noži, já se spokojím s menším.

Jsem nervózní. Cestou po ulici otáčím střenkou mezi prsty. V oknech nade mnou poblikává jiné světlo, než na jaké jsem zvyklý – plameny svíček nebo luceren. V jednu chvíli se můj pohled střetne s hřívou vlasů a očima, které na mě zírají z temných očních důlků.

„Tady žijou lidi,“ podivím se.

„Jsme na okraji periferie,“ odpoví Nita. „Asi dvě hodiny od Milwaukee, což je hustě obydlená oblast na sever odsud. Jo, žijou tady lidi. Netroufají si vyrazit bůhvíkam, raději se zdržujou poblíž měst, ale dost daleko na to, aby byli mimo dosah vládních úřadů.“

„Proč chtějí žít mimo zákon?“ Vím, co je to za život, viděl jsem odpadlíky.

Vždy byli hladoví, v zimě promrzlí, v létě upocení, vždy zápasili o přežití. Vybrat si takový život dobrovolně není snadné – k tomu musí mít člověk pořádný důvod.

„Protože mají porušený geny,“ vysvětlí Nita a letmo na mě pohlédne.

„Porušení jsou technicky – právně – vzato lidi se stejnýma právama jako Neporušení, ale jen na papíře. Ve skutečnosti jsou chudší, dají se snadněji usvědčit z trestných činů, naopak šance, že získají dobrou práci, u nich klesá… Po všech stránkách představujou problém, už od války, a ta byla před víc než sto lety. Pro lidi tady bylo jednodušší se od společnosti úplně odříznout než se snažit problém vyřešit zevnitř, jak se o to pokouším já.“

Vzpomenu si na její tetování – rozbitá sklenice. Zajímalo by mě, kdy k němu přišla – zajímalo by mě, co jí do očí vtisklo ten divoký výraz, co stojí za její dramatickou rétorikou, co z ní udělalo revolucionářku.

„Jak to chceš vyřešit?“ zeptám se.

„Oberu Úřad o část jeho moci,“ řekne a stiskne čelist.

Ulice se promění v široký bulvár. Někteří lidé se pokradmo plíží podél krajů, ale většina klopýtá s láhvemi v rukou ve skupinkách středem třídy. Vesměs adolescenti. Zdá se, že na periferii jsou dospělí spíše výjimkou. Před námi se ozve křik a o dlažbu se roztříští sklo. Hrstka lidí se shlukne kolem dvojice rváčů.

Chci se k nim rozběhnout, ale Nita mě chytí za loket a táhne mě k jedné z budov.

„Na hrdinství není čas,“ řekne. Dojdeme ke dveřím nárožního domu. Vedle nich postává chlap jako hora a v ruce si točí s nožem. Vykročíme na schody. Muž si pohotově přehodí nůž do druhé ruky. Má ji samou jizvu.

Jeho tělesná konstituce, obratné zacházení s nožem, jeho zjizvená, umolousaná vizáž – to vše mi má nahnat strach. Ale jeho velké oči neskryjí plachost a zvědavost – připomenou mi pohled vyplašeného zvířete.

„Přišli jsme za Rafim,“ ohlásí nás Nita. „Jsme z areálu.“

„Můžete jít, ale nože necháte tady,“ řekne muž. Má vyšší, čistší hlas, než jsem čekal. Jinde by z něho mohl být i džentlmen, ale není. To slovo pravděpodobně nikdy neslyšel. Přestože nejsem zastánce změkčilosti, té myšlence se neubráním – jestliže v sobě tento člověk musel zapřít svou pravou povahu, pak se ze společnosti vytratilo něco důležitého.

„Ani náhodou,“ odporuje Nita.

„Nito, jsi to ty?“ ozve se hlas zevnitř. Je výrazný a melodický. Patří malému muži s širokým úsměvem. Objeví se ve dveřích. „Neříkal jsem, že je máš pustit rovnou? Pojďte dál, pojďte dál.“

„Zdravím, Rafi ,“ řekne Nita. Očividně se jí ulevilo. „Čtyřko, tohle je Rafi . Bez něho by snad periferie ani nebyla.“

„Těší mě,“ řekne Rafi a pokyne nám, abychom ho následovali. Ocitneme se v prostorné, otevřené místnosti, kterou osvětlují řady svíček a svítilen. Je vybavena dřevěným nábytkem. Jen za jedním ze stolů docela vzadu někdo sedí.

Je to žena a Rafi si k ní přisedne. Nejsou si podobní – žena má rusé vlasy a plnoštíhlou postavu, zatímco muž je snědý a vyzáblý – ale něco je na první pohled spojuje, jako by je vytesal jeden a týž sochař.

„Zbraně na stůl,“ zavelí Rafi .

Tentokrát Nita poslechne a položí svůj nůž přímo před sebe na okraj stolu. Posadí se a já hned po ní. Žena naproti nám odloží pistoli.

„A tohle je kdo?“ zeptá se a trhne hlavou směrem ke mně.

„Můj kolega,“ vysvětlí Nita. „Čtyřka.“

„To je jméno?“ podiví se, ale nevysmívá se mi jako většina ostatních lidí.

„Přezdívka z experimentu v Chicagu,“ upřesní Nita. „Udává počet věcí, kterých se bojí.“

Napadne mě, že mě možná představila pod tímhle jménem proto, aby se mohla zmínit, odkud pocházím. Dodává jí to nějaký vliv? Působím tak důvěryhodněji?

„Zajímavé,“ podotkne žena. „Tak, Čtyřko, já jsem Mary.“

„Rafi a Mary vedou odbojovou skupinu Porušených na Středozápadě,“ doplní Nita.

„To zní jako spolek přátel karbanu,“ vytkne jí Rafi skromnost.

„Říkejme tomu spíš povstání. Držíme pozice po celé zemi – v každé metropolitní oblasti funguje naše organizovaná jednotka, která spadá pod jednu z krajských samospráv na Středozápadě, Jihu a Východě.“

„A co Západ?“ zeptám se.

„Žádný už není,“ řekne Nita tiše. „Terén byl příliš náročný a města příliš daleko od sebe, než aby tam někdo po válce chtěl žít. Stala se z něho pustina.“

„Takže je to pravda,“ podiví se Mary a v očích se jí zatřpytí světlo, když se na mě podívá. „Lidi v experimentech vážně neví, co se kolem nich děje.“

„Jistěže neví, proč by měli?“ zeptá se Nita.

Dolehne na mě únava a uvědomím si, jaká tíha mi zavírá víčka. Celý můj dosavadní život byl jedna velká vzpoura. A teď se mám stát součástí další, tentokrát jako spojenec Porušených.

„Nechci být nezdvořilá,“ změní téma Mary, „ale nemáme moc času. Co nevidět tady začne někdo čmuchat.“

„Rozumím,“ odpoví Nita a podívá se na mě. „Čtyřko, můžeš to jít ven zkontrolovat? Potřebuju si s Rafi m a Mary chvilku v soukromí promluvit.“ Kdybychom neměli společnost, zeptal bych se jí, proč nemůžu jejich rozhovor vyslechnout, nebo proč se vůbec obtěžovala mě sem brát, když jsem mohl zůstat venku a hlídat. Vlastně jsem zatím otevřeně nesouhlasil, že jí pomůžu, a musela mít důvod mě svým přátelům představit. Bez námitek vstanu, vezmu si zpátky svůj nůž a vyjdu ven za Rafi ho zjizveným vyhazovačem.

Pouliční rvačka mezitím skončila. Na chodníku leží člověk. Chvíli mám pocit, že snad žije, ale to mu jen někdo prohledává kapsy. Už to není člověk, ale jen tělo.

„Mrtvej?“ Jako bych to slovo jenom vydechl.

„Jo. Kdo se neumí bránit, ten tady dlouho nepřežije.“

„Co vás sem teda táhne?“ Svraštím čelo. „Proč se nevrátíte do měst?“ Mlčí tak dlouho, až získám dojem, že mou otázku přeslechl. Dívám se, jak zloděj naposledy obrátí kapsy mrtvého naruby a pak vklouzne zpátky do nedalekého domu. Muž konečně promluví.

„Tady máš aspoň šanci, že když natáhneš brka, někomu to nebude jedno.

Jako třeba Rafi mu nebo dalším takovým. Když tě někdo odkrouhne ve městě, neštěkne po tobě ani pes – rozhodně ne, když jsi Porušenej. Co vím, tak Neporušený vždycky vyvázli nejhůř tak s ,neúmyslným zabitím‘. Kecy.“

„Neúmyslný zabití?“ zopakuju nechápavě.

„Bere se to jako nehoda,“ ozve se za mnou Rafi ho jemný, zpěvný hlas.

„Nebo aspoň polehčující okolnost, ne jako prvoplánová vražda. Ofi ciálně jsme si všichni rovní, že ano, ale praxe ukazuje, že někteří jsou si rovnější.“

Stoupne si za mě a zkříží si ruce na prsou. Spatřím v něm krále, který přejíždí pohledem po svém království a nemůže se nasytit jeho krásy. Rozhlédnu se po ulici, po rozpukaných chodnících, mrtvole s kapsami obrácenými naruby, oknech, ve kterých se mihotají plamínky svíček, a vím, že

krása, kterou Rafi vidí, je ve skutečnosti jen svoboda – svoboda být plnohodnotným, celistvým člověkem.

Také jsem tu svobodu jednou spatřil, když se mě matka pokusila vlákat mezi odpadlíky a měl jsem se zřeknout své frakce, abych se stal úplnějším člověkem. Ale celé to byla lež.

„Ty jsi z Chicaga?“ zeptá se Rafi .

Přikývnu, ale dál se dívám na potemnělý bulvár.

„A teď, když jsi venku, jak se na svět kolem díváš?“

„V podstatě stejně,“ odpovím. „Lidi tady rozdělujou zase jiný věci, vedou se tady jiný války.“

V místnosti za námi zavrže dřevěná podlaha, a když se otočím, s rukama v kapsách za mnou stojí Nita.

„Díky, že jste si udělali čas,“ řekne Nita a pokývne na Rafi ho.

„Musíme jít.“

Zamíříme zpátky k autu. Když se otočím za Rafi m, všimnu si, že nám mává na rozloučenou.

Ani tentokrát se naše cesta neobejde bez křiku – teď pro změnu naříká malé dítě. Slyším, jak fňuká a posmrkává, a chtě nechtě se mi vybaví vzpomínky na vlastní dětství, jak sedím s koleny u těla v ložnici a utírám si nos do rukávu. Matka všechny manžety předepírala v ruce, než je dávala do pračky, ale nikdy neřekla ani slovo.

Když dojdeme k autu, mám všeho tak akorát dost. Chci se vrátit zpátky do svého snu, do tepla, světla a pocitu bezpečí, a na tuhle bolavou pustinu zapomenout.

„Pořád nechápu, v čem je živoření na tomhle místě lepší než ve městě,“ řeknu. „Já jsem byla v reálným městě jenom jednou,“ odpoví Nita. „Funguje tam elektřina, ale je na příděl – máš ji jenom několik hodin denně.

To samý s vodou. Pořád si musíš dávat pozor, aby se ti něco nestalo. Lidi všechno hází na Porušený a policie všechno nevyřeší.“

„Tak proč nežijou v areálu?“ zeptám se. „Je to jednoznačně nejlepší místo k životu.“

„Z hlediska zdrojů ano,“ souhlasí Nita. „Ale i tam panuje stejný společenský systém jako ve městech, jen není na první pohled tak zřetelný.“

Dívám se do zpětného zrcátka, sleduju jak se periferie ztrácí z dohledu,

jak ji od okolních opuštěných budov odděluje jen šňůra žárovek natažených podél úzké ulice.

Projíždíme kolem temných domů se zabedněnými okny. Představu

ju si, jak asi musely vypadat, když ještě byly čisté a nablýskané. V zahrádkách před domy kdysi jistě býval udržovaný trávník, z oken do noci zářívalo útulné světlo. A po tom poklidném, tichém životě se mi zasteskne.

„Kvůli čemu jsi sem dneska vůbec jezdila?“ zeptám se.

„Potřebovali jsme doladit náš plán,“ upřesní Nita. V mdlém světle palubní desky si všimnu, že má rozkousaný spodní ret. „A chtěla jsem, aby tě viděli, aby viděli někoho, kdo celý svůj život prožil v uměle vytvořeným prostředí. Mary si dřív myslela, že lidi jako ty nutně kolaborujou s vládníma agentama, což pochopitelně není pravda. Zato Rafi , ten mi vůbec jako první dokázal, že Úřad, a potažmo celá vláda, nám o naší minulosti záměrně lže.“

Udělá pauzu, snad aby mi její argumenty došly, ale není to potřeba. Lidé, kteří byli u moci u nás ve městě, mi lhali celý život.

„Úřad se pořád rozplývá nad zlatým věkem lidstva před genetickými pokusy, kdy ještě žádní Porušení neexistovali a všude vládl mír,“ pokračuje Nita. „Ale Rafi mi ukázal starý fotky z války.“

Chvíli nic neříkám. „A?“

„A?“ zeptá se Nita nevěřícně. „Jestliže údajně neporušení lidi dopustili válku a zdevastovali tuhle zemi naprosto srovnatelným způsobem jako teď údajně Porušení, jaký opodstatnění mají všechny ty kecy o nápravě genetický poruchy, která polyká tolik prachů a času? Jakej smysl mají všechny ty experimenty kromě toho, že mají přesvědčit ty správný lidi, že vláda vynakládá maximální úsilí na to, aby se nám tu všem žilo líp, i když to není pravda?“

Pravda dokáže všechno změnit – nebyl to snad i důvod, proč Tris tak zoufale toužila zveřejnit to video a byla nakonec ochotná se kvůli tomu dát dohromady s mým otcem? Věděla, že pravda, ať už je jakákoli, navždy změní naše úsilí, naše priority. A tady teď supluje roli pravdy lež, která navždy mění lidské snažení a žebříčky hodnot. Místo aby lidé vytáhli do boje s chudobou a zločinnou politikou, která v zemi bezuzdně bují, rozhodli se jednou provždy vypořádat s genetickou poruchou.

„Proč? Proč plýtvat takovým množstvím času a energie na něco, co ve skutečnosti není žádnej problém?“ zeptám se a snažím se v sobě zaplašit úzkost.

„Lidi, kteří se v tomhle angažujou, o tom nejdřív někdo musel přesvědčit,“ odpoví Nita. „To je další věc, co mi Rafi ukázal – příklady propagandy, kterou vláda o genetický poruše začala šířit. Ale původně? Nevím.

Asi to bylo několik věcí zároveň. Předsudky vůči Porušeným? Možná touha mít lidi pod kontrolou – jedněm vštípit, že nejsou v pořádku, a druhým naopak, že jsou zdraví a dokonalí? Tyhle věci se každopádně nestaly přes noc a měly určitě víc důvodů.“

Opřu se spánkem o studené sklo okénka a zavřu oči. Hlavou mi víří příliš mnoho nových informací, než abych se na cokoli dokázal soustředit. Jízda mě nakonec ukolébá k spánku.

Když se konečně podzemní chodbou dostaneme zpátky do areálu a já se vrátím do hotelového pokoje, na obzoru začíná svítat. Tris opět visí ruka přes okraj postele, špičkami prstů se dotýká podlahy.

Posadím se naproti ní a na okamžik se zadívám na její tvář. Přemýšlím o tom, co jsme si tehdy v noci v Miléniu slíbili: Že už si nikdy nebudeme

lhát. Ona to slíbila mně a já jí. Když jí neřeknu, co jsem dnes v noci viděl a slyšel, poruším naši dohodu. A kvůli čemu? Abych ji ochránil? Abych poslechl Nitu, kterou sotva znám?

Zlehka jí odhrnu vlasy z obličeje, abych ji neprobudil. Tris nepotřebuje ochránit. Je dost silná sama o sobě.

KAPITOLA 24

TRIS

Peter si na opačném konci pokoje skládá knížky do nějaké tašky. Pak si strčí do pusy červenou tužku a s taškou v ruce odejde pryč. Ještě na chodbě slyším, jak mu knížky při chůzi pleskají o nohu. Počkám, dokud se pleskání nevytratí, a pak se otočím ke Christině.

„Zkoušela jsem se tě na to nezeptat, ale vzdávám to. Ty máš něco s Uriahem?“

Christina leží na posteli a jedna noha jí volně visí přes okraj. Podívá se na mě, jako kdybych byla úplně vedle.

„Co? Já jen, že vás vidím pořád spolu,“ řeknu na svou obranu. „Jako že pořád.“

Je slunečný den a skrz bílé závěsy proniká do pokoje světlo. Nevím proč, ale všechno voní spánkem – vypraným prádlem, botami, propocenými pyžamy a ranní kávou. Polovina postelí je stále rozestlaná a hyzdí je zmuchlané přikrývky. Většina z nás je ze stejné frakce, ale každý den s překvapením zjišťuju, jak jsme rozdílní. Ve zvycích, v povahách, v tom, jak se díváme na svět.

„Věř, nebo nevěř, ale nic mezi náma není,“ odpoví Christina a podepře se lokty. „Pořád má zlomený srdce. Oba se tady nudíme. A znáš ho.“

„A? To neznamená, že mu to nesekne,“ opáčím.

„To netvrdím, ale nedá se s ním o ničem vážně bavit.“ Christina zavrtí hlavou. „Nevykládej si to špatně, já se ráda zasměju, ale od vztahu čekám něco víc.“

Přikývnu. Chápu ji – možná lépe než kdokoli jiný, vždyť můj vztah s Tobiasem není zrovna založený na legráckách.

„Navíc, ne každý přátelství končí románkem,“ dodá Christina. „Tebe jsem taky ještě nezkusila políbit.“

Zasměju se. „To je pravda.“

„Kde ty pořád vězíš?“ Šibalsky zacuká obočím. „Se Čtyřkou? A co, procvičujete malou násobilku? Nebo už velkou?“ zeptá se významně. Schovám obličej do dlaní. „Jsi vážně děsná.“

„Odpověz na otázku.“

„Žádnou násobilku,“ ujistím ji. „Aspoň zatím ne. Teď nemá v hlavě nic jinýho než svoje geny.“

„Takhle je to.“ Christina se posadí.

„Co si o tom myslíš?“ zeptám se.

„Nevím. Štve mě to.“ Svraští čelo. „Nikdo nemá rád, když se mu říká, že s ním něco není v pořádku. Zvlášť když to dost dobře nemůže změnit.“

„Ty si vážně myslíš, že s tebou něco není v pořádku?“

„Asi není. Je to jako nemoc, ne? Můžou to vyčíst z genů. O tom se moc diskutovat nedá.“

„Já netvrdím, že tvoje geny nejsou jiný,“ řeknu. „Já jenom nevěřím tomu, že někdo má geny zdravý a někdo ,porušený‘. Geny pro modrý a hnědý oči se taky liší, ale copak jenom modrý oči mají tu správnou barvu? Mně se prostě zdá, že to rozdělení je uměle vytvořený.“

„Možná je, ale na základě toho, že Porušení se chovají prokazatelně hůř,“ zdůrazní Christina.

„Ale z řady důvodů, a to už nikoho nezajímá,“ odseknu.

„Hele, vážně nevím, proč se s tebou hádám, když bych chtěla, abys měla pravdu,“ řekne Christina se smíchem. „Ale nemyslíš, že takoví chytrolíni, jako jsou tady, by na ty důvody přišli?“

„Co by nepřišli,“ odpovím. „Jenomže i ti nejchytřejší lidi jsou pořád lidi, a ti najdou jenom to, co najít chtějí.“

„Možná jsi taky zaujatá,“ podotkne Christina. „Protože se to týká tvých kamarádů – a tvýho přítele.“

„Možná.“ Těžko hledám nějaké vysvětlení, kterému bych sama věřila, ale přesto to řeknu. „Já prostě nevidím důvod, proč tomu všemu věřit. Budu se k ostatním chovat líp, když budu vědět, že jsou ,narušení‘? Ne, spíš naopak.“

Kromě toho vidím, co to dělá s Tobiasem, jak o sobě začal pochybovat. Nechápu, jak by z toho mohlo vzejít něco dobrého.

„Člověk nevěří něčemu proto, že mu to usnadňuje život, ale proto, že je to pravda,“ argumentuje Christina.

„A není lepší“ – soukám ze sebe pomalu ve snaze svou myšlenku zformulovat – „věci přehodnocovat na základě toho, kam tě víra v ně dovedla?“

„Zase z tebe promluvil Škrob,“ rýpne si Christina a odmlčí se.

„Obávám se, že se na to dívám pragmatičtěji. Ach jo, my těm frakcím asi nikdy neunikneme.“

Pokrčím rameny. „Možná to není potřeba.“

Do pokoje vejde Tobias. Je bledý a už od pohledu vyčerpaný, jako teď každý den. Vlasy má na jedné straně přeleželé a na sobě oblečení z předchozího dne. Do pyžama se tady na noc zatím ještě nikdy nepřevlékl.

Christina se má k odchodu. „Hele, tak já poběžím. A celej tenhle prostor… vám velkoryse přenechám.“ Máchne rukou k postelím a cestou ke dveřím na mě spiklenecky zamrká.

Tobias se pousměje, ale nevypadá, že by měl kdovíjakou radost. Ani si ke mně nepřisedne – zůstane stát u čela mé postele a nervózně si pohrává s lemem košile.

„O něčem s tebou chci mluvit,“ vypadne z něj.

„Do toho,“ povzbudím ho, ale v neblahé předtuše mi poskočí srdce.

„Nejdřív mi musíš slíbit, že nebudeš vyšilovat,“ pokračuje.

„Ty víš, že hlouposti neslibuju,“ odpovím se staženým hrdlem.

„Fajn.“ Raději se posadí, ale na svou postel, na zmuchlanou peřinu. Mému pohledu se vyhýbá. „Včera večer jsem pod polštářem našel vzkaz. Od Nity. Chtěla se se mnou potkat a já jsem tam šel.“ Narovnám se. Představím si její půvabnou tvář a elegantní chůzi, kterou se k Tobiasovi blíží, a samou zlostí mě polije horko. „Tak tebe pěkná holka pozve na noční rande a ty prostě jdeš?“ zeptám se. „A potom chceš, abych nevyšilovala?“

„O žádný rande nešlo. Vážně,“ řekne zbrkle a konečně se na mě podívá.

„Jenom mi chtěla něco ukázat. Odmítá se smířit s genetickou poruchou, i když navenek se tak tváří. Má plán, jak Úřad částečně připravit o moc a dát ji do rukou Porušeným. Jel jsem se s ní podívat na periferii.“

Dozvím se o podzemní chodbě, která vede z areálu ven, o zchátralém městě na periferii, o rozhovoru s Rafi m a Mary. Poví mi o válce, kterou vláda lidem zatajila, aby se nikdo nedozvěděl, že i Neporušení jsou schopni napáchat zvěrstva, a o tom, jak Porušení živoří tam, kam dosud sahá moc státního aparátu.

Poslouchám ho a cítím, jak ve mně vůči Nitě narůstá podezření, ale nevím, odkud se bere – jestli je to můj instinkt, na který se obvykle spoléhám, nebo čirá žárlivost. Když domluví, s očekáváním se na mě podívá.

Sešpulím rty a snažím se rozhodnout.

„Jak víš, že ti nelže?“ zeptám se.

„Nevím,“ odpoví upřímně. „Slíbila, že mi předloží důkazy. Dnes večer.“ Vezme mě za ruku. „Chci, abys šla se mnou.“

„A Nitě to nebude vadit?“

„I kdyby.“ Proplete si se mnou prsty. „Jestli vážně potřebuje, abych jí pomohl, bude se s tím muset smířit.“

Podívám se na naše propletené prsty, na roztřepenou manžetu jeho šedé košile, na prošoupané koleno na jeho džínách. Nemám nejmenší chuť trávit čas společně s Nitou a Tobiasem, zvláště když vím, že jejich údajná genetická porucha je spojuje způsobem mně zapovězeným. Ale pro Tobiase je to důležité. A já se chci stejně jako on dopátrat jakýchkoli důkazů, které by Úřad usvědčily ze zločinného jednání.

„Dobře,“ řeknu. „Půjdu tam. Ale ani na vteřinu si nemysli, že bych jí spolkla to, že se zajímá čistě a jenom o tvůj genetickej kód.“

„A ty si ani na vteřinu nemysli, že se zajímám o kohokoli jinýho než o tebe.“

Obejme mě kolem krku a přitáhne si mé rty ke svým.

Jeho polibek i slova mě povzbudí, ale stísněný pocit mě zcela neopustí.

KAPITOLA 25

TOBIAS

S Nitou se potkáme něco po půlnoci v hotelové hale vyzdobené právě rozkvétajícími rostlinami – v květináčích působí jako spoutaná vášeň. Když si Nita všimne, že vedle mě stojí Tris, zkřiví obličej, jako by kousla do kyselého jablka.

„Slíbils, že jí o tom neřekneš,“ řekne a namíří na mě prst. „Už ji nechceš chránit?“

„Rozmyslel jsem si to,“ odpovím.

Tris se hrubě zasměje. „To jsi mu nakukala, že mě tím ochrání? Tomu aspoň říkám manipulace. Bravo.“

Povytáhnu obočí. Takhle mě o tom nenapadlo uvažovat, a ta myšlenka mě najednou vyleká. Pokud jde o postranní úmysly, obyčejně se můžu spolehnout na vlastní úsudek nebo představivost, ale tolik jsem si zvykl na potřebu Tris chránit, zvlášť když jsem ji málem ztratil, že jsem o tom moc nepřemýšlel.

Nebo jsem si natolik zvykl raději lhát než říkat lidem pravdu, kterou nechtějí slyšet, že jsem Nitinu lest tiše přivítal. „Nebyla to manipulace, ale pravda,“ konstatuje Nita už klidně. Unaveně si přejede rukou po obličeji a uhladí si vlasy. Nesnaží se mluvit na svou obranu, což znamená, že by mohla říkat pravdu. „Mohli by tě zatknout jenom za to, co víš a žes to nenahlásila. Tomu jsem se chtěla vyhnout.“

„Tak na to je už pozdě,“ řeknu. „Tris jde s náma. Je to problém?“

„Radši vás budu mít oba než ani jednoho, a jak se na vás dívám, tak ani jinou možnost nemám,“ prohlásí Nita a protočí panenky. „Jde se.“

Tris, Nita a já zamíříme ztichlým areálem k laboratořím, kde Nita pracuje. Nikdo nemluví. Přecitlivěle reaguju na každé zavrzání podrážek, na každý hlas, který k nám dolehne, na každé zaklapnutí dveří. Jako bychom dělali něco zakázaného, ačkoli technicky vzato

předpisy neporušujeme. Zatím. U vstupu do laboratoří se Nita zastaví a přiloží svůj odznak ke skeneru.

Projdeme kolem místnosti pro genovou terapii, kde jsem se seznámil se svou genetickou mapou, a noříme se dál do útrob komplexu. Všechno kolem je tmavé a ponuré a po podlaze poletují chuchvalce prachu.

Nita rozrazí ramenem další dveře. Ocitneme se ve skladišti. Podél stěn stojí skříně se zásuvkami. Každá zásuvka je opatřena štítkem s číslem, mnohdy již špatně čitelným. Uprostřed místnosti se vyjímá laboratorní stůl s počítačem a mikroskopem. Vedle něj postává mladý muž s blond vlasy sčesanými dozadu.

„Tobiasi, Tris, tohle je můj přítel Reggie,“ představí nás Nita. „Je to náš člověk.“

„Rád vás poznávám,“ řekne Reggie a potřese si rukou s Tris a pak se mnou. Má pevný stisk.

„Ukaž jim nejdřív ty slajdy,“ zaúkoluje ho Nita.

Reggie poklepe na monitor počítače a kývne na nás, abychom přistoupili blíž. „Já nekoušu.“

S Tris se na sebe podíváme a stoupneme si ke stolu za Reggieho. Na obrazovce se začnou v těsném sledu promítat snímky. Jsou černobílé a působí zrnitě a zkresleně – musí být hodně staré. Během několika vteřin si uvědomím, že jsou to fotografi e dokumentující utrpení: na kost vyzáblé děti s obrovskýma očima, jámy s navršenými těly, obří hromady hořících papírů. Snímky se střídají velice rychle, jako stránky knihy poletující ve větru, takže mi z hrůzných výjevů utkví v hlavě jen převažující dojem.

Pak odvrátím pohled, už se na to nedokážu dívat. Ponořím se do hlubokého ticha.

Když se podívám na Tris, svým výrazem mi připomene klidnou vodní hladinu – jako by ji snad obrazy ani nezčeřily. Pak si všimnu, že se jí chvějí rty. Pevně je sevře, aby své zděšení zamaskovala.

„Prohlédněte si tyhle zbraně.“ Reggie nám ukáže fotografi i uniformovaného muže s puškou v ruce. „Ten chlap drží v ruce hotovou historickou

relikvii,“ podotkne. „Zbraně, které se používaly během Očistné války,

byly daleko důmyslnější. To by vám potvrdily i ofi ciální zdroje. To znamená, že tady se bavíme o válce, která se odehrála hluboko v minulosti.

A vzhledem k tomu, že tehdy žádná genetická manipulace neexistovala, museli ji vést geneticky neporušení lidé.“

„Jak se dá něco jako válka ututlat?“ zeptám se.

„Lidi žijou v izolaci a bídě,“ řekne Nita tiše. „Znají jenom to, co je někdo naučil, mají přístup jen k omezenýmu množství informací. A kdo na to všechno dohlíží? Vláda.“ Tris trhne hlavou a začne nervózně drmolit. „Dobře. Tak vám – nám lžou o minulosti. To z nich ještě nedělá naše nepřátele. Prostě se jenom hrubě mýlí a snaží se… napravit svět. Svým pošetilým způsobem.“

Nita a Reggie si vymění letmý pohled.

„A o to právě jde,“ zdůrazní Nita. „Protože kvůli jejich omylu lidi trpí.“

Jednu ruku položí na stůl a opře se o ni, aby se k nám mohla naklonit. Znovu v ní spatřím Nitu revolucionářku, která zastíní všechny její ostatní tváře – mladou ženu, ženu s nálepkou Porušená, laboratorní pracovnici.

„Když se Odevzdaní rozhodli vynést pravdu na světlo dřív, než měli,“ řekne pomalu, „a Jeanine je chtěla umlčet… Úřad jí velkoryse nabídl svůj

malý technologický zázrak – bojové simulační sérum, které zotročilo mysl Neohrožených, a celá Odevzdanost lehla popelem.“

Chvíli mi trvá, než to vstřebám.

„To nemůže být pravda,“ namítnu. „Jeanine mi řekla, že nejvyšší procento Divergentních – to znamená geneticky neporušených – bylo právěv Odevzdanosti. Ty sama jsi tvrdila, že Úřad si cení Divergentních tak moc, že dokonce někoho vyslal na jejich záchranu. Proč by teda pomáhal Jeanine?“

„Jeanine se mýlila,“ vloží se do toho Tris odměřeným tónem. „Zato Evelyn ne. Nejvíc Divergentních bylo mezi odpadlíky, ne v Odevzdanosti.“ Obrátím se k Nitě.

„Pořád nechápu, proč by riskovali životy tolika Divergentních. Jestli neexistuje důkaz…“

„Proč myslíš, že jsme tady?“ přeruší mě Nita a rozsvítí další světla. Vykročí podél skříní na levé straně. „Nechtějte vědět, jak dlouho mi trvalo, než mi sem povolili přístup. A pak se v tom všem vyznat. Paradoxně mi nejvíc pomohl člověk, který s náma sympatizuje, i když sám má geny čistý.“

Chvíli hledá tu správnou zásuvku a pak z ní vytáhne lahvičku s oranžovou tekutinou.

„Nepřipomíná ti to něco?“ zeptá se.

Matně si vzpomenu na injekci, kterou nás očkovali těsně předtím, než Jeanine zahájila svůj útok. Tris tehdy čekalo závěrečné kolo výcviku. Byl to Max, kdo mi ji píchl do krku. Neviděl jsem v tom nic zvláštního – píchnout si sérum pro mě byla rutina. Ale když injekci připravoval, na ampuli dopadlo světlo. Sérum mělo stejnou oranžovou barvu jako věc, kterou teď Nita drží v ruce.

„Barvy souhlasí,“ potvrdím. „A?“

Nita dojde k mikroskopu. Reggie si z podnosu vedle počítače vezme sklíčko, do jeho středu dvakrát kápne kapátkem a druhým sklíčkem vzorek překryje. Opatrným, ale jistým pohybem ho umístí pod mikroskop – je vidět, že je v práci s preparáty zběhlý.

Pak několikrát poklepe na dotekový displej a otevře program „MicroScan“.

„Tyhle informace jsou volně přístupný každému, kdo s programem umí zacházet a zná systémový heslo. Nebo ho jako my od někoho získal,“ vysvětluje Nita. „Jinými slovy se bezpečnostní opatření dají obejít. Nikoho by nenapadlo, že se v tom někdo bude chtít hrabat. Porušení přístup do systému nemají, takže bysme o ničem z toho ani neměli vědět. Tenhle archiv je něco jako starožitnictví – najdete tady záznamy o nevydařených pokusech, poznatky, který už byly překonány, a spoustu zbytečností.“ Nita se skloní nad mikroskop a postranním kolečkem obraz v objektivu zaostří.

„Můžeš,“ řekne.

Reggie stiskne tlačítko na počítači a na obrazovce se v programu MicroScan objeví nějaký text. Prstem ukáže na odstavec uprostřed stránky a naznačí mi, abych ho přečetl.

„Simulační sérum v4.2. Koordinuje neomezený počet jedinců. Přenáší signály na velké vzdálenosti. Neobsahuje mustrový halucinogen – podobu simulované reality určuje programátor.“

Popis dokonale sedí.

Opravdu jde o sérum použité při útoku.

„Jak by mohl Úřad něčím takovým disponovat, kdyby to sám nevyvinul?“ položí Nita otázku. „Do experimentálních prostředí dodával séra Úřad, ale do jejich vývoje a zdokonalování už nezasahoval. Kdyby tohle sérum vyrobila Jeanine, nevzali by jí ho. Fakt, že je sérum tady, znamená, že pochází odsud.“

Zůstanu civět do okuláru na osvětlené sklíčko a plovoucí pomerančovou kapku. Pak roztřeseně vydechnu.

„Proč?“ zeptá se Tris přidušeně.

„Odevzdaní se chystali říct pravdu celýmu městu. Sami jste viděli, co to teď s lidma udělalo: Z Evelyn se vyklubal diktátor, odpadlíci se tvrdě obuli do všech bývalých frakcionářů, a to nepochybně nezůstane bez ode zvy. Ještě se bude cedit krev. Pravda v rukou veřejnosti může ohrozit celý experiment,“ řekne Nita. „A když se k tomu před několika měsíci schylovalo a Odevzdaní měli v plánu zveřejnit ten videozáznam, Úřad došel k závěru, že bude lepší obětovat jednu frakci – včetně hrstky Divergentních – než dopustit, aby lehlo popelem celý město. A tak udělali z Odevzdanosti obětního beránka. A koho si vzali na pomoc? Jeanine Matthewsovou.“

Její slova se kolem mě obestřou jako noc a celého mě pohltí.

Opřu se rukama o stůl, nechám do nich proniknout jeho kovový chlad a zadívám se na svůj odraz. Možná jsem celý život nenáviděl svého otce, ale nikdy jsem nezpochybňoval jeho frakci. Pokoj, který v jejich komunitě vládl, a zaběhnutý pořádek ve mně probouzely dobrý pocit. Teď je většina těch milých, laskavých lidí po smrti. Po násilné smrti, kterou kolem sebe rozsela armáda Neohrožených s Jeanine v čele a mocí Úřadu za zády. Mezi oběťmi byli i Trisini rodiče.

Tris stojí tak pokorně – ruce jí ochable visí podél těla a do tváře se jí hrne krev.

„V tom je právě ten problém, že se nechali svýma experimentama tak zaslepit,“ dodá Nita a její slova jako by vplouvala do našich

vyprázdněných myslí. „Úřad si jich cení víc než našich životů, to je fakt. A teď by se všechno mohlo ještě zhoršit.“

„Zhoršit?“ zopakuji nevěřícně. „Co může být horší než vyvraždit většinu Odevzdaných?“

„Vláda už skoro rok hrozí, že experimenty ukončí,“ vysvětlí Nita.

„Jejich osud visí na vlásku, protože lidi tam nedokážou žít v míru, a David dává věci do pořádku za pět minut dvanáct. Jestli se situace v Chicagu výrazně zhorší, udělá to znovu. Všechny experimenty vyresetuje.“

„Vyresetuje,“ zamumlám.

„Pomocí paměťového séra Odevzdaných,“ doplní Reggie. „To sérum beztak vymysleli tady. Každý muž, žena nebo dítě – všichni budou muset začít odznovu.“

„Jejich životy budou proti jejich vůli vymazány, jen aby se vyřešil genetický problém, který ve skutečnosti neexistuje,“ posteskne si Nita. „Úřad tu moc má. A takovou moc by nikdo mít neměl.“ Vzpomenu si na to, co mi projelo hlavou, když mi Johanna řekla o zákrocích prováděných na pohraničních hlídkách – že když někdo člověku vezme jeho vzpomínky, změní i jeho totožnost.

Najednou je mi jedno, co Nita zamýšlí udělat, pokud bude ten zásah dostatečně tvrdý. Posledních pár dní mě jen utvrdilo v myšlence, že nic na tomhle místě nestojí za záchranu.

„Jaký je plán?“ zeptá se Tris úsečně, téměř mechanicky.

„Podzemní chodbou vpustím do areálu spojence z periferie,“ spustí Nita. „Tobiasi, ty mezitím vypneš bezpečnostní systém, aby nás nechytili – ta technologie je skoro identická s tím, co jste používali v dozorně u Neohrožených, takže by to pro tebe neměl být problém. Potom Rafi , Mary a já pronikneme do zbrojní laboratoře a ukradneme paměťový sérum, aby ho Úřad nemohl použít. Reggie nám zatím pomáhal jen ze zákulisí, ale v den D nám otevře chodbu.“

„Co s tím sérem uděláte?“ chci vědět.

„Zničíme ho,“ odvětí Nita vyrovnaně.

Cítím se zvláštně, jako splasklý balón. Nevím, co jsem si představoval, když Nita mluvila o svém plánu, ale tohle ne – když uvážím, že jde o lidi, kteří nesou odpovědnost za útok na

Odevzdanost, kteří mi našeptali, že s mou DNA je něco v nepořádku, její pomsta mi přijde nepatrná a pasivní.

„To má být všechno?“ zeptá se Tris a po dlouhé době odlepí oči od mikroskopu. Pak je přimhouří a zabodne pohled do Nity. „Tak vy víte, že Úřad nechal povraždit stovky lidí, a naplánujete jenom… zničení paměťovýho séra?“

„Myslíš, že mě tvoje kritika zajímá?“ opáčí Nita.

„To není kritika,“ namítne Tris. „Já ti prostě nevěřím. Ty tyhle lidi nenávidíš. Slyším, jak o nich mluvíš. Nevím, co máš za lubem, ale nikdo mě nepřesvědčí, že jdeš jenom po nějakým séru.“

„To sérum udržuje experimenty při životě. Je to nejsilnější zbraň, kterou Úřad disponuje, a já mu ji chci vzít. Myslím, že to prozatím bude víc než stačit.“ Nita hovoří klidně, jako by něco vysvětlovala dítěti.

„Nikdy jsem netvrdila, že nic dalšího už nepodniknu. Ale udeřit tvrdě hned napoprvý by se nemuselo vyplatit. Tohle je běh na dlouhou trať, ne sprint.“

Tris jen zavrtí hlavou.

„Tobiasi, jdeš do toho s náma?“ zeptá se Nita.

Od Tris, která je celá napjatá a prkenná, přejedu pohledem k uvolněné, připravené Nitě. Nevidím věci tak, jak je vidí Tris, neslyším to, co ona.

A když si představím, jak říkám ne, jako bych se hroutil sám do sebe. Musím něco udělat. Možná to nebude nic převratného, ale něco udělat musím a nechápu, jak to že Tris se mnou tuhle zoufalou potřebu nesdílí.

„Jdu,“ řeknu. Tris se ke mně obrátí a v doširoka rozevřených očích má nevěřícný pohled. Nevnímám ji. „Vyřadit bezpečnosťák zvládnu, ale budu potřebovat tišící sérum, máte k němu přístup?“

„Máme.“ Nita se pousměje. „Dám ti vědět. Pojď, Reggie. Dopřejeme těm dvěma trochu… soukromí.“

Reggie na mě pokývne, pak na Tris a vzápětí se za nimi nehlučně zaklapnou dveře.

Tris si výhružně zkříží ruce na prsou, abych se od ní držel dál.

„Nechápu tě,“ řekne. „Vždyť ona lže! Ty to nevidíš?“

„Nevidím, protože není co vidět!“ odpovím. „Poznám, když někdo lže. Myslím, že tentokrát máš klapky na očích ty. Možná jenom žárlíš.“

„Já nežárlím!“ ohradí se a zlostně se na mě podívá. „Nejsem úplně praštěná.

Nita má v plánu něco víc – a být tebou, tak zdrhám hodně daleko od člověka, kterej tě chce do něčeho namočit a neříká ti o tom celou pravdu.“

„Jenže já nejsem ty.“ Zavrtím hlavou. „Bože, Tris. Tihle lidi zavraždili tvý rodiče a ty to necháš plavat?“

„Nikdy jsem neřekla, že to nechám plavat,“ odsekne Tris. „Ale nemusím skočit po prvním plánu, co se namane.“

„Koukni, vzal jsem tě sem, protože jsem k tobě chtěl být upřímnej.

A ty hned děláš o lidech krátkozraký závěry a říkáš mi, co mám dělat!“

„Dobře, tak si vzpomeň, co se stalo, když jsi minule těm mým

‚krátkozrakým závěrům‘ nevěřil,“ odpoví Tris ledově. „Zjistil jsi, že jsem měla pravdu.

Stejně jako jsem ji měla s tím videem a s Evelyn a jako ji mám i teď.“

„No jasně, ty máš vždycky pravdu,“ řeknu. „Takže podle tebe je správný vrhat se do nebezpečí po hlavě a bez zbraně? Je správný mi lhát a jít se nechat uprostřed noci oddělat? A co Peter, v něm ses taky nespletla?“

„Petera mi nepředhazuj.“ Ukáže na mě prstem, až se cítím jako kárané dítě. „Nikdy jsem netvrdila, že jsem dokonalá, ale ty – ty se ani nedokážeš přenýst přes svoje bolístky. Skočil jsi na špek Evelyn, protožes v ní hledal svou ztracenou matku, a teď budeš skákat podle toho, jak Nita píská, jenom aby sis dokázal, že nejsi porušenej –“

To slovo mě zamrazí.

„Já nejsem porušenej,“ řeknu tiše. „A překvapuje mě, jak mizerně málo mi věříš, protože jinak bys mou sebedůvěru takhle nepodrývala.“ Zavrtím hlavou. „A nemusím se tě dovolovat.“

Zamířím ke dveřím. Už sahám na kliku, když se Tris ještě jednou ozve.

„Odejít uprostřed rozhovoru, abys měl poslední slovo, to je vážně na úrovni!“

„Na stejný úrovni jako podezírat někoho jenom proto, že mu to zrovna sluší,“ opáčím. „Myslím, že jsme si kvit.“

Odejdu z místnosti.

Nejsem žádné uzoufané, nevyrovnané dítě, které si nechává věšet bulíky na nos. Nejsem porušený.

KAPITOLA 26

TRIS

Přitlačím čelo k okuláru mikroskopu. Před očima mi pluje oranžové sérum. Hledání skulin v Nitině argumentaci mě zaměstnalo natolik, že jsem málem přehlédla jeden holý fakt: Nejenom že Úřad sérum vyprodukoval, ale nějakým způsobem ho musel Jeanine doručit. Narovnám se. Proč by s nimi Jeanine spolupracovala, když víc než kdo jiný toužila zůstat ve městě, daleko od jejich vlivu?“

Něco je ale muselo spojovat. Obě strany chtěly zachovat kontinuitu experimentu. Obě se děsily toho, co by v opačném případě nastalo. A byly tomu ochotné obětovat životy nevinných.

Myslela jsem, že tohle místo by se mohlo stát mým novým domovem. Ale jak bych mohla žít mezi vrahy? Zhoupnu se na patách, jako by mě náhle odstrčila nějaká neviditelná síla, a s bušícím srdcem vyjdu z laboratoře.

Těch několika lidí, kteří lelkují na chodbě, si nevšímám. Mířím stále hlouběji do útrob obřího komplexu. Možná že tohle je náš nový domov, slyším se říkat Christině.

Tyhle lidi zavraždili tvý rodiče, vrací se ke mně ozvěnou Tobiasova slova.

Nevím, kam jdu, ale potřebuju kolem sebe cítit prostor, nadechnout se. Sevřu svůj identifi kační odznak v dlani a zamířím k soše. Bezpečnostní kontrolou napůl proběhnu. Do nádrže nyní nedopadá žádné světlo, i když voda z fontány stále odkapává, každou vteřinu jedna kapka. Chvíli ji pozoruju. A pak přes kamennou tabuli zahlédnu Caleba.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se váhavě.

Ne, nejsem. Začínala jsem si myslet, že jsem konečně našla místo, kde

bych chtěla zůstat, místo, které by bylo solidní, nezkorumpované a volnomyšlenkářské natolik, že bych do něj chtěla patřit. Ale teď už to vím – žádné

takové místo neexistuje.

„Nejsem.“

Obejde fontánu. „Co se stalo?“

„Co se stalo?“ Zasměju se. „Jak bych ti to řekla. Dejme tomu, že jsem zjistila, že nejsi ten nejhorší člověk na světě.“

Dřepnu si a rukama si pročísnu vlasy. Cítím se otupělá a moje otupělost

mě děsí. Tenhle úřad nechal pozabíjet mé rodiče. Proč si to musím donekonečna opakovat, abych tomu uvěřila? Co jen to se mnou je?

„Co… cože?“

Místo odpovědi zavrčím.

„Víš, co mi jednou řekla máma?“ zeptá se a způsob, jakým slovo máma vysloví, mě rozpálí do běla. Jako by tu svou mámu nezradil.

„Že každý v sobě máme kousek zla, a dokud ho nerozpoznáme sami v sobě, nedokážeme ho odpustit ani druhým. Teprve pak je můžeme skutečně milovat.“

„To po mně chceš?“ zeptám se mdle a vstanu. „Nejsem neviňátko, Calebe, ale na smrt bych tě nikdy neposlala.“

„To nemůžeš vědět,“ namítne. Jako by mě zapřísahal, jako by mě prosil, abych připustila, že jsem stejná jako on. „Nevíš, jak moc dokázala Jeanine lidi přesvědčit –“

Něco uvnitř mě praskne, jako když se přetrhne zteřelá guma. Dám mu pěstí do nosu.

Nedokážu myslet na nic jiného, než jak mi Sečtělí sundali hodinky, vy zuli mi boty a jak mě vedli k vyšetřovacímu stolu, kde mě chtěli zabít. Ke stolu, který možná připravil sám Caleb.

Myslela jsem, že svůj hněv už jsem překonala, ale když Caleb udělá několik vrávoravých kroků vzad a rukama se chytí za obličej,

rozběhnu se k němu, popadnu ho za košili a mrštím s ním o kámen. Řvu na něj, že je zbabělec a zrádce a že ho zabiju, zabiju!

Pak k nám přiběhne dozorkyně. Stačí, aby se mě dotkla, a zlé kouzlo pomine. Nechám Calebovu košili vyklouznout ze svých prstů. Odvrátím se od něj a odejdu pryč.

Přes prázdnou židli v Matthewově pracovně visí béžový svetr, jeden z rukávů plandá po zemi. Ještě nikdy jsem tady jeho šéfa neviděla. Začínám mít podezření, že veškerou práci dělá ve skutečnosti Matthew.

Posadím se na svetr a prohlédnu si klouby na prstech. Na několika z nich mám naprasklou kůži a nevýrazné modřiny. Vypadá to, že moje rána pěstí nezanechala následky jen na Calebovi, jak příznačné.

Když jsem se včera večer vrátila do pokoje, Tobias tam nebyl. Měla jsem v sobě pořád tolik zlosti, že jsem nemohla spát. Celé hodiny jsem proležela a zírala do stropu. A došla jsem k závěru, že se do Nitina plánu nezapojím, ale ani se ho nepokusím zastavit. Pravda o útoku na Odevzdané ve mně probudila takovou nenávist, že budu rozvratu téhle instituce s radostí přihlížet.

Matthew mluví a mluví, ale já jeho badatelské nadšení nesdílím. Navíc se nedokážu soustředit.

„– na vědeckou analýzu, což je taky zajímavé, ale předtím jsme vymýšleli způsob, jak přimět paměťovou sloučeninu, aby se chovala jako virus,“ vysvětluje. „Se stejnou rychlostí replikace, s tou samou schopností přenosu vzdušnou cestou. A pak jsme proti ní vyvinuli očkovací sérum. Sice jen dočasné, po čtyřiceti osmi hodinách odezní, ale přece.“

Přikývnu. „Takže… účelem toho všeho bylo vybudovat u ostatních experimentů nosnější infrastrukturu, že?“ uvažuju nahlas. „Odpadla vám nutnost proočkovat celou populaci. Stačilo jen vypustit virus do éteru a bylo.“

„Přesně!“ Nadchne se v domnění, že mě jeho povídání zajímá. „Navíc

je to lepší model i v případě, že bychom chtěli, aby vybranou část komunity virus nezasáhl – tyto jedince stačí naočkovat protilátkou, která je na dva dny ochrání.“ Opět přikývnu.

„Je všechno v pořádku?“ zeptá se a ruku s šálkem kávy zarazí před ústy. Odloží šálek na stůl. „Slyšel jsem, že tě včera večer musela ochranka od někoho odtrhnout.“

„Jo, od Caleba, mýho bratra.“

„Aha.“ Matthew povytáhne obočí. „Co udělal tentokrát?“

„Tentokrát nic.“ Sevřu rukáv svetru mezi prsty. Má roztřepené okraje, asi toho hodně pamatuje. „Potřebovala jsem si vybít vztek, a on se mi připletl do cesty.“

Stačí se na něho podívat a vím, na co se mě ptá, a chci mu to všechno vysvětlit, všechno, co mi Nita ukázala a řekla. Ale můžu mu věřit?

„Včera jsem se něco dozvěděla,“ nakousnu opatrně, abych ho vyzkoušela.

„O Úřadu. O svým městě, o simulacích.“ Narovná se a zvláštně se na mě podívá.

„Co?“ zeptám se.

„To něco ses dozvěděla od Nity?“ dovtípí se.

„Jak to víš?“

„Párkrát jsem jí pomohl,“ přizná. „Pustil jsem ji do toho archivu. Co ještě ti řekla?“

Matthew je Nitin informátor? Zůstanu na něj civět. Nikdy by mě nenapadlo, že právě Matthew, který si dal tu práci a ukázal mi rozdíl mezi mými „neporušenými“ a Tobiasovými „porušenými“ geny, by mohl pomáhat Nitě.

„Že má plán,“ odpovím pomalu.

Zvedne se a dojde ke mně. Takhle napjatého jsem ho ještě neviděla. Instinktivně se od něj odtáhnu.

„Už to chystají?“ zeptá se. „Víš na kdy?“

„O co tady jde?“ nechápu. „Proč bys ty pomáhal Nitě?“

„Protože celý ten genetický nesmysl je absurdní. Musíš mi říct všechno, co víš!“

„Propukne to co nevidět. Nevím přesně kdy, ale brzy.“

„Sakra.“ Matthew si zakryje dlaněmi obličej. „Tak to je průser.“

„Jestli budeš dál mluvit v hádankách, už tě vážně praštím,“ neudržím se a vyskočím na nohy. „Pomáhal jsem jí až do chvíle, kdy jsem zjistil, co chce s těma chudákama z periferie udělat,“ vysvětlí Matthew. „Chtějí se dostat k arzenálu a –“

„– a ukrást paměťový sérum. Jo, slyšela jsem.“

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Ne, o paměťové sérum jim nejde. Chtějí sérum smrti. Podobné, jako měli Sečtělí – to, které ti měli píchnout v den popravy.

Chystají se zabíjet. Ve velkém. Stačí jedna nádobka s rozprašovačem a je to. V rukách těch správných lidí bude kolem sebe šířit anarchii

a násilí a právě o to jim jde.“

Vím přesně, co má na mysli. Představím si nádobku a prst, který rychlým pohybem stlačí rozprašovač. Na ulicích a schodištích vidím ležet těla Odevzdaných a Sečtělých. Vidím, jak střípky tohoto světa, kterého jsme se zuby nehty drželi, polykají plameny.

„Myslel jsem, že jí pomáhám s něčím inteligentnějším,“ řekne Matthew. „Kdybych tušil, že chce rozpoutat další válku, neudělal bych to. Musíme něco podniknout.“

„Já mu to říkala,“ zamumlám víc k sobě než k Matthewovi. „Já mu říkala, že lže.“

„Možná neschvaluju to, jak se v téhle zemi s Porušenýma zachází, ale další zabíjení nic nevyřeší. Pojď se mnou, musíme najít Davida.“ Nevím, co je správné a co špatné. O téhle zemi nevím vůbec nic. Nevím, jak to tady chodí nebo co potřebuje změnit. Ale vím, že smrtící sérum, které se ve větším množství dostane do rukou Nitě a její partě, může napáchat víc škody než v laboratorním sejfu. Vyběhnu za Matthewem na chodbu. Rychlým krokem se ubíráme k hlavnímu vchodu, kterým jsme se do areálu dostali vůbec poprvé.

Když procházíme bezpečnostní kontrolou, všimnu si, že u sochy stojí Uriah. Zvedne ruku a zamává mi. Skoro by se i usmál, kdyby se víc snažil. Ve vodní nádrži nad jeho hlavou – symbolu vleklého, nesmyslného boje, který se tu vede – se láme světlo.

Vtom zdí vedle Uriaha otřese výbuch.

Jako by vyšlehly plameny z nevinného poupěte. Z nitra květu vytrysknou skleněné a kovové střepy a gejzír s sebou strhne Uriahovo

tělo jako hadrovou panenku. Otřesu se hrůzou a pachutí smrti. Čelist mi bezděky poklesne. Volám na něj, ale v uších mi zvoní tak, že se neslyším.

Všichni kolem mě se krčí u země a rukama si kryjí hlavy. Jen já stojím a zírám na díru ve zdi. Nikdo skrz ni nepřichází.

Za několik vteřin už všichni od epicentra výbuchu prchají. Ramenem napřed se mezi nimi prodírám k Uriahovi. Někdo mi vrazí loktem do žeber, až spadnu a obličejem narazím do něčeho tvrdého a studeného

– převrácený stůl. S námahou se zvednu a rukávem si otřu krev z obočí. Po pažích mi klouže látka a ze všech stran na mě útočí ruce, nohy, vlasy a oči rozšířené úlekem. Nad panickou vlnou chabě rozeznám světélkující nápis HLAVNÍ VÝCHOD.

„Zvoňte na poplach!“ zakřičí dozorce od bezpečnostní kontroly. Sehnu se a protlačím se pod čísi rukou blíž k okraji davu.

„Poplašňáky nefungujou!“ zařve na něj kolega.

Matthew mě popadne za rameno a zařve mi do ucha. „Co děláš? Nechoď tam –“

Zrychlím, abych se dostala mimo hlavní proud. Matthew vyrazí za mnou.

„Nemá cenu tam chodit – ten, kdo tu bombu nastražil, už je dávno uvnitř budovy,“ přesvědčuje mě. „Musíme se dostat do zbrojní laboratoře! Poběž!“

Zbrojní laboratoř. To slovo zní jako mantra.

Představím si, jak mezi střepinami na dlažbě leží Uriahovo tělo. Všechny buňky mého těla, všechny svaly se k němu snaží dostat, ale vím, že mu nemůžu nijak pomoct. Teď je důležitější využít svých zkušeností s podobnými situacemi a zabránit tomu, aby se Nita a její spojenci zmocnili smrtícího séra.

Matthew měl pravdu. Tohle nemůže dobře dopadnout.

Matthew vyrazí jako první a vrhne se do davu, jako by to byl bazén s vodou. Nejdřív se snažím soustředit jen na jeho zátylek, ale tváře ztuhlé zděšením, které kolem nás proudí, mě rozptylují. Ztratím ho z dohledu

a teprve po chvíli ho několik metrů před sebou spatřím, jak zahýbá do chodby napravo.

„Matthew!“ zařvu a prorazím si cestu skrz další chumel lidí. Konečně ho doženu a zatahám ho zezadu za košili. Otočí se a chytí mě za ruku.

„Není ti nic?“ zeptá se a zadívá se na mé obočí. Skoro jsem na to zapomněla. Osuším si ránu rukávem, ale krev teče dál. Přesto zavrtím hlavou.

„Nic mi není! Poběžme!“

Ostrým tempem vyrazíme vpřed – dav kolem nás prořídl, ale po útočnících tu zbyly hmatatelné stopy. Na podlaze leží lidé, někteří ještě žijí.

U fontány na pití spatřím pistoli. Pustím se Matthewa a vrhnu se k ní. Seberu ji ze země a podám ji Matthewovi. Ten zavrtí hlavou. „Nikdy jsem nestřílel.“

„No, paráda.“ Ovinu prsty kolem spouště. Na takovou pistoli nejsem zvyklá – hlaveň je podivně tvarovaná, spoušť má jiné napětí a její váha je celkově jinak rozložená. Možná proto se mi snadněji drží, protože ve mně nevyvolává drásavé vzpomínky.

Matthew nemůže popadnout dech. Já jsem na tom podobně, jenom tomu nevěnuju takovou pozornost. Podobných manévrů v chaosu už jsem zažila celou řadu. V další chodbě leží na zemi jen jedna žena. Nehýbe se.

„Už jsme skoro tam,“ řekne. Přiložím si prst na rty, abych mu naznačila, že má zmlknout.

Zvolníme tempo. Sevřu pistoli, ale ve zpocené ruce mi klouže. Nevím, kolik je v zásobníku nábojů, nevím, jak se otevírá. Zastavím se u těla a prohledám je. Pod kyčlí najdu pistoli, žena ji stále drží v ruce, na kterou spadla. Matthew na ni jen zděšeně zírá.

„Hej,“ řeknu tiše. „Musíme jít. Přemýšlet budeme potom.“

Dloubnu do něj loktem a ujmu se vedení. Chodby jsou jen matně osvětlené, podél stropů vede topení a potrubí. Před námi slyším hlasy a už Matthewa nepotřebuju, aby mě k nim dovedl.

Když dojdeme na roh chodby, kde máme odbočit, přitisknu se ke zdi

a zpoza rohu opatrně vyhlédnu. Kousek od nás jsou skleněné dvoukřídlé dveře. Působí stejně bytelně jako ocelové, ale jsou otevřené. Vedou do chodby zasypané věcmi. Až na trojici lidí v

černém v ní nikoho nevidím. Mají na sobě plnou výstroj a v rukou zbraně, které bych ani neuzvedla.

Přes obličeje mají natažené černé kukly s otvory pouze pro oči.

Před dveřmi klečí David. Ke spánku má přitisknutou hlaveň pušky

a po bradě mu stéká pramínek krve. Mezi útočníky stojí dívka s maskou a s tmavým ohonem.

Nita.

KAPITOLA 27

TRIS

„Davide, pusť nás dovnitř,“ řekne Nita. Kukla její hlas zkresluje. Davidův pohled se líně sveze k muži, který na něj míří puškou.

„Nezastřelíš mě,“ řekne. „Nikdo jiný než já ten kód nezná – a vy přece chcete to sérum.“

„Možná tě nestřelím do hlavy,“ odpoví muž, „ale jsou i jiný místa.“ Muž si s Nitou vymění pohled. Nato sklopí hlaveň Davidovi k nohám a vypálí. Chodbou se rozlehne pološílený skřek a já pevně semknu víčka.

Možná to byl on, kdo dal Jeanine Matthewsové útočné sérum, ale to neznamená, že mě jeho bolest naplňuje blahem.

Podívám se na své pistole, v každé ruce jednu, na bledé prsty na černých spouštích. V duchu si představím, jak odřezávám všechny rušivé větve svých myšlenek, až zůstanu jen já a toto místo, tato chvíle.

Přiložím ústa Matthewovi až k uchu. „Běž pro pomoc. Hned,“ zamumlám.

Matthew přikývne a vyrazí zpátky. Nutno říct, že se pohybuje obezřetně a našlapuje co nejtišeji. Na konci chodby se za mnou naposledy ohlédne a pak zmizí za rohem.

„Už mám toho divadla dost,“ řekne žena s rudými vlasy. „Hoďme na ty dveře granát.“

„Exploze by aktivovala záložní bezpečnostní systém,“ upozorní Nita.

„Ten vstupní kód potřebujeme.“

Znovu vyhlédnu za roh a tentokrát se setkám s Davidovým pohledem. Je pobledlý, tvář se mu leskne potem a kotníky se mu topí v kaluži krve.

Nita vytáhne z kapsy černé pouzdro a vyndá z něj jehlu a stříkačku. Ostatní přihlížejí.

„Neříkalas, že tyhle věci na něho neúčinkujou?“ zeptá se muž s puškou.

„Řekla jsem, že jim dokáže odolávat, ne že je vůči nim imunní,“ opraví ho Nita. „Davide, tohle je velice silná kombinace séra pravdy a strachu. Jestli nám neřekneš ten kód, použiju ji.“

„Já vím, že za to nemůžeš, že to máš v genech,“ odvětí David zemdlele.

„Když všeho necháš, můžu ti pomoct, můžu –“

Nita se zvráceně usměje. Vzápětí mu s potěšením zabodne jehlu do krku a stlačí píst. David se zhroutí na zem a pak už sebou jen škube.

Vytřeští oči a nelidsky zavyje, zatímco zírá do prázdna, ale já vím, co vidí, protože jsem to viděla taky, když mi Sečtělí vstříkli do žil to samé sérum. V tu chvíli přede mnou ožily mé nejhorší noční můry.

Nita si před ním klekne a jednou rukou mu zvedne bradu.

„Davide!“ řekne naléhavě. „Můžu to zastavit, když nás pustíš dovnitř. Slyšíš mě?“

David zaskučí, ale nedívá se na ni. Jako by pozoroval něco za jejím ramenem.

„Nedělej to!“ zařve a vrhne se dopředu – ke svému fantomu. Nita mu položí ruku na prsa, aby ho udržela na místě. „Ne –!“ zakřičí David znovu.

Nita s ním zatřese. „Tohle všechno nechám zmizet, jenom mi řekni ten kód!“

„To ona!“ hlesne David a v očích se mu zalesknou slzy. „To – to jméno –“

„Čí jméno?“

„Nemáme čas!“ křikne muž, který na Davida nepřestal mířit. „Buď sebereme to sérum, nebo to s ním skoncujeme –“ „Ona,“ zopakuje David a ukáže do prostoru před sebe. Ukáže na mě.

Natáhnu ruce před sebe a dvakrát vystřelím. První kulka zasáhne jen

zeď. Druhou se trefím muži do ruky, ze které mu vypadne obří zbraň. Rusovlasá žena na mě namíří – nebo spíš na část mého těla, kterou nekryje roh zdi. „Nestřílej!“ zaječí Nita.

„Tris,“ řekne mi, „nevíš, co děláš –“

„Jo, to máš pravdu,“ souhlasím a zmáčknu spoušť potřetí. Tentokrát mám jistější ruku a přesnější mušku. Zasáhnu Nitu do boku, těsně nad kyčel. Vykřikne do masky a chytí se za bok. Pak klesne na kolena. Ruce má zbrocené krví.

David přenese váhu na prostřelenou nohu a s bolestnou grimasou se ke mně vrhne. Obejmu ho kolem pasu a natočím ho tak, aby mě jeho tělo krylo před zbytkem komanda. Potom mu k zátylku přitlačím hlaveň pistole. Všichni strnou. Slyším, jak mi buší srdce – v hrdle, v rukou, pod víčky.

„Vystřelte, a našiju mu kulku do hlavy,“ varuju je.

„Svýho vedoucího bys nezabila,“ zpochybní má slova rusovláska.

„Není to můj vedoucí. Živej, nebo mrtvej, na tom nesejde,“ ujistím ji.

„Jsi blázen, jestli si myslíš, že vás nechám čmajznout to sérum.“ Začnu se šourat dozadu, s Davidem před sebou jako živým štítem.

Soudě podle jeho nářku injekce stále působí. Skloním hlavu a natočím se k němu bokem, aby mě celým svým tělem plně chránil. Jednu z pistolí mu pořád držím u hlavy.

Když se dovleču na konec chodby, žena s rudými vlasy mě donutí k protiútoku. Vystřelí a zasáhne Davida těsně nad koleno jeho zdravé nohy. Ten zavyje a zhroutí se k zemi. Zůstanu nechráněná. Vrhnu se na lokty a další kulka mě jen těsně mine. Její ozvěna mi dál zvoní v hlavě.

Pak mi paži zkropí něco horkého. Když se podívám, zjistím, že je to krev. Podaří se mi postavit se na nohy. Naslepo vypálím. Popadnu Davida za límec a odtáhnu ho za roh. Levou ruku mi ochromila bolest.

Pak zaslechnu dupot a tlumené hlasy, ale za mnou nikdo není. Přicházejí zepředu. Najednou je kolem mě chumel lidí, mezi nimi i Matthew.

Několik z nich zvedne Davida a spěchají s ním do bezpečí. Matthew mi podá ruku.

V uších mi zvoní. Nevěřím, že jsem to dokázala.

KAPITOLA 28

TRIS

V nemocnici je hlava na hlavě. Všude se ozývá křik, personál pobíhá mezi pacienty a chvatně zatahuje závěsy mezi lůžky. Než jsem se posadila, zkontrolovala jsem, jestli na některém z nich neleží Tobias. Nenašla jsem ho.

Ještě pořád se třesu úlevou.

Ani Uriah tu není. Odvezli ho na intenzivní péči a zavřeli dveře – to není dobré znamení.

Sestra, která mi potírá ránu dezinfekcí, je celá zadýchaná. Místo aby se soustředila na práci, dívá se, co se děje kolem. Prý je to jen škrábnutí a nemusím si dělat starosti.

„Můžu počkat, jestli máte naléhavější případy,“ řeknu. „Beztak někoho potřebuju najít.“

Sestra sevře rty. „Nejdřív ti to zašiju.“

„Nic to není.“ „Ne ruku, hlavu,“ podotkne a ukáže na ránu nad mým okem. Věci se seběhly tak rychle, že jsem na svou ránu na obočí docela zapomněla. Pořád krvácí.

„Aha, dobře.“

„Umrtvím ti to,“ oznámí mi s injekcí v ruce.

Ani se nezmůžu na protest. Na injekce jsem víc než zvyklá. Sestra mi potře čelo dezinfekcí – je zajímavé, jak moc se tím tady zabývají – pak to píchne a zamravenčí, ale během několika vteřin místo znecitliví.

Během šití sleduju ruch okolo sebe – jeden z lékařů si právě svléká zakrvácené gumové rukavice; zdravotní bratr odnáší podnos s gázami a málem uklouzne na hladké dlažbě; příbuzný zraněného lomí rukama. Ve vzduchu je cítit pach dezinfekce, starý papír a lidské teplo.

„Už se něco ví o Davidovi?“ zeptám se.

„Přežije to, ale nějakou dobu potrvá, než se postaví na nohy,“ řekne sestra.

Na chvíli přestane špulit rty. „Mohlo to dopadnout hůř, kdybys tam nebyla. O všechny je postaráno.“

Přikývnu. Chtěla bych jí říct, že nejsem hrdina, že jsem Davida použila jako živý štít. Chtěla bych jí říct, jak to tady všechno včetně Davida nenávidím a že bych ho klidně nechala prostřílet jako cedník, jen abych sama přežila. Rodiče by se za mě styděli.

Na stehy dostanu sterilní krytí. Pak sestra posbírá do hrsti všechny obaly a použité vatové tampony.

Než jí stačím poděkovat, odejde k dalšímu lůžku, k dalšímu zraněnému. Chodba před pohotovostí je plná zraněných lidí, kteří čekají na ošetření.

Vyrozuměla jsem, že ve stejné době došlo ke dvěma explozím. Obě měly jen odvést pozornost. Útočníci pronikli do areálu podzemní chodbou, jak Nita plánovala. O bombách už se nezmínila.

Dveře na konci chodby se otevřou a dovnitř vběhne několik lidí, kteří nesou mladou ženu – Nitu. Položí ji na volné lůžko u zdi. Sténá a rukou si svírá tlakový obvaz na boku. Nezúčastněně jejímu trápení přihlížím. Postřelila jsem ji. Musela jsem. Tečka.

Když procházím uličkou mezi pacienty, upoutá mě jejich oblečení. Všichni na sobě mají zelené uniformy. Až na pár výjimek jde o pomocný personál. Drží se za zraněné ruce, nohy nebo hlavy. Řada z nich utrpěla daleko horší zranění než já.

V oknech za hlavní chodbou zahlédnu svůj odraz – vlasy mi visí zplihle jako dráty a na čele mi svítí krycí gáza. Na oblečení mám šmouhy od své a Davidovy krve. Musím se osprchovat a převléknout, ale ze všeho nejdřív musím najít Tobiase a Christinu. Od útoku jsem je neviděla.

Christinu najdu dřív, než ji začnu hledat – sedí v čekárně před ošetřovnou a vehementně pohupuje kolenem. Muž vedle ní ji hltá očima. Mávne rukou na pozdrav, ale vzápětí stočí pohled zpátky ke dveřím.

„Jak to s tebou vypadá?“ zeptá se.

„Dobrý,“ řeknu. „O Uriahovi pořád nic. Nepustili mě k němu.“

„Připadám si jako ve cvokárně,“ uleví si Christina. „Nikdo mi nechce nic říct. Nikoho k němu nepustí. Chovají se, jako by jim patřil.“

„Přistupujou tady k věcem jinak,“ připustím. „Až budou vědět něco konkrétního, určitě ti dají vědět.“

„Tobě by možná vědět dali,“ odpoví zamračeně, „ale na mě se sotva podívají.“ Ještě před pár dny bych s ní nesouhlasila a celý fenomén genetické poruchy bych ochotně zbagatelizovala. Teď nevím, jak se zachovat – nevím, jak s ní mám mluvit, nevím, jak odstranit bariéru, kterou mé „výhody“ mezi nás postavily. Můžu jí být jen nablízku.

„Musím najít Tobiase, ale hned potom přijdu a posedím tady s tebou, dobře?“

Konečně se na mě podívá a přestane klepat kolenem. „Oni ti to neřekli?“ Srdce se mi sevře strachy. „Co mi neřekli?“

„Zatkli ho,“ řekne tiše. „Těsně předtím, než jsem sem přišla, jsem ho zahlídla s ostatníma zadrženýma. Prý v dozorně vyřadil z provozu poplašný zařízení.“

V očích má smutný pohled, jako by mě litovala. Ale neřekla mi nic nového.

„Kde je drží?“ zeptám se jí.

Musím s ním mluvit. A vím, co mu řeknu.

KAPITOLA 29

TOBIAS

Do zápěstí se mi bolestivě zarývají umělohmotná pouta. Konečky prstů si ohmatám čelist. Nekrvácí.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se mě Reggie.

Přikývnu. Už jsem zažil horší bolest – už jsem schytal horší rány než tuhle, kterou mi pažbou pušky uštědřil voják při zatýkání. Z očí mu přitom sršel hněv.

Opodál sedí Rafi a Mary. Rafi si tiskne k ráně na paži chomáč gázy. Mezi námi stojí stráž. Když zvednu oči, setkám se s Rafi ho pohledem. Kývne na mě, jako by mi chtěl říct dobrá práce.

Proč se potom cítím pod psa, jestli si zasloužím pochvalu?

„Hele,“ řekne Rafi a přisune se ke mně blíž. „Nita a její lidi to vezmou na sebe. Všechno bude dobrý.“

Opět nepřesvědčivě přikývnu. Pro tenhle případ je vymyšlený záložní

plán, to mi nedělá starosti. Spíš mi dělá starosti, jak to, že jim to tak dlouho trvá, jak to, že ke všemu přistupují tak laxně – už víc než hodinu sedíme na téhle chodbě a zatím nás nikdo nepřišel informovat o dalším postupu, nikdo nám nepoložil jedinou otázku. Nitu jsem ještě neviděl.

Najednou mi ztrpkne v ústech. Nevím, co jsme udělali, ale očividně

to všemi otřáslo. Až se bojím domyslet, jak moc. Zemřeli kvůli nám lidé.

Za kolik lidských životů nesu zodpovědnost já, který jsem vyřadil bezpečnostní systém z provozu?

„Nita mi řekla, že chtějí ukrást paměťové sérum,“ řeknu Reggiemu, ale bojím se na něho podívat. „Mluvila pravdu?“

Reggie pozoruje stráž, která stojí opodál. Už jednou nás okřikli. Ani mi nemusí odpovídat.

„Nemluvila, že?“ Tris měla pravdu. Nita lhala.

„Hej!“ Vojačka přijde blíž a strčí mezi nás hlaveň pušky. „Běžte od sebe a držte hubu.“

Reggie se posune stranou. Navážu s ženou v uniformě oční kontakt.

„Co se děje?“ zeptám se. „Co se stalo?“

„Jako bys to nevěděl,“ odsekne. „Říkala jsem ti, abys držel hubu.“ Dívám se za ní. Pak se na konci chodby objeví drobná plavovlasá dívka. Tris. Na čele má zakrytou ránu a na oblečení otisky krvavých prstů.

V pěsti svírá nějaký papír.

„Hej!“ křikne žena na stráži. „Co tady chceš?“ „Shelly,“ ozve se druhá hlídkující žena a přiběhne k nim. „Klídek. To je ta holka, co zachránila Davida.“

Holka, co zachránila Davida – před čím?

„Aha.“ Shelly sklopí pušku. „Ale pořád mám právo to vědět.“

„Nesu informace,“ řekne Tris a předá Shelly papír. „David má nejhorší za sebou. Přežije to, ale ještě se neví, jestli bude moct chodit. O většinu zraněných už je postaráno.“

Svíravá pachuť v mých ústech zesílí. David je chromý. A celou tu dobu se jen starali o zraněné. Taková pohroma – a kvůli čemu? Sám nevím. Neznám pravdu.

Co jsem to udělal?

„Už je známý počet obětí?“ zeptá se Shelly.

„Zatím ne,“ odpoví Tris.

„Díky za zprávy.“

„Hele.“ Tris si přešlápne. „Potřebuju s ním mluvit.“ Pohodí hlavou směrem ke mně.

„My vážně nesmíme –“ začne Shelly.

„Jenom vteřinku. Slibuju,“ přesvědčuje ji Tris. „Prosím.“

„Nech ji,“ řekne druhá žena. „Komu to ublíží?“

„Dobře,“ uvolí se Shelly. „Máš dvě minuty.“

Kývne na mě. Odtlačím se od zdi, abych se postavil na nohy. Ruce mám pořád spoutané. Tris dojde blíž, ale ne na dosah – prostor mezi námi, který navíc přehradí zkříženýma rukama, mezi nás postaví hotovou zeď. Dívá se mi někam pod úroveň očí.

„Tris, já –“

„Chceš vědět, co tví kamarádi udělali?“ přeruší mě. Hlas se jí chvěje, ale nejsem blázen, abych si myslel, že je to dojetím. Cloumá jí hněv.

„Nešli po paměťovým séru, ale po jedu – séru smrti. Aby udělali čistku ve vládě a rozehráli válku.“

Sklopím pohled. Podívám se na své ruce, na dlažbu, na špičky jejích bot. Válku. „Nevěděl jsem –“

„Měla jsem pravdu. Měla jsem pravdu, a tys ji nechtěl slyšet. Zase,“ dodá tišeji. Zpříma se mi podívá do očí. Najednou bych dal nevím co, aby se na mě takhle nedívala, protože mě to trhá na kusy. „Uriah stál přímo před místem, kde bouchla jedna z těch vašich náloží, kterýma jste chtěli odlákat pozornost. Je v bezvědomí a těžko říct, jestli se ještě někdy vzbudí.“

Je zvláštní, jak může slovo, fráze, věta bolet jako rána pěstí do hlavy.

„Cože?“

Před očima mi vyvstane pohled na Uriaha, když těsně po Obřadu volby dopadl do sítě, jak se na nás euforicky usmál, když jsme ho se Zekem vytáhli na přilehlou plošinu. Nebo jak seděl v tetovacím salonu a Tori mu přilepila ucho dopředu, aby se jí drak na jeho krku lépe maloval. Uriah že by se už neprobral? Uriah, pryč už navždy?

A já jsem to slíbil. Slíbil jsem Zekovi, že se o něj postarám, slíbil jsem…

„Je to jeden z mála kamarádů, kteří mi ještě zbyli,“ řekne zlomeným hlasem. „Nevím, jestli se na tebe ještě dokážu někdy podívat.“

Odejde. Jakoby zdálky ke mně dolehne Shellyin hlas, který mi nakazuje, abych se posadil. Klesnu na kolena a ruce spustím k nohám. Hledám, jak bych unikl peklu vlastního svědomí, ale logické uvažování mi cestu ke svobodě neotevírá. Žádná cesta neexistuje. Zakryju si obličej rukama a snažím se nemyslet, snažím se nic si nepředstavovat.

Stropní světlo ve výslechové místnosti se uprostřed stolu odráží jako kalný kruh. Právě na něj upírám pohled, když odříkávám naučenou výpověď.

Ta se natolik blíží pravdě, že mi lhaní nečiní potíže. Když domluvím, zapisovatel dopíše poslední slova na dotekové klávesnici. Pod jeho prsty se rozsvěcují jednotlivá písmena. „Takže tvrdíte, že jste nevěděl, proč Juanita

chce vyřadit bezpečnostní systém z provozu?“ zeptá se Angela, která vystupuje jako Davidův zplnomocněnec.

„Ano,“ odpovím, a je to pravda. Pravý důvod jsem neznal; znal jsem jen lež.

Všem ostatním podali před výslechem sérum pravdy, ale mě vynechali. Genetická anomálie, díky níž jsem schopen zůstat v simulaci při vědomí, rovněž naznačuje, že bych mohl být odolný vůči sérům, a má výpověď by tak mohla být zkreslená. Pokud má slova zapadnou do výpovědí ostatních, budou je považovat za pravdivá. Nikdo neví, že jsme se před několika hodinami všichni nechali naočkovat proti séru pravdy. Nita dostala očkovací protilátku od svého informátora už před řadou měsíců.

„Jak vás potom přesvědčila, abyste to udělal?“

„Jsme přátelé,“ řeknu. „Byli jsme. Moc jich tady nemám. Řekla mi, abych jí věřil, že má dobrý důvod, a já jsem jí věřil.“

„A co si o tom všem myslíte teď?“

Konečně se na ni přiměju podívat. „V životě jsem ničeho víc nelitoval.“ Angeliny nesmlouvavé, bystré oči na chvíli zjihnou. Přikývne. „Dobrá.

Vaše výpověď souhlasí s ostatními. Vaši neukončenou aklimatizaci na zdejší prostředí, neznalost zamýšleného plánu a genetický defi cient budeme interpretovat jako polehčující okolnosti. Jste podmínečně propuštěn – po dobu jednoho roku musíte vykonávat veřejně prospěšné práce

a vykazovat dobré chování. Máte zákaz přístupu do soukromých laboratoří a místností. Areál smíte opustit jen s výslovným povolením. Každý měsíc se budete hlásit svému poručníkovi, který vám bude po skončení výslechu přidělen. Rozumíte podmínkám?“

Fráze „genetický deficient“ mi zůstane viset před očima, přesto souhlasně kývnu. „Ano.“

„Výslech je u konce. Můžete jít.“ Odsune židli od stolu a vstane. Spolu s ní se zvedne i zapisovatel a vloží svůj displej do tašky. Angela se dotkne rukou stolu, abych se na ni podíval.

„Nebuďte k sobě tak tvrdý,“ řekne. „Jste velmi mladý.“

Mé mládí s tím nijak nesouvisí, ale její pokus chovat se vlídně přijmu bez výhrad.

„Můžu se zeptat, co se stane s Nitou?“

Angela sevře rty. „Jakmile se zotaví ze svých vážných zranění, bude přemístěna do věznice, kde stráví zbytek svého života,“ odpoví.

„Takže nebude popravena?“

„Ne, od trestu smrti v případě osob s genetickým deficientem upouštíme,“ vysvětlí Angela a vykročí ke dveřím. „Bylo by pošetilé očekávat, že Porušení se budou chovat stejně jako my ostatní.“

Se smutným úsměvem opustí místnost a nechá dveře otevřené. Několik vteřin ještě zůstanu sedět, zatímco můj mozek zpracovává tuhle pointu.

Chtěl jsem uvěřit, že se ve mně všichni pletou, že mě mé geny nijak neomezují, že nejsem o nic horší než kdokoli jiný. Jak se potom mohlo stát, že Uriah kvůli mně skončil v nemocnici, že Tris se na mě ani nedokáže podívat, že tolik lidí zemřelo?

Schovám obličej do dlaní a se zaťatými zuby nechám po tvářích stékat slzy. Příval zoufalství do mě buší pěstmi. Když odcházím z místnosti, rukávy, kterými jsem si otíral obličej, jsou mokré a bolí mě čelist.

KAPITOLA 31

TOBIAS

Nemůžu se vrátit zpátky do pokoje, kde by se na mě všichni jen dívali s nevyslovenými otázkami v očích. Vím, že bych se neměl vracet na místo svého neuváženého činu, ačkoli zrovna tam zákaz vstupu nemám, ale mám potřebu se podívat, co se děje ve městě. Jako bych si potřeboval připomenout, že tam někde existuje svět, kde pro mě lidé mají i něco jiného než nenávist.

Vejdu do dozorny a posadím se na jednu z židlí. Každý monitor v záplavě obrazů nade mnou zachycuje dění v odlišné části města: centrálu Upřímných, vstupní halu základny Sečtělých, pavilón před Hancockovým mrakodrapem.

Dlouhou dobu pozoruju čilý ruch na základně Sečtělých. Lidé mají na pažích kolaborantské pásky a u boků pistole. V krátkosti spolu rozmlouvají nebo tradičně nechávají kolovat konzervy s jídlem.

„Tady ho máme,“ zaslechnu, jak žena za stolem říká svému kolegovi. Přelétnu pohledem po obrazovkách, abych zjistil, koho má na mysli. Pak ho před Hancockovým mrakodrapem spatřím: otec. Stojí blízko vchodu a pohledem kontroluje hodinky.

Vstanu a ukazováčkem poklepu na monitor, abych zapnul i zvuk. Z reproduktorů pod obrazovkou se chvíli ozývá jen šumění větru, ale pak rozeznám kroky. K mému otci se blíží Johanna Reyesová. Otec k ní natáhne ruku, ale Johanna ji nepřijme. Jeho ruka se v trapném gestu stáhne zpět, jako návnada, na kterou se Johanna nenechala nachytat.

„Věděla jsem, že zůstaneš ve městě,“ řekne. „Všude tě hledají.“ Několik lidí, kteří nemají co na práci, si stoupne za mě a sledují dění se mnou. Skoro si jich nevšimnu. Dívám se, jak otec zatne nabídnutou ruku v pěst.

„Urazil jsem tě něčím?“ zeptá se. „Spojil jsem se s tebou, protože jsem myslel, že jsme přátelé.“

„A nebylo to spíš kvůli tomu, že jsem pořád ještě mluvčí Aliance a ty potřebuješ spojence?“ opáčí Johanna a pohne hlavou. Část vlasů jí spadne přes zjizvené oko. „Záleží na tom, co chceš. Můžeme mluvit o Alianci, ale naše přátelství považuju za skončené.“

Otec svraští obočí. Vyhlíží jako muž, který býval pohledný, ale s přibývajícím věkem se mu propadly tváře a jeho rysy zhrubly a zpřísněly. Nakrátko ostříhané vlasy na způsob Odevzdaných tento dojem nezlepšují.

„Nerozumím,“ řekne.

„Mluvila jsem se známými z Upřímnosti,“ upřesní Johanna. „Řekli mi, co tvůj syn u výslechu vykládal, když mu píchli sérum. Ty nechutné zvěsti, které o tobě Jeanine rozšířila… Všechno to byla pravda, že?“

Rozhoří se mi tváře a celý se do sebe schoulím. Marcus zavrtí hlavou.

„Ne, Tobias je –“

Johanna zvedne ruku a zarazí ho. Mluví se zavřenýma očima, jako by se na něho nedokázala ani podívat. „Prosím. Viděla jsem, jak se tvůj syn choval, jak se chovala tvá žena. A věř mi, že lidi, na kterých se někdo dopouštěl násilí, poznám.“ Uvolněný pramen vlasů si zastrčí zpátky za ucho.

„Poznáme se navzájem.“

„Přece nevěříš, že –“ začne Marcus. Pak potřese hlavou. „Jsem pedant, to ano, ale chtěl jsem pro něj jen to nejlepší –“

„Žádný muž by se svou ženu neměl snažit ukáznit,“ přeruší ho Johanna.

„Ani mezi Odevzdanými. A pokud jde o tvého syna… řekněme, že tomu naopak věřím.“

Johanna si bezděky přejede prsty po jizvě na tváři. Své rozbušené srdce najednou slyším až v uších. Ví to. Ví to ne proto, že slyšela mou potupnou zpověď, ale protože to sama zažila. Tím jsem si jistý. Zajímalo by mě, kdo to byl v jejím případě – matka? Otec? Nebo někdo jiný?

Vždycky jsem svým způsobem toužil vědět, jak by se můj otec zachoval, kdyby mu tuto pravdu někdo vmetl do očí. Myslel jsem, že by se z obětavého vůdce frakce mohl proměnit v přízrak z mých

nočních můr, že by se kolem sebe mohl ohnat a odhalit svou pravou tvář. Taková reakce by mě uspokojila. Teď vidím, jak reaguje ve skutečnosti.

Jenom tam stojí a tváří se zmateně. Na chvíli se zděsím, že možná opravdu je zmatený, že ve svém zvráceném srdci skutečně uvěřil svým lžím o láskyplné disciplíně. Jako by se ve mně rozpoutala bouře, udeřil hrom a zchvátil mě poryv větru.

„A teď, když jsem ti řekla, co jsem měla na srdci,“ pokračuje Johanna o poznání klidněji, „mi můžeš říct, proč jsi mě chtěl vidět.“

Marcus se přeorientuje na nové téma hovoru, jako by se právě skončený rozhovor nikdy neuskutečnil. Spatřím v něm člověka rozděleného na řadu přihrádek, mezi nimiž s trénovanou lehkostí přepíná. Jednu z nich měl vyhrazenou pro mou matku a pro mě, to je vše.

Pracovníci dozorny přiblíží záběr. Z Hancockova mrakodrapu zůstane jen černé pozadí, na kterém vyniknou siluety Marcuse a Johanny. Zaostřím pohled na vzdálený nosník, který protíná obrazovku, abych se na ně nemusel dívat.

„Evelyn a odpadlíci jsou tyrani,“ řekne Marcus. „Mír, ve kterém jsme žili v našich frakcích předtím, než na nás Jeanine poprvé zaútočila, jsme schopni obnovit, o tom nepochybuji. A chci se o to pokusit. A myslím, že ty uvažuješ podobně.“

„To nepopírám,“ potvrdí Johanna. „Co navrhuješ udělat?“

„Můj návrh se ti zřejmě nebude zdát, ale doufám, že si zachováš otevřenou mysl,“ pokračuje Marcus. „Evelyn má moc nad městem, protože má pod kontrolou skladiště zbraní. Jestliže se nám podaří jí je vzít, přijde o svou moc a věci pro nás naberou příznivější směr.“ Johanna přikývne a zašoupe podrážkou o chodník. Z tohohle úhlu vidím jen její nezjizvenou část obličeje, zplihlé, ale kudrnaté vlasy, plné rty.

„Co chceš, abych udělala?“

„Přizvi mě do vedení Aliance,“ navrhne Marcus. „Vím, co to obnáší. Jako mluvčí Odevzdaných jsem měl pod kontrolou prakticky celé město. Lidé se za mě postaví.“

„Lidé už se sjednotili,“ podotkne Johanna. „Ne aby podpořili nějakou osobu, ale aby vyjádřili svou touhu obnovit myšlenku frakcí. Kdo říká, že tě potřebuju?“

„Nerad bych zlehčoval tvé úspěchy, ale dokud se Aliance početně nerozroste, její dopad bude směšně malý,“ řekne Marcus. „Odpadlíků je víc, než jsme kdy tušili. Potřebuješ mě. A ty to víš.“

Můj otec má schopnost na lidi zapůsobit, přestože postrádá jakýkoli šarm. Nikdy jsem to nechápal. Předkládá své názory jako holá fakta

a jeho naprostá sebedůvěra dělá na posluchače dojem. A právě to mě na něm děsí, protože vím, co mi řekl – že jsem troska, že jsem budižkničemu, že nic, ale vůbec nic neznamenám. Čemu všemu jsem kvůli němu uvěřil?

Vidím, jak si Johannu pomalu získává. Co se jí asi honí hlavou? Že má skutečně jen hrstku věrných? Že za oplocení vyslala skupinku dobrodruhů s Carou v čele a už o nich neslyšela? Že je sama a potřebuje někoho zkušeného po svém boku? Chci na ni do obrazovky zakřičet, ať mu nevěří, že Marcus usiluje jen o vlastní návrat na výsluní jakožto lídr obnovených frakcí. Ale neslyší mě a neslyšela by, ani kdybych stál vedle ní.

„Můžeš mi slíbit,“ formuluje Johanna pečlivě svá slova, „že se budeš maximálně snažit o nenásilná řešení, pokud to situace dovolí?“

„Ovšemže ano,“ ujistí ji Marcus.

Johanna znovu přikývne, ale tentokrát spíš pro sebe.

„Někdy je třeba za mír bojovat,“ řekne s pohledem upřeným na chodník.

„Myslím, že to je teď náš případ. A myslím, že máš tu sílu, aby se za tebe lidé postavili.“

Takhle se tedy rodí vzpoura Aliance, kterou jsem očekával od samého vzniku skupiny. Přestože jsem sám neviděl jinou cestu než cestu odporu vůči samozvané vládě, udělá se mi nevolno. Jako by povstání a rebelie tvořily nevyhnutelnou součást života – ve městě, v areálu, všude. Mezi nimi zůstává prostor jen pro několik krátkých nadechnutí a my jim pošetile říkáme „mír“.

Odtáhnu se od obrazovky a chci se jít nadýchat čerstvého vzduchu, pokud nějaký najdu. Cestou však zachytím pohledem tmavovlasou

ženu, která přechází po své pracovně na základně Sečtělých. Evelyn. Jak jinak než na jednom z největších monitorů.

Zajede si prsty do hustých vlasů a sevře je do hrstí. Pak si dřepne do záplavy papírů, které se všude kolem válí. Nejdřív mě napadne, vždyť ona pláče, ani nevím proč, protože tomu nic nenasvědčuje.

Z reproduktorů pod obrazem se ozve zaklepání na dveře. Matka se narovná, uhladí si vlasy, otře tvář a řekne: „Dále!“

Do místnosti vstoupí Therese, pásku na paži má nakřivo. „Hlídky mi právě podaly hlášení. Nikdo ho neviděl.“

„No, výborně.“ Evelyn zavrtí hlavou. „Tak já ho vykážu z města, a on si tady klidně zůstane. Dělá mi to naschvál.“

„Nebo se připojil k Alianci a je pod jejich ochranou,“ odtuší Therese a sveze se na jednu z židlí. Podrážkami těžkých bot zašlápne papíry do podlahy.

„Vypadá to tak.“ Evelyn se opře rukou o okno a zadívá se na město a močál, který ho ohraničuje. „Děkuji za zprávu.“

„Najdeme ho,“ řekne Therese. „Nemůže být daleko. Přísahám, že ho najdeme.“

„Já jen chci, aby už byl pryč,“ odpoví jí Evelyn slabým, přiškrceným hlasem, jako by se proměnila v malou holčičku. Zajímalo by mě, jestli se ho pořád bojí tak jako já, jako noční můry, která se vynořuje ze stínů i během dne. Udiví mě, jak jsme si s matkou podobní, alespoň hluboko v nitru.

„Já vím,“ dodá Therese a odejde.

Ještě dlouho se dívám, jak matka hledí z okna a jak jí na ruce svěšené podél těla cukají prsty.

Napadne mě, že jsem něčím napůl mezi ní a otcem, že v sobě nosím podobné zoufalství a obavy, ale i násilnické a impulzivní sklony. A nad tím vším jsem ztratil kontrolu.

KAPITOLA 30

TRIS

„Už jsi za ním byla?“

Se založenýma rukama za mnou stojí Cara. Včera Uriaha převezli z uzavřené intenzívní péče na pokoj s nahlížecím oknem. Asi aby od nás měli pokoj. Teď u něj sedí Christina a drží ho za ochablou ruku.

Myslela jsem, že ho exploze rozcupuje jako hadrovou panenku, ale až na obvazy a odřeniny pořád vypadá jako Uriah. Jako by se každou chvíli mohl probudit, usmát se a divit se, proč na něho všichni tak civíme.

„Včera večer,“ odpovím konečně. „Nechtěla jsem ho tam nechat samotnýho.“

„Nikdo neví, jak moc je jeho mozek poškozený, ale prý by nás mohl slyšet a vnímat, teda do určité míry,“ řekne Cara. „I když celková prognóza moc slibná není.“

Ještě pořád ji mívám chuť praštit. Jako bych potřebovala připomenout, že Uriah se z toho s největší pravděpodobností nevylíže.

„Slyšela jsem.“

Když jsem včera večer od Uriaha odešla, bezcílně jsem bloumala po chodbách. Měla jsem myslet na svého kamaráda, který balancuje na hranici mezi životem a smrtí, ale místo toho jsem myslela na to, co jsem řekla Tobiasovi. A jak jsem se cítila, když jsem se na něho podívala – jako by se ve mně něco zlomilo.

Neřekla jsem mu, že je mezi námi konec. Chtěla jsem, ale pak jsem to nedokázala. Znovu se mi do očí proderou slzy; od včerejška nedělám nic jiného, než že brečím. Zatlačím je zpátky a polknu.

„Všechno jsi zachránila,“ řekne Cara a obrátí se ke mně. „Jdeš z kola do kola. Asi bysme ti měli být vděční, že v nouzi se na tebe dá spolehnout.“

„Nic jsem nezachránila. Nemám na tom žádnej zájem,“ odseknu.

„Jenom jsem zabránila tomu, aby se nebezpečným lidem dostalo do ruky něco, čeho by mohli zneužít.“ Na okamžik se odmlčím. „To měl být kompliment?“

„Dokážu ocenit přednosti druhých,“ odvětí Cara s úsměvem. „Navíc si myslím, že naše záležitosti jsou po rozumové i citové stránce vyřešeny.“ Maličko si odkašle. Napadne mě, jestli znervózněla kvůli tomu, že právě připustila, že i ona má emoce, nebo kvůli něčemu

jinému. „Můžu se zeptat, co tě tak rozčílilo, že ses o Úřadu tak pohoršlivě vyjádřila?“

Christina si položí hlavu na okraj Uriahovy matrace a schoulí se na bok. „Zeptat se můžeš,“ odpovím sarkasticky.

„Hmm.“ Cara se zamračí a na čele se jí udělá kolmá vráska, jakou míval i Will. Musím odvrátit pohled. „Možná bych měla říct prosím.“

„Dobře. Znáš to sérum, co Jeanine použila při útoku? Tak to nebylo její.“ Povzdechnu si. „Pojď se mnou, něco ti ukážu. To bude nejjednodušší.“

Mohla bych jí jenom říct, co jsem viděla ve starém archivu, ukrytém hluboko v srdci areálu. Ale pravda je, že se potřebuju něčím zaměstnat, abych pořád nemusela myslet na Uriaha. Nebo na Tobiase.

„Mám pocit, že z těch lží nikdy nevybředneme,“ poznamená cestou

k archivu. „Frakce, video s Edith Priorovou… samé triky, které nás měly přimět k určitému chování.“

„Vážně si to o frakcích myslíš?“ podivím se. „Myslela jsem, že ses mezi Sečtělými našla.“

„To ano.“ Poškrábe se na zátylku, až jí na kůži zůstanou červené stopy po nehtech. „Ale tady by se na mě dívali jako na blázna, kdybych chtěla za cokoli z toho bojovat, kdybych se hlásila k tomu, za co se postavili Odevzdaní. A já nechci, aby mě měli za blázna.“

„Takže myslíš, že to všechno bylo k ničemu,“ shrnu. „Všechno, co Odevzdaní udělali.“

„A ty ne?“

„Díky nim jsme teď tady,“ odpovím. „Díky nim jsme poznali pravdu, a pořád to u nich bylo lepší než ve společnosti postavené na chaosu, kterou razí Evelyn, kde se nikdo nemusí pro nic rozhodovat.“

„To asi ano,“ souhlasí. „Já jsem jenom byla vždycky na sebe hrdá, že dokážu do věcí vidět, i do toho, jak fungují frakce.“

„Víš, co Odevzdaní tvrdili o hrdosti?“

„Asi nic lichotivého.“

Zasměju se. „To teda ne. Říkali, že hrdost lidem zavírá oči před tím, kdo skutečně jsou.“

Dojdeme k laboratořím. Několikrát zaklepu, aby nás Matthew pustil dovnitř. Zatímco na něj čekáme, Cara se na mě zvláštně podívá.

„To samé Sečtělí kdysi napsali do jedné staré knihy,“ řekne.

Nikdy by mě nenapadlo, že by se Sečtělí mohli zabývat něčím, jako je pýcha – že by jim otázka morálky mohla stát za pozornost. Zdá se, že jsem se mýlila. Chci se jí zeptat na víc, ale dveře se otevřou a na chodbu vyjde Matthew. Právě dojídá jablko.

„Pustil bys mě do archivu?“ zeptám se. „Ráda bych Caře něco ukázala.“ Ukousne kousek ohryzku a přikývne. „Bez problému.“

Při představě hořkých jadérek v puse se zatvářím znechuceně a vykročím za ním.

KAPITOLA 32

TRIS

Příštího dne si mě David zavolá do své pracovny. Bojím se, že si pamatuje, jak jsem ho na ústupu použila jako živý štít, jak jsem mu přiložila hlaveň k zátylku a řekla, že mi je jedno, jestli bude, nebo nebude žít.

Ve vestibulu se potkám se Zoe. Provede mě hlavní chodbou a potom dlouhou, úzkou chodbou s okny po pravé straně, ve kterých zahlédnu malou fl otilu letadel vyrovnaných do řad. Na skla dopadají nepatrné sněhové vločky, které vzápětí tají. Brzy bude zima.

Cestou se na Zoe pokradmu dívám, snad abych zjistila, jak se chová, když si myslí, že se na ni nikdo nedívá. Ale připadá mi pořád stejná – energická a praktická. Jako by k žádnému incidentu nedošlo.

„Bude na vozíku,“ řekne, když dojdeme na konec úzké chodby.

„Nejlepší bude dělat jakoby nic. Nemá rád, když ho někdo lituje.“

„Nelituju ho.“ Snažím se udržet svůj hněv pod kontrolou, aby mě nezačala podezírat. „Není první ani poslední, kdo takhle skončil.“

„Pořád zapomínám, že jsi na násilí mnohem víc zvyklá než my tady,“ podotkne Zoe a u dalšího bezpečnostního průchodu přiloží ke snímači svůj identifi kační odznak. Skrz prosklené dveře spatřím stráže – sto jí vzpřímeně, s puškami na ramenou a pohledem upřeným vpřed. Zřejmě tak prostojí celý den. Najednou se cítím těžkopádná a všechno mě bolí, jako by se mi ve svalech fi ltrovala nashromážděná bolest. Uriah se ještě neprobral z kómatu.

Když se v pokoji, kantýně nebo na chodbě potkám s Tobiasem, pořád ještě se na něj nedokážu podívat, aniž bych si automaticky připomněla výbuch u Uriahovy hlavy. Nevím kdy, jestli vůbec někdy, se věci dají zase do pořádku. Nejsem si jistá, že takové rány se mohou zahojit beze stopy. Projdeme kolem ochranky. Na podlaze už není dlažba, ale dřevěné parkety.

Na zdech visí obrázky se zlacenými rámečky a u Davidovy kanceláře je umístěn stojan s vázou plnou řezaných květů. Jde jen o drobné změny, ale cítím se tu nepatřičně.

Zoe zaklepe a zevnitř se ozve dále.

Otevře dveře, ale sama zůstane stát před prahem. Davidova pracovna je prostorná a útulná, s knihovnami podél stěn a několika okny. V levé části stojí stůl, nad kterým jsou umístěny monitory. Část vpravo je vyhrazená pro malou laboratoř, v níž místo chromu převládá dřevo.

David sedí na kolečkovém křesle a nohy má zafi xované v nějakém pevném materiálu – zřejmě aby mu kosti správně srostly. Působí bledě a vyčerpaně, ale očividně pookřál. Přestože vím, že musel mít něco do činění s útokem na Odevzdanost a se zkázou, která následovala, přijde mi nesnadné tyhle věci přímočaře spojovat s mužem, kterého před sebou vidím. Napadne mě, jestli je to tak se všemi zlými lidmi, že v nich někdo nadále vidí jen to dobré, z jejich úst slyší jen to dobré – a dokáže je mít rád.

„Tris.“ Rozjede se ke mně a sevře mi ruku v obou dlaních. Pevně svou ruku podržím v jeho, ačkoli je má suché jako papír a jeho dotek je mi odporný.

„Jsi hotová hrdinka,“ řekne a teprve potom mou ruku pustí. „Co tvoje zranění?“

Pokrčím rameny. „Zažila jsem horší. Co vaše?“

„Budu se muset znovu naučit chodit, ale prý to zvládnu. Pár našich vývojářů pracuje na moderních ortézách, takže v nejhorším případě budu jejich pokusný králík,“ řekne a koutky úst se mu zvlní.

„Nemohla bys mě

přisunout zpátky ke stolu? Ještě jsem se s tím nenaučil zatáčet.“ Nasměruju mu vyztužené končetiny pod desku stolu a zbytkem těla už následuje sám. Přesvědčím se, že se mu pohodlně sedí, pak se

posadím naproti němu a pokusím se o úsměv. Jestli s ním chci nějakým způsobem vyrovnat účty za smrt svých rodičů, nesmím přijít o jeho důvěru a náklonnost. Mračit se na něho ničemu nepomůže.

„Nechal jsem tě zavolat hlavně proto, že jsem ti chtěl poděkovat,“ vyjádří se. „Neznám moc mladých lidí, kteří by mě raději běželi najít, než aby se sami schovali, nebo kteří by zachránili tohle místo tak, jak se to podařilo tobě.“

Mám chuť mu natlačit pistoli mezi oči a zmáčknout kohoutek. Ztěžka polknu.

„Ty a tví přátelé bohužel procházíte od svého příchodu sem neustálou proměnou,“ pokračuje David. „Po pravdě řečeno nevíme, co si s vámi všemi počít, a nedělám si iluze, že vy sami máte nějakou konkrétní představu.

Ale pro tebe bych jeden návrh měl. Ofi ciálně celý areál řídím jen já, ale fakticky mi ve výkonu funkce pomáhá nepočetná správní rada, podobně jako to fungovalo i u Odevzdaných. Byl bych rád, kdyby ses na tuto pozici poradce začala zacvičovat.“

Sevřu područky.

„Po tom, co se stalo, zde budeme muset provést určité změny,“ vysvětluje dál. „Budeme muset zaujmout rozhodnější stanovisko, abychom svou věc prosadili. A myslím, že to ti není cizí.“

To popřít nemůžu.

„Co…“ Odkašlu si. „Co všechno by takový zácvik zahrnoval?“

„Účastnila by ses našich schůzí, to především, a také bychom tě zasvětili do detailního chodu celé instituce – jak fungujeme na jednotlivých úrovních, jaká je naše historie, jaké jsou naše hodnoty a tak dále. Vzhle dem k tvému věku tě nemohu jmenovat řádným členem představenstva, musíš si projít celým procesem – začít jako pravá ruka jednoho ze členů rady – ale rád bych, abys na tuto cestu nastoupila, pokud budeš souhlasit.“ V jeho pohledu je prosba daleko výmluvnější než v samotné otázce.

Členové rady jsou pravděpodobně ti samí lidé, kteří dali povolení k útoku na Odevzdanost a postarali se o to, aby se simulační sérum dostalo k Jeanine v pravý čas. A on teď chce, abych usedla mezi ně,

abych se u nich zaučila. Cítím pachuť v ústech, ale odpověď mi přejde přes rty překvapivě hladce.

„Beze všeho,“ řeknu a usměju se. „Bude mi ctí.“

Člověk vždy sáhne po příležitosti lépe poznat svého nepřítele. Na to přijde vlastním rozumem.

Můj výraz musel působit věrohodně, protože David roztáhne ústa do širokého úsměvu.

„Věděl jsem, že mou nabídku přijmeš,“ řekne. „Kdysi dávno jsem chtěl, aby se na tom se mnou podílela tvá matka. Ta pak ale odešla do města. Myslím, že se do něj na dálku zamilovala a nedokázala odolat.“

„Zamilovala… do města?“ podivím se. „Proti gustu žádný dišputát.“

Je to jen vtip, ale není v něm moje srdce. David se přesto zasměje a já vím, že jsem zabodovala.

„Byli jste si s mámou… blízcí, když tady ještě žila?“ zeptám se. „Četla jsem její deník, ale byla docela skoupá na slovo.“

„To tedy byla, že? Natalie se vždy vyjadřovala přímočaře. Ano, měli jsme k sobě blízko, s tvou matkou.“ Hlas mu zněžní, když o ní hovoří

– jako by na chvíli vystoupil ze své role zoceleného vůdce a proměnil se v zestárlého muže, který s něhou vzpomíná na laskavější okamžiky svého života.

Předtím než ji nechal zabít.

„Měli jsme podobný osud. I mně se jako dítěti podařilo uniknout z neveselého prostředí… mí rodiče byli oba dva silně dysfunkční a skončili velice záhy ve vězení. Než abychom se stali součástí šíleného kolotoče adopč ního systému, kde bylo dost sirotků i bez nás, utekl jsem se sourozenci na periferii – na stejné místo, kam se o řadu let později uchýlila i tvá matka.

Přežil jsem jenom já.“

Nevím, co na to říct – nevím, jak si poradit se soucitem, který ve mně sílí, vůči muži, který napáchal tolik zla. Upřeně se zadívám na své ruce a představím si, že mé břicho je tekutý kov, který na vzduchu chladne a získává tvar, který mu už nikdo nikdy nevezme.

„Zítra se tam s našimi hlídkami pojedeš podívat. Uvidíš periferii na vlastní oči,“ řekne. „Každý budoucí člen rady se s tím prostředím musí seznámit.“

„Nemůžu se dočkat,“ ujistím ho.

„Výborně. Myslím, že pro dnešek by to stačilo. Nezlob se, ale mám ještě spoustu práce,“ omlouvá se. „Dám ti vědět, v kolik hodin budou hlídky vyjíždět. Naše nejbližší zasedání je v pátek v deset hodin dopoledne, takže se brzy uvidíme.“ Přepadne mě pocit zoufalství – pořád jsem se ho nezeptala, na co jsem chtěla. Nebyla příležitost. Teď už je příliš pozdě. Zvednu se a zamířím ke dveřím, ale David má ještě něco na srdci.

„Tris, chci k tobě být upřímný. Myslím, že je to nutné, pokud si máme navzájem důvěřovat.“

Poprvé od chvíle, kdy jsem ho potkala, se David zatváří téměř… ustrašeně. Oči má doširoka rozevřené, jako dítě. Ale trvá to jen zlomek vteřiny.

„Toho času jsem sice byl pod vlivem séra, ale vím, co jsi jim řekla, aby na nás nezačali střílet. Vím, že jsi prohlásila, že mě klidně zabiješ, než abys jim dala, co chtějí.“

Hrdlo se mi stáhne tak, že skoro nemůžu dýchat.

„Neplaš se,“ dodá. „I to je jeden z důvodů, proč jsem ti nabídl místo v radě.“

„P-proč?“

„Předvedla jsi, že máš vlastnost, kterou u svých poradců potřebuji ze všeho nejvíc,“ vysvětlí. „A tou je schopnost přinést oběť za důležitější věc.

Jestliže máme tento boj s genetickou deformací vyhrát, jestliže máme udržet probíhající experimenty při životě, budeme muset přinášet oběti. Tomu rozumíš, nebo ne?“

Uvnitř se otřesu hněvem, ale s přemáháním přikývnu. Od Nity už vím, že existence experimentů visí na vlásku, takže mě jeho slova nepřekvapí.

Ale nikdo nemůže jeho zoufalou snahou zachránit své celoživotní úsilí omluvit, že nechal vyvraždit celou jednu frakci, moji frakci.

S rukou na klice chvíli zůstanu stát, abych se uklidnila. A pak se to rozhodnu risknout.

„Co by se stalo, kdyby před zbrojní laboratoří odpálili další nálož?“ zeptám se. „Nita tvrdila, že by se spustil záložní bezpečnostní systém, ale i tak mi to připadalo jako nejjednodušší řešení.“

„Vzduchem by se začalo šířit sérum… takové, před kterým by tě kukla na hlavě neochránila, protože se vstřebává do kůže,“ prozradí David.

„S takovým sérem si neporadí ani Neporušení. Nevím, jak k téhle informaci Nita přišla, protože tohle nepatří na veřejnost, ale dřív nebo později se to dozvíme.“

„Co to sérum dělá?“

Úsměv na jeho rtech se změní v pokřivenou grimasu. „Řekněme, že je to tak zlé, že Nita raději stráví zbytek života za mřížemi, než aby se s ním dostala do kontaktu.“

Má pravdu. Nic víc slyšet nepotřebuju.

KAPITOLA 33

TOBIAS

„Podívejme, kdo jde,“ prohodí Peter, když vcházím do pokoje.

„Zrádce.“

Na své i vedlejší posteli má rozložené mapy. Mísí se v nich bílá, bleděmodrá a tlumeně zelená barva a zvláštní silou mě k sobě přitahují. Na každou z nich Peter nakreslil hrbolatý kroužek – kolem našeho města, kolem Chicaga. Vyznačil si hranice, za které se zatím nikdy nepodíval.

Kroužky se mi před očima scvrknou, až z nich nezůstane nic než červené tečky, jako kapky krve.

A pak ustoupím. Strachem před vlastní bezvýznamností, kterou nedokážu uchopit.

„Myslíš, že tvoje svatouškovský kázání budu poslouchat?“ řeknu mu.

„Na co všechny ty mapy?“

„Snažím se to svou makovicí pochopit, ale svět je na to moc velkej,“ odpoví. „Pár lidí se mě tady pokusilo uvést do obrazu. Začali povídat o planetách, hvězdách, oceánech.“

Mluví, jako by o nic nešlo, ale z jeho horečného popisování map vidím, že jeho zájem přerostl v posedlost. Znám to. Také jsem byl posedlý vlastním strachem, pořád dokola jsem se ho snažil rozebírat, pochopit.

„A pomohlo to?“ Uvědomím si, že jsem se s Peterem nikdy o ničem rozumně nebavil, vždycky jsem na něj jen řval. Ne že by si to nezasloužil, ale nic o něm prakticky nevím. Stěží si vybavím jeho celé jméno, které jsem měl na rozpisu nováčků. Hayes. Peter Hayes.

„Svým způsobem.“ Jednu z větších map zvedne. Znázorňuje celou planetu, která je na ní zploštělá jako placka z těsta. Dlouhou chvíli se na ni dívám a snažím se pochopit, co jednotlivé tvary znamenají, představit si nedozírné hlubiny moří a pestrobarevné kontinenty. Na jednom z nich je červená tečka. Peter na ni ukáže. „Ta tečka v sobě zahrnuje všechna místa, kde jsme kdy byli. Ten kus země bys klidně mohl vykopat a hodit do oceánu a nikdo by si ničeho nevšiml.“

Znovu se mě zmocní ten strach, strach z vlastní malosti. „Dobře. A?“

„A? A to, že všechno, s čím jsem si kdy dělal hlavu, všechno, co jsem řekl nebo udělal, to všechno vůbec nic neznamená. Jak by mohlo?“ Zavrtí hlavou.

„Jistěže znamená,“ namítnu. „Celej ten svět je plnej lidí. Možná vypadají všelijak, ale to, jak se k sobě chovají, má svůj dopad.“

Znovu zavrtí hlavou a mě napadne, jestli se tím neutěšuje, když se sám sebe pokouší přesvědčit, že mu všechno zlé bude z absolutního hlediska prominuto. Ta stejná obří planeta, která mě děsí, mu možná připadá jako útočiště, v jehož nekonečném prostoru může zmizet a nikdy se z něj jako jedinec nevydělit, nikdy nepocítit zodpovědnost za vlastní činy. Sehne se a rozváže si tkaničky.

„Takže tvá malá skupinka přívrženců tě vyloučila ze svýho středu?“ zeptá se.

„Ne,“ odseknu automaticky. „Možná,“ dodám vzápětí. „Ale nejsou to mí přívrženci.“

„Prosím tě. Hotovej Čtyřkův kult.“

Chtě nechtě se zasměju. „Závidíš? Toužíš po svým kultu psychopatů?“

V jednom obočí mu zacuká. „Kdybych byl psychopat, už dávno bych tě ve spánku zabil.“

„A přidal by sis další pár očí do sbírky.“

Také Peter se zasměje, a já si s úlekem uvědomím, že tady vtipkuju s někým, kdo Edwardovi vypíchl oko a pokusil se zabít mou přítelkyni

– pokud jí tak pořád můžu říkat. Na druhou stranu pomohl skončit útok na Odevzdanost a zachránil Tris před hrůznou smrtí. Nevím, co z toho by mělo v mé mysli převážit. Možná bych měl na všechno zapomenout a nechat ho začít znovu.

„Možná by ses rád připojil k mý skromný skupince nenáviděnejch,“ navrhne Peter. „Zatím jsme v ní jen já a Caleb, ale vzhledem k tomu, jak snadný je upadnout u slečny T. v nemilost, naše řady se jistě rozrostou.“ Zarazím se. „Máš pravdu, člověk se jí lehce zprotiví, zvlášť když se ji pokusí zabít.“

Píchne mě u srdce. Vždyť i já ji málem poslal na smrt. Stačilo, aby stála tam, kde Uriah, a mohla skončit jako on – napojená na hadičky a s vymytým mozkem.

Nedivím se, že o našem vztahu pochybuje.

Chvíle porozumění se vytratí. Nedokážu zapomenout, co Peter udělal, protože se nezměnil. Pořád je to ten samý Peter, který byl ochoten zabíjet, mrzačit a ničit, jen aby se sám dostal nahoru. Stejně tak neumím odpustit sám sobě. Vstanu.

Peter se opře o zeď a založí si ruce na břiše. „Já jenom říkám, že když se rozhodne, že pro ni někdo bude nula, všichni ostatní jí budou přizvukovat.

Tomu říkám talent, zvlášť když uvážím, že ještě nedávno to býval

jen další nudnej Škrob. Trochu se bojím, aby jí tolik moci nestouplo do hlavy…“

„Tris svý názory nikomu nepodsouvá,“ vyvedu ho z omylu, „spíš umí lidi dobře odhadnout.“

Peter zavře oči. „Když to říkáš.“

Tělem se mi rozlije nepříjemné napětí. Opustím místnost a s ní i všechny mapy s rudými kroužky, přestože nemám tušení, kam jinam jít.

Tris pro mě byla vždy zvláštním způsobem přitažlivá, že to ani nedoká žu popsat, ale ona sama si to neuvědomovala. Nikdy jsem se jí kvůli tomu nebál a nezačal jsem ji kvůli tomu nenávidět jako Peter. Možná že svou roli hrála i skutečnost, že já sám jsem měl silnou pozici a necítil jsem se ohrožený. Teď když jsem o své postavení přišel, pokouší se o mě zášť a její sílu nemůžu popřít.

S překvapením zjistím, že jsem mezitím došel do atriové zahrady. Tentokrát za okny září světlo. Květiny jako by na denním světle zkrásněly a zdivočely. Připomínají mi darebná stvoření, která zkameněla v čase.

Do atria vběhne Cara. Do čela jí spadají rozevláté vlasy. „Tady jsi. Člověk by se tady ztratil i sám sobě.“

„Co se děje?“

„Jsi v pořádku, Čtyřko?“

Silně se kousnu do rtu. „Jsem oukej. Co se děje?“

„Máme poradu. Musíš přijít taky.“

„Kdo je to my?“

„My znamená Porušení a lidi, kteří s náma sympatizují a kteří nehodlají nechat určité věci plavat,“ objasní a pohodí hlavou. „Lidi s lepším plánem než někdo.“

Zajímalo by mě, kdo jí o tom řekl. „Ty něco víš o tom simulovaným útoku?“

„Poznala jsem to simulační sérum, když mi ho Tris pod mikroskopem ukázala,“ řekne Cara. „Takže ano, vím.“

Zavrtím hlavou. „Už s tím nechci mít nic společnýho.“

„Nebuď blázen,“ ponoukne mě. „Pravda zůstává pravdou. Tihle lidi pořád zodpovídají za vyvraždění většiny Odevzdaných, za mentální zotročení Neohrožených. Pořád jsou to oni, kdo nám převrátil život naruby.

A s tím se něco musí udělat.“

Nevím, jestli se chci ocitnout s Tris ve stejné místnosti, když vím, že jsme na pokraji rozchodu a stojíme na vratké lávce. Když ji nemám na očích, je snazší předstírat, že nic z toho se neděje. Ale Cara to podá tak prostě, že s ní nemůžu nesouhlasit: Ano, něco se s tím udělat musí.

Vezme mě za ruku a provede mě hotelovou chodbou. Vím, že má pravdu, ale účast na dalším pokusu o vzpouru ve mně probouzí smíšené pocity. Už jsem se však rozhodl a šanci něco znovu podniknout částečně vítám. Pořád je to lepší než zahálet před obrazovkami a jen přihlížet tomu, co se děje doma. Když Cara získá dojem, že nikam neuteču, pustí mou ruku a zastrčí si uvolněné prameny vlasů za uši.

„Pořád si na tebe v jiných barvách než v modré nemůžu zvyknout,“ prohodím.

„Myslím, že je na čase nechat to všechno plavat,“ odpoví. „Teď už bych se do města nevrátila, ani kdybych mohla.“

„Takže frakce ti nechybí?“

„To neříkám.“ Letmo se na mě podívá. Od Willovy smrti uběhlo dost času na to, abych ho v ní přestal hledat a viděl už jen Caru. Znám ji teď daleko déle než Willa. Má v sobě kousek jeho srdečnosti, abych si ji mohl dobírat a nemusel se bát, že se urazí. „Cítila jsem se tam dobře. Mezi tolika lidmi, kteří se naplno věnovali vědě a výzkumu – byla to pohádka. Ale teď, když vím, jak je svět ve skutečnosti obrovský… Zkrátka, myslím, že teď už by mi to bylo malé.“ Svraští čelo. „Omlouvám se, to asi vyznělo domýšlivě.“

„A není to jedno?“

„Spoustě lidem to jedno není. Jsem ráda, že mezi ně nepatříš.“ Nemůžu si nevšimnout, že několik lidí, které jsme zatím minuli, se na mě podívalo s opovržením, nebo se mi raději obloukem vyhnulo. Jako syn Evelyn Johnsonové, která teď lidem v Chicagu diktuje život, jsem se už s podobnými reakcemi setkal, ale teď mi víc vadí. Protože cítím, že si tuhle nenávist zasloužím. Vždyť jsem je všechny zradil.

„Nevšímej si jich,“ řekne Cara. „Neví, jaké to je – udělat těžké rozhodnutí.“

„Ty by ses rozhodla jinak.“

„Možná, ale jenom díky tomu, že mě vedli k tomu, abych se nejdřív pídila po faktech. Zato tebe učili, že se vyplácí riskovat.“ Ze strany se na mě podívá. „Někdy.“

U dveří do laboratoře, kterou sdílí Matthew se svým nadřízeným, se

zastaví a pak zaklepe. Matthew škubne za kliku a ukousne si z jablka. Vejdeme za ním do místnosti, kde jsem zjistil, že nejsem Divergentní. Je tady i Tris. Stojí vedle Christiny, která se na mě podívá jako na kus shnilého masa. V rohu u dveří zevluje Caleb. Na obličeji má barvité podlitiny.

Už se ho chci zeptat, co se stalo, když si všimnu, že podobnými barvami hýří i Trisiny klouby na prstech. Ta se pečlivě vyhýbá jeho pohledu.

Nebo mému.

„Myslím, že jsme všichni,“ spustí Matthew. „Bezva… takže, Tris, kdybys mohla… Já na tohle moc nejsem.“

„My víme,“ řekne s úsměvem, aby ho pošťouchla. Píchne mě osten žárlivosti. Tris si odkašle. „Všichni víme, že tahle instituce nese odpovědnost za vyhlazení frakce Odevzdaných a že je žádoucí, aby jejich kontrola nad naším městem co nejrychleji skončila. Víme, že s tím něco chceme udělat a že předchozí pokus byl…“ Stočí na mě svůj pronikavý pohled, až mám pocit, že se celý scvrkávám. „Neuvážený,“ dopoví. „Máme na víc.“

„Co navrhuješ?“ zeptá se Cara.

„Prozatím mám jasno jenom v tom, že chci, aby se všichni dozvěděli pravdu,“ shrne Tris. „Na vině je pravděpodobně jen hrstka lidí z managementu; ostatní nemají o ničem ani tušení. Myslím, že bysme jim měli otevřít oči. Možná to povede ke změnám ve vedení, které si začne lidí v experimentech vážit. Napadlo mě rozšířit pravdomluvnou

,infekci‘ –“

Vzpomenu si na tíhu, jakou mě sérum pravdy zaplavilo a vyplnilo všechny skuliny v mém těle, počínaje břichem a plícemi a konče obličejem. Vzpomenu si, jak mi v tu chvíli přišlo nepředstavitelné, že Tris dokázala tuhle tíhu zvednout natolik, aby mohla lhát.

„To nepůjde,“ přeruším ji. „Víme, že jsou všichni Neporušení. Na ně to neúčinkuje.“

„To nemusí být pravda,“ ozve se Matthew, který si pohrává se šňůrkou kolem krku. „Tolik Divergentních, kteří by séru pravdy dokázali odolat, zase není. V nedávné historii je to pouze Tris. Někteří

lidé séru odolávají lépe, jiní hůř – vezmi si například sebe, Tobiasi.“ Matthew pokrčí rameny.

„Právě proto jsem chtěl, abys sem dnes přišel i ty, Calebe. Tys přece na sérech dělal. Víš o nich tolik co já. Možná bysme dokázali vymyslet rezistentnější varietu séra.“

„Už s tím nechci mít nic společnýho,“ odmítne Caleb.

„Ale, drž –“ neudrží se Tris, ale Matthew ji nenechá domluvit.

„Prosím, Calebe.“

Caleb a Tris se na sebe podívají. Jeho tvář a její klouby mají takřka identický, fi alovomodrozelený odstín, jako namalovaný inkoustem. Takhle to dopadá, když se střetnou sourozenci – zraní se oba. Caleb se sveze zpátky na hranu stolu a hlavou se opře o plechovou skříň za sebou.

„Dobře,“ souhlasí. „Ale jenom pokud slíbíš, že to nepoužiješ proti mně, Beatrice.“

„Proč bych měla?“ opáčí Tris.

„Já můžu taky pomoct,“ ozve se Cara. „Taky jsem se věnovala sérovému výzkumu.“

„Výborně.“ Matthew tleskne dlaněmi o sebe. „A Tris bude mezitím vyzvídat.“

„A co já?“ zeptá se Christina.

„Říkala jsem si, že ty a Tobias byste se mohli spojit s Reggiem,“ řekne Tris. „David mi o záložním bezpečnostním systému ve zbrojní laboratoři nechtěl nic prozradit, ale kromě Nity o něm musí vědět ještě někdo.“

„Ty chceš, abych dělala parťáka někomu, kdo odpálil bombu Uriahovi před nosem?“ pohorší se Christina.

„Nemusíte být kamarádi,“ povzbudí ji Tris. „Jenom si s ním promluvíte, abyste z něho vytáhli informace. Tobias ti může pomoct.“

„Nikoho jako on k tomu nepotřebuju, zvládnu to sama,“ zatvrdí se Christina.

Posune se na vyšetřovacím stole a stehnem roztrhne hygienický papír. Znovu se na mě znechuceně podívá. Vím, že se jí při pohledu na mě pořád vybavuje Uriahova netečná tvář. Jako bych měl v krku zaražený kolík.

„Potřebuješ mě,“ řeknu. „Reggie mě zná, bude mi věřit. Ti lidi jsou hodně uzavření, takže budeme muset jednat s citem.“

„Já umím jednat s citem,“ brání se Christina.

„Odkdy?“

„Tobias má pravdu…“ zastane se mě Tris pobaveně.

Christina ji praští přes ruku, Tris jí dá přátelskou herdu do zad.

„Takže karty jsou rozdány,“ uzavře Matthew. „Myslím, že bysme se měli znovu sejít, až bude mít Tris za sebou první poradu, čili v pátek. Přijďte sem na pátou.“

Matthew přejde ke Caře a Calebovi a začne mluvit něco nesrozumitelného o chemických sloučeninách. Christina se zvedne a cestou ke dveřím do mě vrazí ramenem. Tris ke mně zvedne oči.

„Měli bysme si promluvit,“ navrhnu.

„Dobře,“ souhlasí a já za ní vyjdu na chodbu.

Stojíme u dveří, dokud všichni neodejdou. Má schoulená ramena, jako by se chtěla udělat ještě menší, zranitelnější. Mezi námi je celá šířka chodby.

Snažím se rozpomenout, kdy jsem ji naposledy políbil, a nemůžu si to vybavit.

Konečně zůstaneme sami a hlasy v chodbě utichnou. Najednou nevím, kam s rukama, jako vždy, když začínám panikařit.

„Odpustíš mi někdy?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou, ale řekne: „Nevím. Musím o tom přemýšlet.“

„Ty víš.. víš, že jsem mu nikdy nechtěl ublížit, že jo?“ Podívám se na stehy na jejím čele. „Nebo tobě,“ dodám. „Nebo aby ti ublížil kdokoli jinej.“ Poklepává si nohou a celým tělem se pohupuje do rytmu. Přikývne.

„Já vím.“

„Musel jsem něco udělat,“ řeknu. „Musel jsem.“

„Odskákala to spousta lidí,“ podotkne. „Jenom proto, žes bral moje slova na lehkou váhu. Protože, a to jen na tom to nejhorší, Tobiasi, protože sis myslel, že se chovám jako hnidopich a že žárlím. Jako naivní šestnáctka, co?“ Zavrtí hlavou.

„Nikdy jsem netvrdil, že jsi naivka nebo hnidopich,“ vyjedu na ni.

„Myslel jsem, že nejsi soudná, to ano. Ale to je tak všechno.“

„A to nestačí?“ Zajede si prsty do vlasů a chytí se za ně. „Pořád dokola ta samá věc, co? Tvrdíš, že mě respektuješ, ale nechováš se tak. A když na to přijde, myslíš si, že neumím používat mozek –“

„O to tu přece nejde!“ obořím se na ni. „Nikoho nerespektuju víc než tebe! Ale teď nevím, jestli ti víc vadí, že jsem to zvoral, nebo že jsem tě neposlechl.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct,“ pokračuju, „že na jednu stranu tvrdíš, že k sobě musíme být upřímní, ale přitom jenom chceš, abych s tebou ve všem souhlasil.“

„To se mi snad zdá! Udělals chybu –“

„Jo, udělal jsem chybu!“ Už úplně řvu, ani sám nevím, odkud se ve mně ten hněv bere. Jako by se ve mně rozpoutalo tornádo, které mě hodlá roztrhat. „Zvoral jsem to, posral jsem to! Brácha mýho nejlepšího kámoše je na odpis! A ty se chováš, jako bys byla moje matka, a děláš mi kázání, protože jsem tě neposlechl. Jenže ty moje matka nejsi, Tris, a já si nenechám diktovat, co mám dělat nebo jak se mám rozhodovat!“

„Přestaň na mě křičet,“ řekne tiše a konečně se na mě přiměje podívat. V jejích očích jsem toho vídával spoustu – lásku, touhu, zvědavost – ale to všechno teď vytlačil hněv. „Prostě přestaň.“

Její klidný hlas mé emoce utiší. Opřu se o zeď za zády a dám si ruce do kapes. Nechtěl jsem na ni řvát. Nechtěl jsem se tak rozčílit.

S úděsem přihlížím, jak se jí po tvářích kutálí slzy. Už dlouho přede mnou neplakala. Popotáhne nosem, zalapá po dechu a snaží se o normální tón, ale zajíká se. „Potřebuju víc času, jasný?“ vysouká ze sebe.

„Jasný.“

Otře si tváře a odejde. Vyprovázím ji pohledem, dokud mi její plavé vlasy nezmizí za ohybem chodby. Cítím se jako vysvlečený, jako by mě nic nedokázalo ochránit před bolestí, která mě stravuje. Její nepřítomnost mě bolí ze všeho nejvíc.

KAPITOLA 34

TRIS

„Tady ji máme,“ zvolá Amar, když se přiblížím ke skupině. „Počkej, přinesu ti vestu.“ „Jakou vestu?“ Jak David slíbil, dnes odpoledne se jedu podívat na okraj periferie. Nevím, co od toho mám čekat, což mě jako obvykle znervózňuje, ale události několika posledních dní moje pocity do značné míry otupily.

„Jakou asi, neprůstřelnou. Tam, kam jedem, to není zrovna bezpečný,“

řekne a sáhne do bedny u dveří, ve které se snaží najít vestu přiměřené velikosti. Nakonec jednu vytáhne, ale pro mě je pořád směšně nadkonfekční.

„Nezlob se, není z čeho vybírat. Svůj účel snad splní. Ukaž.“ Navlékne mě do vesty a zaváže šňůrky na bocích.

„Nevěděla jsem, že jedeš s náma,“ prohodím.

„A cos myslela, že tady dělám? Jenom si z lidí utahuju a šťourám se

v nose?“ Usměje se. „Dělám to, co mě vždycky bavilo a co umím. Spolu s Georgem to tady patrolujeme. Obvykle máme na starosti jenom areál a jeho bezprostřední okolí, ale když se chce někdo podívat za humna, ochotně nabídneme svoje služby.“

„Mluvíte o mně?“ vmísí se do našeho rozhovoru George, který stál s ostatními u dveří. „Zdravím, Tris. Doufám, že o mně mluvil jenom v dobrým.“

George Amara chytí kolem ramen a jeden na druhého se zazubí. George vypadá lépe než posledně, ale zármutek zanechal v jeho tváři své stopy – usměvavé vrásky z okolí jeho očí zmizely, stejně jako dolíčky z tváří.

„Říkal jsem si, že bysme jí měli dát něco do ruky,“ poznamená Amar a letmo na mě pohlédne. „Budoucím členům správní rady zbraně nenabízíme, protože by si s nima jenom ublížili, ale u tebe asi můžeme udělat výjimku.“

„Ne, to je v pořádku,“ řeknu. „Nepotřebuju –“

„Ale potřebuješ. Budeš poutat nejvíc pozornosti,“ vysvětlí George.

„A my nechceme přijít o dalšího Neohroženého v týmu. Donesu ti ji.“ O několik minut později už jsem ozbrojená a mířím s Amarem k autu.

My dva nasedneme dozadu, George a žena jménem Ann doprostřed a dva zkušení členové hlídky, Jack a Violet, zaujmou místa vpředu. V zadní části korby je naskládaný nějaký pevný černý materiál. Sklo zadních dveří je zvenčí matně černé, ale zevnitř vypadá jako čiré, takže můžeme pozorovat okolní krajinu. Sedím vklíněná mezi Amarem a vybavením, které nás odděluje od zbytku posádky. Když vyjíždíme, George k nám nakoukne a zakření se, ale pak už jsem jenom já a Amar.

Dívám se, jak se nám areál vzdaluje před očima. Projíždíme věncem zahrad a přístaveb. Zpoza hlavní budovy areálu za chvíli vyhlédnou letadla, bílá a nehybná. Dojedeme k oplocení a hlídky nám otevřou obě brány.

Slyším, jak Jack hovoří s vojákem u vnějšího plotu o našem záměru a převáženém materiálu – ničemu z toho nerozumím – a teprve potom nás vypustí do divočiny.

„Jaký má tenhle výjezd účel?“ zeptám se Amara. „Kromě toho, že mě berete na projížďku.“

„Tuhle oblast jsme vždycky měli pod dohledem, je to naše nejbližší geneticky narušená lokalita. Zaměřujeme se na výzkum chování Poruše ných,“ shrne Amar. „Ale teď po tom útoku David a výkonná rada rozhodli, že se bude periferie monitorovat důkladněji, aby se dalo případnému dalšímu incidentu zabránit.“

Projedeme kolem stejně zchátralých staveb, jaké jsme viděli cestou z města – domy se bortí pod vlastní tíhou a všechno obrůstá plevelem, který se dokáže prodrat i škvírami v betonu. Sice Amara neznám a nevím, jestli mu můžu bez výhrad věřit, ale přesto se ho zeptám:

„Takže ty tomu všemu věříš? Že příčinou… tohohle všeho je chyba v genetický informaci?“

Všichni jeho přátelé v Chicagu byli Porušení. Opravdu si může myslet, že trpí nějakou „poruchou“, že je s nimi něco v nepořádku?

„Ty snad ne?“ odpoví mi otázkou. „Podívej, tahle planeta už se točí kolem svý osy hodně, hodně dlouho. Déle, než si umíme představit. A před válkou se tohle nikdy nestalo, nebo myslíš, že jo?“ Máchne rukou, aby naznačil pustinu kolem sebe.

„Nevím,“ řeknu. „Nechce se mi tomu věřit.“

„Ty o lidstvu nemáš zrovna dobrý mínění, co?“ Neodpovím.

„I kdyby,“ pokračuje, „i kdyby se už něco takovýho v minulosti stalo, Úřad by o tom věděl.“

Jeho naivita mě odzbrojí. Vždyť většinu života prožil ve městě a viděl, alespoň z obrazovek, co všechno lidé před sebou navzájem tají. Evelyn hledala svou cestu k absolutní moci skrz arzenál, Jeanine na to šla ještě mazaněji – věděla, že vše elegantně vyřeší cenzura informací nebo jejich manipulace. Pak totiž není nutné mít lidi neustále pod kontrolou. Poslouchají dobrovolně.

A přesně tak se chová i Úřad – a s ním zřejmě celá vláda: Vychovávají lidi tak, aby se cítili šťastní i s nasazenou ohlávkou.

Na chvíli zmlkneme. Ticho ruší jen rachocení motoru a nadskakující náklad. Zpočátku si všímám každé jednotlivé budovy, kterou míjíme, pře mýšlím, kdo v ní asi kdysi bydlel, ale pak mi všechno začne splývat. Kolik odlišných typů rozvalin člověk musí vidět, než mezi nimi přestane rozlišovat a označí je jednoduše jako „rozvaliny“?

„Už jsme skoro tam,“ křikne George. „Tady zastavíme a dál půjdeme po svých. Pobereme, co se dá, a zkusíme to tam nainstalovat. Jedinou výjimkou je Amar, který bude dohlížet na Tris. Tris, ty se rozhlídni kolem, ale drž se u Amara.“

Mám pocit, že každou chvíli přijdu o nervy, že mě i ta nejbanálnější věc vyprovokuje k hysterické reakci. Sem se moje máma rozhodla odejít, když jí vlastní matka zavraždila otce – a tady ji lidé z Úřadu našli a odsud ji odvezli, protože předpokládali, že její genetický kód je neporušený. A já se budu po místě, kde to všechno svým způsobem začalo, jen tak procházet. Zastavíme a Amar škubne za kliku u dveří. V jedné ruce drží pistoli, druhou na mě pokyne. Seskočím z vozu.

Jsou tu i budovy, ale ty zdaleka neupoutávají pozornost tolik jako provizorní obydlí z kusů plechu a igelitových plachet, která jsou nalepená na sobě, jako kdyby se navzájem podpírala. V úzkých uličkách mezi nimi se pohybují lidé, většinou děti, které prodávají zboží z podnosů, nosí vodu nebo vaří na otevřeném ohni.

Když si nás ty nejbližší všimnou, jeden chlapec se dá na útěk a zavřeští: „Vojáci! Vojáci!“

„To nic,“ řekne Amar. „Často si nás s nima pletou. Vojáci odsud unášejí děcka do sirotčinců.“

Význam jeho slov mi dojde až později. Zamířím do jedné z uliček, odkud většina lidí utekla nebo se schovala do svých přístřeší a zabarikádovala vchody kusy lepenky či plachtou. Pozoruju je škvírami ve zdech a zjišťuju, že jejich domácnosti tvoří jen zásoby jídla a základních potřeb a rohože na spaní na druhé straně. Nechápu, jak to dělají v zimě. Nebo kam chodí na záchod.

Vzpomenu si na květinová aranžmá v areálu, na parketové podlahy a na všechny ty prázdné postele v hotelu. „Pomáháte jim vůbec nějak?“ zeptám se.

„Nejlíp našemu světu pomůžeme, když napravíme jeho genetické nedostatky,“ odpoví Amar, jako by odříkával naučený text. „Dát lidem jídlo je jako přelepit podřezanou žílu náplastí. Jenom by krvácela pomaleji a bolestivěji.“

Nevím, co na to říct. Mírně zavrtím hlavou a pokračuju v chůzi. Začínám chápat, proč si máma vybrala Odevzdanost, přestože rozkaz zněl nastoupit k Sečtělým. Kdyby jí šlo o bezpečí, kterého se jí u Sečtělých vzhledem k rostoucí korupci nemohlo dostat, mohla jít k Upřímným nebo Mírumilovným. Ale ona se rozhodla pro frakci, ve které mohla pomáhat lidem bez prostředků a zasvětit zbytek svého života péči o odpadlíky. Museli jí připomínat to, co zažila tady.

Odvrátím hlavu, aby Amar neviděl slzy, které mi vstoupily do očí.

„Pojďme zpátky.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo.“

Oba se otočíme, když vtom zaslechneme střelbu. A hned po ní výkřik.

„Pomoc!“

Všichni kolem se rozprchnou.

„To je George,“ řekne Amar a vyrazí uličkou napravo za zvukem. Vyběhnu za ním, ale nestačím mu, rozhodně ne v tomhle bludišti – během několika vteřin ho ztratím z dohledu a zůstanu sama.

Stejně jako chovám vůči zdejším lidem bezděčné sympatie dané mou výchovou, tak se jich i bojím. Pokud jsou na tom jako odpadlíci, musí být stejně zoufalí, a na zoufalé lidi si dávám odjakživa pozor.

Někdo mě drapne za paži a vtáhne mě do chýše pobité hliníkovým plechem.

Stěny pokrývá modrý igelit, který místnůstce propůjčuje podmořský nádech a alespoň částečně ji chrání před chladem. Na zemi je překližka a přede mnou stojí malá, vyhublá žena s umouněnou tváří.

„Venku není radno zůstávat,“ řekne. „Rozdají si to s každým, kdo jim přijde pod ruku.“

„Kdo?“ chci vědět.

„Tady má vztek spousta lidí,“ odpoví žena. „Jsou tací, který by nejradši odkrouhli každýho na potkání, ale najdou se i normálnější.“

„Díky za pomoc,“ řeknu. „Já jsem Tris.“

„Amy. Sedni si.“

„Nemůžu,“ odmítnu. „Čekají na mě.“

„Nech tu smečku přeběhnout a pak za nima běž zezadu.“ To zní rozumně.

Svezu se na podlahu, pistole u boku se mi zanoří do stehna. V neprůstřelné vestě si připadám jako v plné zbroji, ale snažím se působit uvolněně.

Slyším, jak kolem pobíhají lidé a něco pokřikují. Amy poodhrne cíp plachty, aby zjistila, jak se situace venku vyvíjí.

„Vojáci nejste,“ prohodí a dál se dívá ven. „Takže musíte být od genetický péče, co?“

„Ne,“ odpovím. „Chci říct, že oni ano, ale já jsem z města. Z Chicaga.“ Ženě vylétnou obočí vzhůru. „Hergot. Tak už to tam zavřeli?“

„Ještě ne.“ „Škoda.“

„Škoda?“ Zamračím se na ni. „Je to můj domov.“

„Ten tvůj domov jenom živí myšlenku, že se Porušení musí uzdravit – že opravdu jsou porušení, což nejsou – nejsme. Takže jo, je to škoda, že ten experiment furt běží. A za to, co jsem řekla, se omlouvat nebudu.“ Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Dosud pro mě existovala jediná volba – zachránit Chicago, protože v něm žili lidé, které jsem milovala a ztratila, protože v něm dál, i když v troskách, přetrvává systém, v který jsem kdysi věřila. Nikdy jsem si

neuvědomila, že samotná existence Chicaga by mohla ubližovat lidem mimo něj, kteří se domáhají svých práv a uznání.

„Měla bys vyrazit,“ řekne Amy a pustí cíp plachty. „Nejspíš budou na jednom z otevřených prostranství severozápadně odsud.“

„Ještě jednou díky,“ řeknu.

Kývne na mě. Rozloučím se s rozvrzanou podlahou a vysoukám se z příbytku ven.

Ostrým tempem se rozběhnu uličkami a v duchu děkuju za to, že jsme předtím všechny vyděsili, a tak teď nemusím nikomu uhýbat z cesty. Přeskočím louži – raději nevědět čeho – a po chvíli se vynořím na plácku připomínajícím nádvoří, kde nějaký vytáhlý mladík míří pistolí na George.

Kolem něj se utvořil hlouček přihlížejících. Podělili se o monitorovací vybavení, které s sebou George nesl, a teď do něj kopou, buší kameny nebo kladivy.

George ke mně stočí pohled, ale já mu prstem přes ústa naznačím, aby mlčel. Mám dobrou pozici. Mladík s pistolí na mě nevidí.

„Přestaň na mě mířit,“ vyzve ho George.

„Drž hubu!“ odsekne mladík. Neustále těká pohledem mezi Georgem a lidmi kolem sebe. „Pěkně jsem si máknul, abych ji dostal. Kulový ti dám.“

„Fajn… jenom mě nech jít. Bouchačku ti nikdo nebere.“

„Až mi řekneš, kam odvážíte naše lidi!“

„Žádný lidi nikam neodvážíme,“ přesvědčuje ho George. „Nejsme vojáci, ale vědci.“

„Jo, jasně,“ řekne mladík. „A co ta neprůstřelná vesta? Jestli tohle není habaďůra, tak jsem ten nejbohatší parchant ve Státech! Tak dělej, ven s tím!“ Ustoupím kousek dozadu a schovám se za nejbližší přístřešek. Natáhnu ruce, ve kterých držím pistoli, a křiknu: „Hej!“ Hlouček lidí se ke mně okamžitě otočí, ale mladík dál míří na George. Můj plán nevyšel.

„Mám tě na mušce,“ varuju ho. „Když hned teď vypadneš, nechám tě být.“

„Zastřelím ho!“ řekne mladík.

„Já zastřelím tebe!“ upozorním ho. „Jsme z vládního úřadu, ale nejsme vojáci. O vašich lidech nic nevíme. Nechej ho jít, a my odsud zmizíme.

Jestli ho zabiješ, můžeš si být jistej, že co nevidět máš na krku ty svý vojáky, a ti tak milosrdní jako my nebudou!“

V tu chvíli se na plácku za Georgem vynoří Amar a někdo z přihlížejících zaječí. „Je jich víc!“ Všichni se okamžitě rozutečou. Mladý střelec zapadne do nejbližší uličky a nechá George, Amara a mě na pokoji. Pořád držím pistoli v pohotovosti pro případ, že by se někdo z nich chtěl vrátit. Amar sevře George v objetí a ten ho pěstmi poplácá po zádech. Pak se na mě podívá přes Georgeovo rameno.

„Ještě pořád si myslíš, že s tím jejich geny nemají nic společnýho?“ Projdu kolem jednoho z přístřeší, ve kterém se hned u dveří krčí malá dívenka a rukama si objímá kolena. Škvírou mezi vrstvami plachet mě zahlédne a slabě fňukne. Přemýšlím, kdo je naučil se tak bát vojáků. A co přivedlo onoho mladíka k takovému zoufalství, že na jednoho z

„nich“ namířil zbraň.

„Jo,“ odpovím Amarovi. „Myslím.“ Vím, kde je potřeba hledat viníky.

Když se vrátíme k autu, Jack a Violet právě instalují monitorovací kameru, kterou se jim před místními podařilo uchránit. Violet má před sebou obrazovku, na které svítí dlouhý seznam čísel. Předčítá je Jackovi, který je programuje do svého tabletu.

„Kde vězíte?“ zeptá se Jack.

„Napadli nás,“ řekne Amar. „Musíme odsud vypadnout. Hned.“

„Už jsme hotoví. Tohle jsou poslední souřadnice,“ odpoví Violet.

„Balíme to.“

Naskáčeme zpátky do auta. Amar za námi zatáhne dveře. Zajistím pistoli a s úlevou ji odložím na zem. Ještě ráno by mě ani nenapadlo, že budu dneska na někoho mířit nabitou zbraní. Stejně jako by mě nenapadlo, že se na periferii setkám s tak žalostnými podmínkami k životu.

„To v tobě dělá tvoje Odevzdanost,“ poznamená Amar. „Kvůli ní to tady nenávidíš. Vím, co říkám.“

„Těch důvodů je víc.“

„Čtyřka se chová podobně. Odevzdanost produkuje hluboce přemýšlivý lidi. Lidi, kteří automaticky vidí, co kde chybí,“ tvrdí Amar. „Všiml jsem si, že všichni přeběhlíci procházejí obdobnou proměnou osobnosti. Sečtělí, ze kterých se stanou Neohrožení, bývají krutí a násilní, z Upřímných se stávají bouřliváci závislí na adrenalinu, kteří se hrnou do každýho boje. A z Odevzdaných… nevím, asi vojáci. Revolucionáři.“

„Tím by mohl být, kdyby si víc věřil,“ dodá. „Kdyby Čtyřka netrpěl tím svým stihomamem, byl by z něho proklatě dobrej vůdce. Vždycky jsem si to o něm myslel.“

„V tom s tebou souhlasím,“ podotknu. „Kdykoli se jenom s někým sveze, kouká z toho malér. Jako teď s Nitou. Nebo předtím s Evelyn.“ A co s tebou? položím si v duchu otázku. Nechtělas po něm náhodou to samý?

Ne, nechtěla, odpovím si vzápětí, ale sama nevím, jestli tomu věřím. Amar přikývne.

Obrazy z periferie mi vyskakují v hlavě jako škytavka. Představím si svou mámu coby malou holčičku, která se krčí v jedné z mnoha chýší, rve se o zbraně, protože ty jediné představují alespoň ždibec bezpečí, a v zimě vděčně polyká kouř z otevřeného topeniště, které ji chrání před umrznutím. Nevím, proč odtamtud tak mermomocí chtěla pryč, když ji zachránili.

Život v areálu na ni zapůsobil tak, že pro něj po zbytek života pracovala. Mohla snad zapomenout, odkud přišla?

Nemohla. Celý život se pak snažila pomáhat odpadlíkům. Možná jí nešlo o to naplnit svou povinnost coby členka obětavé frakce – možná jen toužila pomáhat lidem, kteří jí připomínali její kořeny.

Mám pocit, že se mi z myšlenek na mámu, na periferii a na to, co jsem tam viděla, rozskočí hlava. Chopím se s povděkem první jiné myšlenky, která se mi mihne v hlavě. Potřebuju se rozptýlit.

„Takže ty a Čtyřka jste byli dobří přátelé?“ zeptám se.

„Copak on nějaký má?“ Amar zavrtí hlavou. „Ale dal jsem mu jeho přezdívku. Díval jsem se, jak se rve s vlastním strachem, jaký si dělá starosti, a napadlo mě, že by mu prospělo začít jako novej člověk. A tak jsem mu začal říkat Čtyřka. Ale ne, nebyl to můj přítel. I když jsem chtěl.“

Amar si opře hlavu o stěnu za sebou a zavře oči. Na rty mu vklouzne mírný úsměv.

„Takže… se ti líbil?“

„Jaks na to přišla?“

Pokrčím rameny. „Nevím. Tak mě to napadlo.“

„Ne, už se mi nelíbí, jestli se ptáš na tohle. Kdysi jsem k němu něco cítil, ale bylo nad slunce jasný, že moje city neopětuje, tak jsem si dal pohov,“ svěří se Amar. „Byl bych rád, kdyby to zůstalo mezi náma.“

„Spolehni se. Tobiasovi neřeknu ani slovo.“

„Nejenom jemu, nikomu. O tom všem.“

Ohlédne se za Georgem, kterému je teď přes zbytek vybavení vidět část hlavy.

Zvednu obočí. Vlastně mě to nepřekvapuje, že je cesty svedly k sobě. Jakožto Divergentní museli oba předstírat smrt, aby přežili. A oba jsou v tomhle cizím světě outsideři.

„Pochop,“ vysvětluje Amar. „Všichni z genetický péče jsou posedlý myšlenkou rozmnožování – předáváním genů dalším generacím. George i já jsme oba čistí, takže jakýkoli vztah, který se nemůže reprodukčně rozvíjet… je prostě tabu.“

„Aha.“ Přikývnu. „Se mnou si nedělej hlavu. Já takovou chorobnou touhu nemám.“ Suše se usměju.

„Díky,“ řekne.

Chvíli jen tak mlčky sedíme a sledujeme, jak se rozvaliny za oknem se vzrůstající rychlostí mění v rozmazanou šmouhu.

„Čtyřka může být šťastný, že tě má,“ prohlásí.

Upřu pohled na své ruce složené v klíně. Nechci mu tady vysvětlovat, že se asi rozcházíme – neznám ho, a i kdybych ho znala, nechtěla bych se toho tématu dotknout. „Vážně?“ zmůžu se na odpověď.

„Jinak bych to neříkal. Vidím, jak ho měníš k lepšímu. Ani si to neuvědomuješ, protože ho neznáš tak jako já. Čtyřka bez tebe je úplně někdo jinej… Maniak s výbušnou povahou bez špetky sebevědomí.“

„Maniak?“

„Jak jinak chceš nazvat člověka, kterej se opakovaně vrací do svý krajiny strachu?“

„Nevím. Možná je jen… odhodlanej.“ Odmlčím se. „Statečnej.“

„To všechno je. Ale taky trošku cáklej, ne? Většina Neohrožených by raději skočila do propasti, než aby se do tý simulace dobrovolně vrátila.

Mám pocit, že Čtyřka prostě přestal rozlišovat mezi odvahou a masochismem.“

„To mi nemusíš říkat.“

„Já vím.“ Amar roztáhne rty do úsměvu. „Já jenom říkám, že když k sobě připlácneš dva odlišný lidi, musíš počítat s problémama, ale na vás dvou vidím, že spolu sdílíte něco hodnotnýho.“

Svraštím nos. „S tím připlácnutím jsi to myslel doslovně?“

Amar spráskne dlaně a demonstrativně jimi zamne a zakroutí. Zasměju se, ale zároveň mě píchne u srdce.

KAPITOLA 35

TOBIAS

Přejdu ke skupině sedadel u oken v pozorovací místnosti a začnu se probírat záznamy jednotlivých kamer v Chicagu, abych našel své rodiče. Matku spatřím jako první, stojí ve vestibulu základny Sečtělých a v těsném hloučku hovoří s Therese a mně neznámým mužem – jsou teď místo mě její pravá a levá ruka. Zesílím hlasitost mikrofonu, ale ozývá se z něj jen nesrozumitelné huhlání.

Za okny v zadní části dozorny se prostírá stejná noční obloha jako ta nad městem. Jen tu a tam ji protínají modrá a červená světélka, která ohraničují přistávací a vzletové dráhy letadel. Je to zvláštní pocit, že toto máme společné, zatímco všechno ostatní se tady od života ve městě zásadně liší.

Touhle dobou už obsluha pracoviště ví, že bezpečnostní systém jsem večer před útokem vyřadil z provozu já. Ačkoli to byla Nita, kdo podal jednomu ze zaměstnanců na noční směně uklidňující sérum. Držím se dál od jejich stolů a většinou mě ignorují.

Vrhnu se na záznam pořízený další kamerou. Chci zjistit něco o Marcusovi a Johanně, něco, co by mi napovědělo, jak se vyvíjí situace v Alianci. Rozmanitá stopáž obsahuje záběry mostu u centrály Upřímných, Hlavy a ústřední dopravní tepny v sektoru Odevzdaných, Věže v Neohroženosti, ruského kola i polí Mírumilovných, která teď obdělávají lidé ze všech frakcí. Žádná z kamer nezachytila nic podstatného.

„Jsi tady pečený vařený,“ prohodí Cara, která ke mně míří. „Bojíš se objevovat nová místa, nebo jde o něco jiného?“

Má pravdu, poslední dobou se odsud nehnu. Potřebuju si nějak ukrátit čas, než mi Tris oznámí, jak se rozhodla, než plán našeho odboje nabude konkrétní podoby, než se něco – cokoli – stane.

„To ne,“ bráním se. „Jenom tak trochu dohlížím na rodiče.“

„Na rodiče, které nenávidíš?“ Stoupne si vedle mě a zkříží si ruce na prsou. „Ano, chápu, proč všechen svůj bdělý čas věnuješ lidem, s kterými nechceš mít nic společného. Jak jinak.“

„Jsou nebezpeční,“ namítnu. „Tím víc, že nikdo neví, jak moc.“

„A co asi tak odsud uděláš? Pošleš kouřový signál?“ Zlostně se na ni podívám.

„Dobře, dobře.“ Zvedne ruce nad hlavu, že se vzdává. „Jenom se ti snažím připomenout, že teď žiješ tady, v tomhle světě, ne tam. To je celé.“

„Beru na vědomí.“

Nikdy jsem si nemyslel, že Sečtělí umějí refl ektovat mezilidské vztahy nebo emoce, ale Cara mi stále častěji dokazuje, že je neobyčejně vnímavá a bystrá. Dobře ví, že se bojím. Že hledám rozptýlení v něčem, co už patří minulosti. Její postřeh mě až znepokojuje.

U jedné z kamer si prohlédnu celou šíři jejího záběru. Zarazím se

a ovládacím kolečkem pomalu vracím úhel pohledu. Scéna je vzhledem k noční hodině temná, ale přesto rozeznám, jak se kolem

nějaké budovy houfují postavy připomínající ptáky. Jejich pohyby jsou synchronizované.

„A je to tady,“ vydechne Cara vzrušeně. „Aliance se rozhodla zaútočit.“

„Hej!“ křiknu na dvojici kontrolorek u stolů. Ta starší, která má pro mě vždy ten samý nenávistný pohled, kdykoli se tady ukážu, zvedne hlavu.

„Kamera dvacet čtyři! Rychle!“

Naťuká něco na svou obrazovku a vmžiku se kolem ní shluknou všichni, kteří zrovna nemají co na práci. Lidé na chodbě, kteří právě procházejí kolem, se zvědavě zastaví. Obrátím se ke Caře.

„Skočíš pro ostatní?“ požádám ji. „Myslím, že tohle by chtěli vidět.“ S rozšířenýma očima přikývne a odběhne pryč.

Lidé na obrazovce na sobě nemají žádné zvláštní uniformy, podle kterých by je bylo možné identifi kovat, ale stejně tak nemají na pažích pásky jako odpadlíci, a kromě toho jsou ozbrojení. Napínám zrak, jestli někoho z nich nepoznám, ale snímek je příliš rozmazaný. Tiše přihlížím, jak se organizují, jak spolu ve tmě komunikují pomocí gest.

Kousnu se do nehtu na palci a netrpělivě čekám, co se bude dít. O několik minut později přiběhne Cara se zbytkem skupiny. Když se dostanou na úroveň davu u hlavních obrazovek, Peter si hlasitým „S dovolením!“ vyžádá jejich pozornost. Lidé se otočí, a když zjistí, o koho jde,

uvolní jim cestu.

„Co se děje?“ zeptá se mě Peter. „O co jde?“

„Aliance dala dohromady malý komando,“ řeknu a ukážu na obrazovku nalevo. „Najdou se v něm lidi ze všech frakcí, včetně Mírumilovných a Sečtělých. Sleduju je už pár dní.“

„Sečtělí?“ zeptá se nevěřícně Caleb.

„Aliance se vyhradila proti novému společnému nepříteli, odpadlíkům,“ vysvětlí Cara. „Sečtělí tak mají s naším hnutím stejný cíl: svrhnout Evelyn.“

„Mírumilovní a v komandu?“ zeptá se Christina nevěřícně.

„Ne že by se přímo účastnili násilí, ale ano, připojili se k jejich úsilí,“ potvrdím.

„Před několika dny Aliance zaútočila na vůbec první skladiště zbraní,“ prohodí přes rameno žena obsluhující kontrolní panel vedle nás. „Tohle je v pořadí druhé. Takhle si obstarávají zbraně. Po jejich prvním nájezdu nechala Evelyn většinu arzenálu tajně přesunout, ale tenhle sklad vyprázdnit nestihla.“

Můj otec uvažuje stejně jako moje matka – ví, že když se mu podaří lidi zastrašit, má vyhráno. A zbraně mu tuto moc propůjčí.

„Čeho chtějí dosáhnout?“ zeptá se Caleb.

„Lidé, kteří utvořili Alianci, touží vrátit život ve městě k původnímu záměru,“ odpoví Cara. „Ať už to znamená vyslat zvědy za hranice města, jak k tomu nabádala Edith Priorová – což nám tehdy připadalo jako důležité, ačkoli se později ukázalo, že její pokyny až tak relevantní nebyly – nebo obnovit systém frakcí, a to i násilím. Chystají se zaútočit na baštu odpadlíků. Takový záměr jsme měly s Johannou od začátku. Ale o tom, že bychom se spojily s tvým otcem, Tobiasi, jsme se spolu nikdy nebavily. Na druhou stranu, Johanna je schopná dělat vlastní rozhodnutí.“

Skoro jsem zapomněl, že Cara se na založení Aliance výrazným způsobem podílela. Na frakcích a jejich osudu jí mezitím možná přestalo záležet, ale na lidech očividně ne. Vidím, s jakým napětím přihlíží dění na obrazovkách, jak je nedočkavá, ale zároveň plná obav.

Zahájení palby uslyším i přes hlasitý hovor lidí okolo. Z mikrofonů

se ozývá praskot a tupé údery. Několikrát poklepu na monitor před sebou a kamera mi nabídne pohled na vnitřek budovy, kam útočníci právě vnikli. Na stole tam leží vyskládané krabičky s municí a několik pistolí. S množstvím a rozmanitostí zbraní, které máme k dispozici tady, se to nedá srovnat, ale vím, že ve městě je každá střelná zbraň dobrá. Hrstka odpadlíků, mezi nimiž jsou i ženy, záhy podlehne přesile. Mezi útočníky konečně poznám známou tvář – Zeke. Pažbou pušky právě zasadil svému protivníkovi ránu do čelisti. Během dvou minut je po všem.

Až podle těl popadaných na zemi poznám, jak moc se střílelo. Útočné komando se rozprostře po místnosti a snaží se pobrat, co se dá; mrtvým odpadlíkům nikdo nevěnuje příliš pozornosti.

Zeke vyskládá na stůl zbraně, které našel. Ve tváři má tvrdý výraz, jaký jsem u něj spatřil jen párkrát v životě.

Ani neví, co se stalo Uriahovi.

Žena u stolu se na několika místech dotkne obrazovky. Na jednom z podružných monitorů se objeví obraz – záběr, který kamera před malou chvílí pořídila. Znovu na něj poklepe, aby snímek přiblížila. Zachycuje dvojici postav – nakrátko ostříhaného muže a ženu s dlouhými, tmavými vlasy, které jí zakrývají polovinu obličeje.

Marcus, jak jinak. A Johanna – s puškou v ruce.

„Pro svou věc se jim podařilo získat většinu těch, kterým není osud frakcí lhostejný. Přesto se jejich počty ani zdaleka neblíží odpadlíkům.“ Žena se opře zády o židli a zavrtí hlavou. „Bylo jich řádově víc, než jsme předpokládali. Dopátrat se konkrétního čísla na základě roztroušeného vzorku populace je téměř nadlidský úkon.“

„Johanna v čele povstání? S puškou v ruce? To nedává smysl,“ diví se Caleb.

Johanna mi jednou řekla, že kdyby bylo na ní, odvetu vůči Sečtělosti by raději aktivně podpořila, než aby jí přihlížela s rukama v klíně, jak Mírumilovní prosazovali. Ale sama proti ustrašené frakci tehdy nic nezmohla. Teď, když byly frakce zrušeny, zdá se, že Johanna svou roli mluvčí Mírumilovných i vůdkyně Aliance přerostla. Stal se z ní voják.

„Dává to větší smysl, než myslíš,“ řeknu a Cara souhlasně přikývne. Dívám se, jak útočníci z místnosti odnáší veškerou munici a zbraně a pak se rozptýlí do noci jako semena unášená větrem. Cítím, jak se mi přitížilo. Uvažuju, jestli to ostatní – Cara, Christina, Peter nebo i Caleb – vnímají stejně. Město, naše město, má ke své zkáze blíž, než kdy předtím. Můžeme předstírat, že už to není naše starost, že už žijeme na relativně bezpečném místě. Ale naše starost to je. A vždycky bude.

KAPITOLA 36

TRIS

Když dojedeme k vjezdu do areálu, je už tma a sněží. Vločky poletují nad silnicí, lehoučké a nadýchané jako z cukru. Takhle se hlásí začínající podzim; do rána vše roztaje. Jakmile vystoupím z auta, sundám si neprůstřelnou vestu a spolu s pistolí ji podám Amarovi. Pořád mi nedělá dobře držet v rukou zbraň, jakkoli jsem se přesvědčovala, že se to časem spraví. Možná už se to nespraví. A možná to tak má být.

Vejdu do hlavní budovy a okamžitě ucítím závan teplého vzduchu.

Ve srovnání se slumy na periferii mi najednou všechno připadá zářivě čisté. Ta myšlenka mě znepokojí. Jak se můžu procházet po vrzajících parketách a oblékat do naškrobených šatů, když vím, že jen kousek odsud se jiní lidé choulí ve svých přístřešcích obalených celtami, aby se aspoň trochu zahřáli?

Než dojdu do našeho pokoje, má tíseň ustoupí.

Přelétnu místnost pohledem, jestli tu je Christina nebo Tobias. Nejsou. Jen Peter a Caleb. Peter sedí s tlustou knihou na klíně a do notesu si z ní vypisuje poznámky. Caleb má před sebou skleněný tablet a se zvlhlýma očima pročítá mámin deník. Snažím se to nevnímat.

„Neviděli jste někdo…“ S kým vlastně chci mluvit – s Christinou nebo s Tobiasem?

„Čtyřku?“ dopoví za mě Caleb. „Toho jsem před nějakou dobou viděl ve studovně genealogie.“

„Genea… čeho?“

„V tom sále, kde na stěnách visí rodokmeny. Nemáš kus papíru?“ poprosí Caleb Petera.

Peter ze zadní části poznámkového bloku vytrhne list a podá ho Calebovi.

Ten na něj v rychlosti něco načrtne – plánek cesty. „Je tam i tabule se jménama našich rodičů. Druhý panel napravo od dveří.“

S pohledem odvráceným stranou mi podá papír. Všimnu si, jaký má úhledný, vypsaný rukopis. Kdybych mu předtím jednu nevrazila, trval

by teď na tom, že mě tam sám dovede, a cestou by se mi zpovídal. Poslední dobou si ale drží odstup. Buď se mě bojí, nebo na všechno rezignoval.

Ani jedna varianta mě netěší.

„Díky. Ehm… co dělá tvůj nos?“

„Nic to není,“ řekne. „Myslím, že díky tomu monoklu vynikly moje oči.“ Pousměje se a já také. Je však zřejmé, že ani jeden z nás neví, jak dál. Slova nám dávno došla.

„Počkat, nebylas dneska náhodou někde pryč?“ zeptá se po chvíli.

„Město je vzhůru nohama. Aliance udeřila proti Evelyn a přepadla jedno z jejích skladišť zbraní.“

Zůstanu na něj zírat. Několik dní jsem si na město vůbec nevzpomněla. Byla jsem příliš ponořená do dění tady.

„Aliance?“ řeknu. „Lidi, kterým teď velí Johanna Reyesová… že vzali něco útokem?“

Už před naším odchodem z města byl další konfl ikt na spadnutí. Zdá se, že věci se opravdu daly do pohybu. Cítím ale, že se mě to netýká – téměř všichni, na kterých mi záleží, jsou tady.

„Johanna Reyesová a Marcus Eaton,“ upřesní Caleb. „Johanna se zá tahu sama účastnila. S puškou v ruce. Absurdní. Lidi tady nevěřili vlastním očím.“

„Páni.“ Potřesu hlavou. „Byla to otázka času.“

Znovu se ponoříme do ticha a ve stejné chvíli se rozhodneme jít si po svých. Caleb se vrátí ke svému čtení a já se podle jeho instrukcí vydám do místnosti s rodokmeny.

Spatřím ji už z dálky. Z bronzových stěn sálá vlídné, hřejivé světlo. Zastavím se na prahu a mám pocit, jako by mě zalila záře zapadajícího slunce.

Tobias přejíždí prstem po linii svého rodového stromu – alespoň předpokládám – ale duchem je někde jinde.

Jako bych zahlédla jeho obsesivní sklon, o kterém mluvil Amar. Vím, že se v posledních dnech téměř neodtrhl od obrazovek, na kterých se setkával se svými rodiči, a teď dlouhé hodiny civí na jejich jména, ačkoli o nich už dávno všechno ví. Měla jsem pravdu, když jsem mu řekla, že zoufale hledá svou ztracenou matku, že si potřebuje dokázat,

že není porušený, ale nikdy mě nenapadlo, že by spolu tyhle dvě věci mohly souviset.

Nevím, jaký je to pocit nenávidět svou vlastní minulost a současně toužit být milován lidmi, kteří jí vtiskli její podobu. Jak to, že jsem si nikdy předtím této rozpolcenosti v jeho srdci nevšimla? Jak jsem si mohla nevšimnout, že za silnou a laskavou stránkou jeho povahy se skrývá malý, nejistý kluk se šrámy na duši?

Calebovi prý máma kdysi řekla, že každý v sobě máme kousek zla, a dokud ho nerozpoznáme sami v sobě, nedokážeme ho odpustit ani druhým. Jakým právem pak můžu Tobiasovi předhazovat jeho vlastní zoufalství?

Jsem snad lepší než on? Copak jsem se svou rozvráceností nikdy nenechala zaslepit?

„Hej,“ ohlásím se a papír od Caleba zastrčím do zadní kapsy kalhot. Obrátí se ke mně s kamenným výrazem, který tak dobře znám. Takhle se tvářil ještě několik týdnů po našem seznámení. Jako voják na stráži, který nenechá do svého výrazu proniknout sebemenší myšlenku.

„Chci ti něco říct,“ promluvím jako první. „Myslela jsem, že si potře buju rozmyslet, jestli ti někdy dokážu odpustit, ale změnila jsem názor. Neudělal jsi nic, co bych ti já musela odpouštět, snad jenom to, žes ze mě udělal žárlivku…“

Otevře ústa, aby něco namítl, ale zvednutou rukou ho zarazím.

„Jestli spolu máme zůstat, budu ti muset odpouštět stále znovu a znovu, a ty zase mně, takže o samotné odpouštění nejde,“ přemýšlím nahlas.

„Spíš bysme se měli zamyslet nad tím, co jeden pro druhého znamenáme.“ Celou zpáteční cestu jsem dumala nad tím, co Amar řekl o vztazích: Že problémy k nim neodmyslitelně patří. Přemýšlela jsem o mámě a tátovi – rozhádanější rodiče v naší frakci nikdo neměl

– a přesto spolu vydrželi celý život.

Potom jsem si uvědomila, jak si teď připadám silná, jak se s Tobiasem cítím v bezpečí a jak mě celou dobu ujišťoval, že jsem statečná, že si mě váží a že mě miluje, protože si to zasloužím.

„A?“ zeptá se Tobias a z jeho hlasu, pohledu i držení těla je patrná nervozita.

„A,“ odpovím, „pořád si myslím, že mě jako jediný dokážeš udělat lepší.“

„To jo,“ řekne chraplavě. A já ho políbím.

Sevře mě v pevném objetí a zvedne na špičky. Zabořím mu tvář do ramene a zavřu oči, abych si mohla vychutnat jeho čistou vůni. Jako by z něj zavál vítr.

Vždycky jsem si myslela, že když se člověk do někoho zamiluje, jednoduše se to stane a nemá nad tím žádnou moc. Možná to platí o začátcích, ale můj vztah k Tobiasovi už takhle vymezit nelze.

Zamilovala jsem se do něho. Ale nezůstávám s ním jenom proto, jako by už pro mě nikdo jiný neexistoval. Zůstávám s ním proto, že jsem se tak sama rozhodla, že se o tom přesvědčuju každé ráno, když vstanu, když se spolu hádáme, když vedle sebe ležíme, když se jeden v druhém zklameme. Stále znovu si ho vybírám mezi všemi, a on mě.

KAPITOLA 37

TRIS

Na své první zasedání rady dorazím do Davidovy kanceláře na minutu přesně. Vzápětí už vjíždí do místnosti i David. Ve tváři je ještě bledší než posledně a pod očima se mu rýsují ještě výraznější kruhy připomínající monokly.

„Dobré ráno, Tris,“ pozdraví mě. „Nemůžeš se dočkat, že? Jsi tu přesně.“ Pořád se cítím mírně malátná po séru pravdy, které na mně Cara s Calebem a Matthewem zkoušeli v rámci příprav našeho plánu. Pokouší se vyvinout silnější sérum, které by působilo i na Neporušené. „Nedalo mi to,“

odpovím a zbytky své těžkopádnosti se snažím nevnímat. „Je to moje první jednání. Můžu nějak pomoct? Vypadáte unaveně.“

„To nic, děkuji.“

Přesunu se za něj a roztlačím kolečkové křeslo.

Povzdechne si. „Nějak mě to zmohlo. Ta nová krize mi dala zabrat celou noc. Tady doleva.“

„Jaká krize?“

„Však se to za chvíli dozvíš. Všechno má svůj čas.“

Proplétáme se tlumeně osvětlenými chodbami Terminálu 5, jak stojí na ceduli – „starý název“, vysvětlí mi David. Nejsou tu žádná okna, žádné spojení s okolním světem. Ze zdí kolem čiší paranoia, jako by přítomnost neznámé osoby terminál děsila. Kdyby tak věděly, po čem pátrají moje oči! Za chůze sklouznu pohledem k Davidovým rukám, kterýma se přidržuje opěrek. Kůži v okolí nehtů má rozbolavělou a zarudlou, jako by si ji v noci rozkousal. Také nehty působí okousaně. Vybavím si, že přesně tak vypadaly i moje ruce, když se vzpomínky na simulaci strachu vkradly do každého mého snu, do každé běžné myšlenky. Možná že i Davida podobným způsobem stíhají vzpomínky na nedávno prožité trauma.

Je mi to jedno, pomyslím si. Vzpomeň si, co udělal. Co by mohl udělat znovu.

„A jsme tady,“ oznámí David. Projedu s ním dvojitými dveřmi, které někdo zajistil zarážkami, aby se nezavřely. Zdá se, že většina členů rady se už dostavila. Titěrnými dřívky si míchají kávu ve stejně směšně malých šálcích. Převládá mezi nimi Davidova generace, ale najdou se i mladší – mezi nimi i Zoe, která se na mě nepřirozeně, ale zdvořile usměje.

„Dámy a pánové, začneme?“ řekne David a už bez mé pomoci dojede k čelu zasedacího stolu. Posadím se na jednu z židlí u zdi, vedle Zoe. Je pochopitelné, že nemůžeme sedět u jednoho stolu s tolika důležitými lidmi, a nemám s tím problém – aspoň si budu moct zdřímnout, až mě to začne nudit, ačkoli pokud ta nová krize dokázala zaměstnat Davida po celou noc, na spánek asi nedojde.

„Včera večer jsem z dozorny obdržel alarmující telefonát,“ zahájí David.

„Situace v Chicagu se natolik vyhrotila, že její řešení se neobejde bez dalšího násilí. Frakční loajalisté, kteří se sdružili do takzvané Aliance, se vzepřeli nadvládě odpadlíků a zaútočili na jejich depozitář zbraní. Avšak my na rozdíl od nich víme, že Evelyn Johnsonová mezitím objevila zcela novou zbraň – zásoby smrtícího séra, které měli Sečtělí tajně uložené na své základně. Stejně tak víme, že toto sérum

představuje jistou smrt i pro Divergentní. V případě, že Aliance napadne nové sídlo vlády a Eve lyn Johnsonová pak provede odvetný úder, oběti na lidských životech budou katastrofální.“

V místnosti se rozpoutá vzrušená diskuse. Mlčky zírám do země před sebou.

„Klid,“ nabádá David ostatní. „Nad všemi našimi experimenty už dlouhou dobu visí Damoklův meč. Vláda potřebuje mít jistotu, že jsme schopni udržet věci pod kontrolou. Další revoluce v Chicagu by je pouze utvrdila v přesvědčení, že experimenty jen polykají čas a peníze a jejich přínos je nulový. Pokud máme i nadále vytrvat v našem boji s genetickou malformací, pak něco takového nesmíme dopustit.“

Za Davidovým vyčerpaným, ztrhaným výrazem se skrývá něco houževnatého, nezdolného. Věřím mu. Věřím, že by to nedopustil. „Je na čase, abychom pomocí paměťového séra obyvatelstvo plošně resetovali,“ prohlásí David. „A to ve všech čtyřech experimentálních městech.“

„Resetovali?“ podivím se nahlas. Nemůžu si pomoct. Všichni ke mně okamžitě obrátí pohled. Jako by zapomněli, že se jejich porady účastní někdo, kdo v takovém městě prožil celý život.

„Výrazem ,resetovat‘ označujeme celkové vymazání paměti,“ vysvětlí David. „K tomu přistupujeme vždy, když se experiment s behaviorální modifi kací ocitne na pokraji vnitřního rozkolu. Stejný zákrok jsme provedli na začátku každého takového experimentu. Chicago jsme naposledy resetovali před několika generacemi.“ Zvláštně se na mě usměje.

„Proč myslíš, že je sektor odpadlíků výrazně zdevastovanější než ostatní části města? Tehdy došlo k povstání a my jsme ho museli co nejdůkladněji potlačit.“

Zůstanu ohromeně sedět. V hlavě se mi vynoří vzpomínky na rozbité silnice, vysklená okna, pouliční lampy svalené na zem – nikde jinde jsem se s podobně chmurným obrazem nesetkala, a to ani severně od mostu, kde zůstaly jen opuštěné budovy, ale zdá se, že tam z nich lidé alespoň odešli pokojně. Poškozené části města jsem odjakživa vnímala jako důkaz toho, jak lidé bez přináležitosti ke společenskému

řádu nutně zvlčí. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by se mohlo jednat o následky povstání – a jeho následného potlačení.

Hněvem mi vzpění krev. Už to by stačilo, že chtějí zabránit revoluci ne z ohledu na lidské životy, ale aby zachránili svůj cenný experiment. Jak si navíc mohou myslet, že mají právo lidem vygumovat mozek a vzít jim jejich totožnost? Jen proto, že je to pro ně pohodlné?

Odpověď na otázku pochopitelně znám. Pro ně nejsou lidé v našem městě ničím víc než nositeli genetického materiálu, jehož jediná hodnota spočívá v tom, že časem mohou vyprodukovat genetickou informaci vyšší jakosti. Že to jsou zároveň lidé, kteří myslí a cítí, to už nikoho nezajímá.

„Kdy?“ zeptá se jeden ze členů rady.

„Během osmačtyřiceti hodin,“ odpoví David.

Všichni pokývnou hlavami, jako by jim to připadalo rozumné. Vzpomenu si na to, co mi David řekl ve své pracovně. Jestliže máme tento boj s genetickou deformací vyhrát, budeme muset přinášet oběti. Tomu rozumíš, nebo ne? Už tehdy mi mělo dojít, že výměnou za udržení kontroly nad svými experimenty bude ochoten prodat tisíce lidských vzpomínek tisíce životů. Že je prodá, aniž by se zamyslel nad jinými možnostmi a v jeho svědomí nezůstane sebemenší vryp. Koneckonců, jde jen o Porušené.

KAPITOLA 38

TOBIAS

Opřu si nohu o rám Trisiny postele a zavážu si tkaničku na botě. Podívám se z okna. Na postranních panelech letounů zaparkovaných na přistávací dráze se mihotá odpolední slunce. Porušení v zelených uniformách přecházejí po křídlech a lezou pod pilotní kabiny, aby je před odletem ještě naposledy zkontrolovali.

„Jak pokračuje váš projekt s Matthewem?“ zeptám se Cary, která sedí o dvě postele dál. Cara, Caleb a Matthew dnes ráno na Tris vyzkoušeli své nové sérum pravdy, ale od té doby jsem Tris neviděl.

Cara se právě češe. Než mi odpoví, rozhlédne se po místnosti, jestli jsme sami. „Nic moc. Tris byla vůči naší varietě imunní – neměla na ni žádný vliv. Až mě zaráží, jak lidské geny dokážou takovou rezistenci na v podstatě libovolný podnět vytvořit.“

„Možná to Tris nemá v genech,“ namítnu a pokrčím rameny. „Možná je prostě a jenom nadlidsky umíněná.“

„Co to slyším, tady se někdo rozchází?“ prohodí. „S urážkami mám od Willovy smrti bohaté zkušenosti. Zvlášť trefné mi připadaly ty o jejím nose.“

„Rozchod jsme ještě neřešili,“ řeknu. „Ale je hezký vědět, že k mý přítelkyni chováš takový láskyplný pocity.“

„Omlouvám se, nevím, proč mě to napadlo.“ Zčervenají jí tváře.

„A ano, mám vůči ní smíšené pocity, ale především si jí vážím.“

„Já vím. Dělal jsem si srandu. Moc rád se na tebe koukám, když zmatkuješ.“ Cara mě probodne pohledem.

„Ostatně, co je špatnýho na jejím nose?“ zeptám se.

Dveře do pokoje se otevřou a dovnitř vejde Tris. Vlasy má neupravené a v očích divoký pohled. Vidět ji takhle znepokojenou mě vyvede z míry, jako bych ztratil pevnou půdu pod nohama. Vstanu a uhladím jí vlasy do normálního stavu. „Co se stalo?“ zeptám se a spočinu rukou na jejím rameni.

„Zasedání rady,“ odpoví Tris. Na malou chvíli mi dlaní překryje ruku, pak se posadí na nejbližší postel a svěsí ruce mezi kolena.

„Nerada po někom něco opakuju,“ ozve se Cara, „ale… co se stalo?“ Tris zavrtí hlavou, jako by z ní chtěla setřást nános prachu. „Mají plán. Plán s velkým P.“

Ve zkratce nám poví o tom, jak se rada rozhodla všechny experimenty vyresetovat. Během vysvětlování si vsune ruce pod stehna a zatlačí do nich, až jí zčervenají zápěstí.

Když domluví, přesednu si vedle ní a obejmu ji kolem ramen. Podívám se z okna na letadla, která v záři slunce spořádaně čekají na ranveji, připravená vzlétnout. Během dvou dnů se promění v bombardéry, které rozšíří virus s paměťovým sérem do všech experimentálních měst.

„Co s tím uděláme?“ zeptá se Cara Tris.

„Nevím,“ odpoví Tris. „Mám pocit, že už nevím vůbec nic.“

Jsou si podobné. Obě ztratily někoho blízkého. Liší se ale v tom, jak se s bolestí vyrovnaly – Cara získala rozhodnost a sebejistotu, zatímco Tris si navzdory všemu vystavěla kolem své váhavosti obranný val. Pořád ke všemu přistupuje s otázkou místo s odpovědí. To na ní obdivuju – a možná bych měl víc.

Na krátkou chvíli se rozhostí tíživé ticho. Nechám se unést vlastními myšlenkami, které se v rychlém sledu střídají.

„To nemůžou udělat,“ řeknu. „Nemůžou všechny jen tak vymazat. Takovou moc by mít neměli.“ Odmlčím se. „Napadá mě jenom to, že všechno by bylo daleko snazší, kdybysme měli co do činění s úplně jinýma lidma.

S lidma, který by dokázali rozumně uvažovat. Pak bysme možná přišli na způsob, jak ochránit experimenty a zároveň se otevřít novým možnostem.“

„Tak to abychom se poohlédli po novém vědeckém týmu,“ zažertuje Cara posmutněle. „A tyhle hodili do starého železa.“

Tris zkřiví tvář a přejede si rukou po čele, jako by z něj chtěla setřít nenadálou bolest. „Ne,“ řekne vzápětí. „To nebude potřeba.“

Upře na mě své jasné oči.

„Paměťové sérum,“ naznačí. „Alan s Matthewem přišli na způsob, jak přimět séra, aby se chovaly jako viry, a mohly se tak v populaci rozšířit bez nutnosti očkovat každého zvlášť. Přesně tak chce Úřad experimenty resetovat.

Ale místo nich můžeme resetovat my je.“ Hovoří stále rychleji, a zatímco její myšlenka nabírá tvar, svým nadšením nakazí i mě. Její nápad mnou probublává, jako by byl můj vlastní. Přesto získám dojem, že Tris nepřichází s řešením problému. Jen se vytvoří další.

„Můžeme je resetovat a přeprogramovat tak, aby zapomněli na svou propagandu a odpor k Porušeným. Pak už nebude hrozit, že by chtěli sáhnout lidem na vzpomínky. Už nikdy.“

Cara povytáhne obočí. „Nevymažou se jim z paměti taky vědomosti? To by nám byli k ničemu.“

„Pokud vím, tak sérem je možné cíleně napadnout oblast vzpomínek.

Záleží na tom, v jaké části mozku jsou uložené. Jinak by pak lidi neuměli mluvit nebo si zavázat tkaničky.“ Tris vyskočí na nohy.

„Musíme se zeptat Matthewa. Ten tomu rozumí daleko líp.“

Také se zvednu a zastoupím jí cestu. Slunce se na křídlech letadel odráží přímo do mých očí, takže jí nevidím do tváře.

„Tris,“ řeknu. „Zadrž. Vážně chceš vymazat všem těm lidem paměť proti jejich vůli? Není to náhodou to samý, co chtějí našim přátelům a rodinám udělat oni?“

Jednou rukou si zastíním oči, abych se setkal s jejím kamenným výrazem – výrazem, který jsem v duchu viděl ještě předtím, než jsem se na ni podíval. Najednou mi připadá mnohem starší, přísná a tvrdá, ztrhaná. Cítím se úplně stejně.

„Tihle lidi nemají úctu k lidskýmu životu,“ odpoví. „Chystají se vzít našim přátelům a sousedům všechno, co kdy měli. Jejich vinou zemřela většina naší bývalý frakce.“ Obejde mě a vykročí ke dveřím.

„Můžou mluvit o štěstí, že je rovnou nezabiju.“

KAPITOLA 39

TRIS

Matthew si spojí ruce za zády.

„Ne, kdepak. To sérum nemaže všechny vědomosti,“ prohlásí. „Proč bychom vyvíjeli sérum, po kterém lidé zapomenou mluvit a chodit?“ Zavrtí hlavou. „Sérum útočí na explicitní vzpomínky, jako je tvoje jméno, kde jsi vyrostl, nebo jak se jmenovala tvá učitelka v první třídě. Naopak implicitní vzpomínky - kam patří řeč a motorické dovednosti, jako je zavázat si boty nebo jezdit na kole – nechává intaktní.“

„Zajímavé,“ podotkne Cara. „Vážně to funguje?“

Vyměním si s Tobiasem pohled. Není nad to sledovat rozhovor dvou

„Sečtělých“. Cara a Matthew stojí těsně u sebe a čím déle spolu rozmlouvají, tím více do hovoru zapojují ruce.

„K určité ztrátě klíčových vzpomínek ale nutně dojde,“ řekne Matthew.

„Pokud však budeme mít k dispozici záznam vědeckých objevů dané populace nebo soupis jejich dějin, lidé si je budou moci vštípit do paměti zpětně. V období těsně po zákroku je lidská mysl neobyčejně tvárná.“

Opřu se o zeď. „Počkejte,“ řeknu. „Když se do všech letadel naloží zásobníky s paměťovým virem, zbudou vůbec nějaký pro nás?“

„Musíme se k nim dostat jako první,“ prohlásí Matthew. „A nemáme moc času.“ Cara jako by nás vůbec neposlouchala. „A když jim vymažete paměť, nebudete do ní muset naprogramovat nové vzpomínky? Jak to funguje?“

„Jenom jim je musíme znovu připomenout. Jak jsem řekl, několik

dnů po napadení virem bývají lidé dezorientovaní a dají se snáz ovládat.“ Matthew se posadí a jednou se na svém pracovním křesle otočí kolem dokola.

„Necháme je absolvovat hodinu dějepisu. Takovou, která bude zaměřena na fakta, ne na propagandu.“

„Mohli bysme taky použít slajdy z periferie,“ navrhnu. „Je tam spousta fotek z války, která se odehrála dávno před genetickými pokusy.“

„Výborně.“ Matthew přikývne. „Ale máme jeden velký problém. Virus paměťového séra je ve zbrojní laboratoři. Tam, kam se už před námi pokusila vniknout i Nita - neúspěšně.“

„Christina a já jsme si měli promluvit s Reggiem,“ řekne Tobias, „ale vypadá to, že spíš půjdeme na výzvědy za Nitou.“

„Taky si myslím,“ souhlasím s ním. „Musíme zjistit, kde udělala chybu.“

Když jsem do areálu vstoupila poprvé, připadalo mi nemožné tak obrovský komplex někdy celý poznat. Teď už se cestou do nemocnice ani nedívám na směrovky a Tobias, který se drží po mém boku, také ne. Je zvláštní, jak se každé místo časem jakoby scvrkne, jak jeho neobvyklost zevšední.

Přestože kráčíme mlčky, jako by mezi námi probíhal rozhovor. Nakonec se rozhodnu ticho prolomit.

„Co se děje?“ zeptám se. „Na poradě ses celou dobu držel zpátky.“

„Já jenom…“ Zavrtí hlavou. „Nevím, jestli děláme správnou věc. Chtějí našim přátelům vymazat paměť, takže se rozhodneme vymazat paměť my jim?“

Otočím se k němu a zlehka mu položím ruce na ramena. „Tobiasi, máme osmačtyřicet hodin, abysme je zastavili. Jestli tě napadá jinej způsob, jak naše město zachránit, ráda si ho poslechnu.“

„Nenapadá.“ V jeho tmavých očích se zračí porážka, smutek. „Jen se s tím nedokážu srovnat. Že se stejně zoufale snažíme zachránit něco, co je naopak důležitý pro nás. Jaký je mezi nima a náma rozdíl?“

„Rozdíl je v tom, co je správný,“ odpovím rozhodně. „Lidi ve městě jsou jako celek nevinní. Tyhle lidi, kteří dali Jeanine do ruky simulační sérum, nevinní nejsou.“

Tobias sevře rty. Ještě jsem ho úplně nepřesvědčila.

Povzdechnu si. „Ta situace není ideální. Ale když si máš vybrat ze dvou špatných možností, vybereš si tu, co zachrání lidi, který máš rád a kterým nejvíc věříš. Prostě to uděláš. Chápeš?“

Sevře mi ruku ve své teplé, silné dlani. „Jo.“

„Tris!“ Christina rozrazí nemocniční dveře a vyřítí se k nám. Hned za ní se objeví Peter, s vlasy jako obvykle hladce sčesanými na stranu.

Nejdřív získám dojem, že je nadšená, a zalije mě vlna naděje – co když se Uriah probral?

Ale čím víc se k nám blíží, tím je mi jasnější, že jsem se spletla. Christina je na pokraji zhroucení. Peter si zkříží ruce na prsou a pořád se drží za ní.

„Právě jsem mluvila s jedním z doktorů,“ vyhrkne bez dechu. „Řekl mi, že Uriah už se neprobudí. Že jeho mozek… nevysílá žádný vlny.“ Na ramena mi dosedne neviditelné závaží. Ano, věděla jsem, že by se Uriah už nemusel probudit. Ale pořád tu byla naděje, díky níž jsem si držela smutek od těla. Ta se teď s každým jejím slovem zmenšuje, až se vytratí úplně.

„Chtěli ho odpojit od přístrojů už teď, ale uprosila jsem je, ať počkají.“ Hřbetem ruky si setře slzu z oka. „Doktor mi dal nakonec čtyři dny.

Abych to mohla říct jeho rodině.“

Jeho rodině. Zeke je ve městě, stejně jako jejich matka. Až teď mi do jde, že vlastně o ničem neví, že nás ani nenapadlo jim o tom říct, protože jsme měli plnou hlavu –“

„Během dvou dnů chtějí město vyresetovat,“ vyhrknu a chytím Tobiase za ruku. Tváří se vyjeveně. „Jestli je nezastavíme, Zeke a jeho matka na něho zapomenou.“

Zapomenou na něj dřív, než dostanou možnost se s ním rozloučit. Bude to, jako kdyby nikdy neexistoval.

„Cože?“ breptne Christina a oči se jí rozšíří strachem. „Mám ve městě celou rodinu! Přece nemůžou vymazat paměť úplně každýmu! Jak by to udělali?“

„Vlastně docela jednoduše,“ ozve se Peter. Zapomněla jsem, že je tu také.

„Co tady vůbec chceš?“ obořím se na něho.

„Šel jsem se podívat na Uriaha,“ odpoví. „Je to snad zakázaný?“

„Vždyť ti byl úplně ukradenej,“ zavrčím. „Jakým právem –“

„Tris.“ Christina zavrtí hlavou. „Teď ne, ano?“

Tobias zaváhá. Ústa má otevřená, jako by chtěl něco říct.

„Musíme se tam dostat,“ prolomí konečně své mlčení. „Matthew řekl, že proti tomu séru se dá naočkovat, nebo ne? Vrátíme se do města, pro všechny případy píchneme injekci Uriahově rodině a převezeme je sem, aby se s ním mohli rozloučit. Ale musíme to udělat zítra, pak už bude pozdě.“

Odmlčí se. „A ty můžeš naočkovat svou rodinu, Christino. Zekovi a Haně bych to stejně měl říct já.“

Christina přikývne. Povzbudivě jí stisknu ruku.

„Půjdu s váma,“ oznámí Peter. „Ledaže byste chtěli, abych Davidovi všechno vyžvanil.“

Všichni se na něj beze slova obrátíme. Nevím, co si Peter od cesty do města slibuje, ale jeho zájem nevěstí nic dobrého. Na druhou stranu si

nemůžeme dovolit ohrozit náš plán, ne teď, když i tak bojujeme s časem.

„Dobře,“ souhlasí Tobias. „Ale varuju tě – jestli nás namočíš do maléru, vyhrazuju si právo tě zpacifi kovat a strčit pod zámek do prvního opuštěnýho baráku.“

Peter protočí panenky.

„Jak se tam dostaneme?“ zeptá se Christina. „Tady nám auto asi nikdo nepůjčí.“

„Řekneme Amarovi,“ navrhnu. „Patroluje i ve svým volným čase, takže bude znát ty pravý lidi. A když mu naznačíme, že jde o Uriaha a jeho rodinu, určitě bude pro.“

„Půjdu se ho zeptat rovnou. A někdo by měl asi zůstat u Uriaha… aby si to doktoři ještě nechtěli rozmyslet. Christina, ne Peter.“ Tobias si promne zátylek. Přejíždí prsty po svém vytetovaném symbolu Neohroženosti, jako by ho chtěl odtamtud vyškubnout. „A pak si půjdu promyslet, jak Uriahově rodině řeknu, že ho zabili, když jsem se o něho měl starat.“

„Tobiasi –“ oslovím ho, ale udělá rukou zamítavé gesto. Odchází pryč. „Stejně by mě za Nitou nepustili.“

Ne vždy člověk automaticky ví, jak se má k někomu zachovat. Dívám se za Peterem a Tobiasem – kteří si od sebe drží odstup – a napadne mě, že bych měla za Tobiasem vyběhnout a zastavit ho, protože ho celý život všichni vždy nechali odejít a stáhnout se do sebe. Ale má pravdu: Tohle Zekovi dluží, a já si zase musím promluvit s Nitou.

„Pojď,“ řekne Christina. „Návštěvní hodiny už budou končit. Jdu si za ním sednout zpátky.“

Ještě než se vydám k pokoji, kde leží Nita – poznám ho snadno, u dveří stojí ozbrojená hlídka – na chvíli se s Christinou podívám za Uriahem.

Posadí se vedle něj na židli, ve které už jsou vytlačené obrysy jejích nohou.

Už dlouho jsem s ní nemluvila jako s kamarádkou, už dlouho jsme se

spolu ničemu nezasmály. Nechala jsem se pohltit zdejší atmosférou, zaslepit svým snem o novém domově.

Stoupnu si vedle ní a podívám se na Uriaha. Nevypadá jako zraněný má pár podlitin a tržných ran, ale nic, co by ho mohlo zabít. Naklo ním hlavu, abych se podívala na hada, kterého si nechal vytetovat kolem ucha. Vím, že je to on, ale bez širokého úsměvu na tváři a jasných, bystrých tmavých očí v něm Uriaha nepoznávám.

„Nic mezi náma nebylo,“ řekne Christina. „Až úplně… ke konci. Protože o někoho přišel a já taky…“

„Já vím,“ řeknu. „Moc jsi mu pomohla.“

Přitáhnu si židli a sednu si k ní. Sevře v dlaních Uriahovu ochablou ruku.

„Někdy mám pocit, že jsem ztratila všechny svý přátele.“

„Pořád máš Caru,“ ujistím ji. „A Tobiase. A mě, Christino. Napořád.“ Obrátí se ke mně a v přívalu zármutku si padneme do náruče, stejně zoufale, jako když mi po Willově smrti řekla, že mi odpouští. Naše přátelství uvízlo pod těžkým balvanem, který jsem na ně svalila, když jsem zastřelila někoho, koho milovala, a který zasypaly další kameny ztracených lidských životů. Jiné vztahy už by taková tíha dávno rozdrtila; ten náš z nějakého důvodu přežívá.

Dlouho se k sobě tiskneme, dokud v nás ten naléhavý pocit neodezní.

„Děkuju,“ hlesne. „A ty můžeš počítat se mnou.“

„Já vím, protože jinak už bys mě dávno zabila.“ Usměju se. „Mám pro tebe pár novinek.“

V rychlosti jí povím o našem plánu zabránit Úřadu, aby zresetoval všechny experimenty. Vybavím si ty, o které by Christina mohla přijít

– jejího otce, matku, sestru – všechny ty vazby, které by byly navždy změněné nebo zničené ve jménu genetické čistoty.

„Mrzí mě to,“ řeknu, když skončím. „Vím, že nám asi chceš pomoct, ale…“

„Nic tě mrzet nemusí.“ Upřeně se zadívá na Uriaha. „Jsem ráda, že jedu do města.“ Několikrát pokývá hlavou. „Podaří se vám to. Já vím, že jo.“ Doufám, že má pravdu.

Když dorazím k Nitině pokoji, do konce návštěvní doby zbývá deset minut.

Voják na hlídce odlepí oči od knihy a s povytaženým obočím se na mě podívá.

„Můžu jít dál?“ zeptám se.

„Nemám tam nikoho pouštět.“

„To já jsem ji postřelila,“ prohlásím. „Nehraje to roli?“

„Tak si jdi.“ Pokrčí rameny. „Ale opovaž se ji střelit znova. A do deseti minut ať jsi venku.“

„Rozumím.“ Musím si sundat bundu, aby se přesvědčil, že u sebe nemám zbraň. Pak mě pustí dovnitř. Nita okamžitě zpozorní – v rámci svých možností. Polovinu těla má v sádře a jednu ruku připoutanou k lůžku, jako kdyby mohla utéct, i kdyby chtěla. Vlasy má rozcuchané a slepené, ale pořád jí to sluší.

„Co tady chceš?“ zeptá se.

Neodpovím – přelétnu pohledem po místnosti, abych zjistila, jestli tu nejsou kamery. V protějším rohu jednu objevím, míří na postel.

„Žádný mikrofony,“ ujistí mě. „Na tohle se tady nehraje.“

„V pořádku.“ Přitáhnu si židli a posadím se vedle Nity. „Potřebuju se od tebe něco důležitýho dozvědět.“

„Všechno, co jsem chtěla, už jsem jim řekla.“ Zlostně se na mě podívá.

„Už k tomu nemám co dodat. Zvlášť ne někomu, kdo mě málem zabil.“

„Kdybych to neudělala, nestala by se ze mě Davidova oblíbenkyně

a nedozvěděla bych se věci, který teď vím.“ Letmo pohlédnu na dveře, jestli nás někdo neposlouchá, ale vím, že jsem paranoidní.

„Vymysleli jsme nový plán. S Matthewem. A Tobiasem. A k tomu se budeme muset dostat do zbrojní laboratoře.“

„A tys myslela, že vám s tím pomůžu?“ Zavrtí hlavou. „Nepodařilo se mi to, pamatuješ?“

„Potřebuju vědět, jak je to tam zabezpečený. Vstupní kód zná jenom David?“

„Ne že by byl… jediná osoba,“ odpoví Nita. „To by nebylo chytrý. Znají ho i jeho nadřízení, ale jo, z lidí v areálu jenom David.“

„Dobře, a jak funguje ten záložní bezpečnostní systém? Ten, který se aktivuje, když někdo vyhodí dveře do vzduchu.“

Stiskne rty k sobě, až se z nich stane téměř neviditelná linka, a zadívá se na své zasádrované tělo. „Vypustí se sérum smrti,“ prozradí. „Ve formě aerosolu, prakticky nezastavitelný. Ani ochranná kombinéza by ti nepomohla.

Trvalo by to jen o chvilku dýl. Tak se o tom aspoň píše v laboratorní zprávě.“

„Takže to zabije každýho, kdo se tam bude chtít dostat bez vstupního kódu?“ zeptám se.

„Tebe to překvapuje?“

„Asi ne.“ Opřu se lokty o kolena. „A jinak než s kódem se dovnitř dostat nedá?“

„Bingo. A David, jak sama víš, nic neprozradí.“

„Je nějaká šance, že by někdo z Neporušených mohl séru odolat?“ chci vědět.

„Nulová.“

„Ani vůči séru pravdy není většina lidí imunních,“ namítnu. „Ale já jsem.“

„Jestli chceš fl irtovat se smrtí, jak je libo.“ Opře se zády o polštáře.

„Mně už to stačilo.“

„Ještě poslední otázka,“ řeknu. „Řekněme, že chci flirtovat se smrtí. Kde seženu výbušniny?“

„To už se zeptej někoho jinýho.“

„Tobě to ještě nedošlo, co?“ syknu. „Hele, jestli tenhle plán vyjde, nebudeš muset celej život dřepět ve vězení. Uzdravíš se a budeš si moct dělat, co budeš chtít. Takže je v tvým vlastním zájmu, abys mi pomohla.“

Upře na mě pohled, jako by si mě měřila. Mírně cukne zápěstím a kovové pouto se jí zaryje do kůže. „Nějaký trhaviny má Reggie,“ odpoví konečně. „Naučí tě s nima za cházet, ale taková akce není nic pro něho. Takže ho s sebou proboha neber, ledaže bys mu chtěla dělat chůvu.“

„Píšu si.“

„Řekni mu, že na ty dveře bude potřeba dvakrát víc materiálu než obvykle. Jsou to pořádný potvory.“

Přikývnu. Zapípají mi hodinky – náš čas vypršel. Vstanu a vrátím židli zpátky do kouta.

„Díky za pomoc,“ rozloučím se.

„Co máte v plánu?“ zeptá se ještě. „Jestli mi to prozradíš.“ Chvíli hledám ta správná slova.

„Řekněme, že když to vyjde, nikdo nebude vědět, že nějací Porušení vůbec kdy existovali.“

Voják otevře dveře, asi aby mi důrazně připomněl, že překračuju stanovenou dobu, ale už jsem na odchodu. Ve dveřích se ještě naposledy ohlédnu a uvidím, že Nita se mírně usmívá.

KAPITOLA 40

TOBIAS

Amara nemusím dlouho přesvědčovat, aby nám pomohl dostat se do města. Věděl jsem, že se rád nechá vytrhnout z rutiny. Dohodneme se, že se sejdeme u večeře a spolu s Christinou, Peterem a Georgem, který nám pomůže obstarat auto, doladíme detaily plánu.

Po rozhovoru s Amarem se vrátím do pokoje a dlouhou dobu zůstanu ležet na posteli s polštářem přes hlavu. Snažím se přijít na to, co řeknu Zekovi, až ho uvidím. Je mi to líto, dělal jsem, co jsem pokládal za důležitý, a všichni dávali na Uriaha pozor a nemyslel jsem…

Lidé přicházejí a odcházejí, radiátory vyfukují teplý vzduch a hned se zase vypínají a já si celou tu dobu přehrávám v hlavě svou řeč, přidávám další výmluvy, abych je vzápětí zavrhl, hledám ten správný tón, správná gesta. Nakonec znechuceně vstanu a mrštím polštářem o protější stěnu.

Cara, která si právě na bocích uhlazuje čistou halenku, poděšeně uskočí.

„Myslela jsem, že spíš.“

„Promiň.“

Dotkne se vlasů a ujistí se, že každý pramínek je na svém místě. Všechno dělá s takovou pečlivostí, precizností – připomene mi hudebníky z Mírumilovnosti, které jsem kdysi viděl hrát na bendžo.

„Mám otázku.“ Posadím se. „Je trochu osobní.“

„V pořádku,“ řekne a sedne si naproti mně, k Tris na postel. „Ptej se.“

„Jak jsi dokázala Tris odpustit, když ti zabila bráchu?“ zeptám se.

„Teda pokud jsi jí odpustila.“

„Hmm.“ Cara si ovine paže kolem těla. „Někdy si myslím, že jsem jí odpustila. Jindy si nejsem tak jistá. Nevím jak – jak se člověku žije, když mu někdo umřel? Prostě žiju a každý den začínám znovu.“

„Mohla ti to… nějak ulehčit? Nebo ulehčila?“

„Proč se na to ptáš?“ Položí mi ruku na koleno. „Kvůli Uriahovi?“

„Jo,“ odpovím stroze a pohnu nohou, abych z ní její ruku setřásl. Nepotřebuju, aby mě někdo poplácával nebo utěšoval jako malé dítě.

Nepotřebuju

její zdvižené obočí, její něžný hlas, nepotřebuju, aby ze mě dolovala emoce, které nechci ukazovat.

„Dobře.“ Narovná se, a když znovu promluví, její hlas zní opět věcně, jak je u ní zvykem. „Myslím, že zásadní věcí bylo, že se přiznala – spontánně. Je totiž rozdíl mezi tím něco připustit a přiznat se. Když něco pouze připouštíš, snažíš se věc zlehčovat, snažíš se omlouvat své jednání, které omluvit nelze. Zato když se k něčemu přiznáš, pojmenuješ věc pravým jménem, ať je jakkoli krutá. A právě to jsem potřebovala.“

Přikývnu.

„A až se Zekovi přiznáš,“ pokračuje Cara, „myslím, že uděláš nejlíp, když ho necháš na pokoji tak dlouho, jak bude chtít. Nic víc udělat nemůžeš.“ Opět kývnu.

„Ale, Čtyřko,“ dodá, „tys Uriaha nezabil. Tys tu nálož neodpálil. Tys nevymýšlel plán, který by zahrnoval použití výbušnin.“

„Ale byl jsem jeho součástí.“

„Můžeš už držet hubu?“ Její výtka zní něžně. Usměje se na mě. „Stalo se to. Bylo to hrozné. A ty nejsi dokonalý. Nic víc v tom nehledej. Nepleť si svou bolest s pocitem viny.“

Na několik minut se ponoříme do ticha a samoty jinak prázdného pokoje a já se snažím vzít si její slova k srdci.

U večeře se potkám s Amarem, Georgem, Christinou a Peterem. Posadíme se mezi nápojový pult a odpadkové koše. Polévka v misce přede mnou vychladne dřív, než ji stačím sníst, ani z ní nevyjím všechen opražený chléb.

Amar nám sdělí, kde a kdy se znovu sejdeme. O chvíli později už míříme do chodby vedle kuchyně, kde nás nikdo nebude rušit. Amar vyndá malé černé pouzdro s injekcemi. Každému z nás jednu podá spolu s jednotlivě zabalenými antibakteriálními ubrousky – s něčím takovým by se mohl obtěžovat jen Amar.

„Co je to?“ chce vědět Christina. „Nepíchnu si to do žíly, dokud nebudu vědět, co v tom je.“

„V pořádku.“ Amar si zkříží ruce na prsou. „Hrozí tady možnost, že

v době, kdy dojde k aktivaci paměťového viru, budeme stále ještě ve městě.

Pokud nechceš zapomenout všechno, co teď víš, bude lepší se proti viru naočkovat. Stejnou protilátkou naočkuješ i svou rodinu, takže se nemusíš bát.“

Christina nastaví ruku loktem dolů a poplácá si předloktí, až jí na něm vystoupí žíla. Já si píchnu jehlu, jak jsem zvyklý, do krku, stejně jako jsem to dělal před každou svou výpravou do krajiny strachu – což bývalo i několikrát do týdne. Amar udělá totéž.

Všimnu si ale, že Peter svůj úkon jen předstírá – když zmáčkne píst na stříkačce, očkovací sérum mu steče po krku, který si pak nenápadně utře rukávem.

Napadne mě, jaký to musí být pocit, rozhodnout se zapomenout na celý svůj život.

Po večeři za mnou dojde Christina a řekne: „Musíme si promluvit.“ Sejdeme po dlouhém schodišti do podzemí, kde vládnou Porušení. Pohybujeme se ve stejném rytmu. Pokračujeme chodbou vymalovanou různými barvami. Na jejím konci se Christina zastaví a zkříží si ruce na prsou. Na nos a rty jí dopadá měňavé nachové světlo.

„Ví Amar o tom, že se chystáme reset zastavit?“

„Ne,“ odpovím. „Upřímně tomu tady věří. Nechci ho do toho zatahovat.“

„Ty víš, že revoluce ve městě je pořád na spadnutí,“ řekne a světlo se změní na modrou. „Úřad chce našim přátelům a rodinám vymazat paměť jenom proto, aby zabránil krveprolití. Jestliže jim plán překazíme, Aliance zaútočí na Evelyn, Evelyn pustí do vzduchu sérum smrti a zase to odnese spousta lidí. Sice jsem na tebe pořád naštvaná, ale myslím, že nic takovýho nechceš. Zvlášť když se to týká i tvých rodičů.“

Povzdechnu si. „Upřímně? Je mi jedno, co s nima bude.“

„To nemyslíš vážně,“ řekne a svraští čelo. „Jsou to tví rodiče.“

„Ale já to myslím vážně,“ trvám na svém. „Chci říct Zekovi a jeho matce, co jsem Uriahovi udělal. Co se stane s Evelyn nebo s Marcusem mě nezajímá.“

„Dobře, čert vem tvou zpropadenou rodinu, ale nemělo by ti být jedno, co bude se všema ostatníma!“ vyjede. Silně mě uchopí za paži a škubne se mnou, abych se na ni podíval. „Čtyřko, je tam i moje malá ségra.

Jestli se do sebe Evelyn a Aliance pustí, bude toho součástí – a já ji na dálku neochráním.“

Viděl jsem Christinu s její rodinou, když měli nováčci v Neohroženosti návštěvní den. Tehdy pro mě byla jen užvaněný přeběhlík z Upřímnosti. Všiml jsem si, jak jí její matka s pyšným úsměvem upravila límeček košile.

Pokud bude virus vypuštěn, tahle vzpomínka spolu se všemi ostatními její matce z hlavy zmizí. A pokud ne, její rodina se ocitne uprostřed další války o moc, která zasáhne do života všem lidem ve městě.

„Co teda navrhuješ?“ zeptám se.

Pustí mou ruku. „Přece musí existovat i jinej způsob, jak se vyhnout masivním ztrátám na životech, než vymazat všem lidem mozky z hlavy.“

„Možná,“ připustím. Nepřemýšlel jsem o tom, protože jsem to nepovažoval za nutné. Ale ano, je to nutné, jak by mohlo nebýt?

„Napadlo tě něco?“

„V zásadě jde o souboj mezi tvým otcem a matkou,“ naznačí Christina.

„Nemůžeš jim říct něco, co by jim vzalo chuť se navzájem pozabíjet?“

„Něco jim říct? Děláš si srandu? Ti dva nikoho neposlouchají. Neudělají nic, co by pro ně nebylo přímo výhodný.“

„Takže budeš sedět a dloubat se v nose. Prostě necháš město roztrhat na cucky.“

Zadívám se na svoje boty, které omývá zelené světlo, a přemílám to

v hlavě pořád dokola. Kdybych měl jiné rodiče – kdybych měl rozumné rodiče, které by tolik nehnala vpřed bolest, hněv a touha po odplatě možná by moje přímluva zabrala. Možná bych jim jako jejich syn dokázal promluvit do duše. Jiné rodiče ale bohužel nemám.

Ale mohl bych. Mohl bych, kdybych chtěl. Stačila by kapka paměťového séra v jejich šálku ranní kávy nebo ve sklenici vody u večeře, a byli by z nich noví lidé, čisté desky neposkvrněné ničím z toho, co se stalo. Museli by si nejdřív zvyknout, že vůbec mají syna. Museli by se znovu naučit mé jméno.

Od stejného prostředku si slibujeme uzdravení celého areálu. Mohl bych ho použít i na své rodiče.

Zvednu ke Christině oči.

„Obstarej mi trochu paměťového séra,“ řeknu. „Ty s Amarem a Peterem se postaráte o tvou a Uriahovu rodinu, já zase o svou. Asi nebudu mít dost času na oba dva, ale jednoho zvládnu.“

„Ale jak se od nás chceš odpojit?“

„Potřebuju… Nevím, musíme vymyslet nějakou komplikaci. Kvůli který se jeden z nás bude muset od zbytku trhnout.“

„A co píchlý gumy?“ napadne Christinu. „Pojedeme v noci, ne? Můžu

Amarovi říct, aby zastavil, že potřebuju na záchod, a přitom proříznu pneumatiky. A někdo se bude muset jít poohlídnout po dalším autě.“ Chvíli o tom přemýšlím. Mohl bych Amarovi říct, co máme skutečně v plánu, ale to by znamenalo rozvázat těsně utažený uzel propagandy a lží, kterým mu Úřad svázal mysl. I kdybych to dokázal, není na to čas. Ale na dobře vymyšlenou lež čas je. Amar ví, že mě coby malého kluka otec naučil startovat auta jen pomocí kabelů. Nenapadne ho podezírat mě, když se nabídnu, že pro nás seženu nové auto.

„To by mohlo vyjít,“ souhlasím.

„Dobře.“ Nakloní hlavu na stranu. „Takže svým rodičům vážně vymažeš paměť?“

„Co uděláš, když jsou tví rodiče prohnilí až do morku kostí?“ odpovím otázkou. „Seženeš si nový. Když aspoň jeden z nich přijde o batoh, který vláčí na zádech, možná že spolu dokážou vyjednat mír.“ Chvíli se na mě mračí, jako by ještě něco chtěla dodat, ale nakonec jen přikývne.

KAPITOLA 41

TRIS

V nose mě zaštípe zápach čistidel. Stojím vedle mopu v suterénním skladišti.

Stojím a čekám, jak ostatní zareagují na to, co jsem právě řekla: Že ten, kdo se pokusí proniknout do zbrojní laboratoře, se vydává na sebevražednou misi. Protože sérum smrti zastavit nelze.

„Otázkou je,“ řekne Matthew, „jestli jsme za to ochotni položit život.“ Předtím než jsme změnili plán, Matthew, Caleb a Cara v této místnosti pracovali na novém séru. Na laboratorním stole před Matthewem se povalují lahvičky, kádinky a bloky plné nečitelných poznámek. Matthew roztržitě žvýká šňůrku, kterou nosí kolem krku. Tobias se opře o dveře a založí si ruce na prsou. Přesně takhle si ho pamatuju coby nováček. Díval se, jak spolu bojujeme, připadal mi tak vysoký a silný. Nikdy jsem si nemyslela, že by o mě mohl zavadit pohledem.

„Nejde o to se pomstít,“ poznamenám. „Nejde o to, co udělali Odevzdaným. Jde o to je zastavit dřív, než se něčeho podobného dopustí na lidech ve všech experimentech – jde o to vzít jim kontrolu nad tisíci životů.“

„Pak to za to stojí,“ řekne Cara. „Jeden život za tisíc jiných ušetřených hrozného osudu? Který zároveň odřízne Úřad od moci? Je vůbec co řešit?“

Vím, co dělá – zvažuje význam existence jediného člověka v porovnání s mnoha životy a vzpomínkami a jednoduchou matematikou dochází ke zřejmému závěru. Tak pracuje mysl Sečtělého, tak funguje i mysl Odevzdaných, ale nejsem si jistá, jestli právě to teď potřebujeme. Jeden život za tisíce vzpomínek, odpověď je nasnadě, ale musí to být život jednoho z nás? Musíme to být my, kdo se obětuje?

Ale protože si na svou otázku umím odpovědět, mých myšlenek se zmocní další otázky. Jestliže to má být jeden z nás, pak kdo?

Přejedu pohledem z Matthewa a Cary, kteří stojí za stolem, na Tobiase, Christinu, které visí ruka přes tyč od smetáku, a nakonec na Caleba.

On.

Vzápětí se mi z mého uvažování zvedne žaludek.

„No tak, jen to řekni,“ ozve se Caleb a zvedne ke mně oči. „Chceš, abych to byl já. Všichni to chcete.“

„Nikdo nic takového neřekl,“ odpoví Matthew a vyplivne šňůrku z pusy.

„Ale všichni zíráte na mě,“ namítne Caleb. „Nemyslete, že to nevím. To já jsem se přidal na špatnou stranu, to já jsem dělal pro Jeanine. Nikomu z vás na mně nezáleží, takže můj konec jen uvítáte.“

„Proč teda myslíš, že tě Tobias vytáhl z tý díry dřív, než tě mohli popravit?“

Můj hlas je chladný, tichý. Všudypřítomné chemikálie mě dráždí

v nose. „Protože mi je jedno, jestli budeš žít, nebo umřeš? Protože mi na tobě přestalo záležet?“

To on by měl zemřít, myslím si na jednu stranu. Nechci ho ztratit, odpovím si vzápětí.

Nevím, čemu mám věřit, nevím, co si mám myslet.

„Myslíš, že nepoznám nenávist?“ zeptá se Caleb. „Máš ji v očích pokaždý, když se na mě podíváš. I když to se teď stává málokdy.“

V očích se mu zalesknou slzy. Poprvé od chvíle, kdy mě v Sečtělosti málem popravili, vidím, že si to vyčítá, místo aby se bránil a všemožně vymlouval. Stejně tak v něm asi poprvé opět spatřím svého bratra, a ne zbabělce,

který mě sprostě prodal. Najednou se mi těžko polyká.

„Jestli to udělám…“ začne.

Zavrtím nesouhlasně hlavou, ale Caleb udělá zamítavé gesto.

„Přestaň,“ řekne. „Beatrice, jestli to udělám… odpustíš mi?“

Myslím, že když člověku někdo ublíží, břemeno provinění dolehne na viníka i oběť – a jejich bolest je paradoxně propojí. Odpuštění pak v sobě zahrnuje rozhodnutí nést plnou tíhu břemene sám. Calebova zrada nás zavalila oba a od samého začátku jsem netoužila po ničem jiném, než aby ze mě tuto tíhu sňal. Nevím, jestli bych ji dokázala vzít celou na sebe – nevím, jestli jsem dost silná nebo dost dobrá.

Ale teď vidím, že se připravuje na očistec, a vím, že musím být dost silná a dost dobrá, jestli se má za nás za všechny obětovat.

Přikývnu. „Ano,“ vysoukám ze sebe. „Ale kvůli tomu to nedělej.“

„Je i spousta jinejch důvodů,“ namítne Caleb. „Udělám to. Není jiná možnost.“

Vlastně ani nevím, co se právě stalo.

Matthew a Caleb zůstanou na místě, aby pro Caleba připravili ochrannou kombinézu – tu, která ho ve zbrojní laboratoři udrží naživu dost dlouho na to, aby mohl aktivovat paměťový virus. Počkám, až všichni ostatní odejdou, a teprve pak odejdu i já. Chci se vrátit do pokoje jen v doprovodu vlastních myšlenek.

Před několika týdny bych se na sebevražednou misi vydala sama – a taky jsem to udělala. Dobrovolně jsem odešla na základnu Sečtělých, i když jsem věděla, že mě tam čeká smrt. Za mým činem nestála obětavost ani statečnost. Tím pravým důvodem byl pocit viny, který

jsem ze sebe chtěla smýt. Cítí to teď Caleb stejně? Opravdu bych mu měla dovolit zemřít, aby měl pocit, že mi tím splatí dluh, který u mě má?

Dojdu až na konec chodby s duhovými světly a vystoupám po schodech nahoru. Na jiné řešení ani nechci pomýšlet – bylo by pro mě snazší ztratit Christinu? Nebo Caru? Nebo Matthewa? Ne. Pravdou je, že by to pro mě bylo těžší, protože jsou to mí přátelé, zatímco Caleb ne, už dlouho ne. Zradil mě už předtím, když přestoupil k Sečtělým a ani se za mnou neohlédl. To já jsem za ním přišla během výcviku nováčků a on se celou dobu divil, co mě to popadlo.

Ani já už nechci zemřít. Jsem připravená nést tíhu viny a zármutku, jsem připravená čelit těžkostem, které mi život postaví do cesty. Někdy to bude těžší než jindy, ale každý den chci prožít naplno. Nemůžu se obětovat, tentokrát ne.

Kdybych měla být k sobě naprosto upřímná, musela bych si přiznat, že jsem Calebovo rozhodnutí vlastně uvítala.

Najednou už na to nedokážu myslet. U vchodu do hotelu hned zamířím do pokoje a těším se, jak se svalím na postel a budu už jenom spát. Ale na chodbě na mě čeká Tobias.

„Jsi v pohodě?“

„Jo,“ řeknu. „Ale neměla bych.“ Letmo se dotknu čela. „Mám pocit, jako bych ho už obrečela. Jako by pro mě umřel v tu chvíli, kdy jsem ho uviděla coby vězeň na základně Sečtělých. Chápeš?“

Brzy potom jsem se Tobiasovi přiznala, že jsem ztratila celou svou rodinu. A on mě ujistil, že teď bude mou rodinou on.

A přesně tak to cítím. Že v našem vztahu se to všechno mísí – přátelství, láska, rodina – a že jedno od druhého nedokážu rozlišit.

„Víš, co by ses o tom dočetla v Odevzdanosti,“ řekne Tobias. „O tom, kdy někomu dovolit, aby se pro tebe obětoval, i když je v tom kroku sobectví.

Dočetla by ses, že jestli to má být poslední možnost, jak ti ten člověk může dát najevo, že tě má rád, měla bys mu to dovolit.“ Ramenem

se opře o zeď. „Je to ten největší dar, který mu v takový situaci můžeš dát. A tak to bylo i tehdy, když za tebe položili život tví rodiče.“

„Jenže já mám pocit, že ho k tomu nežene láska, ale provinilost,“ namítnu a zavřu oči.

„Možná. Ale proč by se cítil provinile, kdyby tě neměl rád?“

Přikývnu. Vím, že na mně Calebovi záleží a vždycky záleželo, i když mi ubližoval. A stejně tak záleží mně na něm. Ale mám z toho špatný pocit.

Přesto se alespoň na chvíli uklidním, když si uvědomím, že máma s tátou by pro to měli pochopení, kdyby tady byli.

„Asi na to není ta správná chvíle,“ změní Tobias téma, „ale rád bych ti něco řekl.“

Okamžitě se napnu v obavě, že mě hodlá upozornit na zločin, kterého jsem se dopustila a zatím mi beztrestně procházel, nebo že se chce přiznat k něčemu, z čeho ho hryže svědomí, nebo že z něho vypadne něco podobně nesnadného. Z výrazu jeho tváře se nedá nic vyčíst.

„Jenom jsem ti chtěl poděkovat,“ řekne tiše. „Úžasně chytrý lidi ti řekli, že mám porušený geny, že je se mnou něco špatně – dokonce ti o tom předložili důkazy. Já sám jsem jim na to skočil.“

Dotkne se mé tváře, palcem mi přejede po lícní kosti a vpije se do mě pohledem.

„Tys ničemu z toho nikdy neuvěřila,“ dopoví. „Ani na vteřinu. Celou dobu jsi trvala na tom, že jsem… já nevím, úplnej.“

Překryju mu dlaní jeho ruku. „To taky jsi.“

„To mi nikdo před tebou neřekl,“ odpoví zjihle.

„Ale ty si to zasloužíš slyšet,“ prohlásím nekompromisně a rozmlží se mi oči. „Že jsi úplnej, že stojí za to tě milovat, že jsi ten nejkrásnější člověk, kterýho znám.“

Do mých posledních slov mě políbí.

Oplatím mu polibek s takovou naléhavostí, až to zabolí, a zabořím mu prsty do košile. Dotlačím ho chodbou k nedalekým dveřím, kterými se dostaneme do skromně zařízené místnosti blízko našeho pokoje. Patou za námi zabouchnu dveře.

Stejně jako jsem já vždy trvala na jeho vnitřní kráse, Tobias uměl docenit mou sílu a ukázal mi, že mé schopnosti jsou větší, než jsem si kdy myslela. A můj vlastní rozum mi říká, že přesně takhle láska

působí, když je opravdová – dodává našemu bytí další rozměr, rozměr, o kterém jsme netušili, že existuje.

Aspoň o něčem na světě nepochybuju.

Tobias mi sklouzne rukama po vlasech a omotá si je kolem prstů. Třesou se mi ruce, ale je mi jedno, jestli si toho všimne, je mi jedno, jestli tuší, že mě intenzita mých citů až leká. Naberu si látku jeho košile do pěstí, přitáhnu ho k sobě a do rtů mu zašeptám jeho jméno. Zapomenu, že jsme dvě různé bytosti. Stane se mou součástí, stejně nezbytnou, jako je pro mě srdce, oko nebo ruka. Vyhrnu mu košili a přetáhnu mu ji přes hlavu. Přejedu mu rukama po kůži, jako bych hladila sama sebe. Sevře v rukou mou halenku a já si ji svlékám a pak si vzpomenu – vzpomenu, že jsem malá, bledá a plochá jak deska. Odtáhnu se.

Podívá se na mě, ale očima mě neprosí o vysvětlení. Svým pohledem mi říká, že kromě mě ho v místnosti absolutně nic nezajímá.

Přiměju se na něj pohlédnout, ale cítím se ještě hůř – je dokonalý

a černý inkoust jeho tetování z něj dělá umělecké dílo. Před malou chvílí jsem byla přesvědčená, že tvoříme ideální pár, a možná to tak je

– dokud na sobě máme oblečení.

Ale Tobias se na mě nepřestává žádostivě dívat.

Pak se usměje, zlehka, nesměle. Chytí mě kolem pasu a přitáhne si mě blíž k sobě. Skloní hlavu a políbí mě na břicho a zašeptá „krásná“.

A já mu uvěřím.

Narovná se, přitiskne otevřená ústa na mé rty. Rukama spočine na mých bocích a palci vklouzne pod okraj mých džínsů. Dotknu se jeho hrudi, přivinu se k němu a všechno ve mně toužebně vzdychne.

„Miluju tě, víš to?“ řeknu.

„Já vím,“ odpoví.

Zastříhá obočím a vzápětí už mě jednou rukou chytá pod koleny, aby si mě přehodil přes rameno. Neubráním se smíchu, i když jsem pořád nervózní.

Tobias mě přenese přes pokoj a bez dlouhých cavyků mě hodí na pohovku.

Lehne si ke mně a já mu přejedu prsty po černých plamenech, které mu olizují žebra. Je silný a sebejistý.

A je můj. Vyhledám jeho rty.

Bála jsem se, že když zůstaneme spolu, budeme se pořád jen názorově střetávat, až mě jednou ten náraz zlomí. Teď vím, že patříme k sobě jako kosa a brusný kámen –

Jsem příliš silná, než abych se tak snadno rozbila, a každý náš dotek mě zoceluje a zušlechťuje.

KAPITOLA 42

TOBIAS

První věc, které si na pohovce v pokoji po probuzení všimnu, jsou letící ptáci nad její klíční kostí. Halenka, kterou si uprostřed chladné noci znovu oblékla, jí sklouzla z ramene, na kterém leží.

Už dřív jsme vedle sebe spali, ale tentokrát je to jiné. Předtím jeden nebo druhý potřeboval utěšit nebo ochránit; dnes jsme spolu jenom proto, že jsme chtěli – a protože jsme usnuli dřív, než jsme se mohli vrátit do společné ložnice.

Zvednu ruku a prsty se dotknu jejího tetování. Tris otevře oči.

Jednou rukou mě obejme a přes polštáře se ke mně přitulí. Ucítím její teplo, hebkost a poddajnost.

„Dobré ráno,“ řeknu.

„Pst,“ utiší mě. „Budeme dělat, že si ho nevšímáme, a třeba ještě zmizí.“ Položím jí ruku na bok a přitáhnu si ji ještě blíž. Oči má široce rozevřené a bystré, jako by byla vzhůru už dlouho. Políbím ji na tvář, na bradu, na krk a na několik vteřin tam své rty zastavím. Přimkne se ke mně a vzdechne mi do ucha.

Můj pulz vyletí prudce vzhůru.

„Tobiasi,“ zašeptá, „hrozně nerada to říkám, ale… myslím, že dneska musíme zařídit pár věcí.“

„Všechno počká,“ odpovím do jejího ramene a zvolna políbím i její první tetování.

„Ne, nepočká!“

Svalím se na polštáře a najednou je mi bez ní zima. „Dobře. Když jsme u toho, říkal jsem si, že by se tvůj bratr mohl trochu pocvičit ve střelbě. Pro všechny případy.“

„To zní jako dobrý nápad,“ souhlasí tiše. „Pokud vím, tak držel pistoli v ruce… jednou? Dvakrát?“

„Střílet ho klidně naučím,“ ujistím ji. „Jestli něco umím, tak je to mířit. Možná se bude cítit líp, než kdyby nic nedělal.“

„Děkuju,“ řekne. Posadí se a prsty si učeše vlasy. V ranním světle vypadají ještě světleji, jakoby protkané zlatem. „Vím, že ho nemáš zrovna rád, ale…“

„Ale jestli mu odpustíš ty,“ doplním místo ní a vezmu ji za ruku, „tak to zkusím taky.“

Usměje se a vtiskne mi polibek na tvář.

Dlaní si setřu vodu ze zátylku, která mi tam po sprchování zůstala. Spolu s Tris, Calebem a Christinou jsme v suterénní výcvikové místnosti vyhrazené pro pomocný personál. Je tu zima, mizerné světlo a nepřeberné množství vybavení – cvičné zbraně a žíněnky, helmy, terče, zkrátka všechno, co potřebujeme.

Vyberu Calebovi vhodnou tréninkovou pistoli, která svou velikostí připomíná tu skutečnou, jen je o něco objemnější, a podám mu ji.

Tris si se mnou proplete prsty. Všechno mi dnes připadá tak přirozené a snadné, každý úsměv či zasmání, každé slovo, každý pohyb.

Jestliže se nám dnes večer podaří dovést náš plán do zdárného konce, zítra už bude Chicago v bezpečí, podoba Úřadu bude navždy změně na a Tris a já si budeme moct vybudovat nový život, který bude patřit jen nám. Možná že tam někde vyměním své zbraně a nože za užitečnější nástroje, jako šroubováky, hřebíky, lopatu. Dnes ráno mám pocit, že by mě takové štěstí mohlo potkat. Opravdu mohlo.

„Není to opravdová pistole,“ vysvětlím Calebovi, „ale je dobře udělaná, takže si toho rozdílu ani nevšimneš. Působí velice reálně.“ Caleb uchopí pistoli konečky prstů, jako by se bál, že se mu rozpadne v rukou.

Zasměju se. „Lekce číslo jedna: Neboj se toho. Pořádně ji chytni. Jednou už jsi takovou držel, nebo jsi to zapomněl? Ten tvůj výstřel nám otevřel cestu z Mírumilovnosti.“

„Jo, čirou náhodou.“ Caleb otáčí pistolí, aby si ji prohlédl ze všech stran. Naráží jazykem do dásně ve tváři, jako by nad něčím usilovně přemýšlel.

„Měl jsem štěstí.“

„Lepší mít štěstí než ho nemít,“ podotknu. „A teď zapracujeme na tom, abysme si ho naklonili na svou stranu.“

Letmo se podívám na Tris. Široce se na mě usměje a pak se nakloní ke Christině a pošeptá jí něco do ucha.

„Hodláš tady sedět jako pytel brambor, Škrobe?“ zavolám na ni z legrace hlasem, který jsem používal coby instruktor na nováčky.

„Pokud si dobře pamatuju, trocha praxe tvé pravačce neuškodí. Ani tobě, Christino.“

Tris se na mě zašklebí, ale obě si dojdou pro zbraně.

„Dobře, teď se postav čelem k terči a odjisti pistoli,“ pobídnu Caleba. Na opačné straně cvičebny je umístěný terč, jaký jsme používali i v Neohroženosti, jen modernější. Sestává ze tří soustředných kruhů zelené, žluté a červené barvy, aby se dalo snadněji poznat, kam střela doletěla. „Zkus vystřelit. Podívám se.“

Jednou rukou zvedne pistoli, zaujme pozici čelem k terči, jako by chtěl zvednout něco těžkého, a zmáčkne spoušť. Zbraň mu zpětným nárazem poskočí v ruce a kulka dolétne těsně pod strop. Zakryju si ústa rukou, abych zamaskoval úsměv.

„Jen se chechtej,“ řekne Caleb podrážděně.

„O tomhle v těch tvých knížkách nepsali?“ zeptá se Christina. „Že tu věc musíš držet oběma rukama? Není to sice taková frajeřina, ale trefi t strop taky ne.“

„Nesnažil jsem se vypadat jako frajer!“ ohradí se Caleb.

Christina zaujme postoj, jednou nohou našlápne dopředu a zvedne ruce. Na chvíli se vpije pohledem do terče a vystřelí. Cvičná střela zasáhne vnější okraj terče, odrazí se od něj a odkutálí se po podlaze. Na terči po ní zůstane světelný kruh pro lepší znázornění místa doletu. Co bych za takovou technologii jako instruktor nováčků dal.

„No, výborně,“ řeknu. „Zasáhlas vzduch u svýho cíle. Jak užitečný!“

„Trochu jsem vyšla z praxe,“ připustí Christina a zazubí se.

„Asi bude nejlepší, když se budeš snažit napodobit mě,“ řeknu Calebovi. Postavím se tak, jak jsem zvyklý – lehce, přirozeně – a napřáhnu obě ruce. V jedné držím pistoli, druhou si aktivní ruku podepírám.

Caleb se podle mě snaží upravit držení těla. Nejprve správně umístí chodidla a pak pokračuje směrem nahoru. Christina si ho sice dobírala právem, ale jeho schopnost analýzy z něj dělá profesionála – vidím, jak vytváří dokonalou kopii předlohy, jak mění úhel, vzdálenost, jak napíná svaly a povoluje jiné.

„Dobře,“ povzbudím ho, když je hotový. „A teď se soustřeď jenom na to, co chceš zasáhnout. Na všechno ostatní zapomeň.“

Zabodnu pohled do středu terče a nechám se jím pohltit. Vzdálenost pro mě nepředstavuje problém – kulka poletí po trajektorii přímky, stejně jako kdybych stál k terči blíž. Nadechnu se a připravím se k výstřelu, vzápětí vydechnu a stisknu spoušť. Kulka se zavrtá přesně tam, kam jsem chtěl: do červeného bodu ve středu terče. Ustoupím, aby si to Caleb mohl znovu vyzkoušet. Teď už má dobrý postoj, dobré držení zbraně, ale je ztuhlý. Působí jako socha s pistolí v ruce. Nadechne se, zadrží dech a vystřelí. Tentokrát jím zpětný náraz tolik neotřese a kulka škrábne horní okraj terče.

„Dobře,“ znovu ho pochválím. „Ze všeho nejdůležitější je, aby ses uvolnil. Jsi hrozně strnulej.“

„A ty se divíš?“ opáčí Caleb. Hlas se mu chvěje, ale až na konci každého slova. Znám ten pohled, uvnitř ho stravuje strach. Stejný výraz jsem dva roky vídával i ve tvářích nováčků, ale nikoho z nich nečekal tak těžký úkol jako teď Caleba.

Zavrtím hlavou. „To určitě ne,“ ujistím ho tichým hlasem. „Ale musíš si uvědomit, že když se neuvolníš, daleko pravděpodobněji se ti ten útok dneska večer nepodaří. A k čemu nám to bude?“

Povzdechne si.

„Technika je důležitá,“ pokračuju. „Ale hlavně je to hra nervů, což by mělo být tvoje plus, pokud vím. Nejde jen o to naučit se střílet, ale

taky mířit. A když se pak ocitneš v situaci, kdy bojuješ o život, schopnost zacílit se v tobě díky praxi objeví úplně přirozeně.“

„Nevěděl jsem, že se Neohrožení věnujou do takový hloubky myšlenkovým úvahám,“ poznamená Caleb. „Můžu se podívat na tebe, jak střílíš,

Tris? Nepamatuju se, že bych tě někdy viděl střílet bez prostřelenýho ramene.“

Tris se pousměje a obrátí se k terči. Když jsem ji během výcviku viděl střílet poprvé, působila nemotorně, jako pták. Ale její hubená, křehká postava se časem zocelila a teď už drží zbraň v rukou s lehkostí. Přimhouří jedno oko, přenese váhu na stojnou nohu a vypálí. Její střela mine střed terče jen o několik centimetrů. Na Caleba to udělá dojem, povytáhne obočí.

„Netvař se tak překvapeně!“ okřikne ho Tris.

„Nezlob se,“ omlouvá se Caleb, „já jen, žes… bývala taková nešika, pamatuješ? Nevím, jak je možný, že mi ušlo, že už jsi z toho vyrostla.“

Tris pokrčí rameny, ale když odvrátí pohled, všimnu si, že se jí červenají tváře a vypadá potěšeně. Christina na druhý pokus zasáhne vnitřní kolo terče.

Nechám Caleba, aby cvičil, a místo toho se zadívám na Tris, která se připravuje k dalšímu výstřelu. Sleduju symetrii jejího těla, když zvedá pis toli, a jak těsně před zmáčknutím spouště znehybní. Dotknu se jejího ramene a nakloním se k ní, abych jí něco pošeptal do ucha.

„Pamatuješ, jak ti jednou během výcviku pistole málem rozbila nos?“ Přikývne a uculí se.

„A pamatuješ, jak jsem pak udělal tohle?“ zeptám se a zezadu jí položím ruku na břicho. Zadrží dech.

„Myslím, že na tohle jen tak brzy nezapomenu,“ zamumlá.

Obrátí se ke mně, zlehka se dotkne mé brady a přitáhne si můj obličej k sobě. Políbíme se. Slyším, jak proti tomu Christina něco namítá, ale dnes poprvé je mi to konečně jedno.

Po nácviku střelby musím nějak zabít čas. Tris s Christinou obstarají od Reggieho výbušniny a naučí s nimi Caleba zacházet. Matthew a Cara si vezmou na starosti mapu a zjišťují, kudy se dá do skladiště zbraní dostat. Christinu a mě čeká schůzka s Amarem, Georgem a Peterem ohledně trasy, kterou ve městě hodláme projet. Tris zavolají na mimořádnou schůzi rady. Matthew mimoto celý den očkuje proti paměťovému séru ty, kterých se to týká – Caru, Caleba, Tris, Nitu, Reggieho a sebe.

Ani nemáme čas přemýšlet nad tím, jakou zásadní roli má náš plán sehrát: zastavit revoluci, zachránit experimenty, navždy změnit podobu Úřadu.

Když Tris odejde na schůzi rady, ještě se naposledy zajdu podívat za Uriahem, než za ním přivedu jeho rodinu.

Zůstanu stát před pokojem. Nedokážu jít dovnitř. Odsud, přes prosklenou stěnu, si můžu snadněji namluvit, že jen spí, a že kdybych se ho dotkl, probral by se, usmál se a prohodil nějaký svůj vtip. Uvnitř bych viděl, jak ho opustil život, jak ho tlaková vlna připravila o mozek a s ním i o všechno to, čím kdy jako Uriah byl.

Sevřu ruce do pěstí, aby se mi tolik netřásly.

Na konci chodby se vynoří Matthew. Ruce má v kapsách své tmavomodré uniformy, kráčí uvolněně a hřmotně. „Zdravím.“

„Nápodobně,“ řeknu.

„Právě jsem naočkoval Nitu,“ zmíní se. „Dneska už měla lepší náladu.“

„To jsem rád.“

Matthew poklepe na sklo. „Takže ty… sem přivezeš jeho rodinu? Tak mi to aspoň řekla Tris.“

Přikývnu. „Jeho bratra a matku.“

Matku Zeka a Uriaha jsem potkal už dřív. Je to malá žena, ale vyzařuje z ní síla. Jedna z mála Neohrožených, která přijímá věci s klidem a bez okolků. Měl jsem ji rád a současně jsem se jí bál.

„Otce nemá?“ zeptá se Matthew.

„Zemřel mu už v dětství,“ vysvětlím. „Tak to v Neohroženosti chodí.“

„Chápu.“

Chvíli jen tak tiše stojíme. Jsem vděčný za to, že tady je, alespoň se tak snadno nepoddám svému zármutku. Vím, že Cara měla pravdu, když se mě včera snažila uklidnit, že jsem Uriaha nezabil, ne tak docela. Ale já se cítím jako vrah a možná už vždycky budu.

„Už dlouho se tě chci na něco zeptat,“ řeknu po chvíli. „Proč nám vlastně pomáháš? Pro člověka, který na tom nemá osobní zájem, mi to přijde moc riskantní.“

„Mám na tom osobní zájem,“ odpoví. „To je na dlouhé vyprávění.“ Založí si ruce na prsou, pak si palcem zatahá za šňůrku na krku.

„Před časem jsem potkal jednu dívku,“ prozradí. „Porušenou, což znamenalo, že jsem ji měl nechat na pokoji. Ofi ciální doktrína stanovuje, že si má každý hledat jen optimální ,partnery‘, aby s nimi zplodil geneticky dokonalejší jedince. Ale ve mně se všechno bouřilo a představa udělat něco zakázaného se mi líbila. A tak jsme spolu začali chodit. Myslel jsem, že to bude jen takový fl irt, ale…“

„Ale nebyl,“ doplním místo něj.

Přikývne. „Nebyl. To ona mě s konečnou platností přesvědčila, že se Úřad ve svých názorech na genetickou deformaci hluboce mýlí. Byla ve všech ohledech lepší člověk, než budu kdy já. Napadli ji. Banda místních hejsků ji zmlátila k nepoznání. Měla – jak se říká – prořízlou pusu a nikdy se se svou podřazeností nesmířila – myslím, že právě tohle byl jejich motiv,

ale co já vím, možná že tohle se děje bezdůvodně a snažit se nějaký důvod najít je zbytečně vyčerpávající.“

Šňůrka, s níž si pohrává, upoutá mou pozornost. Doteď jsem si myslel, že je černá, ale při bližším pohledu zjišťuju, že je ve skutečnosti zelená – barva uniforem pomocného personálu.

„Její zranění byla vážná, ale ukázalo se, že jeden z agresorů byl syn člena rady. Tvrdil, že útok vyprovokovala ona, jeho výmluva byla přijata a všichni aktéři vyvázli jen s několika hodinami veřejně prospěšných prací. Ale já vím svoje.“ Matthew začne pokyvovat hlavou. „Propustili je, protože v jejich očích byla něco míň než oni. Jako kdyby zbili zvíře.“

Zamrazí mě v zádech. „Co…“

„Co se s ní stalo?“ Matthew se na mě letmo podívá. „Zemřela rok nato během operace, která měla její geny očistit. Měla smůlu – dostala infekci.“

Svěsí ruce. „V den, kdy umřela, jsem začal pomáhat Nitě. Ale k jejímu poslednímu plánu jsem měl výhrady, proto jsem se držel zpátky. Na druhou stranu jsem se ji výrazněji nesnažil zastavit.“

V duchu probírám, jak se sluší na takovou zpověď zareagovat, jestli se omluvit, nebo vyjádřit sympatie, ale s žádnou z možností se nedokážu ztotožnit. Zůstanu mlčet a nechám promluvit ticho. Jen taková odpověď mi přijde příhodná, jen mlčení učiní zadost tragédii, která se odehrála, ne plytká slova a rychlá změna tématu.

„Vím, že to tak nevypadá,“ dodá Matthew, „ale z duše je nenávidím.“ Svaly ve tváři má napjaté. Nikdy na mě nepůsobil příliš vřele, ale stejně tak nebudil dojem chladného člověka. Teď přede mnou stojí muž vytesaný do ledu, s neúprosným pohledem v očích a hlasem, ze kterého na mě dýchne mráz.

„Kdybych je tak moc netoužil vidět za to všechno pykat, šel bych tam dneska místo Caleba. Ale já se chci dívat, jak se budou po paměťovém séru motat jako koťata, jak nebudou vědět, kdo jsou, protože přesně tak jsem se cítil, když umřela.“

„To zní jako spravedlivej trest,“ řeknu.

„Spravedlivější než je zabít,“ odpoví Matthew. „A kromě toho, já nejsem vrah.“

Cítím se nesvůj. Málokdy člověk pozná skutečnou osobu skrytou za dobromyslnou maskou, málokdy odhalí její temné stránky. A když se tak stane, není to příjemný pocit.

„Mrzí mě, co se stalo Uriahovi,“ řekne ještě. „Nechám tě s ním o samotě.“ Strčí si ruce zpátky do kapes a s pohvizdováním pokračuje ve své cestě.

KAPITOLA 43

TRIS

Mimořádné zasedání rady nepřinese žádné převratné informace: David potvrdí, že dnes večer bude ve všech experimentech plošně

aplikován paměťový virus, a následuje diskuze o tom, jaká letadla se použijí a v jakou dobu. Po skončení schůze si s Davidem vyměníme několik přátelských slov a pak se vytratím zpátky do hotelu, zatímco ostatní ještě dopíjejí svou kávu.

Tobias mě zavede do atria nedaleko našeho pokoje, kde spolu strávíme nějaký čas – povídáme si, líbáme se a prohlížíme si všechny ty podivné květiny. Konečně jako normální lidé na normálním rande, kteří se baví o maličkostech a smějí se. Takových chvil jsme spolu příliš mnoho nezažili. Většinu společně stráveného času jsme buď utíkali před nebezpečím, nebo běželi vstříc dalšímu. Ale teď mám pocit, že konečně nastává doba, kdy už nic z toho nebude zapotřebí. Vymažeme lidem v areálu paměť a společně toto místo změníme k lepšímu. A potom zjistíme, jestli nám může obyčejný, poklidný život vyhovovat. Těším se na něj.

Čas uteče nezvykle rychle a Tobias už musí jít. Stoupnu si na nejvyšší schod v atriu a Tobias na nejnižší, takže se naše hlavy ocitnou na stejné úrovni.

„Nelíbí se mi, že tady s tebou dnes večer nebudu,“ řekne. „Nepřijde mi to správný, nechat tě napospas něčemu tak obrovskýmu.“

„Myslíš, že to nezvládnu?“ zeptám se malinko dotčeně.

„Tak jsem to nemyslel.“ Vezme můj obličej do dlaní a čelem se opře o mé. „Jenom tě v tom nechci nechat samotnou.“

„Já bych s tebou taky nejradši byla, až budeš mluvit s Uriahovou rodinou,“ řeknu jemně. „Ale myslím, že tyhle věci musíme udělat každý zvlášť. Jsem ráda, že budu moct ještě s Calebem pobýt, než… však víš. Ještě kdybych si měla dělat starosti o tebe.“

„Jo.“ Zavře oči. „Už aby bylo zítra. Nemůžu se dočkat, až se k tobě vrátím a bude po všem a před náma jenom budoucnost, o který si sami rozhodneme.“

„Můžu tě ujistit, že v ní rozhodně bude místo pro tohle,“ odpovím a přitisknu rty na jeho.

Jeho teplé dlaně sklouznou na má ramena a žádostivě putují dolů po zádech, až nahmatají lem mé halenky a vklouznou pod ni.

Rozjitřenými smysly vnímám každý okamžik, kdy mě objevuje svými rty, vstřebávám do sebe chuť našeho polibku, dotek jeho kůže,

oranžové světlo, které proniká přes má zavřená víčka, a vůni zeleně, vůni života, která je cítit ve vzduchu. Když se odtáhnu a on otevře oči, utopím se v jeho pohledu, v temně modré hlubině protknuté bledším pruhem na levé zorničce, kde se cítím v bezpečí, jako ve snu.

„Miluju tě,“ řekne.

„A já tebe,“ ujistím ho. „Brzy se uvidíme.“

Znovu mě políbí, něžně, a odejde. Zůstanu stát v paprscích zapadajícího slunce, dokud se světlo nevytratí.

Je čas najít mého bratra.

KAPITOLA 44

TOBIAS

Před odchodem ještě naposledy zkontroluju situaci ve městě. Evelyn se se svými stoupenci ukrývá na základně Sečtělých a sklání se nad plánem města. Marcus s Johannou organizují schůzi v nějaké budově na Michigan Avenue, severně od Hancockova mrakodrapu.

Doufám, že tam je najdu i za několik hodin, až se rozhodnu, koho z rodičů připravím o vzpomínky. Amar nám dal něco málo přes hodinu na to, abychom našli a naočkovali Uriahovu rodinu a nepozorovaně se vrátili zpátky do areálu. Na víc než jednoho čas mít nebudu.

Na dlažbě před budovou víří sníh. George mi podá zbraň.

„Není to tam zrovna nejbezpečnější,“ řekne. „Aliance to docela rozjela.“ Ani se na pistoli nepodívám a vezmu si ji od něj.

„Takže je vám všechno jasný?“ zeptá se George. „Budu na vás koukat z malý dozorny. I když nevím, jestli budu něco platnej. Sněží jako nikdy a kamery budou zalepený.“

„Kde bude zbytek personálu?“

„V hospodě?“ George pokrčí rameny. „Řekl jsem jim, že mají dneska večer volno. Zmizelýho náklaďáku si nikdo ani nevšimne. Všechno poběží jak na drátku, slibuju.“

Amar se zazubí. „Fajn. Tak nastupovat.“

George stiskne Amarovi rameno a nám ostatním zamává. Amar se zbytkem naší skupinky zamíří k zaparkovanému autu. Popadnu George za ruku a zadržím ho. Znepokojeně se na mě podívá.

„Na nic se mě neptej, protože ti stejně neodpovím,“ řeknu mu. „Ale naočkuj se proti paměťovýmu séru, jasný? Co nejdřív. Matthew ti pomůže.“

Zamračí se.

„Prostě to udělej,“ zdůrazním a odejdu k autu.

Na vlasy se mi lepí sněhové vločky a s každým výdechem se mi u úst tvoří obláčky. Christina do mě cestou žďuchne a něco mi strčí do kapsy. Malou lahvičku.

Když se usadím na sedadlo spolujezdce, ucítím na sobě Peterův pohled.

Pořád nechápu, proč trval na tom, že pojede s námi. Ale vím, že si na něho musím dávat pozor.

V kabině je teplo a sníh na našem oblečení brzy roztaje.

„Máš kliku,“ řekne Amar a podá mi skleněný tablet. Jeho obrazovku protíná změť jasných čar připomínajících žíly. Při bližším pohledu zjistím, že jsou to ulice. A jako nejjasnější čára se jimi prolíná naše trasa. „Budeš číst mapu.“

„Ty potřebuješ mapu?“ Povytáhnu obočí. „Mrakodrapy vidíme i bez ní, prostě jeď k nim.“

Amar na mě udělá obličej. „Nejedeme na žádnou vyjížďku. Musíme to vzít oklikou. A teď už drž hubu a naviguj.“

Modrý bod na mapě udává naši polohu. Amar manévruje s vozem ve sněhu. Sněží tak hustě, že je vidět jen na pár metrů.

Budovy, které míjíme, připomínají temné postavy, které na nás shlížejí ze svých rubášů. Amar jede rychle, spoléhá na to, že samotná váha vozidla se postará o jeho stabilitu. Mezi sněhovými vločkami před námi prosvítají světla Chicaga. Zapomněl jsem, jak blízko jsme mu celou dobu byli, protože za jeho hranicemi se nachází úplně jiný svět.

„Nemůžu uvěřit, že se tam vracíme,“ poznamená Peter tiše a jakoby sám pro sebe.

„Ani já,“ řeknu, protože je to pravda.

Odstup, který si Úřad drží od zbytku světa, v sobě nese zřetelnou vůli distancovat se od války, která nás má všechny připravit o paměť. Zlo může mít různou podobu, ale pořád zůstane zlem. Ti lidé nám mohli pomoct, mohli udělat víc než nás jen rozdělit do frakcí. Místo toho se naší zkáze rozhodli nečinně přihlížet. Nechat nás umírat. Navzájem se pozabíjet.

Odhodlali se zakročit až nyní, kdy hrozí, že by ztráta genetického materiálu mohla překročit přijatelnou mez.

Hází to s námi ze strany na stranu, Amar právě přejíždí přes koleje a dál pokračuje podél vysoké betonové zdi napravo.

Ve zpětném zrcátku se podívám na Christinu. Pravou nohou si nervózně podupává.

Pořád se nemůžu rozhodnout, koho ze svých rodičů připravím o paměť: otce, nebo matku?

Za normálních okolností bych se rozhodl tak, aby to pomohlo co nejvíce lidem, ale zdá se mi, že v tomhle případě bude jakékoli rozhodnutí sobecké. Vymazat paměť Marcusovi by znamenalo vymazat ze svého života muže, kterého nenávidím a který mě děsí. Konečně bych se osvobodil od jeho zhoubného vlivu.

Kdybych virus aplikoval na Evelyn, dal bych jí šanci stát se lepší matkou takovou, která by mě neopustila, kterou by nehnala touha po pomstě, které by se příčilo ovládnout masy bez možnosti vzájemného dialogu.

Ať už se rozhodnu jakkoli, vždy si tím pomůžu. Ale jak nejvíc pomůžu lidem ve městě?

Nevím už vůbec nic.

Hřeju si ruce nad ventilátorem, ze kterého proudí teplý vzduch. Amar přejede železniční trať. Mineme opuštěný vagón, kterého jsme si všimli i na útěku z města. Na jeho stříbrných panelech se odrazí světla

našeho vozu. Ocitneme se na místě, kde končí vnější svět a začíná experiment. Změna je tak náhlá, jako by někdo tuto pomyslnou hranici načrtl na zem. Amar ji přejede, jako by neexistovala. Časem přestal vnímat její kontury a zvykl si na svůj nový svět. Ale pro mě je to jako vyměnit pravdu za lež a vrátit se do světa svého dětství. Sleduju, jak se krajina dlážděných cest, skla a oceli mění v pustinu. Sníh se teď tiše snáší k zemi a na obzoru před námi se začíná rýsovat silueta města, i když budovy zatím nejsou víc než tmavší stíny na pozadí šedých mraků.

„Kde chceš Zeka najít?“ zeptá se Amar.

„Zeke se i s matkou zapojil do odboje,“ uvažuju nahlas. „Takže bych zamířil tam, kde to teď nejvíc žije.“

„V dozorně mi řekli, že většina z nich se stáhla severně od řeky, k Hancockovu mrakodrapu,“ dodá Amar. „Co takhle dát si z vršku jednu krasojízdu?“

„Ani náhodou,“ zamítnu to. Amar se zasměje.

Dostat se na okraj města nám trvá další hodinu. Teprve když v dálce před sebou zahlédnu Hancockův mrakodrap, znervózním.

„Ehm… Amare?“ ozve se Christina zezadu. „Je mi to trapný, ale potřebuju si… víš co. Odskočit.“

„Teď?“ zeptá se Amar.

„Jo. Nějak to na mě přišlo.“

Amar si povzdechne a zajede k okraji cesty.

„Ne že budete čumět!“ křikne Christina, když vystupuje.

Sleduju, jak se její silueta přesune k zadní části vozu, a čekám. Když propíchne gumy, auto jako by nepatrně nadskočilo, ale možná se mi to jen zdálo, protože jsem to čekal. Za chvíli už Christina nastupuje zpátky a ometá si sníh z oblečení. Všimnu si, že se mírně usmívá.

Někdy dokáže někoho zachránit před trpkým osudem jediný člověk, který je pro to ochoten něco udělat. I když to „něco“ znamená předstírat, že se mu chce na záchod.

Prvních několik minut jízdy se nic neděje. Pak se zničehonic auto otřese a začne poskakovat, jako bychom přejížděli přes hrboly.

„Do řitě,“ zakleje Amar a vrhne zachmuřený pohled na tachometr.

„To se mi snad zdá!“

„Co je? Píchli jsme?“

„Vypadá to.“ Povzdechne si a opatrně sešlápne brzdu. Auto plynule zastaví u krajnice.

„Podívám se na to,“ nabídnu se a vyskočím ven. Zadní pneumatiky jsou prázdné – Christina je prořízla kapesním nožem. Ujistím se, že s sebou vezeme jen jedno rezervní kolo, a vrátím se k otevřeným dveřím, abych ostatním sdělil nepříjemnou zprávu.

„Píchli jsme obě zadní kola a máme jen jednu rezervu,“ oznámím.

„Budeme muset sehnat jiný auto.“

„Sakra!“ Amar praští do volantu. „Na to nemáme čas. Musíme je naočkovat dřív, než se ta sračka dostane do vzduchu, jinak se s nima můžeme rozloučit!“

„Klid,“ vybídnu ho. „Vím, kde to auto seženeme. Vyrazte beze mě, postarám se o to.“

Amar si očividně oddechne. „Dobrej nápad.“

Než odejdu, ujistím se, že je moje pistole nabitá. Kdo ví, koho na cestě potkám. Všichni si vystoupíme. Amar se chvěje zimou a poskakuje, aby se zahřál.

Podívám se na hodinky. „Kdy nejpozději musí být naočkovaní?“

„Podle Georgeova plánu na to máme zhruba hodinu,“ odpoví Amar

a pro jistotu si i on zkontroluje hodinky. „Hele, jestli chceš, abysme Zekovi a jeho matce ušetřili trápení a dopřáli jim zapomenout, nebudu nic namítat. Vážně.“

Zavrtím hlavou. „To bych jim nemohl udělat. Možná by je to nebolelo, ale nebylo by to skutečný.“

„Vždycky jsem říkal, že Škrob už Škrobem zůstane,“ odpoví Amar s úsměvem.

„Neříkej jim… co se stalo. Počkej s tím na mě,“ požádám ho. „Píchni jim tu injekci, to je všechno. Chci jim to říct sám.“

Amarův úsměv se napůl vytratí. „Jasný. Spolehni se.“

Boty mám už teď promáčené, jak jsem byl kontrolovat pneumatiky, a chodidla mě na studené zemi bolestivě zebou. Už se chystám odejít, když se ozve Peter.

„Půjdu s tebou,“ řekne.

„Cože? Proč?“ Zlostně se na něj podívám.

„Možná budeš potřebovat pomoct,“ odpoví. „Najít v takovým městě auťák není jen tak.“

Podívám se na Amara, ten pokrčí rameny. „Něco na tom je.“

Peter se ke mně nakloní, abych ho slyšel už jen já. „Být tebou, tak neprotestuju, nebo mu řeknu, že tady na nás šiješ boudu.“

Jeho pohled sklouzne ke kapse, ve které mám lahvičku s paměťovým sérem.

Povzdechnu si. „Fajn. Ale budeš mě poslouchat na slovo.“

Amar s Christinou se vydají směrem k Hancockovu mrakodrapu. Dívám se za nimi, dokud mi nezmizí z očí. Pak od Petera poodstoupím o několik kroků a pro jistotu sevřu lahvičku v kapse.

„Žádný auto shánět nebudu,“ řeknu. „To ti asi došlo. Pomůžeš mi s tím, co mám v plánu, nebo tě mám rovnou zastřelit?“

„Záleží na tom, co máš v plánu.“

Je těžké mu odpovědět, když nevím jak. Postavím se čelem k Hancockovu mrakodrapu. Napravo od nás jsou odpadlíci, moje matka a její sbírka smrtících sér. Nalevo Aliance, můj otec a chystaná vzpoura. Kde mám největší vliv? Kde na mém činu záleží víc? Takové bych si měl klást otázky. Místo toho se sám sebe ptám, koho chci zničit víc.

„Mám v plánu zastavit revoluci,“ odpovím. Dám se doprava a Peter mě následuje.

KAPITOLA 45

TRIS

Můj bratr stojí za mikroskopem a jedno oko má přitisknuté k okuláru. Světlo na desce mikroskopu vrhá na jeho obličej zvláštní stín, ve kterém vypadá podstatně starší.

„To je jednoznačně ono,“ prohlásí. „Myslím sérum s bojovou simulací. Bez debat.“

„No, vždycky je dobré si všechno dvakrát ověřit,“ řekne Matthew. Stojím tady se svým bratrem a do konce jeho života zbývá jen několik hodin. A on analyzuje nějaké sérum. Absurdní.

Ale vím, proč sem chtěl jít: Potřeboval se ujistit, že nepoloží život jen tak pro nic za nic. Nesoudím ho. Žádný mučedník ještě nedostal druhou šanci, alespoň pokud vím.

„Zopakuj mi ten kód ještě jednou,“ vyzve ho Matthew. Kód odblokuje zbraň s paměťovým sérem, která se následným stiskem příslušného tlačítka okamžitě aktivuje. Matthew takhle Caleba zkouší každých několik minut.

„Zapamatovat si pár čísel mi nedělá problém!“ brání se Caleb.

„Já vím, že ne. Ale nevíme, jak moc budeš při smyslech, až začne sérum smrti působit, a je lepší, když si to zafi xuješ.“

Při slovech „sérum smrti“ sebou Caleb cukne. Upřeně se zadívám na svoje boty.

„080712,“ odříká Caleb. „A pak zmáčknu zelený tlačítko.“

Touhle dobou už tráví Cara čas v dozorně a přimíchává tam lidem do nápojů uspávací sérum, aby pak, až budou všichni spokojeně klimbat, mohla vypnout v celém areálu světla. Stejnou taktiku použili před několika týdny i Nita s Tobiasem. Jakmile světla pozhasínají, vyrazíme do zbrojní laboratoře, aby nás kamery nemohly identifi kovat.

Na laboratorním stole přede mnou leží výbušniny od Reggieho. Vypadají tak obyčejně – spočívají v černém pouzdře opatřeném ostrými drápky a rozbuškou na dálkové ovládání. Pomocí výčnělků se nálož uchytí na záložní dveře zbrojní laboratoře; ty první od Nitina útoku ještě nikdo neopravil.

„Dobře, to by stačilo,“ řekne Matthew. „Teď nezbývá než čekat.“

„Matthew,“ obrátím se na něj, „nechal bys nás chvilku o samotě?“

„Ovšem.“ Matthew se usměje. „Přijdu, až bude čas.“

Zavře za sebou dveře. Caleb přejede rukou po ochranné kombinéze, pouzdru s výbušninami, batohu, ve kterém je přenese. Všechno pečlivě vyrovná do řady.

„Pořád vzpomínám na to, jak jsme si kdysi hrávali na Upřímné,“ prohodí.

„Jak jsem tě vždycky posadil do křesla v obýváku a dával ti otázky. Pamatuješ?“

„Aby ne,“ odpovím. Opřu se bedry o stůl. „Chytals mě za zápěstí a říkals, že jestli zalžu, tak to poznáš, protože Upřímní to vždycky poznají.

Nebylo to zrovna příjemný.“

Caleb se zasměje. „Jednou ses přiznala, žes ze školní knihovny ukradla knížku, a zrovna přišla máma.“

„A musela jsem se jít té babizně v knihovně omluvit!“ Taky se zasměju.

„Byla příšerná. Všem říkala ,mladá dámo‘ a ,mladý pane‘.“

„To jo, ale pro mě měla slabost. Když jsem dělal v knihovně dobrovolníka a měl jsem uklízet knížky zpátky do regálů, prostál jsem většinu času v uličkách a četl si. Několikrát mě načapala, ale nikdy neřekla ani slovo.“ „Vážně?“ Píchne mě u srdce. „To jsem nevěděla.“

„Asi jsme toho o sobě nevěděli víc.“ Zabubnuje prsty o stůl. „Škoda, že jsme k sobě nebyli upřímnější.“

„Jo, škoda.“

„Teď už je na to pozdě.“ Zvedne ke mně oči.

„Možná je, možná není.“ Odsunu si židli od stolu a posadím se.

„Hrajeme. Já ti odpovím na otázku a pak ty mně. Žádný švindly.“ Trochu se vyděsí, ale pak na mou hru přistoupí. „Dobře. „Jak se ti ve skutečnosti podařilo rozbít ty brýle? Tvrdilas, žes jenom chtěla vyčistit sklíčka, ale…“

Protočím panenky. „Na to se chceš vážně zeptat? No tak, Calebe.“

„Dobře, fajn.“ Odkašle si a upře na mě své vážné zelené oči. „Vážně jsi mi odpustila, nebo to říkáš jenom proto, že umřu?“

Civím na svoje ruce v klíně. Dokázala jsem k němu být milá a příjemná jenom proto, že všechny vzpomínky na prožité trauma okamžitě odsouvám stranou. Ale to není odpuštění – kdybych mu skutečně odpustila, nebyla bych pořád plná hněvu.

Anebo odpustit znamená zahánět všechny hořké vzpomínky tak dlouho, dokud čas neotupí jejich hrany a na hněv a křivdu se zapomene.

Kvůli Calebovi se rozhodnu uvěřit v to druhé.

„Ano, odpustila,“ ujistím ho a odmlčím se. „Nebo aspoň strašně chci, a to je to samý.“

Zdá se, že se mu ulevilo. Vstanu a uvolním mu místo na židli. Vím, na co se ho chci zeptat, a chtěla jsem od chvíle, kdy se ze sebe rozhodl udělat mučedníka.

„Proč tohle děláš?“ zeptám se. „Proč hlavně?“

„Na to se mě neptej, Beatrice.“

„Nechci tě chytit do pasti,“ namítnu. „Nic to nezmění na tom, že jsem ti odpustila. Jenom to chci vědět.“

Na leštěné oceli před námi leží ochranný oblek, výbušniny a batoh. Věci, které znamenají odchod bez návratu.

„Asi proto, že jenom tak se zbavím pocitu viny za všechno, co jsem udělal,“ přizná se. „Nikdy jsem si nic nepřál víc.“

Jeho slova mě zabolí. Bála jsem se, že tohle řekne. Věděla jsem, že přesně tohle řekne. A přeju si, aby neřekl.

Z reproduktoru v rohu místnosti se ozve hlas. „Pozor všem obyvatelům areálu. Vyhlašuje se stav nouze. Zahajte bezpečnostní opatření. Do pěti hodin ráno platí zákaz vycházení. Opakuji. Vyhlašuje se stav nouze, který potrvá až do páté hodiny ranní. Platí zákaz vycházení.“

Vyměníme si s Calebem znepokojené pohledy. Vzápětí rozrazí dveře Matthew.

„Sakra!“ zakleje. A pak ještě hlasitěji: „Sakra!“

„Stav nouze?“ zeptám se. „To je něco jako cvičnej poplach?“

„V zásadě. Pro nás to znamená, že musíme vyrazit teď hned, dokud je na chodbách zmatek a než naběhnou bezpečnostní opatření,“ řekne Matthew.

„Co se stalo?“ zeptá se Caleb.

„Možná to je jenom prevence před vypuštěním viru,“ uvažuje Matthew.

„Anebo zjistili, že něco chystáme – ale to by se nás spíš pokusili zatknout.“ Pohlédnu na Caleba. Ten krátký čas, který mi s ním zbývalo strávit, právě nemilosrdně vypršel. Dojdu ke stolu a vezmu z něj nachystané zbraně. V koutku mysli mě však dráždí Tobiasova včerejší slova - že Odevzdaný by měl druhému dovolit, aby se za něj obětoval, jen tehdy, má-li to být jeho poslední a jediné možné gesto lásky.

A to rozhodně není Calebův případ.

KAPITOLA 46

TOBIAS

Sníh na dlažbě mi klouže pod nohama.

„Včera ses nenaočkoval,“ řeknu Peterovi.

„Ne, nenaočkoval,“ odpoví Peter.

„Proč ne?“

„Proč bych ti to měl říkat?“

Přejedu palcem po lahvičce v kapse. „Šel jsi se mnou, protože víš, že mám v kapse paměťový sérum, nebo ne? Jestli chceš, abych ti ho dal, možná by nebylo od věci říct mi důvod.“

Znovu sjede pohledem k mé kapse. Musel vidět, jak mi tam Christina sérum dávala. „Radši si ho prostě vezmu,“ odpoví.

„Prosím tě.“ Zvednu oči k obloze, odkud se na štíty budov snáší sníh. Je tma, ale svítí měsíc. „Nepochybuju o tvých schopnostech, ale na mě nemáš, věř mi.“

Bez varování do mě tvrdě strčí, až na kluzkém povrchu ztratím rovnováhu a spadnu. Moje pistole s tupým klapnutím zapadne do sněhu. Pěkně mi srazil hřebínek! pomyslím si a vyškrábu se na nohy. Popadne mě za límec a strhne mě dopředu, ale tentokrát se mi podaří náraz ustát. Vrazím mu loktem do břicha. Prudce mě kopne do nohy, až v ní ztratím cit, a přitáhne mě za bundu k sobě.

Jednou rukou se snaží nahmatat kapsu, ve které mám sérum. Pokusím se ho odstrčit, ale nohama stojí pevně na zemi a já mám naopak jednu nohu pořád nepoužitelnou. Rozzuřeně zamručím, uvolním si jednu ruku a vrazím mu loktem do úst. Celou rukou mi projede bolest – dát někomu do zubů pěkně bolí – ale za ten výsledek to stálo. Peter zavyje, zavrávorá a oběma rukama si sevře obličej.

„Víš, proč jsi jako nováček v soubojích vítězil?“ řeknu, když se opět narovnám.

„Protože jsi surovec. Protože ti dělá dobře působit někomu bolest.

A myslíš si, že jsi něco extra, že všichni kolem jsou jenom banda slabochů, kteří neumí dělat drsný rozhodnutí jako ty.“

Začne se sbírat ze země, ale znovu do něj kopnu. Pak mu jednou nohou stoupnu na prsa, těsně pod hrdlem, a podívám se mu do očí. Má je široce rozevřené a nevinné, jako by mu ani nepatřily.

„Nejsi nic extra,“ ujistím ho. „Taky lidem rád ubližuju. Taky umím být krutej. Ale jenom někdy, na rozdíl od tebe, smrade.“ Překročím ho a pokračuju po Michigan Avenue. Sotva udělám pár kroků, zaslechnu jeho hlas.

„Právě proto to chci,“ řekne rozechvěle.

Zastavím se, ale neotočím se. Zrovna teď jeho tvář vidět nepotřebuju.

„Chci to sérum, protože už se nemůžu vystát,“ přizná se. „Už mám plný zuby toho, jak vždycky s potěšením udělám něco špatnýho a pak se sám sobě divím. Chci, aby už to všechno skončilo. Chci začít od znova.“

„A tobě to nepřipadá zbabělý?“ zeptám se ho přes rameno.

„Myslím, že je mi to jedno.“

V kapse mezi prsty otočím lahvičkou se sérem a cítím, jak ze mě opadne hněv. Slyším, jak se Peter zvedá ze země a oprašuje se od sněhu. „Až bude po všem, sérum ti dám. Nemám důvod to neudělat,“ slíbím.

„Ale opovaž se mě ještě jednou podrazit.“

Přikývne a společně vykročíme neporušeným sněhem k budově, kde jsem naposledy spatřil svou matku.

KAPITOLA 47

TRIS

Na chodbě panuje nervózní ticho, ačkoli všude kolem se pohybují lidé. Jedna žena do mě strčí ramenem a zamumlá něco na omluvu. Přesunu se blíž ke Calebovi, abych ho neztratila z očí. Někdy si přeju být aspoň o kousek větší, aby mi svět kolem nepřipadal jako sbírka těl bez hlav.

Postupujeme rychle, ale ne dost. Čím víc personálu dohlížejícího na bezpečnost kolem sebe vidím, tím víc moje nervozita stoupá. Calebův batoh s ochrannou kombinézou a výbušninami mu za chůze poskakuje

na bedrech. Lidé se pohybují všemi směry, ale my za chvíli odbočíme do chodby, kam nemá nikdo důvod chodit.

„Caře se něco muselo stát,“ řekne Matthew. „Touhle dobou už měla být světla vypnutá.“

Přikývnu. Do zad se mi zarývá pistole, kterou maskuje moje vytahaná košile. Doufala jsem, že ji nebudu muset použít, ale zdá se, že budu, a možná ani to nás k séru nedostane.

Zatahám Caleba a Matthewa za ruku a všechny tři nás uprostřed chodby zastavím.

„Mám nápad,“ prohlásím. „Rozdělíme se. Caleb a já půjdeme dál. Matthew, ty zkus odvést pozornost.“

„Odvést pozornost?“

„Máš pistoli, nebo ne?“ řeknu. „Vystřel do vzduchu.“ Zaváhá.

„Prostě to udělej,“ procedím mezi zuby.

Matthew vytáhne pistoli. Popadnu Caleba za loket a vedu ho dál chodbou.

Když se ohlédnu přes rameno, uvidím Matthewa, jak zvedne pistoli nad hlavu a vystřelí přímo nad sebe, do skleněného panelu. Sklo zařinčí. Rozběhnu se a táhnu Caleba za sebou. Vzduch prořízne křik a tříštění skla. Dozorci kolem nás proběhnou, aniž by věnovali pozornost tomu, že míříme směrem od hotelových pokojů, k místu, kde bychom vůbec neměli být.

S překvapením pozoruju, jak se mé instinkty a výcvik z Neohroženosti dokonale sladí. Držíme se trasy, kterou jsme si dnes ráno vytyčili. Můj dech se prohloubí a zpravidelní. Mysl se mi projasní, vnímání zbystří. Podívám se na Caleba a čekám, že na něm objevím podobné příznaky. Místo toho vidím, jak mu z obličeje vyprchala všechna barva a jak nemůže popadnout dech. Pevně ho držím za loket, abych mu dodala stabilitu.

Zaběhneme za nejbližší roh, podrážky nám na dlažbě vrzají. Před námi se otevře prázdná chodba se zrcadlovým stropem. Zalije mě vítězoslavný pocit. Tohle místo znám. Už nejsme daleko. Dokážeme to.

„Stát!“ křikne hlas za mými zády. Ochranka. Našli nás.

„Stát, nebo střelím!“

Caleb se roztřese a zvedne ruce nad hlavu. Udělám to samé a podívám se na něj. Cítím, jak ve mně všechno zpomaluje, mé rozvířené myšlenky, rozbušené srdce.

Když se na něj podívám, už v něm nevidím zbabělce, který mě prodal Jeanine Matthewsové, už neslyším jeho výmluvy, kterými mě pak zahrnul.

Když se na něj podívám, vidím chlapce, který mě kdysi v nemocnici držel za ruku, když si máma zlomila zápěstí, a utěšoval mě, že všechno bude dobré. Vidím bratra, který mi večer před Obřadem volby řekl, abych se rozhodla srdcem. Vidím v něm to, co jsem na něm vždy obdivovala jeho inteligenci, zanícení, všímavost, klid, vážnost a laskavost.

Je mou součástí – a vždy bude, stejně jako já jeho. Nepatřím k Odevzdaným, Neohroženým, dokonce ani k Divergentním. Nepatřím sem ani do experimentu, ani na periferii. Patřím lidem, které miluju, a oni patří mně – právě oni a má láska a oddanost, kterou k nim cítím, utvářejí mou totožnost daleko víc, než kdy dokázalo jakékoli slovo nebo skupina. Miluju svého bratra. Miluju ho a on se chvěje hrůzou při pomyšlení na blížící se smrt. Miluju ho a jediné, na co dokážu myslet, co slyším v hlavě, jsou slova, která jsem mu řekla před několika dny: Já bych tě na smrt nikdy neposlala.

„Calebe,“ řeknu. „Dej mi ten batoh.“

„Cože?“ zeptá se.

Jednou rukou si sáhnu pod košili a vytáhnu odtamtud pistoli. Namířím ji na něj. „Dej mi ten batoh.“

„Tris, ne.“ Zavrtí hlavou. „Ne, nenechám tě to udělat.“

„Odhoď tu zbraň!“ zařve na mě dozorce z konce chodby. „Odhoď ji, nebo budeme střílet!“

„Mám šanci to přežít,“ řeknu Calebovi. „Zatím se mi dařilo sérům odolávat. Mohla bych to zvládnout. Na rozdíl od tebe. Dej mi ten batoh, nebo tě střelím do nohy a vezmu si ho sama.“

Zvýším hlas, aby mě slyšeli i dozorci. „Je to moje rukojmí! Ještě krok, a zabiju ho!“

V tu chvíli mi Caleb připomene tátu. Má unavené a smutné oči. Na

bradě mu raší vousy. Třesoucí se rukou si stáhne batoh z ramen a podá mi ho.

Sáhnu po něm a přehodím si ho přes rameno. S pistolí stále namířenou na něj se přesunu tak, aby stál mezi mnou a vojáky na konci chodby.

„Mám tě ráda,“ řeknu.

V očích se mu zalesknou slzy. „Já tebe taky, Beatrice.“

„K zemi, a dělej!“ zařvu na něj, abych působila věrohodně. Caleb klesne na kolena.

„Jestli to nepřežiju, řekni Tobiasovi, že jsem s ním chtěla zůstat.“ Ustoupím dozadu a přes Calebovo rameno namířím na jednoho z dozorců. Nadechnu se a ustálím ruku. S výdechem vystřelím. Zaslechnu bolestivý skřek a vyrazím opačným směrem. Stráž mou střelbu opětuje. Kličkuju, abych pro ně nebyla tak snadný cíl, a zmizím za nejbližším rohem.

Jedna z kulek se zavrtá přímo za mnou do zdi a zanechá v ní díru.

Za běhu si strhnu batoh ze zad a rozepnu zip. Vyndám z něj pouzdro

s výbušninou a rozbušku. Slyším, jak za mnou někdo běží a křičí. Na nic už nezbývá čas. Na nic už nezbývá čas.

Zrychlím. Takhle rychle jsem ještě nikdy neběžela, každé došlápnutí mnou otřese. Zahnu za roh. U dveří, které Nita a její komando prolomili, hlídkují dva vojáci. Ruku, ve které svírám pouzdro, si přitisknu k hrudi a dvakrát vystřelím. Jednoho strážce zasáhnu do nohy, druhého do prsou. Voják s prostřelenou nohou zašátrá po své zbrani. Ještě jednou zmáčknu spoušť a pak zavřu oči. Už se nepohne. Proběhnu rozbitými dveřmi do spojovací chodby za nimi. Na kovovou tyč, která dvojité dveře propojuje, přirazím nálož a kolem jejích hran upnu ozubené klipsy. Nato se rozběhnu na konec chodby a zády ke dveřím se skrčím za rohem. Pak stisknu ovladač a dlaněmi si zakryju uši.

Ozvěny výbuchu ucítím až v kostech. Jeho síla mě odhodí stranou a vyrazí mi pistoli z ruky. Vzduchem se rozlétnou úlomky skla a oceli, které vzápětí dopadnou i na místo, kde jsem zůstala ochromeně ležet. Sundám si ruce z uší, ale nepřestává mi v nich zvonit. Cítím se jako opilá.

Na konci chodby se objeví vojáci a zahájí střelbu. Jedna kulka mě zasáhne do svalu na paži. Vykřiknu a zdravou rukou se chytím za ránu.

S mžitkami před očima se vrhnu zpátky za roh a doplahočím se k rozmetaným dveřím.

Za nimi se nachází malá vstupní hala a na jejím konci hermeticky uzavřené dveře bez zámku. Za průhledy ve dveřích spatřím zbrojní laboratoř a její vyrovnané řady zbraní, zlověstných přístrojů a lahviček se séry, podsvícené bledým světlem jako exponáty v muzeu. Zaslechnu šelest rozprašovače.

Sérum smrti se již šíří vzduchem, ale za zády mám ozbrojené strážce a na obléknutí ochranné kombinézy, která by zpomalila jeho účinky, nemám čas.

Ale vím, vím, že tohle můžu přežít. Vkročím do haly.

KAPITOLA 48

TOBIAS

Na základnu odpadlíků - ale pro mě to bude vždy jen základna Sečtělých - se tiše snáší přívaly sněhu. Jen světla v oknech naznačují, že uvnitř jsou lidé. Zastavím se před vchodem a rozladěně zabručím.

„Co je?“ zeptá se Peter.

„Nenávidím to tady,“ zavrčím.

Peter si odhrne z očí vlasy promáčené sněhem. „Takže co uděláme, rozbijeme okno? Nebo najdeme zadní vchod?“

„Prostě jdu dovnitř,“ prohlásím. „Jsem její syn.“

„Ale takys ji zradil a utekl z města, když to výslovně zakázala,“ namítne Peter. „Poslala za tebou lidi, aby tě zastavili. Ozbrojený lidi.“

„Jestli chceš, můžeš tady zůstat,“ řeknu.

„Půjdu tam, kam sérum. Ale jestli tě trefí, vezmu si sérum a mizím.“

„Nic víc nečekám.“

Peter je zvláštní živočišný druh.

Vejdu do vestibulu, kde někdo slepil dohromady portrét Jeanine Matthewsové, ale červeným sprejem jí přeškrtl obě oči a dospodu připsal: „Frakce smrdí.“

Během okamžiku nás obklopí hrstka lidí s páskou odpadlíků na paži

a namíří na nás zbraně. V některých poznávám tváře od ohňů, u kterých se odpadlíci ohřívali na svých základnách, nebo tváře z doby, kdy jsem se k matce připojil coby vůdce Neohrožených. Ostatní jsem v životě neviděl a znovu si uvědomím, jak se populace odpadlíků úspěšně vymkla jakýmkoli početním odhadům. Zvednu ruce nad hlavu. „Přišel jsem za Evelyn.“

„Jasný,“ poznamená jeden z nich. „Protože my za ní pustíme úplně každýho.“

„Mám pro ni zprávu od lidí za městem,“ oznámím. „A myslím, že by ji chtěla slyšet.“

„Tobiasi?“ osloví mě nějaká žena. Znám ji. Ne od odpadlíků, ale z Odevzdanosti. Bydlela vedle nás. Jmenuje se Grace.

„Ahoj, Grace,“ pozdravím ji. „Jenom si chci promluvit s mámou.“ Kousne se do tváře a zvažuje, jestli mi má věřit. Přestane svou pistoli tak křečovitě svírat. „Nemáme za ní nikoho pouštět.“

„Proboha,“ neudrží se Peter, „běž jí říct, že jsme tady! Počkáme.“ Grace ustoupí dozadu do hloučku lidí, který se před námi mezitím utvořil, pak sklopí zbraň a odběhne do nedaleké chodby.

Stojíme ve střehu snad celou věčnost, až mám pocit, že mi upadnou ruce. Konečně se Grace vrátí a kývne na nás. Lidé sklopí pušky. S úlevou svěsím ruce podél těla a provléknu se chumlem lidí jako nit uchem jehly. Grace nás dovede k výtahu.

„S puškou v ruce tě vidím prvně, Grace,“ podotknu. Nevím o tom, že by se někdo z Odevzdanosti dobrovolně ozbrojil.

„Starým zvykům odzvonilo,“ odpoví. „Teď se musím bránit. Musím mít pud sebezáchovy.“

„To je dobře,“ řeknu a myslím to tak. Odevzdanost byla stejně prohnilá jako ostatní frakce, jen její špína, pod rouchem sebezapření, bila do očí méně. Ale chtít po někom, aby zmizel, aby se věčně jen držel zpátky, není o nic lepší než ho povzbudit, aby se za své hodnoty pral.

Vyjedeme do poschodí, ve kterém mívala Jeanine svou kancelář – ale tam nás Grace nevede. Zamíříme do velké společenské místnosti, ve které jsou stoly, židle a pohovky rozmístěny do striktních čtverců.

Obrovskými okny na zadní stěně svítí dovnitř měsíc. Evelyn sedí na stole po pravé straně a dívá se z okna.

„Můžeš jít, Grace,“ řekne Evelyn. „Tak, jakou zprávu mi neseš, Tobiasi?“ Nepodívá se na mě. Husté vlasy má svázané do uzlu a na sobě šedou košili s páskou na rukávě. Vypadá vyčerpaně.

„Můžeš počkat na chodbě?“ požádám Petera a ten se mnou k mému údivu nediskutuje. Beze slova se vytratí a zavře za sebou dveře.

Zůstanu s matkou sám.

„Lidi tam venku pro nás žádné zprávy nemají,“ řeknu a přejdu k ní blíž. „Chtěli vymazat paměť celému městu. Nejsme pro ně dost dobří, aby se s námi zkusili domluvit, aby viděli i naše dobré stránky. Rozhodli se, že bude snazší nás vymazat než s námi jednat.“

„Možná mají pravdu,“ usoudí Evelyn. Konečně se ke mně obrátí a opře si tvář o sepjaté ruce. Na jednom prstě má vytetovaný kroužek, který připomíná svatební prsten. „Kvůli čemu jsi sem potom přišel?“ Dotknu se lahvičky se sérem a zaváhám. Pohlédnu na ni a vidím, jak ji čas poznamenal jako kus staré látky s roztřepenými okraji a vetché na dotek. Ale vidím v ní i ženu, kterou jsem znal jako dítě, jejíž ústa se uměla usmát, v jejíchž očích občas zajiskřila radost. Čím déle ji však pozoruju, tím víc ve mně narůstá přesvědčení, že tahle žena ve skutečnosti nikdy neexistovala. Že byla jen chabým odleskem mé pravé matky, nazírané sebestředným pohledem malého chlapce.

Sednu si ke stolu naproti ní a mezi nás postavím lahvičku s paměťovým sérem. „Tohle jsem ti přišel dát vypít,“ řeknu.

Podívá se na lahvičku a v jejích očích jako by se zaleskly slzy, ale možná je to jen tím světlem.

„Jiný způsob, jak zabránit totální katastrofě, mě nenapadl,“ pokračuju.

„Vím, že Marcus s Johannou a jejich lidi se na vás chystají zaútočit, a vím, že uděláš cokoli, abys je zastavila. I kdyby to znamenalo použít sérum smrti.“ Nakloním hlavu. „Nebo se pletu?“

„Ne,“ odpoví. „Frakce nemůžou přinést nic dobrého. Nedovolím, aby znovu vznikly. To nás raději všechny uvidím mrtvé.“

Její ruka sevře hranu stolu, až jí zbělají klouby na prstech.

„Frakce nemohly přinést nic dobrého, protože z nich neexistovala cesta ven,“ namítnu. „Daly nám iluzi svobodné volby, ale ve

skutečnosti jsme neměli na výběr. A to samé teď děláš ty, když je chceš zrušit. Říkáš, běžte a dělejte si, co chcete. Ale už žádné frakce, nebo vás roztrhám na kusy!“

„Jestli sis tohle myslel, proč jsi mi to neřekl?“ zeptá se zvýšeným hlasem a odvrátí pohled stranou tak, aby mě vůbec neviděla. „Proč jsi mě raději zradil?“

„Protože z tebe jde strach!“ Ta slova ze mě vyletí a už je nelze vzít zpět, ale na druhou stranu jsem rád, že jsou venku. Jsem rád, že k ní můžu být upřímný aspoň teď, než ji o vše připravím. „Protože mi připomínáš… jeho!“

„Jak se opovažuješ.“ Sevře ruce do pěstí a málem na mě plivne. „Jak se opovažuješ!“

„Je mi fuk, jestli to chceš, nebo nechceš slyšet,“ nenechám se zastavit.

„Rozdíl je jenom v tom, že on tyranizoval nás dva, zatímco ty tyranizuješ celý tohle město!“

„A proto jsi sem donesl tohle,“ řekne a obemkne prsty lahvičku. Zvedne ji, aby si ji prohlédla. „Protože si myslíš, že jinak věci nejde spravit.“

„Já…“ Už se jí chystám říct, že je to nejjednodušší, nejlepší a možná jediný způsob, jak jí zase věřit.

Když odstraním její vzpomínky, budu si moct vytvořit novou matku, jenže…

Jenže tahle žena je víc než jen moje matka. Je to člověk, který má svá práva a který mi nepatří.

Nemůžu rozhodnout o jejím osudu jenom na základě toho, že ji nedokážu přijmout takovou, jaká je.

„Ne,“ řeknu konečně. „Ne, přišel jsem ti dát na výběr.“

Náhle se mě zmocní strach, ochabnou mi ruce, rozbuší se mi srdce –

„Myslel jsem, že se dnes večer vydám za Marcusem. Ale neudělal jsem to.“ Ztěžka polknu. „Místo toho jsem šel za tebou, protože… protože jsem doufal, že my dva se dokážeme usmířit. Ne teď, ne brzy, ale někdy. S otcem se usmířit nebudu moct. Nikdy.“

Střelí po mně pohledem, ale do planoucích očí jí vstoupí slzy.

„Není to ode mě fér dávat ti takhle na výběr,“ řeknu. „Ale nemůžu jinak. Můžeš dál vést odpadlíky, můžeš zakročit proti Alianci, ale

budeš to muset udělat beze mě. Anebo se můžeš tohohle tažení vzdát a… a budeš mít zpátky svého syna.“

Je to chabá nabídka a jsem si toho vědom. Právě proto se bojím – bojím se, že si odmítne vybrat, že dá přednost moci, že mi řekne, že jsem směšné děcko… a bude mít pravdu. Jsem dítě. Měřím necelý metr a ptám se jí, jak moc mě miluje. Její oči, tmavé jako hlína, se na mě dlouho zpytavě dívají.

Pak ke mně vymrští ruce a prudce si mě přitáhne do náruče. Její paže mě s překvapivou silou polapí do své klece.

„Ať si mají to své město a všechno v něm,“ zašeptá mi do vlasů. Nemůžu se pohnout, nemůžu mluvit. Vybrala si mě. Vybrala si mě.

KAPITOLA 49

TRIS

Sérum smrti páchne jako kořeněný dým a mé plíce se mu brání hned po prvním nadechnutí. Rozkašlu se, zaprskám a propadnu se do tmy. Klesnu na kolena. Jako by mi někdo do žil nalil hustý sirup a do kostí olovo. Neviditelná nit mě táhne do zapomnění, ale já chci zůstat při vědomí.

Musím chtít zůstat při vědomí. Zkusím si svou touhu představit, jak mi hoří v hrudi jako oheň.

Nit mě táhne stále silněji. Přiložím do ohně jména. Tobias. Caleb. Christina. Matthew. Cara. Zeke. Uriah.

Ale tíhu séra už nedokážu unést. Cítím, jak mé tělo padá bokem k zemi, jak se má prostřelená ruka dotkne studené podlahy. Odplouvám vstříc…

Bylo by krásné nechat se tím proudem unést, ozve se hlas v mé hlavě. Vidět, kam tě donese…

Ale ten oheň, oheň! Touha žít. Ještě není konec, ještě ne.

Jako bych se prokopávala vlastní myslí. Je tak těžké si vzpomenout, proč jsem sem vlastně přišla, proč se chci připravit o tak sladkou tíhu. Ale pak ji objevím. Vzpomínku na mámu, na to, v jaké nepřirozené

poloze zůstala ležet na ulici, na krev, která prosakovala tátovi oblečením.

Ale tví rodiče jsou mrtví, připomene mi hlas. Můžeš je znovu potkat. Umřeli kvůli mně, odpovím. A teď musím udělat něco já pro ně. Musím zabránit tomu, aby o všechno přišli zase jiní. Musím zachránit město a lidi, které máma s tátou milovali.

Jestli se mám znovu setkat se svými rodiči, chci s sebou nést dobrý důvod, ne se takhle nesmyslně zhroutit na prahu cíle.

Oheň, oheň. Uhlíky vzplanou a promění se ve vatru a ve žhnoucí výheň, kterou živí mé tělo. Cítím, jak mě stravuje, jak se v jeho plamenech celá ztrácím. Nic mě už nedokáže zabít. Jsem mocná, neporazitelná a věčná.

Sérum mi lne ke kůži jako olej, ale temnota ustoupí. Ztěžklou rukou se opřu o zem a odtlačím se od ní.

Zlomená v pase rozrazím ramenem dvoukřídlé dveře, jejich spoj povolí a dveře se s vrznutím rozevřou. Nadechnu se čistého vzduchu a napřímím se. Jsem uvnitř, jsem uvnitř.

Ale nejsem sama.

„Ani hnout,“ řekne David a namíří na mě pistoli. „Vítám tě, Tris.“

KAPITOLA 50

TRIS

„Jak ses naočkovala proti séru smrti?“ zeptá se mě. Pořád je na kolečkovém křesle, ale k tomu, aby někoho zastřelil, chodit nepotřebuje.

Omámeně na něho zamrkám.

„Nenaočkovala,“ odpovím.

„Nehraj to na mě,“ zavrčí. „Tohle sérum bez protilátky nikdo nepřežije, a tu mám tady na základně jenom já.“

Jenom na něj zírám, nevím, co odpovědět. Nenaočkovala jsem se. Fakt, že se ještě držím na nohou, odporuje všem zákonům. Nic víc k tomu nelze dodat.

„Ostatně, to už je jedno,“ pokračuje David. „Teď jsme tady.“

„Co tady děláte?“ zamumlám. Připadá mi, že mám směšně velké rty, kterými se obtížně formulují slova. Všude po těle pořád cítím tíživý olejový nátěr, jako by se mě smrt odmítala pustit, i když jsem ji přemohla.

Matně si vzpomínám, že jsem v chodbě za sebou nechala svou zbraň. Byla jsem si jistá, že tady už ji potřebovat nebudu.

„Věděl jsem, že je něco ve vzduchu,“ řekne David. „Celý týden tady pobíháš s Porušenými, myslela sis, že si toho nevšimnu?“ Zavrtí hlavou.

„A pak jsme chytili tu tvou Caru, jak se vrtá ve světlech. Bohužel se velice chytře sama omráčila dřív, než nám něco mohla říct. Tak jsem pro jistotu šel sem. Je to smutné, ale nepřekvapuje mě, že tě tady vidím.“

„Jste tady sám?“ zeptám se. „Čekala bych chytřejší tah.“

Zamžourá očima. „No, podívej se. Já mám sérum smrti a zbraň, a co máš ty? Opravdu nevím, jak chceš ukrást čtyři zařízení se sérem, když tě mám na mušce. Obávám se, že jsi sem vážila cestu zbytečně a tvé úsilí bude draze vykoupeno. Sérum smrti tě možná nezabilo, ale já tak benevolentní nebudu. Jistě chápeš – oficiálně je trest smrti zakázán, ale my tady spolu uděláme malou výjimku.“

Myslí si, že jsem sem přišla ukrást nosné hlavice, kterými chtějí resetovat experimenty. Ale já chci naopak jednu z nich aktivovat.

Snažím se hlídat svůj výraz, i když vím, že tvář mám stále ochablou. Rychle přelétnu pohledem po místnosti ve snaze najít zařízení, které spouští aplikaci s paměťovým virem. Byla jsem u toho, když Matthew zasvěcoval Caleba do všech podrobností. Má to být černé pouzdro se stříbrnou klávesnicí, označené proužkem modré izolepy s katalogizačním číslem výrobku. Leží osamocené v regálu u stěny nalevo, jen pár metrů ode mě. Ale jestli se pohnu, David mě zabije.

Budu muset počkat na správnou chvíli a skočit po tom.

„Vím, co všechno máte na triku,“ řeknu. Pomalu začnu couvat a doufám, že má slova rozptýlí jeho pozornost. „Vím, že jste navrhl bojovou simulaci pro Jeanine. Vím, že nesete odpovědnost za smrt mých rodičů – za smrt mojí mámy. Já to vím.“

„Já za její smrt nemůžu!“ vybuchne David a nedokáže zastavit příval emocí.

„Já jsem ji varoval, ještě než to celé začalo. Měla čas své blízké dovést do bezpečného úkrytu. Kdyby mě poslechla, zůstala by naživu. Ale byla to pošetilá žena, která nedokázala přinést oběť pro důležitější věc, a to ji zabilo!“ Zachmuřeně na něj pohlédnu. Za jeho reakcí se něco skrývá – za jeho zvlhlýma očima – něco, co mumlal, když mu Nita píchla sérum strachu… a týká se to mé matky.

„Miloval jste ji, že?“ vyhrknu. „Všechny ty roky, co vám posílala dopisy… proto jste nikdy nechtěl, aby tam zůstala… proto jste jí řekl, že už od ní nemůžete přebírat informace, když se provdala za mého otce…“ David sedí tiše jako socha, jako muž vytesaný do kamene.

„Ano, miloval,“ přizná se. „Ale to už je dávno.“

Proto mě přizval do svého kruhu věrných, proto mi poskytl tolik příležitostí. Protože z ní nesu kousek v sobě, protože mám její vlasy, její hlas.

Protože se ji celý život snažil polapit, a skončil s prázdnýma rukama. V chodbě za sebou zaslechnu kroky. Co nevidět tu budou vojáci. Dobře právě ty potřebuju. S jejich pomocí se kapénková infekce přinášející zapomnění rozšíří do celého areálu. Doufám, že počkají, až ze vzduchu vyprchá sérum smrti.

„Máma nebyla pošetilá,“ prohlásím. „Naučila mě, co je to skutečná oběť.

Že ji člověk musí přinést z lásky, ne z absurdní nenávisti k lidem, kteří se mu hnusí svými geny. Že má přijít až tehdy, kdy člověk vyčerpá všechny ostatní možnosti. Že má pomoct těm, kteří potřebují jeho sílu, protože sami jí dost nemají. Proto musím zabránit tomu, abyste všechny ty lidi a jejich vzpomínky ,obětoval‘. Proto vás musím jednou provždy sprovodit ze světa.“ Zavrtím hlavou.

„Nic jsem sem ukrást nepřišla, Davide.“

Otočím se a vrhnu se k přístroji. Padne výstřel a tělem mi projede bolest. Ani nevím, kam mě zasáhl.

V uších pořád slyším, jak Caleb Matthewovi opakuje naučený kód. Roztřesenými prsty namačkám čísla na numerické klávesnici.

Další výstřel.

Bolestí se mi zatmí před očima, ale v hlavě se mi pořád ozývá Calebův hlas. Zelený tlačítko.

Taková bolest.

Jak ho mám stisknout, když už nemám v prstech cit?

Padám k zemi, ale ještě naposledy máchnu rukou a udeřím do klávesnice. Světélko pod zeleným tlačítkem se rozsvítí.

Přístroj zapípá a pak něco zvíří vzduch.

Klesnu k zemi. Ucítím něco teplého na krku a pod tváří. Něco červeného. Krev má zvláštní barvu. Tak temnou.

Koutkem oka zahlédnu, jak se David sesune na židli. A zpoza něj vykročí moje máma.

Má na sobě stejné oblečení, jako když jsem ji viděla naposledy – šedou látkou Odevzdaných prosakuje její krev, na obnažených pažích jí svítí tetování.

Tričko má stále prostřílené; v otvorech prosvítají její rány, ale už nekrvácí, jako by zamrzla v čase. Pískové vlasy má svázané do uzlu, ale několik uvolněných pramenů jí rámuje tvář svým zlatem.

Vím, že nemůže být naživu, ale nevím, jestli ji vidím proto, že jsem ztratila tolik krve, nebo proto, že mi sérum smrti zamotalo hlavu, nebo jestli je tu z nějakého jiného důvodu.

Poklekne vedle mě a přiloží mi svou chladnou ruku na tvář.

„Ahoj, Beatrice,“ pozdraví mě a usměje se.

„Je konec?“ zeptám se. Nevím, jestli jsem to opravdu vyslovila, nebo si to jen myslela, ale slyšela mě.

„Ano,“ odpoví a v jejích jasných očích se zatřpytí slzy. „Miláčku, jsem na tebe tak pyšná.“

„A co ostatní?“ Rozpláču se, když si vzpomenu na Tobiase, na to, jaké má tmavé a tiché oči, jak mi podal svou silnou a teplou ruku, když jsme se poprvé potkali. „Tobias, Caleb, mí přátelé?“

„Postarají se jeden o druhého,“ odpoví. „To lidé dělají.“ Usměju se a zavřu oči.

Neviditelná nit mě opět zatahá, ale tentokrát vím, že to není zákeřná ruka smrti.

Tentokrát vím, že mi svou ruku podává máma, aby si mě přivinula do náruče.

A já jí s radostí podám svou.

Bude mi odpuštěno všechno, co jsem na cestě sem udělala? Chci, aby bylo.

Bude. Věřím tomu.

KAPITOLA 51

TOBIAS

Matka si palcem setře slzy z očí. Stojíme při sobě a díváme se, jak venku za okny víří sníh. Na okenní rám dopadají vločky, které vítr žene do rohů.

Do rukou se mi vrátil cit. Dívám se na svět pocukrovaný sněhem a mám pocit, že všechno znovu začíná. A že tentokrát to bude lepší.

„Spojím se s Marcusem rádiem a vyjednám s ním mírovou dohodu,“ řekne matka. „Přistoupí na ni. Byl by blázen, kdyby ne.“

„Dej mi chvilku. Něco jsem někomu slíbil.“ Dotknu se jejího ramene. Čekám, že se v koutcích úst zvlněných v úsměvu objeví napětí, ale tentokrát se mýlím.

Provinile mě píchne na prsou. Nepřišel jsem ji požádat, aby mi otevřela náruč, aby za mě vyměnila všechno, o co usilovala. Na druhou stranu jsem jí původně vůbec nezamýšlel dát na výběr. Myslím, že Tris měla pravdu – když si člověk musí vybrat mezi dvěma špatnými možnostmi, vybere si tu, kterou zachrání své milované. Kdybych matce píchl tu injekci, nedal bych jí možnost volby. Rovnou bych ji zatratil.

Petera najdu na chodbě, sedí opřený zády o zeď. Když se k němu sehnu, zvedne ke mně oči. Tmavé vlasy mu roztátý sníh nalepil na čelo.

„Vymazals ji?“ zeptá se.

„Ne.“

„Jsem si říkal, že na to nebudeš mít nervy.“

„Nešlo o nervy. Víš co? To je jedno.“ Zavrtím hlavou a natáhnu k němu ruku s lahvičkou. „Pořád sis to nerozmyslel?“

Teď pro změnu on zavrtí hlavou.

„Víš, že bys to mohl zvládnout i bez toho,“ řeknu. „Snažil by ses dělat lepší rozhodnutí, vést lepší život.“

„Jo, mohl bych,“ odpoví. „Ale nedělal bych to. Oba to víme.“

Já vím. Vím, jak těžké je se změnit, jak dlouho to trvá, jak člověk navléká na šňůrku den za dnem, až se mu jednou její počátek ztratí v nedohlednu.

Bojí se, že toho nebude schopen, že ty dny prohýří a ve výsledku

na tom bude ještě hůř. A já mu rozumím – vím, jaké to je, bát se sám sebe.

Nechám ho, aby si sedl na jednu z pohovek, a zeptám se, co mu o něm mám říct, až se mu všechny vzpomínky vykouří z hlavy. Jen zavrtí hlavou. Nic. Nechce si pamatovat nic.

Roztřesenou rukou uchopí lahvičku a odšroubuje uzávěr. Její obsah se chvěje, až málem vyšplíchne přes okraj. Podrží si ji pod nosem a přičichne.

„Kolik toho mám vypít?“ zeptá se. Slyším, jak mu drkotají zuby.

„Na tom nesejde,“ odpovím.

„Dobře. Tak teda… na zdraví!“ Zvedne lahvičku proti světlu, jako by si se mnou připíjel.

Když ji přiblíží ke rtům, řeknu: „Buď statečnej.“ Potom se napije. A Peter mi zmizí před očima.

Vzduch venku chutná jako led.

„Tady!“ křiknu a před ústy se mi utvoří obláček páry.

Peter stojí ve vchodě do základny Sečtělých a tváří se bezradně. Když vyslovím jeho jméno – a už jsem mu ho musel zopakovat nejméně desetkrát – povytáhne obočí a ukáže na sebe prstem. Matthew nás upozorňoval, že lidé bývají po požití séra chvíli dezorientovaní, ale dosud jsem žil v domnění, že „dezorientovaný“ neznamená to samé

co „stupidní“. Povzdechnu si. „Jo, to jsi ty! Po jedenáctý! Hni sebou, jdeme!“

Když jsem se na něho po vypití séra podíval, myslel jsem, že v něm budu pořád vidět nováčka, který vrazil Edwardovi příborový nůž do oka, kluka, který se pokusil zabít mou přítelkyni, a všechno ostatní, co udělal od chvíle, kdy jsem ho poznal. Ale je vidět, že přišel i o poslední zbytky své identity, a tím je to pro mě snazší. V očích má pořád ten udivený, nevinný pohled, ale tentokrát mu ho věřím.

Vykročíme s matkou vedle sebe, Peter poklusává za námi. Přestalo sněžit, ale na zemi je silná vrstva sněhu, který nám křoupá pod nohama.

Dojdeme do Milénia, kde se na obří fazoli odráží měsíční světlo, a sejdeme po schodech. V jednu chvíli se mě matka chytí za loket, aby nezakopla, a naše pohledy se střetnou. Zajímalo by mě, jestli je ze setkání s Marcusem stejně nervózní jako já. Zajímalo by mě, jestli je nervózní pokaždé. Na úpatí schodiště stojí pavilón se dvěma skleněnými kvádry po stranách, které jsou alespoň třikrát větší než já. Tady jsme řekli Marcusovi a Johanně, že se potkáme – obě strany ozbrojené. Není čas být naivní, a zbraně nám umožní nezaujatý postoj.

Už na nás čekají. Johanna má prázdné ruce, ale otec má v rukou pistoli a míří jí na matku. Pro jistotu si ho vezmu na mušku také, matka mě vyzbrojila.

Zadívám se na obrysy jeho lebky, která mu prosvítá zpod krátce zastřižených vlasů, a hrbolatou linii jeho křivého nosu.

„Tobiasi!“ zvolá Johanna. Na sobě má kabát v červeném odstínu Mírumilovných poprášený sněhem. „Co tady děláš?“

„Snažím se vám zabránit se navzájem pozabíjet,“ odpovím.

„Překvapuje mě, že u sebe máš zbraň.“

Pohodím hlavou směrem k vyboulenému místu na jejím kabátě, kde se zřetelně rýsuje pistole.

„Někdy je potřeba za mír bojovat,“ odvětí Johanna. „Myslím, že v tom se spolu shodneme.“

„Nepřišli jsme si sem povídat,“ ozve se Marcus s pohledem upřeným na Evelyn. „Řekla jsi, že se s námi chceš dohodnout.“

Těch několik posledních týdnů mu něco vzalo. Svědčí o tom povadlé koutky úst i nachové váčky pod očima. V jeho očních důlcích si představím své vlastní oči a vzpomenu si na svou projekci v krajině strachu, a jak jsem zděšeně přihlížel, jak mě jeho kůže obaluje jako vyrážka. Pořád jsem nervózní, že se v něj proměním. Dokonce i teď, kdy ho vyzývám tváří v tvář a matka stojí po mém boku, přesně tak, jak jsem o tom coby malý kluk snil.

Ale myslím, že už se toho nebojím.

„Ano,“ odpoví matka. „Mám určité podmínky, ale pokud se na nich shodneme, nabízím vám dohodu. Myslím, že mé podmínky jsou přiměřené. Pokud s nimi budete souhlasit, ustoupím ze své pozice a vzdám se všech zbraní, kterými disponuji. Mí lidé si ponechají zbraně jen pro svou osobní ochranu. Odejdu z města a už se sem nevrátím.“ Marcus se zasměje. Nevím, jestli posměšně, nebo nevěřícně. Jakožto arogantní a hluboce podezíravý člověk je schopen obojího.

„Nechej ji domluvit,“ napomene ho Johanna tiše a schová si ruce do rukávů.

„Vy na nás na oplátku nezaútočíte ani se nebudete snažit získat nad městem kontrolu,“ pokračuje matka. „Umožníte všem, kteří si to budou přát, aby odešli a hledali nový život jinde. Těm, kteří se rozhodnou zůstat, zaručíte spravedlivé volby nových zastupitelů a nového společenského pořádku.

A to nejdůležitější na konec, Marcusi: Tebe si jako vůdce moct zvolit nebudou.“

Tohle je v naší mírové dohodě jediná čistě sobecká podmínka. Matka by nesnesla pomyšlení, že by otec mohl oklamat další lidi, a já jsem s ní nediskutoval.

Johanna povytáhne obočí. Všimnu si, že má vlasy sčesané do ohonu, aby jizva na její tváři plně vynikla. Vypadá tak lépe – silněji, když se neskrývá za záclonu svých vlasů, když neskrývá, kdo opravdu je.

„To odmítám,“ prohlásí Marcus. „Jsem jejich vůdce.“

„Marcusi,“ osloví ho Johanna.

Nevnímá ji. „Ty, Evelyn, nemáš co rozhodovat o tom, jestli je povedu, nebo ne, jenom proto, že mě nemůžeš vystát!“

„Omluvte mě,“ vyžádá si Johanna pozornost silným hlasem.

„Marcusi, nic lepšího nám ani nabídnout nemůže – dostaneme všechno, co jsme chtěli, a bez násilí! Jak to můžeš odmítnout?“

„Protože mě uznali za svého vůdce!“ řekne Marcus. „Protože to já stojím v čele Aliance! To já –“

„Ne, ne ty,“ opraví ho Johanna klidně. „Já zastupuji Alianci. A ty na tuhle dohodu přistoupíš, nebo jim řeknu, že jsi měl možnost konfliktu zabránit bez krveprolití, jen kdybys obětoval svou pýchu, a žes ji zamítl.“

Jeho pasivní maska zmizí a odkryje jeho zákeřnou tvář, kterou pod ní skrýval. Ale ani on se nedokáže Johanně postavit. Její dokonalý klid a dokonalá hrozba z něj učinily neškodnou mouchu. Zavrtí hlavou, ale dál už se s ní nepře.

„Se všemi podmínkami souhlasím,“ řekne Johanna a s napřaženou rukou přejde po křupavém sněhu k Evelyn.

Matka si prst po prstu svlékne rukavici a s Johannou si potřese rukama.

„Ráno všechny svoláme a oznámíme jim nový plán,“ řekne Johanna.

„Můžete zaručit bezpečné shromáždění?“

„Udělám pro to všechno,“ potvrdí matka.

Podívám se na hodinky. Od chvíle, kdy se od nás Amar s Christinou u Hancockova mrakodrapu oddělili, uplynula hodina. Už mu zřejmě do šlo, že žádný virus se sérem do vzduchu vypuštěn nebyl. Nebo možná nedošlo. Každopádně teď musím udělat to, kvůli čemu jsem sem přišel – najít Zeka a jeho matku a říct jim, co se stalo Uriahovi.

„Měl bych jít,“ oznámím matce. „Musím ještě něco zařídit. Ale jsme domluvení, že zítra odpoledne tě u oplocení vyzvednu, platí?“

„To zní dobře,“ odpoví matka a rukou v rukavici mi několikrát svižně přejede po paži, jako to dělávala vždy, když jsem přišel z venku celý promrzlý.

„Ty už se asi nevrátíš, co?“ zeptá se mě Johanna. „Našel sis tam nový život?“ „Našel,“ řeknu. „Hodně štěstí vám všem. Lidi zvenku se to tady budou snažit zavřít. Měli byste se na ně připravit.“

Johanna se usměje. „Určitě najdeme společnou řeč.“

Podá mi ruku a já ji stisknu. Cítím, jak na mně otec visí očima, jako by mě chtěl svým tyranským pohledem rozmáčknout. S přemáháním se na něj podívám.

„Sbohem,“ řeknu a myslím to tak.

Hana, Zekova matka, sedí v křesle v obývacím pokoji a je tak malá, že ani nedosáhne nohama na zem. Na sobě má ošuntělý černý župan a papuče, ale její výraz, ruce složené v klíně a povytažené obočí z ní dělají charismatickou osobnost. Mám pocit, že stojím před královnou. Letmo pohlédnu na Zeka, který si pěstmi protírá oči, aby se probudil. Amar s Christinou je nenašli mezi ostatními revolucionáři u Hancockova mrakodrapu, ale v jejich rodinném bytě v Hlavě, nad základnou Neohrožených. Objevil jsem je jenom díky tomu, že Christinu napadlo nechat mi vzkaz na našem nepojízdném autě. Peter čeká v dodávce, kterou pro nás obstarala matka.

„Je mi to líto,“ řeknu. „Nevím, kde začít.“

„Co třeba tím nejhorším,“ pobídne mě Hana. „Co přesně se stalo mému synovi?“

„Během jednoho útoku byl vážně zraněn,“ odpovím. „Došlo tam k výbuchu a on stál moc blízko.“

„Ach, bože,“ zamumlá Zeke a začne se kolébat, jako by se chtěl stát opět malým dítětem, které se v kolébce utiší.

Hana jen sklopí hlavu a schová přede mnou tvář.

V pokoji je cítit česnek a cibule, možná od večeře. Opřu se ramenem o bílou zeď u dveří. Vedle mě visí nakřivo rodinný portrét – Zeke jako batole a Uriah jako kojenec na klíně své matky. Obličej jejich otce zdobí na nose, uchu a rtu piercing, ale mnohem víc ke mně promluví jeho široký, rozzářený úsměv a snědá pleť, protože obojí předal svým synům.

„Od té doby leží v kómatu,“ dodám. „A…“

„A už se z něj neprobudí,“ doplní za mě Hana přiškrceně. „Tohle jsi nám přišel říct, že?“

„Ano,“ odpovím. „Přijel jsem pro vás, abyste za něj mohli rozhodnout.“

„Rozhodnout?“ opáčí Zeke. „Myslíš jako odpojit ho, nebo co?“

„Zeke,“ řekne Hana a zavrtí hlavou. Zeke klesne zpátky na pohovku. Úplně se ztratí mezi polštáři.

„Nebudeme prodlužovat jeho trápení,“ rozhodne Hana. „Chtěl by se posunout někam dál. Ale rádi bychom se s ním rozloučili.“

Přikývnu. „Samozřejmě. Ale ještě bych chtěl říct něco k tomu útoku. Šlo o… určité povstání, do kterého bylo zapojeno pár místních lidí. Včetně mě.“

Zírám před sebe do škvíry mezi prkny na podlaze, na prach, který se tam za léta nastřádal, a čekám na reakci, jakoukoli. Místo toho na mě dolehne ticho.

„Nesplnil jsem to, o co jsi mě žádal,“ řeknu Zekovi. „Nedával jsem na něho pozor, jak jsem měl. A hrozně mě to mrzí.“

Seberu odvahu a podívám se na něj. Ale on jen dál nehybně sedí a civí na prázdnou vázu na konferenčním stolku. Jsou na ní namalované vybledlé růžové růže.

„Bude chvíli trvat, než se s tím vyrovnáme,“ řekne Hana. Odkašle si, ale hlas se jí chvěje dál.

„Bohužel nemáme čas,“ hlesnu. „Hned teď se tam vracíme a musíte jet s námi.“

„V pořádku,“ odpoví Hana. „Počkejte prosím venku. Za pět minut budeme nachystaní.“

Zpáteční cesta je zdlouhavá a odehrává se ve tmě. Během jízdy po hrbolatém povrchu pozoruju, jak měsíc střídavě mizí za mraky a vzápětí se z nich vynořuje. Když dojedeme na okraj města, opět začne sněžit. Ve světle čelních refl ektorů poletují velké, lehké vločky. Říkám si, jestli se i Tris dívá z okna, jak sníh tancuje po dlažbě a tvoří návěje u letadel. Říkám si, jestli si vychutnává ten nový, lepší svět, kde lidé zapomněli na spory o genetickou čistotu.

Christina se ke mně nakloní, aby mi něco pošeptala do ucha. „Tak co, udělals to? Fungovalo to?“

Přikývnu. Ve zpětném zrcátku vidím, jak si oběma rukama zakryje obličej a sama pro sebe se široce usměje. Vím, jak se cítí: v bezpečí. My všichni už jsme v bezpečí.

„Naočkovala jsi svou rodinu?“ zeptám se.

„Jo. Byli s lidma z Aliance v Hancockově mrakodrapu,“ odpoví. „Ale čas na reset už vypršel, takže se to Tris a Calebovi muselo podařit.“ Hana a Zeke spolu cestou tiše rozmlouvají a diví se tomu zvláštnímu, potemnělému světu, kterým projíždíme. Amar se jim snaží poskytnout základní informace a zpoza volantu se na ně ohlíží častěji, než je mi příjemné.

Potlačuju v sobě návaly paniky, vždy když jen o vlásek mineme pouliční lampu nebo svodidla, a raději svou pozornost zaměřím na padající sníh.

Zimní prázdnotu jsem nikdy neměl rád. Nikdy jsem nenašel zalíbení

v pusté krajině a ostrém předělu mezi nebem a zemí, ve způsobu, jakým zima proměňuje stromy v kostlivce a města v pustiny. Možná že mě letošní zima přesvědčí o opaku.

Projedeme dvojitým oplocením a zastavíme u hlavního vchodu, který už nikdo nestřeží. Vystoupíme. Zeke podá své matce ruku, aby ji na kluzkém sněhu podepřel. Jakmile vejdeme do budovy, naroste ve mně přesvědčení, že Caleb při své misi obstál. Kolem není živé duše. To může znamenat jediné: Že jejich paměť byla vymazána a jejich vzpomínky navždy změněny.

„Kde jsou všichni?“ podiví se Amar.

Opuštěnou bezpečnostní kontrolou projdeme bez zastavení. Za ní spatřím Caru. Přes polovinu tváře se jí táhne ošklivá podlitina a má obvázanou hlavu, ale to mě až tak nevyleká. Vyleká mě její znepokojený výraz.

„Co se stalo?“ zeptám se. Cara zavrtí hlavou.

„Kde je Tris?“

„Mrzí mě to, Tobiasi.“

„Co tě mrzí?“ oboří se na ni Christina. „Řekni nám, co se stalo!“

„Tris tam šla místo Caleba,“ odpoví Cara. „Přežila sérum smrti a aktivovala paměťové sérum, ale… schytala to. Nepřežila. Je mi to tak líto.“

Většinou poznám, když někdo lže, a tohle musí být lež, protože Tris je naživu, dívá se na mě svýma jasnýma očima, má červené tváře a z její drobné postavy vyzařuje síla, zatímco stojí v atriu v paprscích zapadajícího slunce. Tris je naživu, nenechala by mě tady samotného, nešla by na smrt místo Caleba. „Ne,“ zamumlá Christina. „To není možný, to musí být omyl.“ Caře se zalijí oči slzami.

V ten okamžik si to uvědomím: Jistěže by šla na smrt místo Caleba. Jak jinak.

Christina něco zaječí, ale její hlas zní tlumeně, jako bych ponořil hlavu pod vodu. Stejně tak se mi před očima rozmlží její obrysy a svět se promění v rozmazanou, nevýraznou šmouhu.

Jenom tiše stojím – mám pocit, že když se přestanu hýbat, dokážu pravdu obrátit v lež, dokážu předstírat, že je všechno v pořádku. Christina se pod tíhou svého zármutku zhroutí a Cara ji obejme, ale já já jenom tiše stojím.

KAPITOLA 52

TOBIAS

Když její tělo poprvé dopadlo do sítě, zaregistroval jsem jen rozmazanou šedou skvrnu. Vytáhl jsem ji odtamtud a její ruka byla malá, ale teplá, a pak se přede mnou narovnala, drobná a hubená a obyčejná a ve všech ohledech nevýrazná – až na to, že skočila jako první. Škrob skočil jako první.

Ani já jsem neskočil jako první. Měla tak přísné, pronikavé oči. Krásné.

KAPITOLA 53

TOBIAS

Ale to nebylo poprvé, kdy jsem ji viděl. Potkával jsem ji na chodbách ve škole, zahlédl jsem ji na pohřbu své matky, na chodníku v sektoru Odevzdaných.

Zahlédl jsem ji, ale neviděl jsem ji. Nikdo ji skutečně neviděl až do chvíle, kdy skočila.

Oheň, který hoří tak jasným plamenem, nemůže planout dlouho.

KAPITOLA 54

TOBIAS

Jdu se podívat na její tělo… někdy potom. Nevím, kolik času uplynulo od chvíle, kdy mi Cara oznámila, co se stalo. Jdeme s Christinou těsně vedle sebe, držíme se za Carou. Z cesty, kterou jsme museli ujít po vstoupení do márnice, mi utkvělo v hlavě jen několik mlhavých vjemů a nezřetelných zvuků, které jsem zachytil přes hradbu své niterné bolesti.

Leží na stole a na chvíli se mi zdá, že snad jen spí, a že když se jí dotknu, probudí se, usměje se na mě a políbí mě na rty. Ale když na ni sáhnu, zjistím, že je ledová a tělo má ztuhlé a nepoddajné.

Christina začne posmrkávat a rozvzlyká se. Stisknu Tris ruku a napadne mě, že možná jen stačí, abych ji usilovně tiskl, a do jejího těla se vrátí život a barva a moje Tris bude zpátky.

Nevím, jak dlouho to trvá, než pochopím, že se to nikdy nestane, že Tris je pryč navždy. Ale když mi to dojde, všechna síla mě opustí a já padnu na kolena vedle stolu a myslím, že pláču, nebo aspoň chci plakat, a všechno ve mně žadoní o jeden jediný polibek, o ještě jedno slovo, o ještě jeden pohled, ještě jeden.

KAPITOLA 55

TOBIAS

Ve dnech, které následují, překonávám svůj zármutek činností a v noci místo spánku bloumám po chodbách. Jakoby zdálky přihlížím, jak se všichni postupně vzpamatovávají z účinků paměťového séra, které jejich životy navždy změnilo.

Lidem, kteří se stále nacházejí v postsérickém opojení po skupinách vysvětlíme základní fakta: Že každý člověk je komplexní bytost s unikátní genetickou výbavou, kterou nelze černobíle klasifi kovat. Kromě této pravdy jim ale podsuneme lež: Že za vymazání jejich vzpomínek mohla nešťastná náhoda, která je zastihla ve chvíli, kdy se chystali vyvinout nátlak na vládu, po níž požadovali rovná práva pro

„porušené“.

Ve společnosti druhých se dusím, ale když se jich straním, ochromuje mě pocit samoty. Jsem vystrašený, a přitom nevím z čeho – o všechno už jsem beztak přišel. Když se zastavím u obrazovek, abych zjistil, co se děje ve městě, všimnu si, že se mi třesou ruce. Johanna organizuje hromadný přesun pro ty, kteří chtějí město opustit. Přijdou sem a dozví se pravdu.

Nevím, co se stane s těmi, kteří se rozhodnou v Chicagu zůstat, a myslím, že už mi to je jedno.

Strčím si ruce do kapes a ještě několik minut sleduju dění ve městě. Pak pokračuju dál a snažím se sladit krok s bušením svého srdce nebo se vyhýbat spárám v dlažbě. Když procházím kolem vstupu do areálu, mou pozornost upoutá skupinka osob před kamennou plastikou. Jeden z jejích členů je na vozíčku - Nita.

Projdu kolem bezpečnostní zóny, která teď pozbyla smyslu, a zdálky skupinu pozoruju. Reggie vystoupí na kamennou desku a otevře ventil na dně nádrže. Z odkapávající vody se stane pramen a za chvíli už voda prýští z nádrže plnou silou, rozstřikuje se ve sprškách po kameni a máčí Reggiemu spodky nohavic.

„Tobiasi?“

Zachvěju se. Caleb. Odvrátím se a hledám únikovou cestu.

„Počkej. Prosím,“ řekne.

Nechci se na něj podívat, nechci zkoumat, jak moc, nebo jak málo pro Tris truchlí. A nechci myslet na to, jak se obětovala pro takového zbabělého mizeru, který si to ani v nejmenším nezasloužil.

Přesto se tomu pohledu neubráním. Možná mi ji v něčem připomene, možná nasytí můj hlad po ní, který neutuchá.

Vlasy má nemyté a neučesané, jeho zelené oči jsou podlité krví a ústa zkřivená do zachmuřeného úšklebku.

Není na něm nic, co by mi ji připomnělo.

„Nechci tě otravovat,“ začne, „ale musím ti něco říct. Něco vyřídit… od ní. Prosila mě o to, než…“

„Zkrať to,“ přeruším ho.

„Řekla mi, že jestli to nepřežije, mám ti říct…“ Calebovi uvíznou slova v hrdle a přemáhá pláč. „… že s tebou chtěla zůstat.“

Měl bych asi něco cítit, jsou to její poslední slova. Ale necítím nic. Cítím se vzdálený úplně všemu.

„Vážně?“ obořím se na něj. „Tak proč nezůstala? Proč na ty jatka neposlala tebe?“

„Myslíš, že se na to sám sebe neptám?“ opáčí Caleb. „Měla mě ráda. Dost na to, aby na mě vytáhla pistoli a šla tam umřít místo mě. Nevím proč, ale udělala to.“

Nepočká na mou reakci a odejde. Je to tak lepší, protože mě nenapadají žádná slova, kterými bych dokázal vyjádřit svůj hněv. Rozmrkám slzy a posadím se na zem, přímo uprostřed vestibulu.

Vím, proč mi vzkázala, že se mnou chtěla zůstat. Chtěla, abych věděl, že tohle není základna Sečtělých, že tohle není lež, abych klidně spal, až si půjde pro smrt, ani zbytečná oběť. Zabořím si spodní části dlaní do očí, jako bych jimi mohl zatlačit slzy zpátky pod víčka. Nebreč, napomenu se.

Jestli se svým emocím poddám na sebekratší okamžik, utrhne se s nimi lavina, kterou už nikdy nezastavím.

Za nějakou dobu kolem sebe uslyším hlasy – Cara a Peter.

„Tahle socha symbolizovala změnu,“ vysvětluje Cara Peterovi.

„Postupnou změnu, ale teď se ji rozhodli zbořit.“

„Vážně?“ Peter projeví očividný zájem. „Proč?“

„Ehm… Vysvětlím ti to později, jestli ti to nevadí,“ odpoví Cara.

„Pamatuješ si, jak se dostat zpátky do pokoje?“

„Jo.“

„Bezva… tak tam teď na chvíli běž. Určitě tam bude někdo, kdo ti pomůže.“

Cara dojde ke mně. Děsím se toho, co mi řekne. Ale ona si jen ke mně s rovnými zády přisedne a ruce složí do klína. Je ostražitá, ale

uvolněná. Zadívá se na sochu a na Reggieho, který tam v tryskajícím proudu vody stojí.

„Nemusíš tady se mnou být,“ řeknu.

„Nemám nic na práci,“ odvětí, „a ticho jsem měla vždycky ráda.“ A tak tam vedle sebe sedíme a mlčky se díváme do vody.

„Tady jste,“ zvolá Christina a zvolna k nám dokluše. Tvář má opuchlou a její netečný hlas připomíná povzdechnutí. „Pojďte, je čas. Budou ho odpojovat.“

Při jejích slovech se zachvěju, ale zvednu se na nohy. Hana a Zeke za celou tu dobu nespustili Uriaha z očí, drželi se s ním za ruce, hledali v něm záblesk života. Žádný nenašli. Rytmické bušení srdce za něj obstarává přístroj.

Cestou do nemocnice se Cara drží za Christinou a za mnou. Celé dny jsem nespal, ale necítím se unavený, ne tak, jako obvykle bývám, i když mě z nevyspalosti všechno bolí. S Christinou se o ničem nebavíme. Vím, že se naše myšlenky ubírají stejným směrem, k Uriahovi, kterému zbývá několik posledních nádechů.

U pozorovacího okna Uriahova pokoje na nás čeká Evelyn – Amar ji sem před několika dny dovezl místo mě. Chce mi položit ruku na rameno, ale já ucuknu. O útěchu teď nestojím.

V pokoji stojí po stranách postele Hana a Zeke a každý ho drží za jednu ruku. Vedle stojící lékař podává rozevřené desky… Davidovi. Ten sedí se svěšenými rameny na kolečkovém křesle a vypadá omámeně, jako všichni, kteří utrpěli ztrátu paměti.

„Co ten tady dělá?“ Všechny mé svaly, kosti a nervy jako by zachvátil požár.

„Pořád je, technicky vzato, ředitelem areálu, aspoň dokud ho nenahradí,“ řekne Cara za mými zády. „Tobiasi, on si nic nepamatuje. Ten člověk, kterého jsi znal, už neexistuje. Je to, jako by umřel. Tenhle člověk si nepamatuje, že zabi-“

„Drž hubu!“ vyjedu na ni. David podepíše protokol, pak se obrátí a zamíří ke dveřím. Jakmile se dveře otevřou, neudržím se - vrhnu se na něj.

Chci ho popadnout za krk a uškrtit, ale matčiny šlachovité ruce mi v tom zabrání. David se na mě pobouřeně podívá a vyjede do chodby. Zkusím se matce vzepřít, ale jako by mi na ramenou ležela železná tyč.

„Tobiasi,“ osloví mě matka. „Uklidni se.“

„Proč ho někdo nestrčil pod zámek?“ vyhrknu a přes slzy v očích nic nevidím.

„Protože pořád pracuje pro vládu,“ odpoví Cara. „Kvůli nešťastné náhodě, za kterou celý incident prohlásili, nebudou své zaměstnance masivně propouštět. A neposadí Davida za mříže jenom proto, že v sebeobraně zabil agresivní rebelku.“

„Rebelku?“ zopakuju. „Tou teď Tris je?“

„Byla,“ podotkne Cara jemně. „A ne, jistěže ne, ale takhle ji vnímá vláda.“

Už se jí na to chystám něco říct, ale Christina mě předejde. „Lidi, jdou na to.“

Zeke a Hana spojí své volné ruce nad Uriahovým tělem. Všimnu si, že Hana pohybuje rty, ale nevím, co říká – modlí se Neohrožení za umírajícího?

V Odevzdanosti lidé uctívají památku zemřelého tichem a zádušním obřadem, ne slovy. Hněv mě pomalu opouští a já se opět propadnu do potlačovaného zármutku, tentokrát nejen nad ztrátou Tris, ale i Uriaha, jehož úsměv už mi z paměti nikdo nevymaže. Nad ztrátou bratra mého přítele, který se stal i mým přítelem. Škoda, že jeho humor mě nemohl těšit tak dlouho, jak bych si přál.

Lékař, který má na krku visačku, přepne několik spínačů do opačné polohy a přístroj přestane za Uriaha dýchat. Zekovi se začnou otřásat ramena. Hana mu pevně stiskne ruku, až jí na ní zbělají klouby.

Potom něco řekne, rozhodí paže do vzduchu a odstoupí od lůžka. Nechává ho odejít.

Odlepím se od okna a rozejdu se pryč, ale pak už běžím a prorážím si cestu mezi lidmi. Bezohledně, slepě, zoufale.

KAPITOLA 56

TOBIAS

Příští den si z areálu půjčím auto. Lidé se stále vzpamatovávají ze ztráty paměti, a tak se mě nikdo ani nepokusí zastavit. Zamířím přes koleje k městu a očima těkám po obzoru, na kterém se rýsuje silueta Chicaga. Ale jako bych se díval do zdi.

Když se přiblížím k polím, která oddělují město od vnějšího světa, sešlápnu plyn. Pod koly nákladního vozu mizí umírající tráva i sníh a vystřídá je dlažba v sektoru Odevzdaných. Čas pro mě přestal existovat. Všechny ulice jsou si podobné, ale mé ruce a nohy ví, kam s autem dojet, i když jim mozek nedodává potřebné impulzy. Před domem u značky stop zajedu k okraji rozpukaného chodníku.

Jsem doma.

Vejdu do domu a vystoupám po schodech do horního patra. Uši mám stále zalehlé, jako by mě proud řeky unášel daleko od světa. Lidé mluví o tom, jak zármutek bolí. Nechápu, co tím myslí. Pro mě znamená zármutek ničivou otupělost, která v člověku utlumí vše, co v něm bylo živé.

Přitisknu dlaň na posuvný panel, za kterým se skrývá zrcadlo, a odtlačím ho. Přestože mi tvář zespodu ozáří oranžové světlo zapadajícího slun ce, které se plazí po podlaze, jsem bledý jako stěna. Takové kruhy pod očima jsem nikdy neměl. Posledních několik dní jsem strávil v neurčitém stavu mezi bděním a sněním a nebyl jsem se schopen ani do jednoho z nich plně ponořit.

Do zásuvky u zrcadla zapojím zastřihovač vlasů. Už má nasazenou ochrannou krytku, takže si jím můžu rovnou zajet do vlasů. Volnou rukou si sklopím ušní boltce, abych se nepořezal, a pohledem do zrcadla zkontroluju, jestli jsem na zátylku nevynechal nějaké místo. Na ramena a nohy mi dopadají chomáče vlasů, které při kontaktu s holou kůží svědí. Přejedu si rukou po hlavě, abych se ujistil, že jsou vlasy všude rovnoměrně ostříhané, ačkoli to dělám spíš ze zvyku. Se strojkem jsem se naučil zacházet už jako dítě.

Dlouhou dobu ze sebe ometám vlasy a nakonec je nametu na lopatku. Potom se znovu postavím před zrcadlo. Po stranách krku se mi teď rýsují vytetované plameny Neohroženosti.

Z kapsy vytáhnu lahvičku s paměťovým sérem. Vím, že sérum vymaže většinu mého života, ale zaměří se na vzpomínky, ne na fakta. Pořád budu umět číst, psát nebo opravit počítač, protože tahle data jsou uchována v odlišné části mozku. Kromě těchto základních skutečností ale nebudu vědět vůbec nic.

Experiment v Chicagu skončil. Johanně se podařilo uzavřít s vládou – s Davidovými nadřízenými – rozumnou dohodu. Lidé budou moci zůstat ve městě za předpokladu, že budou soběstační, že budou podléhat vládním pravomocem a zpřístupní město cizincům, aby se z Chicaga mohla stát další metropolitní oblast, jako Milwaukee. Úřad pro genetickou péči, který dosud zajišťoval chod experimentu, se bude od nynějška starat o pořádek na hranicích města.

Chicago se promění v jedinou metropolitní oblast v zemi spravovanou lidmi, kterým je myšlenka genetické deformace cizí. V něco jako ráj. Matthew doufá, že nové město přiláká lidi z periferie, kteří by mohli zaplnit jeho prázdná místa a nalézt v něm vyšší životní úroveň.

A já se ze srdce toužím stát novým člověkem. V tomhle případě Tobiasem Johnsonem, synem Evelyn Johnsonové. Tobias Johnson dosud možná vedl jednotvárný, plytký život, ale je to úplný člověk, ne jen jeho zlomek, v něhož mě proměnila ochromující bolest.

„Matthew mi řekl, žes ukradl paměťový sérum a vzal si auto,“ uslyším hlas na opačném konci chodby. Christina. „Myslela jsem, že kecá.“

Přes hučení v uších jsem ji neslyšel vejít do domu. I její hlas zní, jako by ke mně putoval vodou, a chvíli mi trvá, než si uvědomím, co říká. Jakmile se vzpamatuju, podívám se na ni. „Co tady teda děláš?“

„Sama nevím,“ odpoví a vykročí ke mně. „Chtěla jsem mít jistotu a ještě naposledy vidět město, než se změní k nepoznání. Dej mi tu lahvičku, Tobiasi.“

„Ne.“ Sevřu ji v dlani, aby mi ji nemohla vzít. „Tohle je moje rozhodnutí, ne tvoje.“

Její tmavé oči se rozšíří a tvář jí ozáří slunce. Její husté, tmavé vlasy se promění ve žhnoucí plameny.

„Tohle není tvoje rozhodnutí,“ podotkne. „Tohle je rozhodnutí zbabělce a Čtyřka, kterýho znám, zbabělec nikdy nebyl.“

„Ale teď je,“ řeknu ochable. „Věci se změnily. Nemám s tím problém.“

„Ale měl bys.“

Protočím panenky, na nic jiného se ve svém stavu nezmůžu.

„Nemůžeš se stát někým, kdo by se jí hnusil,“ řekne Christina, tentokrát tiše. „A tohle by se jí hnusilo.“

Nashromážděná zlost ve mně eskaluje. Uši mi odlehnou a tichá ulice v Odevzdanosti na mě najednou dotírá svým hlukem. Stravuje mě palčivá síla emocí.

„Drž hubu!“ zařvu na ni. „Drž už hubu! Víš o tom prd. Ani jsi ji neznala, ani jsi –“

„Znala jsem ji dost!“ vyštěkne. „Vím, že by nechtěla, abys ji ze svý paměti vymazal, jako by pro tebe nic neznamenala!“

Vrhnu se k ní a přišpendlím ji ke zdi. Pak se k ní nahnu.

„Ještě jednou něco takovýho cekneš a –“

„A co?“ Christina mě prudce odstrčí. „Jednu mi vrazíš? Víš, my ženy máme pro takový chlapáky jméno – zbabělec.“

Vzpomenu si, jak se zdmi tohohle domu rozléhal otcův křik, jak ji jednou rukou rdousil a mlátil s ní o stěny a dveře. Vzpomenu si, jak jsem všemu ze dveří svého pokoje přihlížel a tiskl se k zárubni. A jak pak máma v ložnici vzlykala za zamčenými dveřmi a nechtěla mě k sobě pustit.

Ustoupím dozadu a zhroutím se ke zdi, jako by mi mohla poskytnout útočiště.

„Mrzí mě to,“ omluvím se.

„Já vím,“ odpoví.

Chvíli mlčky stojíme a díváme se na sebe. Vybaví se mi, jak mi byla ze začátku nesympatická, protože přestoupila z Upřímnosti, protože se jí slova sypala z úst jako nedopalky. Postupem času mi však ukázala, jaká je ve skutečnosti – kamarádka, která dokáže odpouštět, drží se

pravdy a má dost odvahy bojovat za správnou věc. Přirostla mi k srdci. A teď ji vidím takovou, jakou ji viděla Tris.

„Vím, jaký to je, chtít na všechno zapomenout,“ řekne. „A vím, jaký to je, když někdo bezdůvodně zabije člověka, kterýho miluješ, a ty bys radši všechny krásný vzpomínky vyměnil za jedinou chvíli klidu.“ Sevře mou ruku s lahvičkou ve své dlani.

„Neznala jsem Willa dlouho,“ pokračuje, „ale změnil můj život. Změnil mě. A vím, že tebe Tris změnila ještě mnohem víc.“

Tvrdý výraz v její tváři vystřídá soucit a Christina se zlehka dotkne mých ramenou.

„Člověk, kterým ses s ní stal, je krásnej,“ řekne. „Jestli teď to sérum vypiješ, už k němu nikdy nenajdeš cestu.“

Znovu mě překvapí mé vlastní slzy, jako když jsem viděl Tris v márnici, a tentokrát mi zaplaví hruď horká, svíravá bolest. Stisknu lahvičku v pěsti. Jsem pološílený touhou po úlevě, kterou nabízí. Slibuje, že mě ochrání před palčivými vzpomínkami, které se do mě zatínají jako drápy divého zvířete.

Christina mě vezme kolem ramen, ale v jejím objetí se mi jen přitíží. Připomene mi všechny chvíle, kdy mi Tris ovinula kolem těla své hubené ruce, jak si nejdřív nebyla sama sebou jistá, ale časem se osmělila a začala nám oběma věřit. A v žádném objetí už se nikdy nebudu cítit jako v jejím, protože už nikdy nepotkám nikoho jako ona, protože moje Tris se už nevrátí.

Nevrátí se a je tak zbytečné brečet, tak hloupé, ale nic jiného teď dělat nedokážu. Christina mě drží v náruči a dlouho nic neříká.

Konečně se odtáhnu, ale ona mě dál drží za ramena svýma teplýma rukama plnýma mozolů. Možná že člověk potýkající se s bolestí časem ztvrdne stejně jako kůže vystavovaná opakované námaze. Ale já se nechci proměnit v necitlivé monstrum.

Na světě žijí i lidé jiného druhu. Lidé jako Tris, která mnoho vytrpěla a přestála, ale přesto v sobě dokázala najít dost lásky, aby položila život za svého bratra. Lidé jako Cara, která dokázala odpustit člověku, který jí zastřelil bratra. Lidé jako Christina, která se musela rozloučit s celou řadou přátel, ale neuzavřela se a našla si nové. Přede mnou se

začíná rýsovat jiná možnost, jasnější a přesvědčivější než ta, k níž jsem se odsoudil já.

Otevřu oči a podám Christině lahvičku se sérem. Vezme si ji ode mě a dá si ji do kapsy.

„Vím, že Zekovi to ještě chvíli potrvá, než si na tebe zase zvykne,“ řekne a přehodí mi ruku přes rameno. „Mezitím můžeme být kamarádi.

Jestli chceš, můžeme si vyměnit náramky, jako se to dělalo v Mírumilovnosti.“

„To nebude nutný.“

Sejdeme ze schodů a společně vykročíme na ulici. Slunce se schovalo za budovy Chicaga a slyším, jak se v dálce po kolejích přežene vlak. My se však tomuto místu vzdalujeme a spolu s ním i všemu, co pro nás znamenalo. A je to tak dobře.

Je tolik možností, jak být v tomhle světě odvážný. Odvaha někdy znamená položit život za něco důležitějšího, nebo za někoho jiného. Odvážný člověk se ve jménu vyššího zájmu někdy musí vzdát všeho, co dosud poznal, všech, které miloval.

Ale někdy ne.

Odvaha někdy znamená snášet bolest se zatnutými zuby a odžít si každý další den, který člověka dělí od lepšího života.

A právě takovou odvahu teď v sobě musím najít.

EPILOG

O DVA A PUL ROKU POZDEJI

Matka stojí na místě, kde se střetávají dva světy. Zem brázdí vyjeté koleje od nákladních aut, které zde denně převážejí pasažéry z periferie nebo bývalého Úřadu do města i opačným směrem. O nohu má opřenou tašku, která spočívá v jedné z děr v zemi. Zamává mi na pozdrav, když se přiblížím.

Nastoupí si do auta a políbí mě na tvář. Dovolím jí to. Cítím, jak se mi na rty dere úsměv, a nebráním se mu.

„Vítej zpátky,“ řeknu.

Dohoda, kterou jsem jí před více než dvěma roky nabídl a kterou krátce nato uzavřela i s Johannou, jí přikazovala opustit město. Od té doby se Chicago natolik proměnilo, že nevidím důvod, proč by se nemohla vrátit zpátky, a ona také ne. Přestože je o dva roky starší, vypadá mladší, v obličeji je plnější a víc se usmívá. Čas strávený v exilu jí prospěl.

„Jak se máš?“ zeptá se.

„Ehm… dobře,“ odpovím. „Dnes rozprášíme její popel.“

Letmo se podívám na urnu posazenou na zadním sedadle, jako by to byl další pasažér. Dlouhou dobu jsem nechával Trisin popel v márnici v areálu, protože jsem nevěděl, jaký pohřeb by si přála, a současně jsem si nebyl jistý, že bych něco takového zvládl. Ale dnes by byl Den volby, kdybychom stále měli frakce, a je na čase udělat krok vpřed, nebo alespoň krůček.

Matka mi položí ruku na rameno a zadívá se na pole. Plodiny, které se kdysi sklízely jen v úzkém okolí základny Mírumilovných, se začaly pěstovat na řadě dalších míst a v okolí města se stále osívají nové a nové travnaté plochy. Někdy se mi zasteskne po pusté, bezútěšné krajině, která tu bývala. Ale dnes mi nevadí projíždět mezi nekonečnými lány kukuřice a obilí. Mezi úrodou procházejí lidé a příručními zařízeními kontrolují půdu. Jejich oblečení představuje pestrobarevnou směs červené, modré, zelené a fialové.

„Jak se žije bez frakcí?“ zeptá se Evelyn.

„Velmi prostě,“ odpovím a usměju se na ni. „Bude se ti to líbit.“

Zavedu matku k sobě do bytu, který mám hned na sever od řeky. Je v jednom z nižších pater, ale má spoustu oken, ze kterých mám výhled na městskou zástavbu. Jako jeden z prvních osadníků v novém Chicagu jsem se musel rozhodnout, kde chci bydlet. Zeke, Shauna, Christina, Amar a George se usadili ve vyšších patrech Hancockova

mrakodrapu a Caleb s Carou se nastěhovali do bytů u Milénia. Ale já jsem přišel sem, protože to tady je krásné a není to v blízkosti ani jednoho z mých bývalých domovů.

„Můj soused je odborník na historii, přišel sem z periferie,“ řeknu, zatímco po kapsách hledám klíče. „Říká Chicagu ,čtvrté město‘ - kdysi dávno ho zničil požár, pak znovu válka a tohle je čtvrtý pokus o jeho osídlení.“

„Čtvrté město,“ zopakuje matka, když vcházíme do bytu. „Líbí se mi to.“

Byt je téměř nezařízený, mám v něm jenom pohovku, stůl, pár židlí v kuchyni. V oknech budov na protějším břehu bažinaté řeky pableskuje slunce. Vědci z někdejšího Úřadu se pokouší vrátit řece a jezeru tvář z časů jejich slávy, ale chvíli to potrvá. Změna, stejně jako uzdravení, vyžaduje čas.

Matka si odloží tašku na pohovku. „Děkuju, že tu s tebou můžu chvíli zůstat. Brzy si najdu něco vlastního, slibuju.“

„Bez problému,“ řeknu. Znervózňuje mě, že je tady, že pokukuje po mém skrovném vybavení, že se šourá po mých chodbách, ale nemůžeme si být věčně cizí. Ne když jsem jí slíbil, že se budu snažit propast mezi námi odstranit.

„George mi říkal, že potřebuje pomoct s výcvikem policejních složek,“ zmíní se matka. „Nenabídl ses?“

„Ne,“ odpovím. „Řekl jsem ti, už žádný zbraně.“

„V pořádku. Všimla jsem si, že teď dáváš přednost slovům,“ řekne matka a zkrabatí nos. „Ty víš, že politikům já nevěřím.“

„Ale mně věřit budeš, protože jsem tvůj syn,“ namítnu. „A kromě toho nejsem žádnej politik. Ještě ne. Jenom asistuju.“

Posadí se na stůl a rozhlédne se kolem, svěží a ve střehu jako kočka.

„Víš něco o svém otci?“ zeptá se.

Pokrčím rameny. „Kdosi mi říkal, že práskl do bot. Na víc jsem se neptal.“ Rukou si podepře bradu. „Vážně jsi mu nic nechtěl říct? Vůbec nic?“

„Ne,“ odpovím a zatočím si svazkem klíčů na prstu. „Chtěl jsem ho nechat za sebou. Tam patří. To je celý.“

Před dvěma roky, když jsem naproti němu stál v parku a všude kolem nás padal sníh, jsem si uvědomil, že stejně jako mou bolest nezmírnilo, když jsem ho v centrále Upřímných před svědky napadl, tak ji nezmírní ani křik nebo urážky. Zůstala mi jediná možnost – nechat to plavat.

Matka se na mě zvláštně, tázavě zadívá, pak přejde místnost a otevře tašku, kterou si odložila na pohovku. Vytáhne z ní modrý skleněný předmět. Připomíná vodopád, který zamrzl v čase.

Pamatuju si, když mi ho ukázala poprvé. Byl jsem ještě kluk, ale už tenkrát mi došlo, že je to něco zakázaného. Že je to zbytečný, a tudíž požitkářský předmět. Zeptal jsem se jí, na co to je, a ona mi odpověděla: Ta věc nemá žádný účel. Ale tady by ho mohla dostat. A nato si přiložila ruku na srdce. To krásné věci někdy dělají.

Soška se na dlouhé roky stala symbolem mého tichého vzdoru, mého odmítnutí stát se poslušným, poddajným dítětem Odevzdanosti, a současně symbolem vzdoru mé matky, i když jsem myslel, že zemřela. Schoval jsem si ji pod postel a v den, kdy jsem se rozhodl odejít z frakce, jsem ji vystavil na stůl, aby ji otec viděl, aby viděl mou i matčinu sílu.

„Když jsi byl pryč, připomínala mi tě,“ svěří se matka a přitiskne si

ji k tělu. „Připomínala mi, jak jsi byl statečný a pořád jsi.“ Pousměje se.

„Myslela jsem, že by sis ji mohl nechat. Koneckonců jsem ti ji kdysi darovala.“

Bojím se, že můj hlas mě zradí, když promluvím, a tak se raději jen usměju a přikývnu.

Jarní vzduch je chladný, ale přesto nechám okénka v autě otevřená, abych ho cítil v plicích, aby mě zábly konečky prstů, aby mi připomínal otálející zimu. Zastavím u vlakové zastávky nedaleko někdejší centrály Upřímných a natáhnu se pro urnu na zadním sedadle. Je stříbrná a obyčejná, bez rytin. Vybrala ji Christina, ne já. Vykročím po nástupišti směrem ke skupince lidí, která už na mě čeká.

Christina stojí se Zekem a Shaunou na kolečkovém křesle, která má přes nohy přehozenou přikrývku. Pořídila si lepší model vozíčku, bez držadel nad opěradlem, který se mnohem snadněji ovládá. Matthew stojí na okraji nástupiště a palce u nohou mu přečuhují do kolejiště.

„Ahoj,“ pozdravím a zastavím se u Shauny.

Christina se na mě usměje a Zeke mě poplácá po rameni.

Uriah přežil Tris jen o několik dní, ale Zeke a Hana mu uspořádali poslední rozloučení už několik týdnů nato. Jeho popel rozprášili do podzemní propasti za burácivého dupání a tleskání, kterým mu jeho přátelé a rodina vyjádřili úctu, a jeho jméno se v Jámě mnohokrát neslo ozvěnou. Vím, že mu i dnes Zeke vzdává hold, stejně jako my všichni, přestože tenhle náš poslední čin patří Tris.

„Něco ti musím ukázat,“ ozve se Shauna a stáhne si deku z klína. Na nohou má upevněné složité kovové ortézy. Sahají jí až k bokům a obemykají jí pas svou klecí. Usměje se na mě, s rachocením přesune nohy na zem

před křeslo a trhavě vstane.

Ani v tak vážnou chvíli se neubráním úsměvu.

„No, to se podívejme,“ řeknu. „Zapomněl jsem, jaká jsi žirafa.“

„Mám je od Caleba a jeho kámošů z laborky,“ vysvětlí Shauna.

„Musím si na ně zvyknout, ale říkají, že co nevidět budu běhat.“

„Paráda,“ řeknu. „Kde vlastně Caleb je?“

„Bude na nás i s Amarem čekat na konci lanovky,“ informuje mě.

„Někdo musí chytat prvního jezdce.“

„Pořád je to meloun,“ vyjádří se Zeke, „ale postupně měním názor.“

„Hm,“ odpovím a blíž se k jeho komentáři nevyjádřím. S Calebem jsem se sice usmířil, ale dlouho v jeho blízkosti nevydržím. Jeho gesta, melodie řeči, jeho způsoby – to všechno mi ji připomíná. To všechno mi ji našeptává, někdy jen neznatelně, jindy nesnesitelně výrazněji.

Mluvil bych dál, ale vlak už přijíždí. Řítí se k nám po nablýskaných kolejích a pak zaskřípou brzdy a vlak zastaví. Z okna lokomotivy vykoukne hlava s pevně zapleteným, plavým copem. Cara.

„Nastupovat!“ křikne na nás.

Shauna si sedne zpátky do křesla a vjede do vlaku. Za ní nastoupí Matthew, Christina, Zeke a další. Podám urnu Shauně a vlezu do vlaku jako poslední. Zůstanu stát u dveří a stále se držím madla. Vlak se rozjede a s každým okamžikem nabírá rychlost. Poslouchám ho, jak víří nad kolejemi, jak hvízdá nad tratí, a cítím, jak se ve mně probouzí síla. Vítr mi šle há do tváří a lepí mi oblečení k tělu. Pozoruju město zalité sluncem, které se přede mnou rozevírá jako na dlani.

Není to jako dřív, ale už dávno jsem si zvykl. Každý z nás si šel vlastní cestou. Cara s Calebem pracují v laboratořích bývalého Úřadu pro genetickou péči, které teď spadají pod Zemědělský ústav. Hlavní myšlenkou je snaha stávající zemědělství zefektivnit, aby uživilo víc lidí. Matthew se věnuje psychiatrickému výzkumu ve městě, nevím přesně kde – když jsem se ho naposledy ptal, studoval problematiku paměti. Christina pracuje na úřadě, který organizuje přesídlování obyvatel z periferie do města. Zeke a Amar dělají u policie a George má na starosti výcvik policejních složek – ideální práce pro Neohrožené. A já dělám asistenta jednomu z našich reprezentantů ve sněmovně: Johanně Reyesové.

Natáhnu ruku, abych se chytil i druhého madla, a v zatáčce se vykloním z vlaku ven, takže doslova visím nad ulicí v hloubce pod mimoúrovňovou tratí. Zašimrá mě v břiše a zalije mě pocit sladké hrůzy, kterou opravdoví Neohrožení tak milují.

„Ahoj,“ pozdraví mě Christina a stoupne si vedle mě. „Jak se daří matce?“

„Dobře,“ odpovím. „Uvidíme, co bude dál.“

„Proletíš se s náma?“

Podívám se, jak trať před námi klesá na úroveň ulice.

„Vypadá to tak,“ přisvědčím. „Myslím, že Tris by to tak chtěla.“ Vyslovit její jméno mě ještě pořád bolí; vzpomínku na Tris stále nosím v srdci.

Christina se zadívá na koleje před námi a na chvíli se o mě opře ramenem.

„Taky myslím.“

Moje vzpomínky na Tris, jedny z nejvýraznějších vůbec, s časem vybledly, jak už to bývá, a nejsou tak palčivé. Někdy se jimi i rád probírám, i když se to nestává moc často. Někdy o Tris mluvím s Christinou a ona mi naslouchá lépe, než bych kdy čekal, když uvážím, jaká je to mudrlantka.

Cara zvolna zastaví vlak a já vyskočím na nástupiště. Když dojdeme ke schodům, Shauna vstane z vozíčku a sejde schody na svých ortézách, jeden po druhém. Já a Matthew jí sneseme křeslo dolů. Je to pořádná tíha, ale nic, co by se nedalo zvládnout.

„Víš něco o Peterovi?“ zeptám se Matthewa dole pod schody.

Když se Peter vzpamatoval z pomatenosti po ztrátě paměti, projevily se u něj určité ostřejší, hrubší rysy jeho osobnosti, ačkoli ne všechny. Pak jsem s ním ztratil kontakt. Přestal jsem ho nenávidět, ale to neznamená, že mi přirostl k srdci.

„Je v Milwaukee,“ sdělí mi Matthew. „Ale co tam dělá, to nevím.“

„Pracuje na úřadě,“ přidá se k nám Cara, když sejde schody. V náručí nese urnu, kterou při vystupování z vlaku přebrala od Shauny.

„Myslím, že mu to tam svědčí.“

„Já to říkal, že ho to tam bude táhnout,“ poznamená Zeke. „Na to já mám čich.“

„Změnil se,“ zareaguje na jeho slova Cara a pokrčí rameny.

Na periferii se stále najdou rebelové, kteří věří, že jedině válka může přinést kýžené změny. Ale já se spíš přikláním k těm, kteří chtějí změnu prosadit nenásilně. Násilí už jsem v životě zažil víc než dost a stále ho v sobě nesu. Nejde o jizvy na kůži, ale o vzpomínky, které se v mé mysli vynořují, když je nejméně čekám – jak mi otec dává pěstí do brady, jak zvedám pistoli, abych zastřelil Erika, jak se v ulicích mého domova vraždí nevinní lidé.

Proplétáme se ulicemi směrem k lanové dráze. Frakce už neexistují, ale otisk Neohrožených je v této části města patrný víc než jinde. Barvy oblečení dnes už člověku příliš neprozradí, ačkoli Neohrožení se rádi oblékají do výstředních odstínů, zato piercing ve tváři a tetování ano. Sem tam na ulicích někoho potkáme, ale většina lidí je v práci – všichni obyvatelé Chicaga musí pracovat, pokud toho jsou schopni.

Před sebou spatřím Hancockův mrakodrap, který se směrem k obloze zužuje, až se zdá, že padá. Černé traverzy jako by hrály na honěnou, sbíhají se, kříží a vzápětí zase rozbíhají. Takhle blízko už jsem dlouho nebyl.

Vstoupíme do vestibulu. Naleštěná podlaha se blýská a stěny pokrývají křiklavé graffiti Neohrožených, které tu současní nájemníci ponechali na památku jiné doby. Není jiné místo, které by patřilo Neohroženým víc než toto. To oni si ho zamilovali pro jeho výšku a snad i pro jeho opuštěnost, jak je tajně podezírám. Neohrožení rádi vnášeli život do prázdných prostor. A to se mi na nich líbilo.

Zeke vrazí ukazováčkem do tlačítka výtahu. Nahrneme se do kabiny a Cara zmáčkne číslo 99.

Kabina vyrazí vzhůru a já zavřu oči. V duchu živě vidím, jak se mi pod nohama otevírá prostor a jak mě jen několik centimetrů dělí od střemhlavého pádu do temné šachty. Výtah se otřese a zastaví. Když se otevřou dveře, musím se přidržet stěny, abych neztratil rovnováhu. Zeke mi položí ruku na rameno. „Klídek, kamaráde. Nejsme tady poprvý, pamatuješ?“

Přikývnu. Dírou ve stropě se prožene vítr a nade mnou se zaleskne modromodrá obloha. Došoupu se k žebříku. Jsem příliš ochromený strachem, než abych se zmohl na rychlejší tempo.

Konečky prstů nahmatám žebřík a soustředím se vždy jen na příčku, kterou právě držím. Nade mnou se nemotorně souká vzhůru Shauna, která se převážně spoléhá na sílu svých rukou.

Jednou jsem se Tori zeptal, když mi na záda tetovala symboly jednotlivých frakcí, jestli si myslí, že jsme poslední lidé na světě. Možná, řekla jen.

Podle mě na to nechtěla myslet. Ale tady nahoře, na střeše, člověk snadno získá dojem, že jsme na širém světě zůstali jen my.

Zadívám se na budovy lemující močál a hruď se mi napne a sevře, jako by chtěla sama sebe spolykat.

Zeke přeběhne k lanovce a k ocelovému lanu připevní sedací úvazek. Zablokuje ho, aby nemohl sjet dolů, a s očekáváním se na nás podívá.

„Christino,“ řekne. „Sólo pro tebe.“ Christina dojde k dráze a poklepe si prstem na bradu.

„Co myslíš? Po hlavě, nebo po nohách?“

„Po nohách,“ odpoví Matthew. „Po hlavě jsem chtěl jet já, abych si nepomočil kalhoty, a nechci, aby ses po mně opičila.“

„Když pojedeš po hlavě, pomočíš si je tím spíš,“ řekne Christina. „Ale jak je libo, do toho, aspoň ti budu moct říkat Počůránek.“

Christina vleze do úvazku nohama napřed a břichem dolů, aby jí mrakodrap za letu mizel před očima. Zachvěju se.

Nemůžu se na to dívat. Nemůžu se dívat, jak se z ní stává jen tečka na obzoru, stejně jako potom z Matthewa a Shauny. Po větru slyším, jak samou radostí halekají jako ptáci.

„Čtyřko, jsi na řadě,“ vyzve mě Zeke. Zavrtím hlavou.

„No tak,“ řekne Cara, „aspoň to budeš mít za sebou.“

„Ne,“ odvětím. „Jeď přede mnou. Prosím.“

Podá mi urnu a zhluboka se nadechne. Přitisknu si nádobku k tělu.

V rukou už ji drželo tolik lidí, že je celá zahřátá. Cara se nejistě nasouká do úvazku a Zeke jí utáhne popruhy. Pak si zkříží ruce na prsou a Zeke ji pošle do vzduchu nad Lake Shore Drive, nad město. Nevydá ani hlásku.

Na střeše zůstaneme jen já a Zeke. Podíváme se na sebe.

„Myslím, že to nezvládnu,“ prohlásím pevným hlasem, ale jinak se celý třesu.

„Jistěže zvládneš,“ ujistí mě. „Jsi přece Čtyřka, žijící legenda! Čtyřka zvládne všechno.“

Zkřížím ruce a opatrně se přiblížím k okraji střechy. Dělí mě od něj ještě metr, ale mám pocit, že už teď přes něj přepadávám. Znovu začnu vrtět hlavou a nemůžu přestat.

„Hej.“ Zeke mi položí ruce na ramena. „Nejde o tebe, ale o ni, pamatuješ? Děláš něco, co by se jí líbilo, za co by na tebe byla hrdá. Jasný?“

Má pravdu. Teď to přece nevzdám, teď z toho nevycouvám. Ne, dokud si pamatuju, jak se usmívala, když jsme spolu lezli na ruské kolo, s jakým sebezapřením čelila v simulacích svému strachu.

„Jak jezdila Tris?“

„Hlavou napřed,“ odpoví Zeke.

„Fajn.“ Podám mu urnu. „Připevni ji za mě. A otevři víko.“

Vlezu do úvazu, ale ruce se mi klepou tak, že se ho po stranách sotva chytím. Zeke mi upevní popruhy kolem zad a nohou a pak za mě zaklíní urnu hrdlem nahoru, aby se popel za letu samovolně rozprášil. Vrhnu poslední pohled na Lake Shore Drive, ztěžka polknu a odrazím se.

Najednou chci zastavit, ale už je pozdě, protože se řítím k zemi. Vřeštím tak, až mně samotnému zaléhají uši. Můj řev vyvěrá z nejhlubších útrob, plní mi plíce a vstupuje až do hlavy.

Vítr mě bodá do očí, ale přesto je otevřu a v jediném okamžiku své slepé paniky pochopím, proč Tris tuhle pozici milovala – protože měla pocit, že létá, že je jako pták.

Pořád cítím onu prázdnotu pod sebou, a jako bych se díval sám do sebe a ta ústa mě chtěla pohltit.

Teprve pak si uvědomím, že jsem se zastavil. Kolem mě poletují poslední zbytky popela jako šedé sněhové vločky, až se i ty rozplynou.

Sotva pár metrů pode mnou je země, můžu seskočit. Ostatní už čekají v kruhu a ze svých rukou vytvořili živou síť, která má zmírnit můj pád. Přitisknu obličej k popruhu a rozesměju se.

Hodím jim prázdnou urnu, zkroutím ruce za záda a rozepnu si přezky na popruzích. Padnu svým přátelům do náruče jako kámen. Do zad a do nohou se mi zaryjí jejich kosti, pak mě spustí na zem.

Nevěřícně se zadívám na Hancockův mrakodrap a na chvíli zavládne ticho. Nikdo neví, co říct. Caleb se na mě opatrně usměje.

Christina rozmrká slzy a křikne: „Koukejte! Už jede Zeke!“

Zeke se k nám řítí v černém postroji. Nejdřív připomíná tečku, pak kuličku a nakonec černě opásanou postavu. Když u nás zvolna zastaví, zaječí radostí. Natáhnu ruku a chytím Amara za předloktí. Druhou rukou uchopím Cařinu bledou ruku. Usměje se na mě, ale v jejím úsměvu je patrný smutek. To už do nás svým ramenem vráží rozesmátý Zeke, který se s pusou od ucha k uchu nechá kolébat jako malé dítě.

„Tomu říkám jízda. Tak co, Čtyřko, jedeš znovu?“ zeptá se. Nezaváhám ani na chvíli. „Rozhodně ne.“

Cestou k vlaku jdeme roztroušeně. Shauna zkouší své nové ortézy, Zeke před sebou tlačí prázdný vozíček a baví se s Amarem. Matthew, Cara a Caleb jdou spolu a o něčem, co my ostatní nikdy nepochopíme, vzrušeně diskutují. Christina se ke mně přikrade a položí mi ruku na rameno.

„Šťastný Den volby,“ popřeje mi. „Teď se tě zeptám, jak se opravdu máš, a ty mi po pravdě odpovíš.“

Občas takhle spolu mluvíme, dáváme si rozkazy. Je to zvláštní, ale patří mezi mé nejlepší přátele, i když se do sebe často pustíme jako psi.

„Mám se dobře,“ odpovím. „Je to těžký. Vždycky už bude.“

„Já vím,“ odpoví.

Jdeme jako poslední. Mineme stále ještě opuštěné budovy s tmavými okny a přejdeme po mostě přes močál.

„Život občas stojí za houby,“ řekne. „Ale víš, co mě drží nad vodou?“ Povytáhnu obočí.

Z legrace mě napodobí.

„Chvíle, kdy zrovna za houby nestojí,“ dopoví. „Vtip je v tom nepropásnout je.“

Usměje se, já taky a společně vyjdeme po schodech na nástupiště.

Už jako kluk jsem věděl: Život zanechává šrámy, na každém z nás. A nikdo s tím nic nenadělá.

Ale začínám se učit i něco jiného: Že šrámy se mohou zahojit. Že každý z nás může někomu pomoct.