DIVERGENCIA

Veronica Roth

SLOVART

Copyright © 2011 by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperCollins Children’s Books, a division of HarperCollins Publishers.

Translation © Elena Guričanová 2011

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

ISBN 978-80-556-0300-1

Venujem mame,

s ktorou som prežila podobný okamih ako Beatrice: uvedomila som si jej silu a zrazu mi nešlo do hlavy, prečo som ju tak dlho nepostrehla.

PRVÁ KAPITOLA

DOMA MÁME JEDINÉ ZRKADLO, skryté za posuvným panelom v chodbičke na hornom poschodí. Podľa pravidiel mojej frakcie sa k nemu môžem priblížiť len druhý deň každého tretieho mesiaca, keď mi mama strihá vlasy.

Sedím na stoličke, mama stojí za mnou s nožnicami v ruke a strihá. Pramene vlasov padajú na zem a vytvárajú okolo mňa prstenec nevýraznej plavej farby.

Keď mama skončí, zhrnie mi vlasy dozadu a stiahne ich do uzla. Tvári sa pokojne a neochvejne sa sústredí na prácu. Umenie sebazaprenia ovláda dokonale. Ja to o sebe povedať nemôžem.

Využijem chvíľku nepozornosti a nenápadne mrknem na vlastný odraz. Nie z márnivosti, ale zo zvedavosti. Za tri mesiace sa s človekom môže stať všeličo. V zrkadle sa odráža úzka tvár, veľké okrúhle oči a dlhý tenký nos. Stále vyzerám ako malé dievčatko, hoci som niekedy v priebehu posledných mesiacov dovŕšila šestnásť rokov. Ostatné frakcie oslavujú narodeniny, ale my nie. Načo by sme strácali čas takým sebeckým pôžitkom?

„Hotovo,“ povie mama, keď mi upevní uzol. Naše pohľady sa stretnú v zrkadle. Nestihla som odvrátiť zrak, ale nenapomenie ma, len sa usmieva na náš spoločný odraz. Trochu sa zamračím. Prečo ma nevyhreší, že na seba zbytočne zízam?

„Dnes to príde,“ podotkne.

„Áno.“

„Si nervózna?“

Chvíľu pozerám do vlastných očí. Dnes podstúpim test predpokladov a na základe neho zistím, do ktorej z piatich frakcií sa hodím. A zajtra, na rozhodovacej ceremónii, si jednu zvolím a rozhodnem o zvyšku svojho života. Vyberiem si, či zostanem so svojou rodinou, alebo ju navždy opustím.

„Nie,“ poviem. „Test nemusí ovplyvniť moje rozhodnutie.“

„Správne,“ usmeje sa. „Poďme sa naraňajkovať.“

„Ďakujem. Za ostrihanie vlasov.“

Pobozká ma na líce a zrkadlo zakryje posuvným panelom. V inom svete by ju asi považovali za krásavicu. Pod sivými šatami skrýva štíhle telo. Má vysoké lícne kosti a dlhé mihalnice, a keď si na noc rozpustí vlasy, padajú jej na plecia v bohatých vlnách. Lenže Sebazaprenie jej káže, aby svoju krásu zakrývala.

Spolu prejdeme do kuchyne. V takéto rána, keď brat pripravuje raňajky, otec číta noviny a roztržito ma hladí po vlasoch a mama si pohmkáva pri upratovaní stola, ma najväčšmi mrzí, že od nich chcem odísť.

* * *

Autobus smrdí výfukovým plynom. Zakaždým, keď prejde cez výmoľ na ceste, ma trhne z jednej strany na druhú, hoci celou silou zvieram sedadlo, aby som sa udržala na mieste.

Môj starší brat stojí v uličke a drží sa tyče nad hlavou, aby nespadol. Nepodobáme sa na seba. Caleb zdedil otcove tmavé vlasy a zahnutý nos a mamine zelené oči a jamky na lícach. Keď bol mladší, tá kombinácia čŕt vyzerala zvláštne, ale teraz mu pristane. Keby nepochádzal zo Sebazaprenia, spolužiačky by na ňom určite mohli oči nechať.

Po mame zdedil aj nekonečnú obetavosť. Bez váhania prepustil svoje sedadlo nevrlému chlapíkovi z Otvorenosti, ktorý mal na sebe tradičnú uniformu svojej frakcie: čierny oblek s bielou kravatou. Členovia Otvorenosti si nadovšetko cenia úprimnosť a pravdu vidia čierno-bielo. Podľa toho sa aj obliekajú.

Keď sa približujeme k centru mesta, medzery medzi budovami sa zužujú a cesty vyhladzujú. Z hmly sa vynára mrakodrap, kedysi známy ako Sears Tower, dnes ho voláme Centrála. Týči sa ako čierny stĺp na horizonte. Autobus prejde popod nadjazd s koľajnicami. Nikdy som necestovala vlakom, hoci premávajú bez prestania a koľaje vedú všade. Vozia sa nimi len Neohrození.

Pred piatimi rokmi dobrovoľníci zo Sebazaprenia opravili niektoré cesty. Začali v strede mesta a pokračovali smerom k okrajom, až kým sa im neminul materiál. Cesty v blízkosti nášho domu sú stále hrboľaté a popraskané a nedá sa po nich bezpečne jazdiť. Nevadí, aj tak nemáme auto.

Caleb sa tvári pokojne aj v rozheganom autobuse. Pevnejšie schmatne tyč, aby udržal rovnováhu, a sivý rukáv sa mu zošuchne dolu. Očami kmitá na všetky strany a ja viem, že pozoruje ľudí okolo. Snaží sa vidieť iba ich a zabudnúť pritom na seba. Otvorení pokladajú za najdôležitejšiu hodnotu pravdovravnosť, ale my zo Sebazaprenia uprednostňujeme obetavosť.

Keď autobus zastane pred školou, vstanem a snažím sa pretlačiť okolo muža z Otvorenosti. Potknem sa o jeho topánky a zachytím sa Calebovej ruky. Zavadzajú mi pridlhé nohavice a ladná chôdza mi nikdy veľmi nešla.

V meste fungujú tri školy: Nižší stupeň, Stredný stupeň a Najvyšší stupeň. Budova Najvyššieho stupňa je najstaršia. Postavili ju zo skla a z ocele, rovnako ako všetky okolo nej. Pred ňou stojí vysoká kovová socha, na ktorú sa po vyučovaní škriabu decká z Neohrozenosti a navzájom sa povzbudzujú, aby vyliezli čoraz vyššie. Minulý rok jedno dievča spadlo a zlomilo si nohu. Sestričku som bežala zavolať ja.

„Dnes je test predpokladov,“ pripomeniem. Caleb je starší len o necelý rok, takže chodíme do toho istého ročníka.

Prikývne, práve keď prechádzame cez vchodové dvere. V momente, keď vojdeme, sa mi napnú všetky svaly v tele. V škole vládne vzrušenie, všetci šestnásťroční si zjavne chcú naplno vychutnať posledný deň. Po rozhodovacej ceremónii sa už do školských chodieb pravdepodobne nevrátime. Ďalšie vzdelávanie nám zabezpečia frakcie, ktoré si vyberieme.

Dnes nám vyučovacie hodiny skrátili na polovicu, aby sme ich všetky stihli pred testom predpokladov, ktorý nás čaká po obede. Už teraz mi rýchlejšie bije srdce.

„Ty sa veľmi nebojíš, čo ti na teste povedia, mám pravdu?“ pýtam sa Caleba.

Zastaneme na križovatke chodieb, odkiaľ on pôjde jedným smerom na pokročilú matematiku a ja druhým na dejepis frakcií.

Zdvihne na mňa obočie. „A ty?“

Mohla by som sa priznať, že ma už celé týždne trápi, ktorú frakciu mi test vyberie – Sebazaprenie, Otvorenosť, Informovanosť, Harmóniu alebo Neohrozenosť?

Radšej sa usmejem a poviem, že ani nie.

Opätuje mi úsmev. „No… tak ti želám pekný deň.“

Kráčam na dejepis frakcií a hryziem si spodnú peru. Vôbec mi neodpovedal na otázku.

Chodby sú tesné, hoci svetlo prenikajúce cez okná vytvára ilúziu priestoru. Škola patrí k málo miestam, kde sa mládež v našom veku môže stretávať s členmi iných frakcií. Dnes davom pulzuje nová energia, horúčka posledného dňa.

Dievča s dlhými kučeravými vlasmi mi zakričí „Čau!“ rovno pri uchu a zamáva na vzdialenú kamarátku. Rukávom bundy ma udrie do líca. Potom do mňa strčí chalan z Informovanosti v modrom svetri. Stratím rovnováhu a tvrdo dopadnem na zem.

„Z cesty, drevo,“ vyštekne a ponáhľa sa ďalej.

Do tváre sa mi nahrnie horúčava. Vstanem a oprášim sa. Pár spolužiakov zastalo, keď som spadla, ale nikto mi neponúkol pomoc. Očami ma sledujú až po koniec chodby. Takéto veci sa ľuďom z mojej frakcie stávajú už celé mesiace. Informovaní šíria o členoch Sebazaprenia nepriateľské reči, ktoré už zasiahli aj do vzťahov v škole. Sivé šaty, jednoduchý účes a nenápadné správanie typické pre moju frakciu by mi mali pomôcť zabudnúť na seba a uľahčiť aj ostatným, aby si ma nevšímali. Lenže teraz zo mňa robia terč.

Zastanem pri okne v krídle E a čakám na príchod deciek z Neohrozenosti. Robievam to každé ráno. Presne o 7.25 dokazujú svoju odvahu vyskakovaním z idúceho vlaku.

Môj otec ich prezýva „pekelníci“. Všetci majú čierne oblečenie, pírsingy a tetovania. Ich prvoradou úlohou je strážiť plot okolo mesta. Netuším však, pred čím.

Mala by som zneistieť. Mala by som uvažovať, čo má kovový krúžok v nose spoločné s odvahou, vlastnosťou, ktorú si najväčšmi cenia. Namiesto toho od nich nevládzem odtrhnúť oči.

Zapíska vlak. Ten zvuk mi zavibruje až v hrudi. Reflektor lokomotívy bliká, vlak sa rúti okolo školy a škrípe na železných koľajniciach. Z posledných vagónov idúceho vlaku sa vyvalí masa mladých mužov a žien v tmavom oblečení, niektorí padnú a kotúľajú sa po zemi, iní sa pár krokov potácajú, aby vzápätí opäť našli rovnováhu. Jeden chalan so smiechom chytí nejaké dievča okolo pliec.

Pozorovanie Neohrozených je hlúpy zlozvyk. Odvrátim sa od okna a pretlačím sa davom na hodinu dejepisu.

DRUHÁ KAPITOLA

TESTY SA ZAČÍNAJÚ po obede. Sedíme pri dlhých stoloch v jedálni. Ľudia, ktorí majú celú tú procedúru na starosti, zakaždým vyvolávajú desať mien, presne toľko je testovacích miestností. Sedím vedľa Caleba, oproti je naša suseda Susan.

Susanin otec cestuje za prácou po celom meste, takže má auto a každý deň ju vozí do školy a domov. Odvoz ponúkol aj nám, ale Caleb povedal, že radšej odchádzame neskôr a nechceme mu robiť starosti.

Jasné, prijať od niekoho láskavosť by nám v živote nenapadlo.

Testy väčšinou vykonávajú dobrovoľníci zo Sebazaprenia, len vo dvoch miestnostiach sú zástupcovia Informovanosti a Neohrozenosti. Podľa pravidiel totiž nikoho nemôže testovať príslušník rovnakej frakcie. Pravidlá navyše tvrdia, že sa nesmieme nijako pripravovať, vôbec teda netuším, čo ma čaká.

Pohľadom zablúdim od Susan k stolom na opačnom konci miestnosti. Decká z Neohrozenosti sa rehocú, vykrikujú a hrajú karty. Pri ďalšom zhluku stolov budúci členovia Informovanosti debatujú ponad otvorené knihy a noviny, neustále sa ženú za vedomosťami.

Hlúčik dievčat z Harmónie, oblečených v červených a žltých šatách, sedí v kruhu na dlážke. Hrajú nejakú hru, pri ktorej tlieskajú a vyspevujú rýmovačku. Každú chvíľu zaznie salva smiechu, keď niektorá vypadne a musí si sadnúť do stredu. Pri stole neďaleko nich chalani z Otvorenosti naširoko gestikulujú. Vyzerá to, že sa hádajú, ale asi nejde o nič vážne, lebo niektorí sa stále usmievajú.

Pri stole Sebazaprenia ticho sedíme a čakáme. Zvyky jednotlivých frakcií diktujú aj správanie vo voľnom čase, bez ohľadu na to, čo sa páči jednotlivým členom. Pochybujem, že by sa všetkým Informovaným chcelo v jednom kuse študovať, alebo všetkým z Otvorenosti viesť oduševnené debaty, ale všetci sú voči tradíciám rovnako bezmocní ako ja.

V ďalšom kole zavolajú Caleba. Sebavedomo zamieri k východu. Nemusím mu zaželať veľa šťastia ani ho uistiť, že nemá dôvod na obavy. Vie, kam patrí, podľa mňa to vedel odjakživa. V mojej najstaršej spoločnej spomienke máme štyri roky. Vyhrešil ma, že som na ihrisku nedala svoje švihadlo dievčatku, ktoré sa nemalo s čím hrať. Už mi nerobí prednášky často, ale ten vyčítavý pohľad mi navždy utkvel v pamäti.

Snažila som sa vysvetliť mu, že nemám rovnaké podvedomé reakcie ako on – v autobuse mi ani nenapadlo, že by som mala toho chlapíka z Otvorenosti pustiť na svoje miesto –, ale akoby mi nerozumel. „Rob, čo musíš,“ povie mi zakaždým. Jemu sa to vždy darilo. Mne by to malo ísť rovnako ľahko.

Skrúti sa mi žalúdok. Zavriem oči a otvorím ich až po desiatich minútach, keď si Caleb sadne späť na miesto.

Je bledý ako stena. Prejde si dlaňami po stehnách, aby si ich utrel od potu, rovnako ako to robievam ja, a keď ich zdvihne, trasú sa mu prsty. Otvorím ústa, že sa ho niečo opýtam, ale nedostanem zo seba ani slovo. Nesmiem sa ho opýtať na výsledok a on mi ho nesmie prezradiť.

Dobrovoľník zo Sebazaprenia vyvoláva ďalšie mená. Dve z Neohrozenosti, dve z Informovanosti, dve z Harmónie, dve z Otvorenosti a potom: „Zo Sebazaprenia: Susan Blacková a Beatrice Priorová.“

Vstanem, lebo musím, ale najradšej by som zostala na stoličke až do skonania sveta. Mám pocit, že sa mi v hrudi nadúva bublina, ktorá ma už-už roztrhne zvnútra. Nasledujem Susan k východu. Decká, okolo ktorých prechádzame, nás pravdepodobne nevedia rozlíšiť. Nosíme rovnaké oblečenie a rovnaký účes z blond vlasov. Jediný rozdiel je v tom, že Susan asi nebojuje s nutkaním na vracanie, a pokiaľ dobre vidím, nemusí si kŕčovito zvierať lem košele, aby upokojila roztrasené ruky.

Za jedálňou nás čaká desať miestností. Používajú sa iba na testy, ešte som v žiadnej nebola. Na rozdiel od ostatných miestností v škole nie sú oddelené sklom, ale zrkadlami. Pozorujem samu seba, ako kráčam k jednej z nich, bledá a vystrašená. Susan sa na mňa nervózne usmeje a zamieri do dverí číslo 5. Vojdem do šestky, kde ma čaká žena z Neohrozenosti.

Vyzerá menej drsne než mladí Neohrození, ktorých poznám. Má drobné, tmavé, mierne zošikmené oči a na sebe rifle a čierne sako ako z mužského obleku. Až keď sa otočí, aby zavrela dvere, všimnem si jej tetovanie vzadu na krku, čierno-bieleho sokola s červeným okom. Keby mi srdce nevyskočilo až do krku, spýtala by som sa jej, čo symbolizuje. Určite niečo zaujímavé.

Aj vnútorné steny miestnosti sú obložené zrkadlami. Vidím svoj odraz zo všetkých uhlov: sivú látku, pod ktorou sa mi stráca chrbát, dlhý krk, ruky s kostnatými hánkami, červené, lebo sa mi do nich nahrnula krv. Zo stropu žiari biele svetlo. V strede miestnosti stojí kreslo so sklápacím operadlom, podobné ako u zubára, a vedľa neho akýsi prístroj. Vyzerá to ako miesto, kde sa dejú príšerné veci.

„Neboj sa,“ ubezpečuje ma žena. „Nebolí to.“

Má rovné čierne vlasy, ale v ostrom svetle vidím, že ich pretkávajú šedivé pramienky.

„Sadni si a urob si pohodlie,“ povie. „Volám sa Tori.“

Nemotorne si sadnem na kreslo a klesnem dozadu, hlavu si položím na opierku. Od silného svetla ma bolia oči. Tori sa zaoberá prístrojom napravo odo mňa. Snažím sa sústrediť na ňu, nie na drôty v jej rukách.

„Prečo ten sokol?“ vyhŕknem, keď mi priloží elektródu na čelo.

„V živote som nestretla zvedavca zo Sebazaprenia,“ povie so zdvihnutým obočím.

Strasiem sa a na rukách mi vyskočí husia koža. Moju zvedavosť možno hodnotiť ako chybu, zradu hodnôt Sebazaprenia.

S tichým zahmkaním mi pripevní na čelo ďalšiu elektródu a vysvetlí: „V niektorých starovekých kultúrach sokol symbolizoval slnko. V čase, keď som si to tetovanie dávala robiť, som verila, že so slnkom nakresleným na tele sa nebudem báť tmy.“

Snažím sa odolať ďalšej otázke, ale nemôžem si pomôcť. „Bojíte sa tmy?“

„Bála som sa tmy,“ opraví ma.

Ďalšiu elektródu pritlačí na vlastné čelo a pripojí k nej drôt. Pokrčí plecami. „Teraz mi pripomína strach, ktorý som prekonala.“

Stojí za mnou. Operadlá na ruky zvieram tak tuho, až mi hánky zbelejú. Tori si pritiahne klbko drôtov a pripája ich k sebe, ku mne a k stroju za sebou. Potom mi podá ampulku s priezračnou tekutinou.

„Vypi to,“ prikáže mi.

„Čo to je?“ V hrdle mi navrie hrča. Sťažka preglgnem. „Čo sa stane?“

„To ti nemôžem prezradiť. Dôveruj mi.“

Vydýchnem z pľúc všetok vzduch a vylejem si obsah ampulky do úst. Oči sa mi automaticky zavrú.

* * *

Otvorím ich po malej chvíľke, ale nachádzam sa úplne inde. Opäť stojím v školskej jedálni, lenže dlhé stoly sú prázdne a cez sklené steny vidím, že vonku sneží. Na stole predo mnou ležia dva košíky. V jednom je hruda syra, v druhom nôž dlhý ako moje predlaktie.

Spoza mňa sa ozve ženský hlas: „Vyber si.“

„Prečo?“ pýtam sa.

„Vyber si,“ zopakuje.

Obzriem sa ponad plece, ale nikto tam nestojí. Otočím sa späť ku košíkom. „Načo mi to bude?“

„Vyber si!“ skríkne.

Keď vykríkne, môj strach sa vyparí a nahradí ho tvrdohlavosť. Zamračím sa a prekrížim si ruky na hrudi.

„Ako chceš,“ povie hlas.

Košíky zmiznú. Počujem zaškrípanie dverí a obzriem sa, kto prichádza. Nie je to človek, ale zviera. Pár metrov odo mňa stojí pes so špicatým ňufákom. Krčí sa pri zemi, zakráda sa ku mne a cerí biele zubiská. Z hrdla sa mu vyderie hlboké zavrčanie. Pochopím, načo by sa mi zišiel ten syr. Alebo nôž. No už je neskoro.

Pomyslím na útek, ale pes by ma určite dobehol. V zápase by som ho neporazila. Treští mi v hlave. Musím sa rozhodnúť. Môžem preskočiť stôl a použiť ho ako štít. Nie, na skákanie cez stôl som príliš malá, a príliš slabá na to, aby som ho prevrátila.

Pes zavrčí a takmer cítim, ako mi ten zvuk vibruje v lebke.

V učebnici biológie som sa dočítala, že psy vedia vyňuchať strach, lebo ľudské žľazy vylučujú v strese rovnakú chemikáliu ako korisť. Pach strachu ich nahucká do útoku. Pes sa ku mne pomaličky blíži a pazúrmi škriabe dlážku.

Nemôžem utiecť. Nemôžem bojovať. Namiesto toho vdychujem jeho smradľavý dych a snažím sa neuvažovať, čo asi pred chvíľou zožral. V očiach mu nevidím žiadne bielka, len lesklú temnotu.

Čo ešte viem o psoch? Nemala by som sa im dívať do očí. Považujú to za znak agresie. Pamätám si, že kedysi som modlikala, aby mi otec kúpil psíka, ale teraz, s pohľadom upretým na zem pred labami chlpatého útočníka, si fakt neviem spomenúť prečo. Blíži sa a stále vrčí. Keď pohľad do očí znamená agresiu, ako mu naznačím ochotu podriadiť sa?

Dýcham nahlas, ale pravidelne. Vôbec sa mi nepáči predstava, že by som si pred psom mala ľahnúť na zem, s tvárou vo výške jeho tesákov, ale lepšiu možnosť nemám. Natiahnem nohy za seba a opriem sa o lakte. Pes lezie bližšie a bližšie, až kým na tvári nepocítim jeho teplý dych. Trasú sa mi ruky.

Zabreše mi do ucha a ja zatnem zuby, aby som neskríkla.

O líce sa mi obtrie čosi drsné a vlhké. Pes prestal vrčať, a keď zdvihnem hlavu, zbadám, že dychčí. Oblizol mi tvár. Zamračím sa a sadnem si na päty. Pes mi vyloží laby na kolená a oblizne mi bradu. Znechutene sa odtiahnem, utriem si z pokožky sliny a zasmejem sa.

„Takže nie si až taká strašná obluda, čo?“

Pomaly vstanem, aby som ho nevyľakala, ale pes mi už vôbec nepripomína zviera, ktorému som čelila pred niekoľkými sekundami. Vystriem ruku, opatrne, aby som ju v prípade potreby mohla rýchlo odtiahnuť. Pes mi obtrie hlavu o dlaň. Zrazu sa poteším, že som si nevybrala nôž.

Žmurknem, a keď otvorím oči, na opačnej strane miestnosti stojí dievčatko v bielych šatách. Natiahne obe ruky a zapiští: „Havko!“

Rozbehne sa k psovi vedľa mňa. Otvorím ústa, aby som ju varovala, ale neskoro. Pes sa otočí. Namiesto vrčania zabreše a cvakne zubami, svaly sa mu napnú ako drôtené uzly. Už-už sa na ňu vrhne. Bez rozmýšľania skočím, celou váhou sa hodím na psa a rukami mu oblapím hrubý krk.

Hlavou narazím do zeme. Pes zmizol a dievčatko tiež. Ocitla som sa sama, v prázdnej testovacej miestnosti. Pomaly sa otáčam okolo vlastnej osi, ale nevidím sa v žiadnom zrkadle. Otvorím dvere a vykročím von, lenže nie na chodbu, ale do autobusu. Všetky sedadlá sú obsadené.

Stojím v uličke a držím sa tyče. Neďaleko sedí muž s novinami. Tvár má skrytú za nimi, ale vidím mu ruky. Pokrývajú ich jazvy ako po popáleninách. Noviny stíska tak pevne, ako keby ich chcel pokrčiť.

„Poznáš toho chlapa?“ spýta sa ma. Poklepe fotku na prednej strane novín, pod titulkom Brutálneho vraha konečne chytili! Zízam na slovo vrah. Už dlho som ho nikde nevidela, ale už samotné písmená mi naháňajú hrôzu.

Na obrázku je mladý muž s nevýraznou tvárou a bradou. Zdá sa mi, že ho poznám, ale neviem si spomenúť odkiaľ. A zároveň tuším, že by som to tomu mužovi nemala povedať. To by nemuselo dopadnúť dobre.

„Takže?“ Podľa hlasu si domyslím, že sa hnevá. „Poznáš ho?“

Zlý nápad. Nie, veľmi zlý nápad. Srdce mi búši a zvieram tyč, aby som zamaskovala roztrasené ruky, nech ma neprezradia. Keby som mu povedala, že muža z novín poznám, stalo by sa mi niečo strašné. Ale môžem ho presvedčiť, že ho nepoznám. Môžem si odkašľať a pokrčiť plecami, lenže to by bola lož.

Odkašlem si.

„Poznáš ho?“ zopakuje.

Pokrčím plecami.

„Áno?“

Telom mi prebehne triaška. Nemám sa prečo báť, je to len test, nedeje sa to naozaj. „Nie,“ poviem nenútene. „Netuším, kto to je.“

Vstane a konečne mu vidím do tváre. Má tmavé okuliare a ústa skrivené do úškľabku. Líca má zjazvené, presne ako ruky. Nakloní sa tesne ku mne. Dych mu páchne po cigaretách. Len test, pripomeniem si. Je to len test.

„Klameš,“ vyštekne. „Klameš!“

„Neklamem.“

„Vidím ti to na očiach.“

Vystriem sa. „Nevidíte.“

„Ak ho poznáš, mohla by si ma zachrániť,“ povie potichu, „mohla by si ma zachrániť. Zachrániť!“

Prižmúrim oči. „Naozaj,“ trvám na svojom. Zatnem zuby. „Nepoznám ho.“

TRETIA KAPITOLA

PREBERIEM SA SO SPOTENÝMI dlaňami a s výčitkami svedomia, zvalená na kresle v miestnosti obloženej zrkadlami. Keď nakloním hlavu dozadu, uvidím Tori. Stíska pery a skladá nám z hláv elektródy. Čakám, či mi o teste niečo povie – že sa skončil, alebo že som ho zvládla dobre, hoci neviem, ako by som mohla v takomto teste zlyhať. Lenže ona mi len mlčky zloží drôty z čela.

Nakloním sa dopredu a utriem si dlane do nohavíc. Musela som urobiť niečo zlé, aj keď sa to stalo iba v mojej mysli. Tori sa tvári čudne. Rozmýšľa, ako mi povedať, že mám príšerný charakter? Najradšej by som bola, keby to jednoducho vyklopila a hotovo.

„Musím povedať,“ ozve sa konečne, „že si ma zmiatla. Ospravedlň ma. Hneď sa vrátim.“

Zmiatla?

Pritiahnem si kolená k hrudi a skryjem si do nich tvár. Škoda, že sa mi nechce plakať, slzy by mi možno priniesli úľavu. Ako môže človek vybuchnúť v teste, na ktorý sa nesmie nijako pripravovať?

Čas ubieha a moja nervozita silnie. Dlane si utieram každých pár sekúnd, lebo sa mi stále potia, a možno aj preto, že ma ten pohyb upokojuje. Čo ak mi povedia, že sa nehodím do žiadnej frakcie? Skončila by som na ulici s bezprizornými. To by som nezvládla. Ľudia, ktorí nepatria do žiadnej frakcie, nežijú len v chudobe a nepohodlí, sú načisto oddelení od spoločnosti. Prišli o to najdôležitejšie: o komunitu.

Mama mi kedysi hovorila, že ľudia nemôžu prežiť odkázaní sami na seba, a keby aj mohli, nechceli by. Bez frakcie náš život nemá zmysel.

Pokrútim hlavou. Nemôžem rozmýšľať takýmto spôsobom. Musím si udržať chladnú hlavu.

Dvere sa konečne otvoria a vojde Tori. Pevne zovriem operadlá kresla.

„Prepáč, že som ťa vystrašila,“ povie. Stojí mi pri nohách s rukami vo vreckách. V bledej tvári má napätý výraz.

„Beatrice, dosiahla si nejednoznačné výsledky,“ oznámi. „Za normálnych okolností každá fáza simulácie vylúči jednu alebo viaceré frakcie, ale v tvojom prípade vypadli iba dve.“

Vyvalím na ňu oči. „Dve?“ spýtam sa. Cez stiahnuté hrdlo ledva rozprávam.

„Keby si prejavila automatický odpor k nožu a vzala syr, simulácia by pokračovala podľa iného scenára, ktorý by mohol potvrdiť tvoje predpoklady pre Harmóniu. Nestalo sa to, takže Harmónia neprichádza do úvahy.“ Tori sa poškriabe na zátylku. „Bežne simulácia pokračuje lineárne a vylučuje frakcie jednu po druhej, až kým nezostane jediná. Na základe tvojich rozhodnutí nemohla vypadnúť Otvorenosť, tak som musela zmeniť simuláciu a poslať ťa do autobusu. Tam ju vylúčila tvoja vytrvalá neochota povedať pravdu.“ Zdvihne jeden kútik úst. „S tým si nelám hlavu. Iba Otvorení v tej situácii povedia pravdu.“

Spadne mi kameň zo srdca, aspoň jeden z mnohých. Možno nie som až taká zlá.

„No, vlastne to nie je úplne presné. Pravdu povedia kandidáti vhodní pre Otvorenosť… a Sebazaprenie,“ opraví sa. „Z toho vyplýva, že máme problém.“

Padne mi sánka.

„Najprv si sa hodila na psa, aby si pred ním zachránila to dievčatko, čo dokazuje predpoklad pre Sebazaprenie… ale potom, keď ti ten muž povedal, že pravda ho zachráni, stále si ju odmietala vysloviť. To sa do Sebazaprenia nehodí.“ Vzdychne. „Neušla si pred psom, čo by naznačovalo, že patríš do Neohrozenosti. Rovnako, ako keby si vzala nôž, ale to si takisto neurobila.“

Odkašle si a pokračuje: „Tvoja inteligentná reakcia na psa naznačuje silný predpoklad pre Informovanosť. Netuším, čo si mám myslieť o tvojej nerozhodnosti v prvej fáze, ale…“

„Počkajte,“ preruším ju. „Takže neviete, do ktorej frakcie sa hodím?“

„Áno aj nie. Dospela som k záveru, že prejavuješ rovnaké predpoklady pre Sebazaprenie, Informovanosť a Neohrozenosť. Ľudia s takýmto výsledkom…“ obzrie sa ponad plece, akoby čakala, že sa za ňou niekto objaví, „sa označujú ako… divergentní.“ Posledné slovo povie tak potichu, že ho sotva počujem, a do tváre sa jej vráti napätý, ustarostený výraz. Obíde stoličku a nakloní sa ku mne.

„Beatrice, za žiadnych okolností to nikomu nehovor,“ varuje ma. „Ide o veľa.“

„Viem, že nesmieme prezradiť svoje výsledky,“ prikývnem.

„Nie.“ Tori si kľakne vedľa kresla a položí ruky na operadlo. Naše tváre delí len pár centimetrov. „Myslela som to inak. Nechcem povedať, že to nesmieš prezradiť teraz. Nesmieš to prezradiť nikomu a nikdy, nech sa stane čokoľvek. Divergencia je extrémne nebezpečná. Rozumieš?“

Nerozumiem, ako by ma mohol ohroziť nerozhodný výsledok, ale prikývnem. Aj tak by som o teste nechcela hovoriť.

„Jasné.“ Odlepím ruky z operadla a vstanem. Podlamujú sa mi nohy.

„Navrhujem, aby si išla domov,“ radí mi Tori. „Máš o čom rozmýšľať a čakanie na ostatných by ti veľmi neprospelo.“

„Musím povedať bratovi, kam idem.“

„Dám mu vedieť.“

Cestou von si priložím ruku na čelo a hľadím do zeme. Nevládzem jej pozrieť do očí. Nevládzem ani pomyslieť na zajtrajšiu rozhodovaciu ceremóniu.

Musím sa rozhodnúť sama, bez ohľadu na test.

Sebazaprenie. Informovanosť. Neohrozenosť.

Divergencia.

* * *

Radšej nejdem autobusom. Keby som prišla domov príliš skoro, otec by si to večer všimol pri kontrole domového denníka a musela by som vysvetliť, čo sa stalo. Vyberiem sa teda pešo. Musím zastihnúť brata, kým stihne niečo povedať rodičom. Našťastie, Caleb vie udržať tajomstvo.

Kráčam stredom cesty. Autobusy sa vždy tlačia na krajnicu, takže tam je to bezpečnejšie. Na uliciach poblíž nášho domu občas zazriem úseky so žltými čiarami. Teraz, keď zostalo tak málo áut, ich už nepotrebujeme. Ani semafory, ale niekde ešte nebezpečne visia nad cestou a vyzerá to, že každú chvíľu spadnú.

Obnova prebieha postupne, v meste sa striedajú čisté nové budovy so starými a rozpadnutými. Najviac nových budov stojí pri močiari, ktorý bol kedysi jazerom. Väčšinu renovačných prác má na starosti dobrovoľnícka agentúra, v ktorej robí moja mama.

Z pohľadu nezúčastneného pozorovateľa mi životný štýl členov Sebazaprenia pripadá krásny. Keď sledujem našu rodinu, ako funguje v dokonalom súlade; keď ideme na večierok a potom všetci spoločne upracú, hoci ich o to nikto neprosil; keď vidím Caleba, ako cudzím ľuďom pomáha odniesť nákup; vždy sa do nášho života opäť zamilujem. Problémy nastanú, až keď sa ho pokúšam aktívne prežívať. Pripadám si ako pokrytec.

Lenže keby som prestúpila do inej frakcie, musela by som opustiť svoju rodinu. Navždy.

Prechádzam pásom ruín a rozlámaných chodníkov na okraji štvrte Sebazaprenia. Cesta sa niekde úplne prepadla a odhalila kanále a prázdne tunely, ktorým sa opatrne vyhýbam. Niektoré miesta tak smrdia splaškami a odpadkami, že si musím zapchávať nos.

V takomto svete žijú bezprizorní. Zlyhali v iniciačnej skúške do frakcie, ktorú si vybrali, takže žijú v chudobe a robia najnepríjemnejšie činnosti. Pracujú ako údržbári, stavební robotníci a smetiari, farbia látky, riadia vlaky a šoférujú autobusy. Za prácu dostávajú jedlo a oblečenie, ale mama hovorí, že všetkého príliš málo.

Na rohu predo mnou stojí bezprizorný, muž. Na sebe má hnedé handry a pokožka na tvári mu ovísa. Pozerá priamo na mňa a ja jeho pohľad opätujem, lebo nevládzem odvrátiť zrak.

„Prosím,“ osloví ma chrapľavým hlasom. „Nemáš niečo na jedenie?“

V hrdle mi navrie hrča. Prísny hlas v mysli mi káže, aby som sklonila hlavu a kráčala ďalej.

Nie. Pokrútim hlavou. Nemala by som sa ho báť. Potrebuje pomoc a ja mu ju musím poskytnúť.

„Áno, mám,“ odpovedám a siahnem do tašky. Otec mi povedal, aby som so sebou vždy nosila jedlo navyše. Práve na takéto príležitosti. Ponúknem mužovi vrecko sušených jabĺk.

Načiahne sa ku mne, ale vrecko si nevezme. Namiesto toho ma schmatne za zápästie. Usmeje sa na mňa. Medzi prednými zubami má medzeru.

„Aké máš pekné oči, moja,“ hovorí mi. „Škoda, že zvyšok nestojí za reč.“

Rozbúši sa mi srdce. Šklbnem rukou k sebe, ale zovretie sa zosilní. V jeho dychu cítim čosi štipľavé a nepríjemné.

„Zlatko, nie si trochu malá na to, aby si sa prechádzala sama?“

Prestanem sa vzpierať a vystriem sa. Viem, že vyzerám mladšie, nemusí mi to pripomínať. „Som staršia, než vyzerám,“ odseknem. „Mám šestnásť.“

Naširoko otvorí ústa a odhalí sivú stoličku s čiernym kráterom v strede. Neviem, či to má byť úsmev, alebo grimasa. „Dnes máš teda veľký deň, že? Posledný deň pred tým, než si vyberieš.“

„Pustite ma,“ nástojím. Hučí mi v ušiach. Môj hlas znie jasne a tvrdo, úplne inak, než som čakala. Mám pocit, že mi vôbec nepatrí.

Som odhodlaná. Viem, čo mám urobiť. Predstavujem si, ako napriahnem lakeť a udriem ho. Vidím vrecko jabĺk, ako letí preč. Počujem dupot svojich utekajúcich nôh. Som pripravená konať.

Lenže on ma vzápätí pustí, vezme si vrecko s jablkami a hovorí: „Vyber si múdro, dievčatko.“

ŠTVRTÁ KAPITOLA

NA NAŠU ULICU PRÍDEM o päť minút skôr než bežne. Členovia Sebazaprenia nesmú nosiť šperky, povolené máme len hodinky, lebo tie slúžia na praktický účel. Moje majú sivý náramok a sklený ciferník. Keď ich správne nakloním, nad ručičkami takmer rozoznám svoj odraz.

Všetky domy na našej ulici vyzerajú úplne rovnako: úsporné a praktické obdĺžniky zo sivého betónu, ani oknami sa neplytvalo. Namiesto trávnikov skôr burina, poštové schránky z matného kovu. Niekomu by sa ten pohľad možno zdal pochmúrny, ale na mňa pôsobí upokojujúco.

Jednoduchosti nedávame prednosť preto, že by sme pohŕdali originalitou, ako si to niekedy vysvetľovali členovia ostatných frakcií. V skutočnosti nám majú naše jednotné domy, oblečenie či účesy pomôcť zabudnúť na vlastné potreby a chrániť nás pred márnivosťou, chamtivosťou a závisťou, ktoré považujeme len za rôzne formy sebectva. Keď rovnako málo vlastníme a málo potrebujeme, nemusíme si závidieť.

Zo všetkých síl sa snažím, aby som si ten život obľúbila.

Sedím na schode pred vchodom a čakám na Caleba. Netrvá to dlho. Neuplynie ani minúta, a už po ulici prichádzajú postavy v sivom. Počujem smiech. V škole sa snažíme neprivolávať na seba pozornosť, ale medzi svojimi sa veselo bavíme. Môj prirodzený sklon k sarkazmu však ani tu nie je vítaný. Sarkastické vtipy sa vždy robia na niečí účet. Možno je lepšie, že mi Sebazaprenie káže, aby som svoj zmysel pre humor krotila. Možno nemusím odísť od rodiny. Keď sa donútim žiť podľa ideálov Sebazaprenia, možno sa moje predstieranie raz premení na skutočnosť.

„Beatrice!“ zvolá Caleb. „Čo sa stalo? Ako sa cítiš?“

„Fajn.“ Prišiel aj so Susan a s jej bratom Robertom. Susan sa na mňa zvláštne pozerá, akoby sa zo mňa od rána stal iný človek. Pokrčím plecami. „Po teste mi prišlo zle. Asi z toho, čo nám dali vypiť. Ale už mi je lepšie.“

Snažím sa presvedčivo usmiať. Susan a Robert mi podľa všetkého uverili, už sa netvária, že sa boja o moje duševné zdravie. Len Caleb na mňa prižmúri oči, robieva to vždy, keď niekoho podozrieva z klamstva.

„Aj vy ste dnes išli autobusom?“ pýtam sa. Vôbec ma nezaujíma, ako sa Susan a Robert dostali domov, ale potrebujem zmeniť tému.

„Otec musel zostať dlhšie v robote,“ vysvetlí Susan, „a povedal nám, že by sme si mali pred zajtrajšou ceremóniou dopriať čas na rozmýšľanie.“

Pri slove ceremónia sa mi rozbúcha srdce.

„Neskôr môžete prísť k nám, ak chcete,“ zdvorilo ich pozve Caleb.

„Vďaka.“ Susan sa naňho usmeje.

Robert na mňa zdvihne obočie. Veľavýznamné pohľady si vymieňame už rok, odkedy Caleb a Susan začali flirtovať tým opatrným spôsobom, aký zvládajú len členovia Sebazaprenia. Caleb pozerá za odchádzajúcou Susan. Musím ho schmatnúť za rameno, aby som ho vytrhla z omámenia. Vtiahnem ho domov a zavriem za nami dvere.

Otočí sa ku mne. Medzi tmavými rovnými čiarami obočia sa mu objaví vráska. Keď sa mračí, väčšmi sa podobá na mamu než na otca. V momente si viem predstaviť, že prežije rovnaký život ako otec: zostane v Sebazaprení, naučí sa nejaké remeslo, ožení sa so Susan, založí si rodinu. Bude to úžasné.

Možno to neuvidím.

„Už mi povieš pravdu?“ spýta sa potichu.

„Pravda je taká, že o tom nemám hovoriť. A ty sa ma nemáš pýtať.“

„Koľkokrát si robíš, čo chceš, bez ohľadu na pravidlá! Prečo nemôžeš aj teraz, keď ide o takú dôležitú vec?“ Vraští obočie a hryzie si okraj pery. Znelo to ako obvinenie, ale myslím, že sa zo mňa snaží vytiahnuť informácie a na odpovedi mu naozaj záleží.

Prižmúrim oči. „A ty mi povieš? Ako dopadol tvoj test, Caleb?“

Stretnú sa nám pohľady. V diaľke zatrúbi vlak, zvuk k nám doľahne tak potichu, že by to mohlo byť aj zavýjanie vetra v aleji. Lenže ja ho vždy spoznám. Pripomína mi Neohrozených, mám pocit, že ma ním volajú k sebe.

„Len nepovedz rodičom, čo sa stalo, hej?“ poprosím brata.

Pár sekúnd mi hľadí do očí a vzápätí prikývne.

Najradšej by som si šla hore ľahnúť. Z testu, prechádzky a stretnutia s bezprizorným som poriadne unavená. Lenže brat ráno urobil raňajky, mama nám nabalila obed a včera chystal večeru otec, takže teraz je rad na mne. Zhlboka sa nadýchnem a zamierim do kuchyne.

Caleb sa ku mne o chvíľu pridá. Zaškrípem zubami. So všetkým mi pomáha. Najväčšmi ma na ňom štve jeho prirodzená dobrota, jeho vrodená obetavosť.

Mlčky pracujeme. Ja varím hrášok na sporáku. On rozmrazí štyri kusy kuraciny. Väčšinou jeme mrazené alebo konzervované jedlo, lebo farmy sú veľmi ďaleko. Mama mi raz vravela, že kedysi niektorí ľudia odmietali kupovať geneticky upravené potraviny, lebo im pripadali neprirodzené. Teraz nám nič iné nezostáva.

Než rodičia prídu domov, stihneme pripraviť večeru a prestrieť stôl. Otec zloží tašku pri dverách a pobozká ma na čelo. Mnohým sa zdá tvrdý a neústupný, možno až príliš, ale má dobré srdce. Snažím sa vidieť ho len z tej lepšej stránky, naozaj sa snažím.

„Ako dopadol test?“ opýta sa ma. Presypem hrášok do servírovacej misy.

„Dobre,“ odpoviem. Do Otvorenosti by som sa naozaj nehodila, klamem bez najmenšieho zaváhania.

„Počula som, že pri jednom teste došlo k problémom,“ podotkne mama. Rovnako ako otec, aj ona pracuje pre vládu, ale stará sa o sociálne projekty. Vybrala aj dobrovoľníkov, ktorí robia testy. Väčšinou riadi projekty na pomoc bezprizorným, ktoré im zabezpečujú jedlo, ubytovanie a pracovné príležitosti.

„Naozaj?“ uisťuje sa otec. Pri testoch sa málokedy stane niečo výnimočné.

„Neviem o tom veľa, ale kamarátka Erin mi povedala, že jeden test nejakým spôsobom zlyhal, takže výsledok bolo treba nahlásiť ústne.“ Mama ukladá servítky k tanierom. „Tomu študentovi podľa všetkého prišlo zle a poslali ho rovno domov.“ Pokrčí plecami. „Dúfam, že sa už spamätal. Vy dvaja ste o tom počuli?“

„Nie,“ odpovie Caleb s úsmevom.

Môj brat by v Otvorenosti tiež dlho nevydržal.

Sadneme si k stolu. Vždy si podávame jedlo smerom doprava a nikto nezačne jesť, kým všetci nedostanú svoju porciu. Otec natiahne ruky k mame a bratovi, oni natiahnu ruky k nemu a ku mne a otec poďakuje Bohu za jedlo, prácu, rodinu a priateľov. Nie všetky rodiny zo Sebazaprenia sú pobožné, ale otec hovorí, že si tie rozdiely nemáme všímať, lebo by nás zbytočne roztrieštili. Neviem, čo si o tom mám myslieť.

„Tak mi to povedz,“ osloví mama otca.

Chytí ho za ruku a palcom mu jemne krúži po hánkach. Pozerám na ich spojené ruky. Rodičia sa majú veľmi radi, ale málokedy si prejavujú lásku pred nami. Naučili nás, že fyzický kontakt nemáme brať na ľahkú váhu, takže si naň od detstva dávam pozor.

„Povedz mi, čo ťa trápi,“ dodá.

Sklopím zrak do taniera. Mama ma bystrými pozorovacími schopnosťami niekedy prekvapí, ale teraz ma zahanbila. Prečo som sa natoľko sústredila na seba, že som si ani nevšimla otcovu zamračenú tvár a zhrbené plecia?

„Mal som v práci ťažký deň,“ povie. „Teda vlastne Marcus mal ťažký deň, nemal by som si ho privlastňovať.“

Marcus je otcov kolega, obaja patria do päťdesiatčlennej rady, ktorá spravuje mesto. Tvoria ju výlučne zástupcovia Sebazaprenia, členov našej frakcie totiž všetci považujú za nepodplatiteľných, lebo sa zriekli sebeckých cieľov. Funkcionárov vyberajú politici spomedzi seba na základe bezchybného charakteru, morálnej sily a vodcovských schopností. Vyslanci z iných frakcií môžu na zasadnutiach prehovoriť o konkrétnych záležitostiach, ale konečné rozhodnutie urobí vždy rada. Členovia rady teoreticky rozhodujú spoločne, ale Marcus má výnimočný vplyv.

Takto to fungovalo od začiatku veľkého mieru, keď sa sformovali jednotlivé frakcie. Myslím, že systém doteraz vydržal len preto, že sa všetci bojíme toho, čo by nasledovalo, keby zlyhal: vojny.

„Ide o ten článok, ktorý zverejnila Jeanine Matthewsová?“ spýta sa mama. Jeanine Matthewsová je jedinou zástupkyňou Informovanosti v rade, vybrali ju podľa výsledkov IQ testu.

Zdvihnem zrak. „Článok?“

Caleb na mňa vrhne varovný pohľad. Pri večeri nesmieme rozprávať, pokiaľ nám rodičia nepoložia priamu otázku. Väčšinou sa to nestáva. Naše pozorné počúvanie otec považuje za dar, prinajmenšom to tvrdí. Oni si nás vypočujú po večeri, keď prejdeme do obývačky.

„Áno,“ potvrdí otec. Prižmúri oči. „Tí arogantní, pokryteckí…“ zarazí sa a odkašle si. „Prepáčte. Ale zverejnili článok, v ktorom útočia na Marcusov charakter.“

Zdvihnem obočie.

„Čo tam popísali?“ spýtam sa.

„Beatrice,“ potichu sa ozve Caleb.

Skloním hlavu a krútim vidličkou, až kým mi nevychladnú rozhorúčené líca. Neznášam, keď ma niekto napomína. A špeciálne môj brat.

„Napísali,“ odpovie mi otec, „že jeho syn prestúpil zo Sebazaprenia do Neohrozenosti, lebo ho Marcus týral.“

Len málo detí členov Sebazaprenia sa rozhodne svoju frakciu opustiť. Keď sa to stane, nezabudneme na to. Pred dvoma rokmi Marcusov syn Tobias prestúpil do Neohrozenosti a úplne ho tým zničil. Tobias bol jeho jediný syn a zároveň aj príbuzný, lebo manželka zomrela pri pôrode druhého dieťaťa. Novorodenec ju vzápätí nasledoval.

Tobiasa som nikdy nestretla. Len zriedka sa zúčastňoval spoločných akcií a nikdy neprišiel k nám na večeru spolu s Marcusom. Otec to neraz s údivom komentoval, ale na tom už predsa nezáleží.

„Týral? Marcus?“ Mama potrasie hlavou. „Chudák. Naozaj mu nechýba k šťastiu, aby mu pripomínali jeho stratu.“

„Myslíš synovu zradu?“ chladne sa spýta otec. „Už by ma to vlastne ani nemuselo prekvapovať. Informovanosť na nás útočí už celé mesiace. A to nie je všetko. Vymyslia aj niečo horšie, za to ručím.“

Už by som mala držať jazyk za zubami, ale nemôžem si pomôcť. „Prečo to robia?“ vyhŕknem.

„Beatrice, nemala by si radšej počúvať otca?“ jemne ma napomenie mama. Povedala to ako návrh, nie príkaz. Pozriem ponad stôl na Caleba. V očiach má nesúhlasný výraz.

Zízam na svoj hrášok. Zmocňuje sa ma podozrenie, že život zasvätený povinnosti už dlhšie nezvládnem. Nie som naň dosť dobrá.

„Dobre vieš prečo,“ hovorí otec. „Máme niečo, po čom túžia. Hlad po vedomostiach v nich vyvoláva aj túžbu po moci, ktorá ľudí vedie do tmy a prázdnoty. Mali by sme byť vďační, že o tom vieme svoje.“

Prikývnem. K Informovaným sa určite nepridám, hoci podľa výsledku testu by som mohla. Som dcéra svojho otca.

Rodičia po večeri odpracú riad. Ani Calebovi nedovolia, aby im pomohol. Dnes sa nestretávame v obývačke, lebo by sme mali v súkromí porozmýšľať o výsledkoch testu.

Rodina by mi možno pomohla s výberom, keby som im svoj výsledok mohla prezradiť. Ale nemôžem. Tori mi v hlave šepká varovanie zakaždým, keď moje odhodlanie mlčať zoslabne.

S Calebom vyjdeme po schodoch. Ešte než sa rozídeme do svojich izieb, položí mi ruku na plece a zastaví ma.

„Beatrice,“ povie a prísne mi pozerá do očí. „Mali by sme myslieť na svoju rodinu.“ Jeho hlas znie naliehavo. „Ale… Ale musíme myslieť aj na seba.“

Chvíľu naňho neveriacky zízam. V živote som ho nepristihla pri tom, že myslí na seba, nikdy nepresadzoval nič okrem obetavosti.

Jeho poznámka ma natoľko vykoľajila, že sa zmôžem len na predpísanú odpoveď. „Test nemusí ovplyvniť moje rozhodnutie.“

Chabo sa usmeje. „Naozaj ho neovplyvní?“

Stisne mi plece a vojde do svojej izby. Nazriem dovnútra a uvidím rozhádzanú posteľ a stoh kníh na stole. Zavrie dvere. Rada by som mu povedala, že sme na tom rovnako. Rada by som sa s ním rozprávala tak, ako chcem, nie ako musím. Lenže neznesiem pomyslenie, že by som ho mala žiadať o pomoc, a odvrátim sa.

Prejdem do svojej izby. Zavriem za sebou dvere a uvedomím si, že rozhodnutie je možno úplne jednoduché. Potrebovala by som veľkú dávku sebazaprenia, aby som si vybrala Sebazaprenie, a veľkú dávku odvahy, aby som si vybrala Neohrozenosť. Možno samotným výberom dokážem, do ktorej frakcie naozaj patrím. Zajtra vo mne tie dve vlastnosti zvedú ťažký boj, a vyhrať môže len jedna.

PIATA KAPITOLA

AUTOBUS, KTORÝM SA VEZIEME na rozhodovaciu ceremóniu, je plný ľudí v sivých košeliach a sivých nohaviciach. Za mrakmi tlie bledý prstenec slnka ako koniec zapálenej cigarety. Ja si v živote nezapálim, lebo cigarety považujeme za príliš márnivý zlozvyk, ale hlúčik ľudí z Otvorenosti pokojne fajčí rovno pred Centrálou.

Zakloním hlavu, aby som dovidela až na vrch budovy, ale horný koniec sa aj tak stráca v oblakoch. Týči sa vysoko nad všetky budovy v meste. Svetlá z dvoch antén na streche rozpoznám aj z okna svojej izby.

Vystupujem z autobusu za rodičmi. Caleb pôsobí vyrovnane. Ja by som vyzerala rovnako, keby som vedela, čo mám robiť. Namiesto toho mám nepríjemný pocit, že mi srdce už-už vyletí z hrude a cestou ku vchodu radšej schmatnem brata za ruku, aby som na schodoch nestratila rovnováhu.

Do výťahu sa hrnie dav ľudí, takže otec prenechá naše miesta skupinke z Harmónie. Bez reptania ho nasledujeme hore schodmi. Ďalší členovia frakcie si z nás berú príklad a čoskoro nás obklopí masa sivoty. V prítmí stúpame po betónových schodoch. Prispôsobím sa ich kroku. Rovnomerné dupanie nôh a súdržnosť ľudí okolo mňa ma presviedča, že by som si taký život mohla vybrať. Stratila by som sa v kolektívnom vedomí Sebazaprenia ako včela v úli a žila by som len pre dobro ostatných.

Lenže potom ma rozbolia nohy, ťažko sa mi dýcha a opäť sa sústredím na seba. Cestou na rozhodovaciu ceremóniu musíme vyšliapať dvadsať poschodí.

Keď sme konečne hore, otec otvorí dvere a stojí tam ako čestná stráž, kým neprejdú všetci ostatní. Počkala by som naňho, ale dav ma tlačí vpred, preč zo schodiska, rovno do miestnosti, kde udám smer zvyšku svojho života.

Miestnosť je usporiadaná do koncentrických kruhov. Na vonkajšom okraji stoja šestnásťroční zo všetkých frakcií. My do nich vlastne ešte nepatríme. Po dnešných rozhodnutiach postúpime do kategórie kandidátov a právoplatnými členmi sa staneme, len ak zvládneme iniciačnú skúšku.

Zoradíme sa v abecednom poradí, podľa priezvisk, ktorých sa dnes možno vzdáme. Stojím medzi Calebom a Danielle Pohlerovou, ružovolícim dievčaťom z Harmónie v tradičných žltých šatách.

Ďalší kruh tvoria rady stoličiek pre našich rodinných príslušníkov, každá z piatich frakcií má svoju zónu. Na rozhodovaciu ceremóniu neprichádzajú všetci členovia frakcií, ale vždy sa ich dostaví dosť na to, aby vytvorili obrovský dav.

Zodpovednosť za vedenie ceremónie má zakaždým iná frakcia, tento rok pripadla Sebazapreniu. Marcus prednesie úvodný prejav a potom postupne prečíta mená. Začne od konca abecedy. Caleb si teda vyberie predo mnou.

Vo vnútornom kruhu stojí päť nádob, sú také veľké, že by som sa do ktorejkoľvek zmestila celá, keby som sa skrútila do klbka. V každej je nejaký hmatateľný symbol jednotlivých frakcií: sivé kamene pre Sebazaprenie, voda pre Informovanosť, pôda pre Harmóniu, horiace uhlie pre Neohrozenosť a sklo pre Otvorenosť.

Keď Marcus vyvolá moje meno, mojou úlohou bude mlčky prejsť do stredu troch kruhov. Podá mi nôž. Porežem si ruku a nakvapkám krv do misy reprezentujúcej frakciu, ktorú som si vybrala.

Moja krv stečie po kameňoch. Alebo zasyčí v ohni.

Rodičia sa hneď neusadia, najskôr prídu ku mne a Calebovi. Otec ma pobozká na čelo a Caleba potľapká po pleci. Usmieva sa.

„O chvíľu sa stretneme,“ povie bez náznaku pochybností.

Mama ma objíme a takmer zlomí tú štipku odhodlania, ktorá mi ešte zostala. Zatnem zuby a pozerám na strop, odkiaľ visia guľaté lampy a ožarujú miestnosť modrým svetlom. Zdá sa mi, že ma drží celú večnosť, ešte aj potom, ako som ja spustila ruky. Než sa odtiahne, otočí hlavu a zašepká mi do ucha: „Ľúbim ťa. Nech urobíš čokoľvek.“

Keď odchádza, mračím sa na jej chrbát. Vie, čo odo mňa môže čakať. Určite to vie, inak by mi nepotrebovala povedať niečo také.

Caleb ma chytí za ruku a stíska mi dlaň tak silno, až to bolí, ale nepúšťam ho. Naposledy sme sa držali za ruky na strýkovom pohrebe, zatiaľ čo otec plakal. Potrebujeme jeden druhému dodať silu, rovnako ako vtedy.

Miestnosť sa pomaly upokojí. Mala by som pozorovať Neohrozených a zistiť o nich čo najviac, ale vládzem len civieť na lampy na opačnej strane miestnosti. Ako rada by som sa rozplynula v ich modrej žiare!

Marcus vystúpi na pódium medzi sekciami pre Neohrozenosť a Informovanosť a odkašle si do mikrofónu. „Vitajte,“ povie. „Vitajte na rozhodovacej ceremónii. Dnes si uctíme demokratický odkaz našich predkov, podľa ktorého každému prináleží právo zvoliť si vo svete vlastnú cestu.“

Lepšie povedané, len jednu z piatich vopred určených ciest, prebehne mi hlavou. Stisnem Calebovi prsty tak mocne, ako ich on stíska mne.

„Naši potomkovia dovŕšili šestnásť rokov. Stoja na prahu dospelosti a teraz sa môžu rozhodnúť, akí ľudia sa z nich stanú.“ Marcus rozpráva slávnostným hlasom a na každé slovo kladie rovnaký dôraz. „Naši predkovia si pred desaťročiami uvedomili, že vojny nespôsobujú politické ideológie ani náboženské, rasové či národnostné rozdiely. Zistili, že na vine sú nedostatky v povahe ľudí a ich náchylnosť k zlu v akejkoľvek podobe. Rozdelili sa teda na frakcie a ich členovia sa snažili odstrániť vlastnosti, ktoré považovali za príčiny zmätku.“

Mrknem na nádoby uprostred miestnosti. Čomu vlastne verím? Neviem, neviem, neviem!

„Ľudia, ktorí vinili agresivitu, ustanovili Harmóniu.“

Členovia Harmónie sa usmievajú jeden na druhého. Nosia pohodlné oblečenie, červené alebo žlté. Kedykoľvek ich stretnem, pripadajú mi milí, priateľskí, slobodní. Ibaže som nikdy nemala predpoklady na to, aby som sa k nim pridala.

„Ľudia, ktorí vinili nevedomosť, založili Informovanosť.“

Jedine Informovanosť som vylúčila bez váhania.

„Ľudia, ktorí vinili falošnosť, vybudovali Otvorenosť.“

Otvorených som tiež nikdy nemala veľmi v láske.

„Ľudia, ktorí vinili sebectvo, sa združili do Sebazaprenia.“

Aj ja zo všetkého zlého viním sebectvo. Naozaj.

„A vďaka ľuďom, ktorí vinili zbabelosť, vznikla Neohrozenosť.“

Lenže sebazaprenia nemám dosť. Nestačilo mi ani šestnásť rokov snahy.

Nohy mi stŕpnu, ako keby mi úplne odumreli. Netuším, ako sa vôbec pohnem, keď vyvolajú moje meno.

„Päť frakcií žije už mnoho rokov v mieri a každá iným spôsobom prispieva k fungovaniu spoločnosti. Sebazaprenie nám poskytuje nesebecké politické vedenie, Otvorenosť vychováva dôveryhodných a spravodlivých právnikov, Informovanosť inteligentných učiteľov a vedcov, Harmónia chápavých poradcov a ošetrovateľov a Neohrozenosť zabezpečuje ochranu pred hrozbami zvnútra aj zvonka. Činnosť frakcií sa zďaleka neobmedzuje len na tieto oblasti. Navzájom si dávame omnoho viac, než možno slovami opísať. V našich frakciách nachádzame zmysel života.“

Spomeniem si na heslo, ktoré som si prečítala v učebnici dejepisu: Najprv frakcia, potom krv. Frakcie by pre nás mali znamenať viac než rodina. Môže to byť správne?

Marcus dodá: „Bez nich by sme neprežili.“

Mlčanie, ktoré nasleduje po jeho slovách, mi pripadá ťaživejšie než bežné ticho. Doľahla naň váha nášho strachu z osudu, ktorý nás desí väčšmi než smrť: strachu z bezprizornosti.

Marcus pokračuje: „Tento deň nám prináša radostnú udalosť – dnes sa k nám pridajú noví kandidáti, ktorí sa budú spoločne s nami usilovať o lepšiu spoločnosť a lepší svet.“

Ozve sa potlesk. Počujem ho len tlmene. Snažím sa stáť úplne nehybne, lebo keď stisnem kolená a napnem celé telo, netrasiem sa. Marcus číta prvé mená, ale nie som schopná rozlišovať jednotlivé slabiky. Ako zistím, že vyvolal mňa?

Moji rovesníci po jednom vystupujú z radu a kráčajú do stredu miestnosti. Prvé dievča si vyberá Harmóniu, v ktorej sa narodila. Pozorujem, ako preleje pár kvapiek krvi na pôdu a potom sa ako prvá postaví za sedadlá členov svojej frakcie.

Miestnosť je neustále v pohybe. Zakaždým nové meno, nový človek, nové rozhodnutie, nový nôž, nový život. Väčšinu ľudí poznám, ale pochybujem, že si aj oni pamätajú mňa.

„James Tucker,“ povie Marcus.

James Tucker z Neohrozenosti sa ako prvý cestou k nádobám potkne. Zamáva rukami a horko-ťažko nadobudne rovnováhu, nespadne na zem. Očervenie a rýchlo prejde doprostred miestnosti. Tam prechádza pohľadom z nádoby Neohrozenosti k nádobe Otvorenosti – na jednej strane oranžové plamene, ktoré stúpajú čoraz vyššie, na druhej sklo odrážajúce modré svetlo.

Marcus mu ponúkne nôž. Zhlboka sa nadýchne – odtiaľto vidím, ako sa mu dvíha hruď – a s výdychom si nôž vezme. Potom si ho rázne potiahne cez dlaň a vystrie ruku nabok. Jeho krv kvapká na sklo, ako prvý zmenil frakciu. Prvý prestúpený. Zo sekcie Neohrozených zaznie mrmlanie. Zízam na dlážku.

Odteraz ho považujú za zradcu. Príbuzní z Neohrozenosti ho po desiatich dňoch budú môcť navštíviť v novej frakcii, ale neurobia to, lebo ich zradil. Jeho neprítomnosť ich bude mátať, zostane po ňom zdanlivo nezaplniteľná medzera. Po čase však zmizne, ako keď telesné tekutiny natečú do diery po vyoperovanom orgáne. Prázdnotu ľudia nevedia tolerovať dlho.

„Caleb Prior,“ prečíta Marcus.

Caleb mi naposledy stisne ruku a odchádza. Dlho na mňa pozerá ponad plece. Sledujem jeho nohy, ako kráčajú do stredu miestnosti. Nôž od Marcusa berie pevnými rukami a šikovným pohybom sa poreže. Stojí tam, z ruky sa mu valí krv a zuby si zarýva do pery.

Vydýchne. Nadýchne sa. Vzápätí natiahne ruku nad nádobu Informovanosti, jeho krv kvapká do vody a prehlbuje jej červený odtieň.

Počujem mrmlanie, ktoré prerastá do pohoršených výkrikov. Myšlienky sa mi pletú. Môj brat, môj obetavý brat, zmenil frakciu? Môj brat, zrodený pre Sebazaprenie, si vybral Informovanosť?

Keď zavriem oči, vynorí sa mi stoh kníh v Calebovej izbe a roztrasené ruky, ktoré si po teste utieral do nohavíc. Prečo som si včera, keď mi odporúčal myslieť na seba, neuvedomila, že dodával odvahu aj sám sebe?

Pohľadom prebehnem dav Informovaných. Samoľúbo sa usmievajú a štuchajú jeden druhého lakťami. Členovia Sebazaprenia, inokedy úplne pokojní, sa rozprávajú napätým šeptom a zazerajú naprieč miestnosťou na frakciu, ktorá sa stala naším nepriateľom.

„Môžem pokračovať?“ ozve sa Marcus, ale dav ho nepočuje. „Ticho, prosím!“ skríkne.

Miestnosť sa utíši. Ozýva sa len akýsi zvonivý zvuk.

Počujem vlastné meno a triaška ma poháňa vpred. Na polceste k nádobám nepochybujem, že si vyberiem Sebazaprenie. Už vidím svoju budúcnosť. Predstavujem si, ako dospejem na ženu v sivom odeve, vydám sa za Susaninho brata Roberta, víkendy trávim dobročinnými aktivitami, pokojné večery pred kozubom. Čaká ma rutina, v ktorej nájdem pokoj, istotu a bezpečie. Možno stále nebudem dosť dobrá, ale určite lepšia, než som teraz.

Uvedomím si, že to zvonenie mi znie v ušiach.

Pozerám na Caleba, ktorý už stojí za Informovanými. Opätuje môj pohľad a nenápadne prikývne, ako keby mi čítal myšlienky a súhlasil. Krok mi zneistie. Ak sa ani Caleb nehodil do Sebazaprenia, kam sa hrabem ja? Lenže čo mi zostáva, keď on odišiel? Nenechal mi inú možnosť.

Zatnem zuby. Ja Sebazaprenie nesmiem opustiť, už len kvôli rodičom. Nesmiem.

Marcus mi podáva nôž. Pozriem mu do očí – majú zvláštnu tmavomodrú farbu – a vezmem si ho. Kývne hlavou a ja sa otočím k nádobám. Oheň Neohrozenosti aj kamene Sebazaprenia stoja naľavo odo mňa, jedna vpredu a druhá vzadu. Chytím nôž do pravej ruky a priložím si čepeľ k dlani. Zaškrípem zubami a pritlačím. Pichľavú bolesť si sotva všimnem. Pritisnem si obe ruky k hrudi a roztrasene vydýchnem.

Otvorím oči a vystriem ruku. Moja krv kvapká na koberec medzi dvoma nádobami. Potom sa s povzdychom, ktorý nevládzem zadržať, natiahnem dopredu a krv zaškvrčí v ohni.

Som sebecká a odvážna.

ŠIESTA KAPITOLA

S POHĽADOM ZABODNUTÝM do podlahy stojím za kandidátmi, ktorí sa v Neohrozenosti narodili a rozhodli sa zostať vo svojej frakcii. Všetci sú vyšší než ja, takže aj so zdvihnutou hlavou vidím len čierne plecia. Keď sa posledné dievča rozhodne pre Harmóniu, treba odísť. Neohrození vychádzajú ako prví. Prechádzam popri ľuďoch v sivom, členoch mojej bývalej frakcie, a odhodlane zízam na niečí zátylok.

Zatúžim ešte raz uvidieť rodičov. Na poslednú chvíľu sa obzriem cez plece a okamžite to oľutujem. Otec ma prebodáva vyčítavým pohľadom. Za očami pocítim horúčavu a najprv mi napadne, že ma nejakým záhadným spôsobom zapálil, aby ma potrestal, ale nie – to mám plač na krajíčku.

Mama stojí vedľa neho a usmieva sa.

Ľudia za mnou ma tlačia vpred, preč od rodičov, ktorí odídu medzi poslednými. Možno dokonca upracú stoličky a vyčistia nádoby. Otočím hlavu dozadu a hľadám Caleba v dave Informovaných za mnou. Stojí medzi ostatnými kandidátmi a podáva si ruku s chlapcom, ktorý prestúpil z Otvorenosti. Nenútený úsmev na jeho tvári svedčí o zrade. Zdvihne sa mi žalúdok a odvrátim pohľad. Keď to zvládol tak ľahko, možno by sa to malo podariť aj mne.

Pozriem na chalana vedľa mňa, ktorý prestúpil z Informovanosti a vyzerá tak bledo a nervózne, ako by som sa ja mala cítiť. Celý čas som si lámala hlavu nad tým, ktorú frakciu si vyberiem, a vôbec som neriešila, čo sa stane, keď sa rozhodnem pre Neohrozenosť. Čo ma čaká v hlavnom stane Neohrozených?

Dav Neohrozených nás vedie ku schodisku, nie k výťahom. Myslela som, že iba členovia Sebazaprenia chodia po schodoch.

Vtom sa všetci rozbehnú. Všade okolo počujem výskanie, výkriky a smiech. Desiatky párov nôh dupocú opreteky, každý vo vlastnom rytme. Neohrození nechodia po schodoch z povinnosti, ale aby sa vybúrili.

„Dočerta, čo sa deje?“ skríkne chalan vedľa mňa.

Pokrútim hlavou a bežím ďalej. Kým zbehneme na prvé poschodie a vyrútime sa z dverí, som úplne zadýchaná. Vzduch vonku je svieži a chladný. Obloha, oranžová od zapadajúceho slnka, sa odráža v čiernom skle Centrály.

Neohrození sa roztiahli cez celú ulicu a stoja v ceste autobusu. Šprintujem, aby som dobehla koniec davu. Z hlavy mi postupne mizne zmätok. Už dávno som nikam nebežala. V Sebazaprení ma naučili, že sa nepatrí konať len pre vlastné potešenie, ale presne to teraz robím: šprintujem plnou parou, horia mi pľúca, svaly ma bolia a zaplavuje ma eufória. Nasledujem Neohrozených za najbližšiu zákrutu a počujem známy zvuk. Trúbenie vlaku.

„Ale nie,“ zamrmle chalan z Informovanosti. „Máme na tú vec naskočiť?“

„Ale hej,“ zalapám po dychu.

Ako dobre, že som strávila toľko času pozorovaním Neohrozených pri príchode do školy. Dav sa rozprestrie do dlhého tenkého radu. Vlak sa po oceľových koľajach kĺže k nám, trúbi a blýska svetlami. Otvorené dvere vagónov už čakajú na cestujúcich. Valia sa dovnútra, jedna skupinka po druhej, a čoskoro za sebou zanechajú len nových kandidátov. Tí z Neohrozenosti, dávno zvyknutí na naskakovanie do vlaku, ich v mihu nasledujú, takže už zostávame len my, čo sme zmenili frakciu.

Niekoľkí vykročíme vpred a pomaly sa rozbiehame. Pár krokov bežíme popri vlaku a potom sa hodíme nabok. Nie som taká vysoká a silná ako väčšina ostatných a nevládzem sa vyšvihnúť do vagóna. Visím na držadle pri dverách a plecom narážam do steny vagóna. Trasú sa mi ruky. Napokon ma schmatne dievča z Otvorenosti a vtiahne ma dovnútra. Lapám po dychu a ďakujem jej.

Počujem výkrik a obzriem sa ponad plece. Nízky červenovlasý chlapec z Informovanosti máva rukami a snaží sa dobehnúť vlak. Dievčina pri dverách naťahuje ruku, aby ho zachytila, ale nedočiahne. Vlak sa rúti preč. Chlapec padne na kolená vedľa koľají a zaborí si hlavu do dlaní.

Premkne ma nepokoj. Zlyhal hneď na začiatku iniciačnej skúšky do Neohrozenosti a skončí ako bezprizorný. Mohlo sa to stať každému.

„Si v poriadku?“ energicky sa spýta moja záchrankyňa z Otvorenosti. Je vysoká, s tmavohnedou pokožkou a krátkymi vlasmi. Pekná.

Prikývnem.

„Volám sa Christina,“ predstaví sa a podá mi ruku.

Podanie ruky som tiež už dávno nezažila. V Sebazaprení sa zdravíme úctivým sklonením hlavy. Neisto jej chytím ruku a dvakrát ňou potrasiem. Dúfam, že som ju nestisla príliš silno ani príliš slabo.

„Beatrice.“

„Vieš, kam ideme?“ musí kričať, aby prehlušila vietor, ktorý cez otvorené dvere fúka čoraz silnejšie. Vlak naberá rýchlosť. Sadnem si. Na dlážke ľahšie udržím rovnováhu. Spýtavo zdvihne obočie.

„Keď sa vlak rozbehne, začne silno fúkať,“ vysvetlím jej. „Vietor ťa môže zhodiť. Poď dolu.“

Christina si sadne vedľa mňa a posúva sa dozadu, aby sa mohla oprieť o stenu.

„Myslím, že ideme do hlavného stanu Neohrozenosti,“ poviem, „ale netuším, kde to je.“

„Vie to vôbec niekto?“ S úsmevom pokrúti hlavou. „Vyzerajú, ako keby vyskočili z nejakej diery v zemi alebo čo.“

Vagónom sa preženie poryv vetra, zasiahne ostatných prestúpených a pozhadzuje ich na kopu. Vidím, že Christina sa smeje, hoci ju vôbec nepočujem, a donútim sa k úsmevu.

Obzriem sa ponad ľavé plece. Oranžové svetlo zapadajúceho slnka sa odráža od sklených budov a nejasne rozoznám rady sivých domov, ktoré boli mojím domovom.

Dnes by mal chystať večeru Caleb. Kto ho nahradí? Mama alebo otec? A čo objavia, keď vypracú jeho izbu? Predstavujem si knihy napchaté medzi skriňou a stenou, založené pod matracom. Túžbu po vedomostiach, výsadu Informovanosti, skrýval v každej škáročke. Vedel odjakživa, ktorú frakciu si vyberie? Ak áno, ako je možné, že som si to nevšimla?

Treba uznať, zahral to dokonale. Pri tej myšlienke mi príde zle od žalúdka. Aj ja som rodičov opustila, ale predstieranie mi nikdy veľmi nešlo. Všetci vedeli, že nie som obetavá. Zavriem oči a predstavím si mamu a otca, ako potichu sedia pri stole, a úzkosť mi zovrie hrdlo. Zostalo vo mne dosť obetavosti na to, aby som myslela v prvom rade na iných? Alebo len ľutujem samu seba, že už nikdy nebudem ich dcérou?

* * *

„Vyskakujú!“

Zdvihnem hlavu. Bolí ma krk. Aspoň pol hodiny som sa krčila opretá o stenu vagóna, počúvala zavýjanie vetra a sledovala rozmazané mesto. Nakloním sa dopredu. Vlak pred pár minútami spomalil a zisťujem, že adrenalínová zábava pokračuje. Neohrození z predných vagónov vyskakujú na strechu, okolo ktorej vlak prechádza. Koľajnice sú vo výške siedmeho poschodia.

Pri pomyslení, že by som mala vyskočiť z idúceho vlaku na strechu, pričom medzi koľajami a strechou je medzera, sa mi chce zvracať. Zdvihnem sa z dlážky a dotackám sa na opačnú stranu vagóna, kde už ostatní prestúpení čakajú v rade.

„Tak musíme vyskočiť aj my,“ konštatuje dievča z Otvorenosti. Má veľký nos a krivé zuby.

„Jasné, Molly,“ odpovie jej kolega, „super nápad. Vyskočíme z vlaku na strechu.“

„Vedeli sme, čo nás čaká, Peter,“ upozorní ho dievča, „preto sme sem išli.“

„Ja to neurobím,“ ozve sa chlapec za mnou, jediný, ktorý prestúpil z Harmónie. Má olivovú pokožku a hnedé tričko. Na lícach sa mu lesknú slzy.

„Musíš,“ napomenie ho Christina. „Inak zlyháš. Poď, zvládneme to.“

„Ani náhodou! Radšej budem bezprizorný než mŕtvy!“ Chlapec horúčkovito krúti hlavou, v hlase mu znie panika. Stále myká hlavou a zíza na strechu, ktorá sa každou sekundou blíži.

Nesúhlasím s ním. Radšej by som prijala smrť než prázdny život bezprizorných.

„Nemôžeš ho nútiť,“ poviem a pozriem na Christinu. Hnedé oči má vytreštené a pery stíska tak tuho, až menia farbu. Podáva mi ruku.

„Drž sa ma,“ povie. Zdvihnem obočie a chystám sa namietnuť, že nepotrebujem pomoc, ale ona dodá: „Nespravím to, ak ma niekto nepotiahne.“

Chytím ju za ruku a postavíme sa na kraj vagóna. Keď prechádza okolo strechy, počítam. „Raz… dva… tri!“

Na tri vyskočíme z dverí. Sekundu visíme vo vzduchu, potom mi nohy narazia na pevný povrch a do oboch píšťal mi vystrelí bolesť. Nezvládnem tvrdé pristátie a padnem na strechu, pod lícom zacítim štrk. Pustím rozosmiatu Christinu.

„To bola sranda,“ povie.

Christina medzi dobrodruhov z Neohrozenosti istotne zapadne. Oprášim si z líca kamienky. Všetci kandidáti okrem chlapca z Harmónie sa dostali na strechu, viac alebo menej úspešne. Dievča z Otvorenosti s krivými zubami, Molly, sa chytí za členok a mykne sa od bolesti. Peter, chalan s lesklými vlasmi, sa hrdo škerí – určite pristál na rovných nohách.

Náhle začujem kvílenie. Obzriem sa a pátram, odkiaľ zvuk prichádza. Dievča z Neohrozenosti stojí na okraji strechy, zíza dolu na zem a jačí. Nejaký chalan ju drží zozadu okolo pása, aby nespadla.

„Rita,“ prihovára sa jej. „Rita, upokoj sa. Rita…“

Vstanem a nazriem cez okraj. Na chodníku pod nami leží telo dievčaťa, končatiny má poohýbané do neprirodzených uhlov, vlasy rozprestreté okolo hlavy ako vejár. Zovrie sa mi žalúdok a pozerám na koľajnice. Nie všetci to zvládli. Ani členovia Neohrozenosti si nemôžu byť ničím istí.

Rita klesne na kolená a vzlyká. Odvrátim sa. Čím dlhšie na ňu budem pozerať, tým väčšmi hrozí, že sa rozplačem, a pred týmito ľuďmi predsa nemôžem plakať.

Čo najprísnejšie si poviem, že takto to tu chodí. Robíme nebezpečné veci a občas niekto umrie. Niekto umrie a my ostatní sa vrhneme do ďalšieho nebezpečenstva. Čím skôr sa s tým stotožním, tým väčšia bude moja šanca prežiť iniciačnú skúšku.

Začínam pochybovať, či ju naozaj prežijem.

Poviem si, že napočítam do troch, a život ide ďalej. Jeden. Predstavím si mŕtve dievča na chodníku a strasie ma. Dva. Počujem vzlyky jej sestry a chlácholivé mrmlanie chalana za ňou. Tri.

So stisnutými perami odchádzam od Rity a okraja strechy.

Štípe ma lakeť. Roztrasenými prstami si vyhrniem rukáv, aby som ho skontrolovala. Oškrela som si kúsok kože, ale nekrvácam.

„Fuj, to je škandál! Drevo sa nám tu odhaľuje!“

Zdvihnem hlavu. Drevo je slangová prezývka pre členov Sebazaprenia a ja som tu jediná. Peter na mňa ukazuje a uškŕňa sa. Počujem rehot. Rozhoria sa mi líca a stiahnem si rukáv dolu.

„Počúvajte! Volám sa Max! Patrím k vodcom vašej novej frakcie!“ skríkne chlapík na opačnom konci strechy. Vyzerá staršie než ostatní, má tmavú pokožku a sivé vlasy na sluchách. Stojí na rímse ako na chodníku, akoby odtiaľ pred chvíľou niekto nespadol a nezabil sa. „Niekoľko poschodí pod nami je vchod pre členov. Keď nenaberiete odvahu skočiť, tak do nášho hlavného stanu nepatríte. Kandidáti majú prednosť.“

„Čože? Skočiť zo strechy?“ spýta sa dievčina z Informovanosti. Je o kúsok vyššia než ja, má vlasy myšacej farby a plné pery. Pozerá s otvorenými ústami.

Neviem, čo ju tak prekvapilo.

„Presne tak,“ odpovie Max. Tvári sa pobavene.

„Dolu je voda alebo niečo také?“

Zdvihne obočie. „Ktovie?“

Dav sa rozdelí a uvoľní nám cestu. Poobzerám sa. Nikto sa do skákania veľmi nehrnie. Vyhýbajú sa Maxovým očiam. Niektorí si ošetrujú menšie škrabance alebo oprašujú štrk z oblečenia. Letmo pozriem na Petra. Rýpe si do kožtičky na nechte. Snaží sa tváriť ľahostajne.

Mám svoju hrdosť. Jedného dňa mi síce skomplikuje život, ale teraz mi dodáva odvahu. Kráčam k rímse a za sebou počujem tlmené posmešky.

Max odstúpi, aby mi nezavadzal. Prejdem k okraju a pozriem dolu. Oblečenie mi plieska vo vetre. Budova, na ktorej stojím, spolu s ďalšími troma ohraničuje štvorcovú plochu. Uprostred štvorca je obrovská diera v betóne. Na dno nedovidím.

Chcú nás len vystrašiť. Dolu bezpečne pristanem. Keby som o tom nebola presvedčená, určite by som nestúpila na rímsu. Drkocú mi zuby. Nemôžem ustúpiť. Nie, keď toľkí ľudia za mnou uzatvárajú stávky, že zlyhám. Nemotorne si siahnem na golier košele a nahmatám zapnutý gombík. Na niekoľko pokusov rozopnem všetky gombíky a stiahnem si košeľu z pliec.

Pod ňou mám sivé tričko, najpriliehavejší kus oblečenia, aký vlastním. Ešte ma v ňom nikto nevidel. Skrčím košeľu a obzriem sa ponad plece na Petra. Zatnem zuby a guču látky doňho celou silou hodím. Trafí ho do hrude. Zozadu sa ozve pískanie a krik.

Opäť pozriem do diery. Na bledých rukách mi vyskočí husia koža a brucho mi zovrie kŕč. Teraz alebo nikdy. Sťažka prehltnem.

Vypnem mozog. Len zohnem kolená a skočím.

Vzduch mi zavýja v ušiach, zem mi letí v ústrety, rozširuje sa a rastie. Alebo žeby som ja letela v ústrety zemi? Srdce mi búši tak rýchlo, až to bolí, všetky svaly v tele sa mi napnú, keď sa mi zazdá, že môj žalúdok padá rýchlejšie než zvyšok tela. Diera ma obklopí a prepadnem sa do tmy.

Vletím do niečo tvrdého. Pružne ma to zachytí a obalí moje telo. Dopad mi vyrazí dych, sipím a snažím sa znova nadýchnuť. Ruky aj nohy ma pália.

Sieť. Na dne diery je sieť. Pozriem hore na budovu a zasmejem sa, sčasti uľahčene, sčasti hystericky. Celé telo sa mi trasie, tvár si zakryjem rukami. Práve som skočila zo strechy.

Túžim postaviť sa na pevnú zem. Spoza okraja siete sa ku mne naťahuje niekoľko rúk. Chytím prvú, ktorú dočiahnem, a vytiahnem sa hore. Skotúľam sa zo siete, a keby ma nezachytil, skončila by som tvárou na drevenej podlahe.

Teda mladý muž, ktorému patrila tá ruka. Má tenkú hornú a plnú spodnú peru a zasnené oči tajomnej, tmavomodrej farby, posadené tak hlboko, až sa mu mihalnice dotýkajú pokožky pod obočím.

Oboma rukami ma schmatne za ramená, ale pustí ma v okamihu, keď opäť nadobudnem rovnováhu.

„Vďaka,“ poviem.

Stojíme na pódiu tri metre nad zemou. Okolo nás sa rozprestiera obrovská jaskyňa.

„Nechce sa mi veriť,“ ozve sa hlas spoza neho. Patrí tmavovlasej dievčine s troma striebornými krúžkami v pravom obočí. Uškrnie sa na mňa. „Drevo skočilo ako prvé? Neslýchané!“

„Zjavne mala dobrý dôvod, aby od nich odišla, Lauren,“ zamrmle on hlbokým hlasom. „Ako sa voláš?“

„Hm…“ neviem, prečo váham. Lenže Beatrice sa mi už akosi nehodí.

„Dobre si to rozmysli,“ povie a pery mu skriví náznak úsmevu. „Vyberáš si len raz.“

Nové miesto, nové meno. Tu sa zo mňa môže stať nový človek.

„Tris,“ poviem rozhodne.

„Tris,“ zopakuje Lauren a vycerí zuby v úsmeve. „Ohlás ju, Štyri.“

Chlapec prezývaný Štyri sa obzrie cez plece a skríkne: „Prvá skokanka – Tris!“

Keď si moje oči privyknú na tmu, vynorí sa z nej obrovský dav. Všetci nadšene vrieskajú a mlátia do vzduchu päsťami. Do siete zrazu vletí ďalší človek. Christina. Za ňou priletia jej výkriky. Všetci sa zasmejú, ale vzápätí pochvalne zahučia.

Štyri mi položí ruku na chrbát a povie: „Vitaj v Neohrozenosti.“

SIEDMA KAPITOLA

KEĎ SA VŠETCI ZASE OCITNEME na pevnej zemi, Lauren a Štyri nás odvedú dlhým, úzkym tunelom. Má kamenné steny a strop sa zvažuje, takže sa mi zdá, že zostupujeme až do stredu Zeme. Tlmené lampy visia ďaleko od seba a v každom temnom úseku medzi nimi sa bojím, že som sa stratila, až kým do mňa niekto nenarazí plecom. V kruhoch svetla sa zase cítim bezpečne.

Chalan z Informovanosti predo mnou náhle zastane. Vrazím doňho a udriem si nos do jeho pleca. Zapotácam sa dozadu a šúcham si nos. Celý dav zastal a traja vodcovia stoja pred nami s prekríženými rukami.

„Tu sa rozdelíme,“ hovorí Lauren. „Kandidáti z Neohrozenosti pôjdu so mnou. Predpokladám, že nemáte záujem o prehliadku.“

S úsmevom kývne na tých, ktorí sa v Neohrozenosti narodili. Oddelia sa od našej skupiny a rozplynú sa v tieňoch. Keď z kruhu svetla zmiznú posledné päty, poobzerám si zvyšok. Zostalo nás len deväť. Zo Sebazaprenia som prestúpila jedine ja a z Harmónie sa nikto nedostal až sem. Ostatní prišli z Informovanosti alebo, prekvapivo, z Otvorenosti. Človek asi potrebuje dosť odvahy, aby stále hovoril pravdu. Ja o tom veľa neviem.

Štyri sa obráti k nám. „Väčšinou robím v kontrolnej miestnosti, ale týchto pár týždňov budem vaším trénerom,“ oznámi. „Volám sa Štyri.“

„Štyri? Fakt myslíš číslo?“ spýta sa Christina.

„Hej. Čo sa ti na tom nepáči?“

„Nič.“

„Fajn. Pôjdeme do Jamy, ktorá sa vám raz určite zapáči. Je to…“

Christina sa zachichoce. „Jama? Super názov.“

Štyri prejde ku Christine a nakloní sa tesne k nej. Prižmúri oči a chvíľu ju prebodáva pohľadom.

„Ako sa voláš?“ spýta sa potichu.

„Christina,“ pípne.

„Takže, Christina, keby som mal nervy na reči Otvorených, pridal by som sa k ich frakcii,“ zasyčí. „Prvá vec, ktorú sa odo mňa naučíš, je držať jazyk za zubami. Jasné?“

Prikývne.

Štyri vykročí do tmy na konci tunela. Skupinka kandidátov ho mlčky nasleduje.

„Fuj, aký je hnusný,“ zamrmle Christina.

„Asi nemá rád, keď doňho niekto rýpe,“ podotknem.

Podľa všetkého by sme si naňho radšej mali dávať pozor. Pri sieti mi pripadal celkom normálne, ale teraz mi jeho chladnokrvný pokoj akosi naháňa strach.

Štyri otvorí dvojkrídlové dvere a vojdeme na miesto, ktoré nazývajú Jama.

„Aha,“ zašepká Christina. „Už chápem.“

Jama je naozaj najvýstižnejší názov pre obrovskú podzemnú jaskyňu, takú veľkú, že odtiaľto nedovidím na druhú stranu. Stojím na dne a drsné kamenné steny sa mi týčia nad hlavou do výšky niekoľkých poschodí. V stenách sú výklenky na skladovanie jedla, oblečenia a iných zásob, ba dokonca aj celé miestnosti. Spájajú ich úzke cestičky a schody vytesané do skaly. Nemajú žiadne zábradlia, ktoré by ľudí chránili pred pádom do hĺbky.

Cez jednu skalnú stenu sa tiahne pás oranžového svetla. Jamu zakrývajú tabule skla, aj budova nad nimi prepúšťa slnečné svetlo. Keď sme okolo nej prechádzali vo vlaku, ani som si ju nevšimla, určite vyzerá ako všetky ostatné stavby v meste.

Nad kamennými cestičkami visia v nepravidelných rozstupoch modré lampy, podobné ako tie v rozhodovacej miestnosti. Slnečné svetlo sa pomaly stráca, takže svietia čoraz jasnejšie.

Všade sa hemžia ľudia oblečení v čiernom, kričia, rozprávajú a búrlivo gestikulujú. Nevidím medzi nimi nikoho staršieho. Existujú aj nejakí starí Neohrození? Žeby sa tu vyššieho veku nikto nedožil? Alebo všetkých, ktorí už nevládzu vyskakovať z rozbehnutého vlaku, posielajú niekam preč?

Skupinka detí beží po úzkej cestičke bez zábradlia tak rýchlo, až sa mi rozbúcha srdce a chcem na ne zakričať, aby spomalili, než si ublížia. Vybavím si spomienku na usporiadané ulice vo štvrti Sebazaprenia: prúd ľudí napravo sa míňa s prúdom naľavo, plaché úsmevy, úctivo sklonené hlavy a ticho. Zovrie mi žalúdok. Lenže chaos v Neohrozenosti ma niečím neodolateľne priťahuje.

„Keď pôjdete za mnou,“ hovorí Štyri, „ukážem vám priepasť.“

Mávne na nás, aby sme ho nasledovali. Spredu vyzerá nenápadne, aspoň na pomery Neohrozených, ale keď sa otočí, spod goliera trička mu trčí okraj tetovania. Vedie nás na pravú stranu Jamy, ktorú zahaľuje podozrivá tma. Zaostrím zrak a vidím, že skala, na ktorej stojím, končí železným zábradlím. Keď sa k nemu priblížime, počujem rev vody, dravého prúdu, ktorý plieska do skál.

Nazriem dolu. Kamenná podlaha náhle ostro klesá a niekoľko poschodí pod nami tečie rieka. Striekajúca voda šplechne na stenu podo mnou a hore vyletí spŕška kvapiek. Naľavo odo mňa je voda pokojnejšia, ale napravo sa pení dobiela a triešti sa o skaly.

„Priepasť nám pripomína tenkú hranicu medzi odvahou a šialenstvom!“ skríkne Štyri. „Kto si trúfne skočiť zo zábradlia, zomrie. Už sa to stalo a stane sa to znovu. Dostali ste varovanie.“

„To je neuveriteľné,“ hovorí Christina, keď spoločne odchádzame od zábradlia.

„Presne tak, neuveriteľné,“ prikývnem.

Štyri nás prevedie naprieč Jamou k obrovskej diere v stene. Miestnosť za ňou je dostatočne osvetlená, aby som videla, kam ideme: do jedálne plnej ľudí a cinkajúcich príborov.

Keď vojdeme, všetci Neohrození vstanú. Tlieskajú. Dupú nohami. Kričia. Hluk ma obklopí a naplní. Christina sa usmieva, o sekundu neskôr sa k nej pridám.

Hľadáme voľné stoličky. S Christinou nájdeme takmer prázdny stôl, z jednej strany si ku mne sadne ona, z druhej Štyri. Uprostred stola leží na tácke jedlo, ktoré nepoznám: okrúhle kúsky mäsa v rozkrojených žemliach. Stisnem to medzi prstami a rozmýšľam, ako ďalej.

Štyri ma štuchne lakťom.

„To je hamburger,“ poučí ma. „Daj si naň ešte toto.“ Podá mi malú misku s červenou omáčkou.

„Ty si v živote nejedla hamburger?“ spýta sa Christina s vytreštenými očami.

„Nie. Tak sa to volá?“

„Drevá nejedia nič extra,“ povie Štyri smerom k Christine.

„Prečo?“

Pokrčím plecami. „Pôžitok považujeme za sebecký a zbytočný.“

Uškrnie sa. „Ani sa nedivím, že si odišla.“

„Jasné,“ prevrátim očami. „Jedlo na tom bolo úplne najhoršie.“

Štyri mykne kútikom úst.

Dvere jedálne sa zrazu otvoria a celá miestnosť stíchne. Obzriem sa ponad plece. Vchádza nejaký chlapík a víta ho také ticho, že začujem jeho kroky. Okolo tváre s nespočetnými pírsingmi mu visia dlhé, tmavé, mastné vlasy. Lenže preto by ešte nemusel vyzerať hrozivo. Najstrašidelnejší je na ňom chladný pohľad, ktorým si premeriava miestnosť.

„Kto je to?“ šepne Christina.

„Volá sa Eric,“ vysvetľuje Štyri. „Vodca Neohrozenosti.“

„Fakt? Veď je taký mladý!“

Štyri na ňu vrhne pochmúrny pohľad. „Tu na veku nezáleží.“

Vytuším, že Christina má na jazyku otázku, ktorú by som sa chcela spýtať aj ja: Na čom teda záleží? Ibaže Eric sa medzitým stihol rozhliadnuť po miestnosti a vybrať si stôl. Prisadne si k nášmu stolu. Nepozdraví nás, takže ani my jeho.

„Nepredstavíš nás?“ spýta sa a kývne na Christinu a mňa.

„To je Tris a Christina,“ odpovie Štyri.

„Aha, Drevo,“ uškrnie sa Eric. Úsmev mu natiahne dierky, v ktorých má zapichnuté pírsingy. Zhnusene sa strasiem. „Uvidíme, ako dlho vydržíš.“

Chcem niečo povedať, uistiť ho, že vydržím až do konca, ale hlas mi zlyhá. Neviem prečo, ale Ericov pohľad mi je vrcholne nepríjemný. Najradšej by som bola, keby sa už v živote nepozrel mojím smerom.

Poťuká prstami po stole. Na hánkach má chrasty, presne na miestach, ktoré by si rozbil, keby do niečoho príliš silno udrel.

„Čo si v poslednom čase robil, Štyri?“ spýta sa.

Štyri mykne plecom. „Nič moc.“

Sú kamaráti? Skáčem pohľadom z jedného na druhého. Ericovo doterajšie správanie – prisadol si k nám, spýtal sa ho, ako sa má – by nasvedčovalo, že áno. Lenže Štyri sedí napäto ako natiahnutá pružina, čo naznačuje niečo iné. Možno rivali, ale prečo, keď Eric je vodca a Štyri nie?

„Max mi vravel, že sa s tebou stále snaží stretnúť, a ty sa nikdy neukážeš,“ pokračuje Eric. „Poslal ma, aby som zistil, čo je s tebou.“

Štyri naňho pár sekúnd zazerá a napokon povie: „Môžeš mu povedať, že som so svojou pozíciou spokojný.“

„Takže ti ponúka nejakú robotu.“

Krúžky v Ericovom obočí sa zablysnú, keď na ne dopadne svetlo v správnom uhle. Možno si myslí, že Štyri môže nejako ohroziť jeho postavenie. Otec hovorieva, že ľudia, ktorí túžia po moci a dostanú ju, potom žijú v hrôze, že ju stratia. Preto treba radšej odovzdať moc tým, ktorí o ňu vôbec nestoja.

„Vyzerá to tak,“ pripustí Štyri.

„A ty nemáš záujem.“

„Už dva roky nemám záujem.“

„No,“ povie Eric, „tak dúfam, že mu to konečne docvakne.“

Potľapká ho po pleci o trochu silnejšie, než by sa patrilo, a vstane. Po jeho odchode sa okamžite zhrbím. Ani som si neuvedomila, že som bola taká napätá.

„Vy ste… kamaráti?“ spýtam sa, lebo nedokážem udržať na uzde vlastnú zvedavosť.

„Prišli sme v ten istý rok. On prestúpil z Informovanosti.“

Úplne zabudnem na ostražitosť, ktorú som si predsavzala. „Aj ty si prestúpil?“

„Myslel som si, že len Otvorení sa v jednom kuse vypytujú,“ povie chladne. „Žeby už aj Drevá?“

„Asi preto, že vyzeráš tak prívetivo,“ poviem na rovinu. „Vieš, asi ako posteľ s klincami.“

Zazerá na mňa, ale neuhnem očami. Nie je pes, ale tu zrejme platia rovnaké pravidlá. Odvrátenie zraku naznačuje podriadenie. Pohľad do oči znamená výzvu. Vybrala som si.

Do líc sa mi nahrnie horúčava. Čo sa stane, keď sa napätie prelomí?

„Opatrne, Tris,“ povie Štyri. Nič viac.

Žalúdok mi oťažie, akoby som zhltla kameň.

„Štyri!“ zavolá niekto od vedľajšieho stola.

Keď pozrie za hlasom, otočím sa k Christine. Zdvihne obočie.

„Čo je?“ spýtam sa.

„Na niečo som prišla.“

„Von s tým!“

Vezme si ďalší hamburger, zaškerí sa a povie: „Že máš samovražedné sklony.“

* * *

Štyri po večeri bez slova zmizne. Eric nás odvedie spleťou chodieb, ani nám nepovedal, kam ideme. Neviem, prečo by sa o skupinku kandidátov mal starať sám vodca Neohrozených, ale možno je tento večer nejaká výnimka.

Na konci každej chodby visí modrá lampa, ale medzi nimi je tma, takže si musím dávať pozor, aby som na nerovnej zemi nezakopla. Christina mlčky kráča vedľa mňa. Nikto nám nepovedal, aby sme boli ticho, ale neodvažujeme sa prehovoriť.

Eric zastane pred zavretými dverami a prekríži si ruky. Zhromaždíme sa okolo neho.

„Pre tých, čo nevedia, volám sa Eric. Patrím k piatim vodcom Neohrozenosti. Iniciačnú skúšku tu berieme veľmi vážne, preto som sa rozhodol, že budem dozerať na väčšinu vášho tréningu.“

Môj žalúdok sa búri. Myšlienka, že nás jeden z vodcov nespustí z očí, sa mi vôbec nepozdáva. Keď si v tej úlohe predstavím Erica, pripadá mi to ešte horšie.

„Pár základných pravidiel,“ pokračuje. „Každý deň musíte byť o ôsmej v telocvični. Tréning potrvá do šiestej, s prestávkou na obed. Po šiestej si môžete robiť, čo sa vám zachce. Nejaké voľno dostanete aj medzi jednotlivými fázami skúšky.“

Fráza „môžete si robiť, čo len chcete“ mi utkvie v pamäti. Doma som nikdy nemohla robiť, čo som chcela, vždy som musela uprednostniť potreby iných. Vlastne ani neviem, čo by ma bavilo.

„Hlavný stan môžete opustiť iba v spoločnosti člena frakcie,“ dodá Eric. „Nasledujúcich pár týždňov budete spať v izbe za týmito dverami. Všimnite si, že je tam desať postelí, ale vás je len deväť. Čakali sme, že sa vás sem dostane viac.“

„Pôvodne nás bolo dvanásť,“ protestuje Christina. Zavriem oči a čakám, že jej Eric vynadá. Tá baba sa fakt musí naučiť ovládať.

„Aspoň jeden, čo prestúpil, to zakaždým vzdá ešte skôr, než sa sem dostane,“ skonštatuje Eric a ľahostajne si rýpe do kože na nechte. Pokrčí plecami. „Inak, prvú fázu skúšky robia kandidáti z Neohrozenosti oddelene od ostatných, ale to neznamená, že vás budeme aj zvlášť hodnotiť. Konečné poradie v skúške určíme na základe porovnania s kandidátmi z Neohrozenosti. A tí sú už teraz lepší než vy, takže očakávam…“

„Poradie?“ ozve sa nenápadné dievča z Informovanosti napravo odo mňa. „Prečo budete určovať poradie?“

V modrom svetle Ericov úsmev vyzerá zlovestne, akoby si ho na tvár vyrezal nožom.

„Poradie slúži na dve veci. Po prvé, podľa neho si po skúške budete vyberať povolanie. A len pár miest naozaj stojí za to.“

Môj žalúdok s tým prudko nesúhlasí. Stačí mi jediný pohľad na jeho úsmev a nepochybujem, že sa stane niečo príšerné. Mám rovnaké zlé tušenie, ako keď som vkročila do testovacej miestnosti.

„A po druhé,“ pokračuje, „členstvo získa len desať najlepších kandidátov.“

Au! Všetci sme zmeraveli ako sochy. Napokon Christina vyhŕkne: „Čože?“

„Kandidátov z Neohrozenosti je jedenásť, vás je deväť. Štyria kandidáti vyletia po prvej fáze. Zvyšok po záverečnom teste.“

To znamená, že šiesti kandidáti sa nestanú členmi, ani keď zvládnu všetky fázy skúšky! Kútikom oka vnímam Christinin pohľad, ale nevládzem jej ho opätovať. Moje oči sa upierajú na Erica a odmietajú sa pohnúť.

Ako najmenšia kandidátka, navyše jediná zo Sebazaprenia, nemám práve najlepšie vyhliadky.

„Čo nás čaká, keď prepadneme?“ vyzvedá Peter.

„Odídete odtiaľto,“ ľahostajne odpovie Eric, „a pôjdete k bezprizorným.“

Dievča s myšacími vlasmi si zakryje ústa rukou a potlačí vzlyk. Spomeniem si na bezprizorného muža so sivými zubami, ktorý mi vychmatol z ruky vrecko jabĺk. Znovu vidím ten jeho tupý, vytreštený pohľad. Lenže na rozdiel od dievčaťa z Informovanosti sa mi nechce plakať. Pripadám si drsnejšia a tvrdšia.

Členstvo si vybojujem. Za každú cenu.

„Ale to nie je fér!“ ozve sa mohutné dievča z Informovanosti, Molly. Hlas jej znie zlostne, ale tvári sa vydesene. „Keby sme to vedeli…“

„Chceš povedať, že keby si to vedela pred rozhodovacou ceremóniou, tak si Neohrozenosť nevyberieš?“ odsekne Eric. „Lebo ak áno, mala by si vypadnúť hneď. Keď k nám naozaj patríš, je ti jedno, že môžeš zlyhať. Ak nie, tak si zbabelec.“

Eric otvorí dvere do spálne.

„Vybrali ste si nás,“ povie. „Teraz si musíme vybrať my vás.“

* * *

Ležím v posteli a počúvam dýchanie ďalších ôsmich ľudí.

V živote som nespala v jednej izbe s chalanmi, ale teraz mi nič iné nezostáva, pokiaľ sa nechcem presťahovať na chodbu. Všetci sa prezliekli do oblečenia, ktoré sme dostali od Neohrozenosti, ale ja spím v starých šatách zo Sebazaprenia. Stále z nich cítim mydlo a čerstvý vzduch, voňajú ako domov.

Ešte včera som mala vlastnú izbu. Z okna som videla trávnik pred domom a za ním hmlistú panorámu mesta. Zvykla som si spať v úplnom tichu.

Pri pomyslení na domov pocítim pálenie v očiach, a keď žmurknem, z oka sa mi vyšmykne slza. Zakryjem si ústa, aby som umlčala vzlyk.

Nemôžem plakať, tu nie. Musím sa spamätať.

Zvládnem to tu. Môžem sa pozerať do zrkadla, kedy len chcem. Môžem sa skamarátiť s Christinou, ostrihať si vlasy nakrátko a každého nechať, nech sa stará sám o seba.

Trasú sa mi ruky, slzy tečú rýchlejšie a rozmazávajú mi zrak.

Nevadí, že ma rodičia sotva spoznajú, keď sem za mnou prídu, pravdaže, ak vôbec prídu. Nevadí, že ma zabolí každá spomienka na ich tváre, aj keď trvá len zlomok sekundy. Dokonca aj na Caleba, hoci sa ma jeho tajnostkárstvo skutočne dotklo. Nadychujem a vydychujem v rovnakom rytme ako ostatní okolo mňa. Môžem sa na všetkých vykašľať.

Dýchanie preruší priškrtený zvuk nasledovaný hrdelným vzlykom. Pružiny v posteli zaškrípu pod ťažkým telom a vzlyky stlmí vankúš, ale nie úplne. Doliehajú ku mne z vedľajšej postele, kde leží chalan z Otvorenosti. Volá sa Al a je zo všetkých najväčší a najmocnejší. Posledný kandidát, od ktorého by som čakala, že sa zosype.

Nohy má len kúsok od mojej hlavy. Mala by som ho povzbudiť. Mala by som po tom dokonca túžiť, lebo tak ma vychovali. Namiesto toho som znechutená. Ak niekto vyzerá tak mocne, nemal by sa správať ako padavka. Prečo nemôže fňukať potichu ako všetci ostatní?

Sťažka prehltnem.

Presne viem, ako by sa zatvárila mama, keby mi prečítala myšlienky. Ovisnuté kútiky úst, poklesnuté obočie. Nemračila by sa, vyzerala by skôr unavene. Prejdem si chrbtom ruky po lícach.

Al opäť zavzlyká. Takmer cítim, ako ma ten zvuk škriabe v hrdle. Leží len pár centimetrov odo mňa, mala by som sa ho dotknúť.

Nie. Položím ruku a obrátim sa nabok, tvárou k stene. Nikto nemusí vedieť, že mu nechcem pomôcť. Môžem to tajomstvo navždy pochovať. Zavriem oči a prepadám sa do spánku, no Al ma z neho vždy na poslednú chvíľu vytrhne.

Možno ma netrápi, že nemôžem ísť domov. Mama, otec, Caleb, večerný oheň v kozube a cinkanie maminých ihlíc pri pletení mi budú chýbať, ale nielen preto cítim vnútri takú prázdnotu.

Možno ma trápi, že aj keby som sa vrátila domov, nepatrila by som tam. Nepatrila by som medzi ľudí, ktorí bez váhania pomáhajú a nemusia sa do súcitu nútiť.

Pri tej myšlienke zaškrípem zubami. Zakryjem si uši vankúšom, aby som nepočula Alov plač, a zaspím s mláčkou sĺz pod lícom.

ÔSMA KAPITOLA

„DNES SA NAUČÍTE DVE VECI: strieľať z pištole a vyhrať bitku.“ Štyri mi vtisne do dlane zbraň, ani na mňa pritom nepozrie, a kráča ďalej. „Našťastie, keďže ste to dotiahli až sem, už viete naskočiť na idúci vlak a vyskočiť von, takže to vás učiť nemusím.“

Neohrození od nás zjavne čakajú, že dopadneme na nohy a rovno sa rozbehneme. Nemalo by ma to prekvapiť, ale predsa som čakala, že nám pred tým rozbehom doprajú trochu viac než šesť hodín oddychu. Telo mám stále omámené od spánku.

„Iniciačná skúška je rozdelená na tri časti. Zhodnotíme všetky vaše aktivity a zoradíme vás podľa výkonu v jednotlivých fázach. Pri určovaní konečného poradia majú rôznu váhu, takže svoju pozíciu môžete časom vylepšiť. Ide to síce ťažko, ale dá sa to.“

Hľadím na zbraň vo svojej ruke. Fakt som nečakala, že niekedy v živote chytím pištoľ, o strieľaní ani nehovorím. Zbraň mi pripadá nebezpečne, ako keby som mohla niekomu ublížiť len tým, že ju držím.

„Veríme, že vďaka tréningu premôžete zbabelosť, ktorú definujeme ako neschopnosť konať napriek strachu,“ pokračuje Štyri. „Každá fáza skúšky vás má pripraviť iným spôsobom. Prvá sa zameriava predovšetkým na fyzickú stránku, druhá na emocionálnu a tretia na mentálnu.“

„Ale čo…“ Peter zívne uprostred otázky. „Čo má strieľanie z pištole spoločné s odvahou?“

Štyri si prehodí pištoľ v ruke, oprie Petrovi hlaveň o čelo a šťukne záverom. Peter zmeravie s otvorenými ústami, zívnutie mu zmrzne na perách.

„Zobuď sa konečne!“ vyštekne Štyri. „Držíš nabitú zbraň, ty idiot. Tak sa podľa toho správaj.“

Spustí pištoľ. Keď bezprostredná hrozba zmizne, Petrove oči nadobudnú kamenný výraz. Čudujem sa, že si dokázal zahryznúť do jazyka, veď v Otvorenosti celý život nahlas vyjadroval svoj názor, ale zvládol to. Mlčky sa červená.

„A aby som ti odpovedal na otázku, keď budeš pripravený brániť sa, je oveľa menšia šanca, že pustíš do gatí a budeš plakať za mamou.“ Štyri sa zastaví na konci radu a otočí sa na päte. „Tá informácia sa vám zíde aj neskôr. Tak sa dobre pozerajte.“

Postaví sa čelom k stene s terčmi – pre každého na nej visí preglejkový štvorec s troma červenými kruhmi. Rozkročí sa, chytí pištoľ oboma rukami a vystrelí. Rana je taká hlasná, až ma zabolia uši. Natiahnem krk, aby som dovidela na terč. Náboj preletel prostredným kruhom.

Otočím sa k vlastnému terču. Moja rodina by mi strieľať nikdy nedovolila. Povedali by, že zbrane sa používajú na sebaobranu, alebo dokonca na útok, čiže slúžia sebeckým cieľom.

Vypustím rodinu z hlavy, rozkročím nohy na šírku pliec a opatrne zovriem pažbu v oboch rukách. Mám čo robiť, aby som ťažkú pištoľ vôbec zdvihla od tela, ale chcem ju dostať čo najďalej od tváre. Stlačím spúšť, najprv váhavo, potom silnejšie, a odtiahnem sa čo najďalej od zbrane. Zvuk výstrelu mi trhá uši a spätný náraz mi mykne ruky dozadu, smerom k nosu. Zapotácam sa a chytím sa steny za sebou, aby som nabrala rovnováhu. Netuším, kam letel náboj, ale určite nie blízko terča.

Pálim znovu a znovu a znovu, ale žiadna strela sa tam ani nepriblíži.

„Zo štatistického hľadiska,“ uškrnie sa chalan z Informovanosti vedľa mňa, volá sa Will, „si ten terč už mala minimálne raz trafiť, aspoň čírou náhodou.“ Má strapaté blond vlasy a ryhu medzi obočím.

„Asi hej,“ poviem bezvýrazne.

„Jasné,“ trvá na svojom. „Zdá sa mi, že porušuješ prírodné zákony.“

Zatnem zuby a otočím sa k terču, odhodlaná prinajmenšom ustáť náraz. Keď nezvládnem ani úplne prvú úlohu, ako chcem prežiť úvodnú časť skúšky?

Stisnem spúšť, poriadne silno, konečne pripravená na spätný náraz. Trhne mi rukami, ale nohy zostanú pevne na svojich miestach. Na okraji terča sa objaví diera po náboji. Zdvihnem obočie na Willa.

„Vidíš, mám pravdu. Štatistika neklame,“ povie.

Chabo sa usmejem.

Vystrieľam ešte päť zásobníkov, než trafím stred terča, a keď sa mi to konečne podarí, telom sa mi prevalí vlna energie. Žijem, oči mám naširoko otvorené, ruky horúce. Spustím pištoľ. Cítim moc, ktorá prichádza so stopercentnou kontrolou nad niečím natoľko nebezpečným. So stopercentnou kontrolou nad hocičím, bodka.

Možno sem naozaj patrím.

* * *

Kým príde čas na obednú prestávku, od zdvíhania pištole ma bolia ruky a nevládzem poriadne vystrieť prsty. Cestou do jedálne si ich masírujem. Christina zavolala Ala, aby si sadol k nám. Pri pohľade naňho opäť počujem jeho vzlyky, radšej sa snažím pozerať inam.

Vidličkou naháňam hrášok a myšlienky sa mi zatúlajú späť k testu. Keď ma Tori varovala, že divergencia je nebezpečná, zdalo sa mi, že mám to slovo vypálené na tvári a niekto ho uvidí, ak sa nesprávne otočím. Zatiaľ som nemala problém, ale necítim sa bezpečne. Čo ak niekedy zabudnem na ostražitosť a stane sa niečo príšerné?

„Ale, no tak. Fakt si ma nepamätáš?“ pýta sa Christina Ala, kým si robí sendvič. „Ešte pred pár dňami sme spolu chodili na matiku. A ja nie som práve nenápadná.“

„Väčšinu matiky som prespal,“ odpovedá Al. „Bola to prvá hodina!“

Čo ak sa nebezpečenstvo neprejaví teraz, ale až o pár rokov, a ja ani nebudem vedieť, čo sa stalo?

„Tris?“ osloví ma Christina. Luskne mi prstami pred nosom. „Počuješ ma?“

„Čože? Čo sa deje?“

„Pýtala som sa ťa, či si ma pamätáš zo školy. Neber si to osobne, ale ja by som si ťa asi nepamätala. Všetci zo Sebazaprenia mi pripadali rovnakí. Teda stále pripadajú, ale ty k nim už nepatríš.“

Zazerám na ňu. Fakt nepotrebujem, aby mi to pripomínala.

„Prepáč, urazila som ťa?“ spýta sa. „Odjakživa hovorím všetko, čo mi napadne. Mama vravievala, že slušnosť je len klamstvo v ružovom.“

„Asi preto sa ľudia z našich frakcií veľmi nestretávajú,“ zasmejem sa. S Otvorenosťou nemá Sebazaprenie taký nepriateľský vzťah ako s Informovanosťou, ale radšej sa navzájom vyhýbajú. Otvorení najväčšmi neznášajú členov Harmónie. Podľa nich ľudia, ktorí za každú cenu udržiavajú dobré vzťahy, musia klamať, aby nedošlo ku konfliktom.

„Môžem si prisadnúť?“ spýta sa Will a poklopká prstom po stole.

„Čože, nechceš byť so svojimi informovanými kamošmi?“ pýta sa Christina.

„Nie sme kamoši,“ povie Will a položí si tanier. „Len preto, že sme z rovnakej frakcie, sa ešte nemusíme baviť. Okrem toho, Edward a Myra spolu chodia, a ja im nechcem robiť piate koleso na voze.“

Edward a Myra, ktorí tiež prestúpili z Informovanosti, sedia o dva stoly ďalej tak tesne pri sebe, že do seba narážajú lakťami, keď si krájajú jedlo. Myra zrazu odloží príbor a Edwarda pobozká. Pozorne ich sledujem. Ešte som veľa bozkov nevidela.

Edward nakloní hlavu a pevnejšie pritisne pery k Myriným. Nahlas vydýchnem a odvrátim sa. Jedna časť môjho ja čaká, že im niekto vynadá. Druhá časť mierne zúfalo uvažuje, aký by to bol pocit, keby niekto pritisol pery k mojim.

„Musia to robiť pred všetkými?“ spýtam sa.

„Veď mu len dala pusu,“ zamračí sa na mňa Al. Keď sa mračí, tmavé obočie mu klesne až k mihalniciam. „Niežeby sa vyzliekali alebo čo.“

„Na verejnosti sa predsa nepatrí bozkávať.“

Al, Will a Christina mi venujú rovnaký chápavý úsmev.

„Čo je?“

„To máš zo Sebazaprenia,“ vysvetlí Christina. „Nám ostatným trocha prejavov lásky nevadí.“

„Aha,“ pokrčím plecami. „No, asi sa s tým budem musieť nejako vyrovnať.“

„Alebo môžeš zostať frigidná,“ povie Will a zelené oči mu šibalsky zasvietia. „Ak ti to tak vyhovuje.“

Christina doňho hodí rožok. Chytí ho a odhryzne si.

„Nebuď na ňu hnusný,“ dohovára mu. „Frigidnosť má v krvi. Asi ako ty zvedavosť.“

„Nie som frigidná!“ skríknem.

„Nemusíš sa za to hanbiť,“ povie Will. „Je to celkom zlaté. Pozri, ako si nám pekne očervenela.“

Pri jeho poznámke mi tvár zahorí ešte väčšmi. Všetci sa zasmejú. Donútim sa k nim pridať a po pár sekundách to už ide samo.

Zase sa môžem smiať. Je to úžasný pocit.

* * *

Po obede nás Štyri odvedie do inej, obrovskej miestnosti. Uprostred popraskanej, škrípajúcej drevenej podlahy je namaľovaný veľký kruh. Na ľavej stene je zelená tabuľa. Kriedová. Podobnú používali učitelia na najnižšom stupni, ale odvtedy som takú nevidela. Možno to vypovedá o prioritách Neohrozenosti: najprv tréning, potom technológia.

Na tabuli sú napísané naše mená v abecednom poradí. Na opačnom konci miestnosti visia vyblednuté čierne boxovacie vrecia, asi v metrových rozstupoch.

Zoradíme sa za nimi a Štyri sa postaví do stredu, aby sme ho všetci videli.

„Ako som hovoril ráno,“ začne, „teraz sa naučíte bojovať. Cieľom je zvýšiť vašu akcieschopnosť, natrénovať si reakciu v rizikových situáciách. Ak chcete v Neohrozenosti prežiť, budete to potrebovať.“

Na život v Neohrozenosti nevládzem ani pomyslieť. Viem sa sústrediť len na to, aby som vydržala iniciačnú skúšku.

„Dnes si prejdeme techniku a zajtra začnete zápasiť medzi sebou,“ hovorí Štyri. „Tak vám odporúčam, aby ste dávali dobrý pozor. Kto sa nenaučí rýchlo, dostane výprask.“

Štyri nám vymenuje niekoľko úderov a predvedie ich najprv do vzduchu, potom do boxovacieho vreca.

Postupne pochopím, ako na to. Rovnako ako s pištoľou, potrebujem pár neplatných pokusov, kým zistím, ako sa správne postaviť a hýbať. Kopy sú zložitejšie, hoci nás učí len základy. Od boxovacieho vreca na štípu ruky aj nohy a sčervenie mi koža. Nech doň búšim akokoľvek silno, sotva sa pohne. Všade okolo mňa sa ozývajú duté zvuky úderov.

Štyri sa prechádza pomedzi nás a sleduje, ako napodobňujeme jeho pohyby. Keď zastane predo mnou, vnútornosti sa mi skrútia, ako keby mi ich niekto zamiešal vidličkou. Obzrie si ma od hlavy po päty. Odmeraným, vedeckým pohľadom, oči sa mu nikde nezastavia.

„Nemáš veľa svalov,“ skonštatuje, „to znamená, že by si mala radšej používať lakte a kolená. Do nich vložíš viac sily.“

Zrazu mi pritisne ruku na brucho. Zápästím sa mi dotýka jednej strany rebier a končekmi dlhých prstov dosiahne až na druhú. Srdce mi bije tak silno, až ma bolí hruď. Pozerám naňho s vytreštenými očami.

„Nezabúdaj, že napätie musíš držať tu,“ poradí mi potichu.

Odtiahne ruku a ide ďalej. Stále cítim tlak jeho dlane. Musím zastať a pár sekúnd zhlboka dýchať, aby som mohla pokračovať v tréningu. Čudné.

Keď nás Štyri pustí na večeru, Christina do mňa štuchne lakťom.

„Divím sa, že ťa neprerazil na polovicu,“ podotkne a pokrčí nosom. „Strašne sa ho bojím. Asi je to tým tichým hlasom.“

„Hej. Je…“ obzriem sa naňho cez plece, pôsobí mlčanlivo a chladnokrvne, ale nebála som sa, že mi ublíži. „Fakt strašidelný,“ dostanem zo seba nakoniec.

Al kráča pred nami, no len čo vojdeme do Jamy, otočí sa k nám a vyhlási: „Chcem si dať spraviť tetovanie.“

„Aké?“ spýta sa Will spoza nás.

„Netuším,“ zasmeje sa Al. „Chcem iba nejako potvrdiť, že som naozaj odišiel zo starej frakcie. Prestať okolo toho fňukať.“ Keď neodpovieme, dodá: „Viem, že ste ma počuli.“

„Hej, mal by si trochu ubrať zvuk!“ Christina ho štuchne do mohutnej ruky. „Podľa mňa máš pravdu. Teraz sme jednou nohou dnu, druhou von. Keď sa chceme dostať dnu celí, mali by sme na to aj vyzerať.“

Vrhne ma mňa veľavravný pohľad.

„Nie. Nenechám sa ostrihať,“ bránim sa okamžite. „Ani si nedám na vlasy nejakú divnú farbu. A pírsing na tvár tiež nie.“

„Čo trebárs pupok?“ spýta sa.

„Alebo bradavka?“ vyprskne Will.

Vzdychnem si.

Tréning sa nadnes skončil, takže si až do večierky môžeme robiť, čo chceme. Pri tej myšlienke sa mi zatočí hlava. Alebo žeby to bolo od únavy?

Jama sa hemží ľuďmi. Christina oznámi Willovi a Alovi, že sa s nimi stretneme v tetovacom štúdiu a odtiahne ma ku skladu s oblečením. Potkýname sa hore cestičkou, stúpame čoraz vyššie nad dno Jamy a spod topánok nám odfrkujú kamienky.

„Čo sa ti na mojich šatách nepáči?“ spýtam sa. „Veď už nenosím sivú.“

„Vyzerajú otrasne a visia na tebe ako na strašiakovi.“ Vzdychne. „Dovolíš, aby som ti pomohla? Ak sa ti nebude páčiť, čo na teba navlečiem, nebudem ti to vnucovať. Sľubujem.“

O desať minút neskôr už stojím pred zrkadlom v sklade so šatstvom, oblečená v čiernych šatách po kolená. Sukňa nie je široká, ale ani sa mi nelepí na stehná, na rozdiel od Christininej prvej voľby, ktorú som rázne odmietla. Na odhalených rukách mi vyskočí husia koža. Christina mi vytiahne gumičku z vlasov a ja pomykám hlavou, aby som ich uvoľnila z vrkoča. Kučery mi padnú na plecia.

„Očná linka,“ vyhlási Christina a zamáva čiernou ceruzkou.

„Dobre vieš, že zo mňa žiadnu krásavicu neurobíš.“ Zavriem oči a nehybne stojím. Ceruzkou mi obtiahne líniu mihalníc. Predstavím si, že v týchto šatách stojím pred svojou rodinou, a žalúdok sa mi chorobne stiahne.

„Načo krásna, chcem, aby si bola nápadná.“

Otvorím oči a prvýkrát v živote sa dosýta vynadívam na svoj odraz. Rozbúcha sa mi srdce, zdá sa mi, že porušujem pravidlá a niekto mi za to vynadá. Predstáv o svete, ktoré mi vštepili v Sebazaprení, sa tak ľahko nezbavím, rovnako by som mohla vyťahovať jedinú nitku zo zložitej výšivky. No čakajú ma nové zvyky, nové myšlienky, nové pravidlá. Stane sa zo mňa niekto iný.

Oči som mala odjakživa modré, ale dosť nevýrazné, skôr sivasto modré. Linka im dodala iskru. Keď mi tvár rámujú rozpustené vlasy, moje črty vyzerajú jemnejšie a plnšie. Stále nie som pekná, na to mám priveľké oči a pridlhý nos, ale súhlasím s Christinou. Fakt vyzerám nápadne.

Pri pohľade do zrkadla nemám pocit, že po prvýkrát skutočne vidím samu seba. Zdá sa mi, že po prvýkrát stretávam niekoho iného. Beatrice, na ktorú som do zrkadla občas ukradomky mrkla, potichu sedávala pri stole so sklopeným zrakom. Nové dievča, ktoré mi pozerá rovno do očí a odmieta uhnúť pohľadom, je Tris.

„Vidíš?“ skonštatuje. „Vyzeráš… neprehliadnuteľne.“

Za týchto okolností mi nemohla zložiť lepší kompliment. Usmejem sa na ňu v zrkadle.

„Môže byť? „ spýta sa.

„Hej,“ prikývnem. „Vyzerám ako niekto iný.“

„Páči sa ti to, alebo nie?“

Ešte raz sa na seba uprene zahľadím. Po prvýkrát vo mne myšlienka na stratu identity zo Sebazaprenia nevyvolá nervozitu, ale nádej.

„Páči.“ Pokrútim hlavou. „Prepáč, nikdy som sa nesmela tak dlho pozerať na vlastný odraz.“

„Naozaj?“ Teraz pokrúti hlavou Christina. „Musím ti povedať, že Sebazaprenie je fakt divná frakcia.“

„Poďme sa pozrieť, ako Ala tetujú,“ zmením tému. Svoju starú frakciu som opustila, ale zatiaľ sa mi ju nechce kritizovať.

Doma sme s mamou približne každého pol roka vyzdvihli takmer identické kopy oblečenia. Rozdeľovanie zdrojov ide ľahko, keď každý dostane takmer to isté, ale v Neohrozenosti má človek väčší výber. Každý člen dostane za mesiac istý počet bodov, ktoré môže minúť, na čo len chce. Šaty ma stáli jeden.

S Christinou zbehneme dolu úzkou cestičkou do tetovacieho štúdia. Al už sedí na stoličke a nízky, chudý chlapík, ktorému na tele vidno viac atramentu než kože, mu na rameno kreslí pavúka.

Will a Christina listujú v katalógoch a štuchajú sa lakťami, keď nájdu niečo zaujímavé. Keď ich vidím vedľa seba, všimnem si, akí sú rozdielni: Christina tmavá a štíhla, Will bledý a mohutný, ale usmievajú sa rovnako uvoľnene.

Prechádzam sa po miestnosti a obzerám si obrázky na stenách. Umeniu sa teraz seriózne venujú len členovia Harmónie. V Sebazaprení ho považujeme za nepraktické a neodporúčame strácať čas jeho obdivovaním, služba ostatným je zmysluplnejšia. Obrazy som doteraz videla iba v učebniciach, nikdy som sa neocitla vo vyzdobenej miestnosti. Vďaka nim pôsobí príjemne a útulne, mohla by som sa tu obzerať celé hodiny. Prejdem prstami po stene. Obrázok sokola na jednej stene mi pripomenie Torino tetovanie. Pod ním je náčrt letiaceho vtáka.

„Havran,“ ozve sa hlas za mnou. „Pekný, však?“

Otočím sa a zbadám Tori. Zrazu sa cítim ako vtedy v testovacej miestnosti, obkľúčená zrkadlami a s drôtmi pripojenými na čelo. Nečakala som, že ju ešte niekedy stretnem.

„Aha, koho to tu máme.“ Usmeje sa. „Ani mi nenapadlo, že ťa znovu uvidím. Beatrice, však?“

„Volám sa Tris,“ opravím ju. „Vy tu pracujete?“

„Áno. Na testy som si len odskočila, väčšinou som tu.“ Prstami sa zamyslene poklepká po brade. „Spomínam si na to meno. Neskočila si ako prvá?“

„Skočila.“

„Gratulujem.“

„Vďaka.“ Dotknem sa náčrtu havrana. „Prosím vás, potrebovala by som sa s vami porozprávať.“ Mrknem na Willa a Christinu. Teraz sa jej nemôžem vypytovať, určite by boli zvedaví, o čo ide. „O niečom. Niekedy.“

„Pochybujem, že to je dobrý nápad,“ povie potichu. „Pomohla som ti, koľko sa dalo, zvyšok musíš zvládnuť sama.“

Našpúlim pery. Určite pozná odpovede na moje otázky. Ak mi ich neprezradí teraz, budem ich z nej musieť vytiahnuť niekedy inokedy.

„Chcela by si tetovanie?“ spýta sa.

Náčrt havrana stále priťahuje moju pozornosť. Keď som sem prišla, vôbec som neplánovala, že si dám urobiť tetovanie alebo pírsing. Viem, že tým by som postavila ďalšiu neodstrániteľnú prekážku medzi seba a svoju rodinu. Ak sa môj život bude vyvíjať tak ako doteraz, čoskoro prídu aj väčšie.

Už som pochopila Torine slová, že jej tetovanie symbolizuje strach, ktorý prekonala. Pripomína jej, aká bola predtým a aká je teraz. Mohla by som vzdať poctu svojmu bývalému životu prostredníctvom nového.

„Áno,“ odpoviem. „Tri letiace havrany.“

Dotýkam sa kľúčnej kosti a naznačujem dráhu ich letu – smerom k srdcu. Jeden za každého člena rodiny, ktorého som opustila.

DEVIATA KAPITOLA

„JE VÁS NEPÁRNY POČET, takže jeden dnes nebude bojovať,“ povie Štyri a odstúpi od tabule v tréningovej miestnosti. Pozrie na mňa. Vedľa môjho mena je prázdne miesto.

Stiahnutý žalúdok sa mi uvoľní. Podmienečný odklad.

„To sa mi nepáči,“ Christina ma štuchne lakťom. Myknem sa, lebo trafila boľavý sval. Ani sa nemusela snažiť, dnes ma bolia takmer všetky.

„Au!“

„Prepáč. Ale pozri, ako som dopadla! Pôjdem proti Tanku!“

Christina so mnou sedela pri raňajkách a predtým ma skryla pred zvyškom spolubývajúcich, kým som sa prezliekala. Ešte som takú kamarátku nemala. Susan dávala prednosť Calebovi a Robert sa bez nej nepohol ani na krok.

Vlastne by som povedala, že som v živote nemala skutočnú kamarátku ani kamaráta. Medzi ľuďmi, ktorí odmietajú prijať pomoc a hovoriť o sebe, asi nemôže existovať ozajstné priateľstvo. Tu niečo také nehrozí. O Christine som sa za dva dni dozvedela viac než o Susan za celý život.

„Proti Tanku?“ Na tabuli nájdem jej meno, hneď vedľa je napísaná Molly.

„Hej, ten Petrov poskok, čo vyzerá takmer ako ženská,“ zahundre a kývne smerom ku skupinke na opačnej strane miestnosti. Molly je vysoká ako Christina, ale tam podobnosť končí. Má široké plecia, bronzovú pokožku a nos ako cibuľa.

„Tí traja,“ Christina po jednom ukáže na Petra, Drewa a Molly, „sa spolu ťahajú asi tak od narodenia. Neznášam ich.“

Will a Al stoja oproti sebe v aréne. Ruky si zdvihli pred tvár, aby sa chránili, ako nás to Štyri naučil, a šuchtavo okolo seba krúžia. Al je o pätnásť centimetrov vyšší a dvakrát širší než Will. Po prvý raz si ho obzriem podrobnejšie a všimnem si, že dokonca aj na tvári má všetko nadrozmerné – veľké oči, veľké pery, veľký nos. Bitka nepotrvá dlho.

Pozriem na Petrovu partiu. Drew je nižší od Petra a dokonca aj od Molly, ale pevne stavaný a večne chodí so zhrbenými plecami. Má oranžovo-červené vlasy, zhruba ako zvädnutá mrkva.

„Čo je na nich zlé?“

„Peter je totálny zloduch. Keď sme boli malí, mlátil decká z iných frakcií, a keď to nejaký dospelák prišiel riešiť, tak sa rozreval a vyhováral sa, že začal ten druhý. Jasné, že mu verili, lebo my z Otvorenosti predsa nemôžeme klamať. Cha-cha-cha.“

Christina pokrčí nosom a dodá: „Drew robí všetko, čo mu Peter nakáže, pochybujem, že vie samostatne používať mozog. A Molly… Molly je jedna z tých, čo pražia mravce lupou, len aby sa mohli pokochať, ako trpia.“

V aréne Al tvrdo zasiahne Willa do čeľuste. Strhnem sa. Eric sa na Ala uškŕňa z opačnej strany miestnosti a otáča si krúžkom v obočí.

Will sa zapotáca nabok s dlaňou pritisnutou k tvári a voľnou rukou zablokuje ďalší úder. Podľa jeho grimasy odhadujem, že by ho tá šupa rovnako bolela, aj keby ju dostal. Al je pomalý, ale mocný.

Peter, Drew a Molly na nás nenápadne zazerajú, potom dajú hlavy dohromady a šepkajú si.

„Podľa mňa zistili, že sa bavíme o nich,“ poviem.

„No a čo? Aj tak vedia, že ich neznášam.“

„Vážne? Ako na to prišli?“

Christina vyčarí falošný úsmev a zamáva im. Sklopím oči a do líc sa mi nahrnie teplo. Vôbec by som nemala ohovárať. Ohováranie je bezohľadné.

Will si zakliesni šľapu za Alovu nohu, šklbne dozadu a strhne ho na zem. Al vzápätí vyskočí hore.

„Lebo som im to povedala,“ precedí Christina cez zuby, stále vycerené v úsmeve. Horné zuby má rovné, spodné krivé. Pozrie na mňa. „V Otvorenosti si na rovinu hovoríme, čo si o sebe myslíme. Veľa ľudí mi povedalo, že ma neznáša. A dosť je aj tých, ktorí mi to nepovedali. Čo ma po tom?“

„My sme nesmeli ubližovať iným.“

„Hovorím si, že im vlastne robím dobrú službu,“ obhajuje sa Christina. „Pripomínam im, že nie sú boží dar pre celé ľudstvo.“

Na pol úst sa zasmejem a opäť sa sústredím na zápas. Will a Al sa chvíľu navzájom premeriavajú a tvária sa ešte váhavejšie než doteraz. Will si odhrnie svetlé vlasy z očí. Obaja sa obzerajú, akoby čakali, že ich Štyri zastaví, ale on tam len stojí so založenými rukami. Eric pozerá na hodinky.

Po ďalších pár sekundách krúženia naprázdno Eric skríkne: „Dobre sa bavíte? Nechcete si pritom náhodou trochu pospať? Bite sa!“

„Ale…“ Al sa narovná a spustí ruky. „Vy to nejako bodujete alebo čo? Kedy skončíme?“

„Boj sa skončí, keď jeden z vás nebude vládať pokračovať,“ povie Eric.

„Podľa pravidiel,“ ozve sa Štyri, „sa jeden môže vzdať.“

Eric prižmúri oči. „Podľa starých pravidiel,“ opraví ho. „Podľa nových pravidiel sa nevzdáva nikto.“

„Odvážny človek ocení silu ostatných,“ odpovie Štyri.

„Odvážny človek sa nikdy nevzdá.“

Chvíľu na seba zazerajú. Mám silný pocit, že predstavujú dva typy Neohrozených: čestných a nemilosrdných. Lenže aj ja viem, že v tejto miestnosti má hlavné slovo Eric, najmladší vodca frakcie.

Alovi sa na čele objavia perličky potu, utrie si ich chrbtom ruky.

„Nechápem,“ krúti hlavou. „Prečo by som ho mal zmlátiť? Veď patríme do rovnakej frakcie!“

„Myslíš, že to pôjde tak ľahko?“ uškrnie sa Will. „Tak poď. Skús mi vraziť, ty leňochod!“

Will opäť zdvihne ruky. V očiach sa mu blysne odhodlanie, ktoré tam doteraz nebolo. Naozaj si myslí, že vyhrá? Al ho vyradí jednou poriadnou ranou do hlavy.

Teda ak sa mu ho podarí zasiahnuť. Al ho skúsi udrieť, ale Will sa uhne. Zátylok sa mu leskne od potu. Vyhne sa ďalšiemu úderu, prešmykne sa okolo Ala a silno ho kopne do chrbta. Al sa zapotáca dopredu a otočí.

Keď som bola mladšia, čítala som knihu o medveďoch. Na jednom obrázku stál grizly na zadných nohách, s natiahnutými labami, a reval. Presne tak teraz vyzerá Al. Vrhne sa na Willa, schmatne ho za ruku, aby neuhol, a udrie ho do sánky.

Sledujem, ako z Willových očí, svetlozelených ako zelerové stonky, mizne svetlo. Vyvrátia sa mu stĺpkom a telo mu ochabne. Vyšmykne sa z Alovho zovretia a zosype sa na zem ako mŕtvola. Po chrbte mi prebehnú zimomriavky a chlad pocítim až v hrudi.

Al vytreští oči, čupne si k Willovi a jednou rukou ho tľapká po líci. Celá miestnosť stíchne, všetci napäto čakáme, kedy Will zareaguje. Pár sekúnd nič, len leží na zemi s rukou skrčenou pod telom. Vzápätí žmurkne, ale je načisto omráčený.

„Zdvihni ho,“ zavelí Eric. Na zúboženého Willa vrhá nenásytný pohľad, ako keby celé týždne nejedol a konečne zbadal niečo chutné. Peru vykrúca do krutej grimasy.

Štyri sa otočí k tabuli a zakrúžkuje Alovo meno. Víťazstvo.

„Ďalší zápas: Molly proti Christine!“ skríkne Eric. Al chytí Willa okolo pliec a vytiahne ho z arény.

Christina si popraská hánky. Zaželala by som jej veľa šťastia, ale netuším, ako by jej to mohlo pomôcť. Christine nechýba sila, ale je oveľa štíhlejšia než Molly. Možno jej pomôže výška.

Na opačnej strane miestnosti Štyri chytil Willa okolo pása a vyvádza ho von. Al chvíľu stojí pri dverách a pozerá za nimi.

Keď Štyri odíde, znervózniem. Nechať nás s Ericom mi pripadá ako najať deťom opatrovateľku, ktorá vo voľnom čase najradšej brúsi nože.

Christina si zastrčí čierne vlasy za uši. Siahajú jej po bradu a držia ich strieborné sponky. Praskne ďalšiu hánku. Vyzerá nervózne, ale vôbec sa jej nečudujem – kto by nebol, keby videl Willa padnúť na zem ako handrovú bábiku?

Uvažujem, čo so mnou urobí prvá časť skúšky, ak po každom zápase naozaj môže zostať na nohách len jeden človek. Budem stáť nad porazeným súperom s vedomím, že som ho dostala na zem, ako Al? Alebo bezmocne ležať na zemi ako Will? Keď túžim vyhrať, znamená to, že som odvážna, alebo že som sebecká? Utriem si spotené dlane do nohavíc.

Keď Christina kopne Molly do boku, okamžite sa vrátim do reality. Molly zalapá po dychu a zaškrípe zubami, ako keby sa cez ne chystala zavrčať. Do tváre jej padne prameň drsných čiernych vlasov, ale neodhrnie si ho.

Al stojí vedľa mňa, ale ja sa tak sústredím na ďalší zápas, že naňho ani nepozriem, ani mu nezagratulujem k víťazstvu. Asi to odo mňa čaká, ale neviem to naisto.

Molly sa uškrnie na Christinu a bez varovania sa na ňu vrhne s rukami natiahnutými dopredu. Celou silou nimi vrazí Christine do brucha, strhne ju dolu a pritlačí na podlahu. Christina sa vzpiera, ale Molly je ťažká a odmieta povoliť zovretie.

Udrie, ale Christina uhne hlavou. Molly udiera znovu a znovu, tentoraz úspešnejšie, a päsťou mláti Christinu do sánky, do nosa, do úst. Bezmyšlienkovite schmatnem Ala za ruku a celou silou ju stisnem. Potrebujem sa niečoho držať. Christine po tvári steká krv a kvapká na zem pri jej líci. Prvýkrát v živote sa modlím, aby niekto stratil vedomie.

Nula bodov. Christina zvrieskne a vyslobodí si jednu ruku. Treskne Molly do ucha, vyhodí ju z rovnováhy a vykrúti sa z jej zovretia. Zdvihne sa na kolená, rukou si zakrýva tvár. Z nosa jej prúdi tmavá a hustá krv, v mihu jej zaleje prsty. Ešte raz zvrieskne a odplazí sa ďalej od Molly. Trasú sa jej plecia, nepochybne vzlyká, ale sotva ju počujem, tak mi hučí v ušiach.

Prosím ťa, odpadni už.

Molly kopne Christinu do boku a zvalí ju na chrbát. Al si vyslobodí ruku a pevne si ma k sebe pritisne. Zatnem zuby, aby som nahlas nevykríkla. V prvú noc som Ala vôbec neľutovala, ale ešte nie som úplne bezcitná. Keď vidím Christinu, ako sa drží za rebrá, najradšej by som sa vrhla medzi ne.

„Prestaň!“ zavyje Christina, keď sa Molly pripravuje na ďalší kopanec. Zdvihne ruku. „Prestaň! Mám…“ zakašle, „mám dosť.“

Molly sa zaškerí a ja si uľahčene vydýchnem. Al si takisto vzdychne, na pleci cítim, ako sa mu zdvihol a klesol hrudný kôš.

Eric nenáhlivo prejde do stredu arény a so založenými rukami sa postaví nad Christinu. „Asi som ťa dobre nepočul. Čo si to povedala? Že máš dosť?“ spýta sa potichu.

Christina sa pozbiera na kolená. Keď zdvihne ruku zo zeme, zanechá za sebou červený odtlačok. Stlačí si nos, aby zastavila krvácanie, a prikývne.

„Vstávaj,“ prikáže jej Eric. Keby to zakričal, možno by som nemala pocit, že svoje raňajky uvidím ešte raz. Keby zakričal, vedela by som, že sa nechystá urobiť nič horšie. Lenže on to vyslovil potichu a odmerane. Schmatne Christinu za rameno, vytiahne ju na nohy a vlečie ju k dverám.

„Za mnou,“ zavelí ostatným.

Okamžite poslúchneme.

* * *

Hučanie rieky cítim až v hrudi.

Stojíme pri zábradlí. Jama je o tomto čase takmer prázdna. Ani by som neverila, že je popoludnie, posledných pár dní mi pripadalo ako nekonečná noc.

Aj keby sa okolo motali nejakí ľudia, pochybujem, že by Christine pomohli. Po prvé, sme s Ericom. Po druhé, Neohrození sa riadia inými pravidlami a brutalita ich zjavne neporušuje.

Eric sotí Christinu k zábradliu.

„Prelez tadiaľ,“ prikáže jej.

„Čože?“ spýta sa. Podľa jej tónu by sa zdalo, že čaká milosť, ale jej vytreštené oči a popolavá tvár svedčia o opaku. Eric rozhodnutie nezmení.

„Prelez cez to zábradlie,“ zopakuje Eric s dôrazom na každé slovo. „Keď vydržíš päť minút visieť nad priepasťou, tak som ochotný na tvoju zbabelosť zabudnúť. Ak odmietneš, tak ťa vyrazím zo skúšky.“

Úzke, kovové zábradlie, pokryté kvapkami vody zo spenenej rieky, je studené a šmykľavé. Aj keby sa Christina odvážila poslúchnuť, možno by nevydržala päť minút visieť. Má dve možnosti: stratiť šancu na miesto vo frakcii, alebo riskovať smrť.

Keď zavriem oči, predstavím si, ako padá dolu na ostré skaly, a strasiem sa.

„Fajn,“ povie roztraseným hlasom.

Je dosť vysoká na to, aby cez zábradlie prehodila nohu. Aj tá sa jej trasie. Oprie špičku o okraj rímsy a presunie druhú nohu za zábradlie. Stojí tvárou k nám, utrie si ruky do nohavíc a zovrie zábradlie tak pevne, až jej obelejú hánky. Potom z rímsy spustí jednu nohu. A vzápätí druhú. Pomedzi tyče zábradlia vidím jej odhodlanú tvár a zovreté pery.

Al vedľa mňa si nastaví hodinky.

Prvú minútu a pol to Christina zvláda úžasne. Prstami pevne zviera zábradlie a netrasú sa jej ruky. Začínam veriť, že to zvládne a dokáže Erikovi, že len idiot by o nej pochyboval.

Vzápätí však rieka šplechne o stenu a Christinu zasiahne do chrbta spŕška bielej peny. Narazí tvárou do zábradlia a skríkne. Šmyknú sa jej ruky, takže sa drží len končekmi prstov. Snaží sa lepšie chytiť, ale už má mokré ruky.

Keby som jej pomohla, Eric by mi určite dal rovnaké možnosti. Nechám ju padnúť a zabiť sa, alebo skončím ako bezprizorná? Čo je horšie: nečinne sledovať niečiu smrť, alebo prijať úbohý osud vyvrheľa?

Moji rodičia by na tú otázku odpovedali bez váhania.

Lenže ja nie som ako oni.

Pokiaľ viem, odkedy sme sem prišli, Christina neplakala ani raz, ale teraz zmraští tvár a jej vzlyk prehluší hukot rieky. Na stenu narazí ďalšia vlna a vodná triešť ju celú premočí. Jedna kvapka mi dopadne na líce. Ruky sa jej zase šmyknú, jedna úplne skĺzne zo zábradlia, takže Christina už visí len na končekoch štyroch prstov.

„Nevzdávaj sa, Christina,“ povzbudí ju Al. Jeho hlboký hlas znie prekvapivo silno. Keď k nemu Christina obráti pohľad, Al tleskne rukami. „No tak, chyť sa. Zvládneš to. Chyť sa!“

Vládala by som ju vôbec udržať? Oplatilo by sa mi zasiahnuť, aj keď viem, že som príliš slabá a vôbec by som jej nepomohla?

Dobre viem, ako sa takéto otázky volajú: výhovorky. Slovami môjho otca, ľudský rozum dokáže ospravedlniť akékoľvek zlo, preto by sme sa naň nemali spoliehať.

Christina máva rukou a snaží sa zachytiť zábradlia. Nikto iný ju nepovzbudí, len Al zopne svoje obrovské dlane, kričí a uprene jej pozerá do očí. Chcela by som urobiť to isté, chcela by som sa pohnúť, ale iba na ňu zízam a uvažujem, kedy sa zo mňa stal taký nechutný sebec.

Sledujem Alove hodinky. Už prešli štyri minúty. Al ma silno štuchne lakťom do pleca.

„Drž sa,“ prehovorím, ale z úst mi vyjde len šepot. Odkašlem si. „Už len minútu,“ oznámim jej, tentoraz hlasnejšie. Christina konečne nahmatá zábradlie aj druhou rukou. Svaly sa jej chvejú tak silno, až sa mi zdá, že prepuklo zemetrasenie a hýbe všetkým, na čo pozriem.

„Drž sa, Christina,“ povieme naraz s Alom, a keď sa naše hlasy spoja, uverím, že by som jej vládala pomôcť.

Pomôžem jej. Keď sa zase šmykne, určite ju zachytím.

Do chrbta ju zasiahne ďalšia vlna. Christina zvrieskne, keď sa jej obe ruky zošmyknú zo zábradlia. Z úst sa mi vyderie výkrik. Pripadá mi akýsi cudzí, nespoznávam vlastný hlas.

Lenže ona nepadne. Zachytí sa tyčí zábradlia. Prsty sa jej kĺžu stále nižšie, až kým jej hlava neklesne pod okraj rímsy. Nič iné z nej nevidím, len kŕčovito zovreté prsty.

Na Alových hodinkách svieti 5:00.

„Už prešlo päť minút,“ povie Al. Takmer tie slová na Erica vypľúva.

Eric skontroluje vlastné hodinky. Vôbec sa neponáhľa, ležérne nakloní zápästie. Zvíja sa mi žalúdok a nevládzem dýchať. Keď žmurknem, pred očami sa mi objaví dievča na chodníku pod koľajnicami, s neprirodzene vykrútenými končatinami. Vidím, ako Rita vzlyká a kvíli; vidím seba, ako sa od nej odvraciam.

„No dobre,“ uzná konečne Eric. „Môžeš vyliezť, Christina.“

Al vykročí k zábradliu.

„Nie,“ zastaví ho Eric. „Musí to zvládnuť sama.“

„Ani náhodou,“ zavrčí Al. „Spravila, čo si jej kázal. Nie je zbabelá. Vydržala celý čas.“

Eric neodpovie. Al sa nakloní ponad zábradlie, je taký vysoký, že Christine dočiahne na zápästie. Christina ho chytí za predlaktie. Al ju ťahá hore, s tvárou červenou od zlosti. Rozbehnem sa mu na pomoc. Presne ako som predpokladala, som príliš nízka, aby som mohla byť užitočná. Aspoň Christinu chytím pod pazuchu, keď ju Al vytiahne dosť vysoko, a spoločne ju dostaneme cez zábradlie. Padne na zem. Tvár má stále zakrvavenú po zápase, chrbát premočený, celé telo sa jej trasie.

Kľaknem si k nej. Pozrie mi do očí, potom obráti pohľad k Alovi. Spoločne si vydýchneme.

DESIATA KAPITOLA

SNÍVA SA MI, že Christina zase visí na zábradlí, tentoraz za prsty na nohách, a ktosi skríkne, že jej môže pomôcť len divergentný človek. Rozbehnem sa vpred, aby som ju vytiahla, ale niekto ma sotí dolu a zobudím sa, než dopadnem na skaly.

Spotená a roztrasená z nočnej mory prejdem do dievčenskej kúpeľne, osprchujem sa a prezlečiem. Keď sa vrátim, krížom cez môj matrac svieti slovo Drevo, napísané červeným sprejom. Rovnaký, len menší nápis mám aj na ráme postele a na vankúši. Obzerám sa okolo a srdce mi búši od hnevu.

Peter stojí za mnou, píska si a natriasa vankúš. Nechce sa mi veriť, že dokážem nenávidieť niekoho, kto vyzerá tak sympaticky: má krásne klenuté obočie, v širokom úsmeve odhaľuje biele zuby.

„Pekná výzdoba,“ podpichne ma.

„Nepamätám si, že by som ti niečo urobila,“ vyprsknem. Chytím roh plachty a strhnem ju z matraca. „Ak si si nevšimol, sme v tej istej frakcii.“

„Neviem, o čom hovoríš,“ povie ľahostajne. Až potom na mňa pozrie. „A my dvaja nikdy nebudeme patriť do tej istej frakcie.“

Pokrútim hlavou a vyvlečiem vankúš z obliečky. Zhlboka dýchaj, rozkážem si. Chce ma naštvať, ale nepodarí sa mu to. Lenže zakaždým, keď si natriasa vankúš, by som mu najradšej vrazila päsť do brucha.

Vojde Al. Ani ho nemusím prosiť, aby mi pomohol, okamžite sa ku mne pridá a spoločne prezlečieme posteľ. Neskôr si budem musieť obrúsiť rám. Al odnesie špinavú bielizeň do koša a spolu sa vydáme smerom k telocvični.

„Nevšímaj si ho,“ poradí mi Al. „Je to idiot, ale keď sa nenaštveš, raz ho to prestane baviť.“

„Jasné.“ Dotknem sa vlastných líc. Stále sú horúce a zrejme aj červené od zlosti. Snažím sa rozptýliť. „Rozprával si sa s Willom?“ spýtam sa potichu. „Po tom, ako… veď vieš.“

„Hej. Je v pohode. Odpustil mi.“ Al si vzdychne. „Teraz si ma všetci budú pamätať ako prvého, čo niekoho vyradil.“

„Mohli by si ťa pamätať aj pre niečo horšie. Aspoň ti dajú pokoj.“

„Aj pre niečo lepšie.“ Štuchne ma lakťom. „Prvá skokanka.“

Skočila som síce ako prvá, ale mám vážne podozrenie, že tým sa moja sláva v Neohrozenosti začína aj končí.

Odkašlem si. „Vieš, že jeden z vás musel skončiť v bezvedomí. Keby tak nedopadol on, stalo by sa to tebe.“

„Aj tak to už nikdy nechcem urobiť.“ Al pokrúti hlavou, príliš veľakrát a príliš rýchlo. Zafňuká. „Fakt nechcem.“

„Ale budeš musieť,“ pripomeniem mu, keď prídeme k dverám telocvične.

Al má milú tvár. Na Neohrozenosť je možno až príliš milý.

Vojdeme dnu a pozriem na tabuľu. Včera som sa boju vyhla, ale dnes ma určite čaká. Keď nájdem svoje meno, zmeraviem v polovici kroku.

Vedľa je napísaný Peter.

„Ach jaj,“ vzdychne Christina, ktorá sa všuchce dovnútra za nami. Tvár ma posiatu modrinami a vyzerá, že sa z celej sily snaží, aby nekrívala. Pri pohľade na tabuľu pokrčí v pästi prázdny papierik od mafina. „Čo sa zbláznili? Chcú postaviť teba proti nemu?“

Peter je odo mňa takmer o hlavu vyšší a včera zmlátil Drewa za necelých päť minút. Drew má dnes na tvári omnoho viac čiernej a modrej než telovej farby.

„Mohla by si po pár úderoch predstierať, že si odpadla,“ navrhne Al. „Nikto by ti to nezazlieval.“

„Hej,“ pripúšťam. „Mohla.“

Uprene hľadím na tabuľu. Horia mi líca. Al a Christina sa mi úprimne snažia pomôcť, ale ich stopercentné presvedčenie, že proti Petrovi nemám ani najmenšiu šancu, ma štve.

Stojím na kraji miestnosti, na pol ucha počúvam Ala a Christinu a sledujem, ako Molly zápasí s Edwardom. Je omnoho rýchlejší, nepochybujem, že Molly tentoraz prehrá.

Ako boj pokračuje, zlosť ma pomaly opúšťa a strieda ju nervozita. Štyri nám včera povedal, že máme využívať protivníkove slabé stránky, ale Peter nemá žiadnu, až na totálne neznesiteľnú povahu. Je dosť vysoký na to, aby bol silný, ale nie taký veľký, aby ho to spomaľovalo, a na každom hneď zbadá zraniteľné miesta. Je zlomyseľný a so mnou nebude mať ani štipku zľutovania. Rada by som povedala, že ma podceňuje, ale klamala by som. Som presne taká nešikovná, ako predpokladá.

Al má možno pravdu, asi by som mala predstierať bezvedomie, keď schytám prvých pár rán.

Lenže to si nemôžem dovoliť. Musím sa aspoň o niečo pokúsiť, nesmiem skončiť ako posledná.

Kým sa Molly odlepí od zeme, po výprasku od Edwarda takmer v bezvedomí, srdce mi už búcha tak silno, že ho cítim až v končekoch prstov. Neviem si spomenúť, ako sa mám postaviť. Neviem si spomenúť na jediný úder. Prejdem do stredu arény a skrúcajú sa mi vnútornosti. Peter kráča ku mne, vyšší, než som si pamätala, svaly na rukách napäté v pozore. Uvažujem, či by mi pomohlo, keby som ho ovracala.

Pochybujem.

„Si v pohode, drevo?“ podpichne ma. „Vyzeráš, ako keby si sa chystala rozrevať. Keď to spravíš, možno obídeš lepšie.“

Ponad Petrovo plece vidím, že Štyri stojí pri dverách so založenými rukami. Tvári sa, ako keby práve prehltol niečo kyslé. Vedľa neho stojí Eric a podupkáva nohou, ešte rýchlejšie než tlčie moje srdce.

V jednom momente len stojíme a pozeráme na seba, v ďalšom už Peter ohýba lakte a dvíha ruky pred tvár. Krčí aj kolená, ako keby sa chystal skočiť.

„No tak, drevo,“ povie a v očiach sa mu zablysne. „Aspoň jednu malú slzičku. Alebo trochu škemrania.“

Pri pomyslení, že by som mala Petra prosiť o milosť, mi vystúpi žlč do hrdla a inštinktívne ho kopnem do boku. Lepšie povedané, kopla by som ho do boku, keby mi nechytil nohu, nemykol ňou dopredu a nevyhodil ma z rovnováhy. Chrbtom plesnem o dlážku, vyslobodím si nohu a čo najrýchlejšie vyskočím na nohy.

Musím zostať na nohách, aby ma nekopol do hlavy. Na nič iné nestíham myslieť.

„Prestaň sa s ňou hrať,“ zavrčí Eric. „Nemám na to celý deň.“

Petrovi zmizne z tváre šibalský výraz. Mykne rukou a zrazu pocítim na sánke bolesť, ktorá sa mi šíri na celú tvár, všetko vidím cez čierny tunel a hučí mi v ušiach. Žmurknem a zatackám sa nabok, celá miestnosť sa so mnou hojdá a točí. Vôbec si nepamätám, že by ku mne letela jeho päsť.

Úplne ma vyviedol z rovnováhy, vládzem jedine utekať čo najďalej, kam ma len aréna pustí. Mihne sa predo mnou a kopne ma do brucha. Náraz mi vytlačí z pľúc všetok vzduch a bolí to, bolí to tak strašne, že nemôžem dýchať, alebo možno ma bolí ten kopanec, ani neviem. Zosypem sa na zem.

Drž sa na nohách, na nič iné nemyslím. Vytiahnem sa hore, ale Peter už je pri mne. Jednou rukou ma chytí za vlasy a druhou ma udrie do nosa. To je iná bolesť, nie bodavá, ale praskavá, praská mi až v mozgu, pred očami mi vyskočia farebné bodky, modré, zelené, červené. Snažím sa ho odstrčiť, rukami ho plieskam po ramenách, ale on ma zase udrie, tentoraz do rebier. Mám mokrú tvár. Krvavý nos. Asi ďalšia červená, ale hlava sa mi tak motá, že neviem pozrieť dolu.

Sotí ma, zase padnem a oškriem si dlane o podlahu. Žmurkám, omráčene a pomaly. Je mi horúco. Zakašlem a vyštverám sa na nohy. Nemala by som si radšej ľahnúť, keď sa všetko tak krúti? Peter sa točí okolo mňa, som stred planéty, ktorá sa šialene vrtí, jediný pevný bod. Niečo ma zasiahne zboku a znovu takmer padnem.

Na nohách, na nohách. Pred sebou vidím obrovskú masu, telo. Celou silou doň udriem a päsťou zasiahnem niečo mäkké. Peter sotva vzdychne a pleskne ma dlaňou po uchu. Potichu sa smeje. Počujem zvonenie, žmurkám a snažím sa odohnať čierne škvrny. Kedy sa mi niečo dostalo do oka?

Kútikom oka vidím, že Štyri rozrazí dvere a odchádza. Asi mu môj zápas nepripadá dosť zaujímavý. Alebo ide zistiť, prečo sa celý svet tak točí, vôbec mu to nezazlievam, tiež by som to rada vedela.

Podlomia sa mi kolená a pod lícom cítim chladnú dlážku. Niečo mi vrazí do boku a z úst mi vyjde prvý výkrik, vysoký škrekot, ktorý patrí niekomu inému, určite nie mne, padne ďalšia rana a už nič nevidím, ani čo mám rovno pred nosom, svetlá zhasnú. Niekto skríkne „Dosť!“ a ja si pomyslím: príliš veľa a vôbec nič.

* * *

Zobudím sa a veľa toho necítim, akurát sa mi zdá, že mám hlavu plnú vaty.

Viem, že som prehrala, a nech mi bolesť tlmí čokoľvek, bráni mi to jasne myslieť.

„Už má monokel?“ spýta sa niekto.

Otvorím jedno oko, druhé zostane zavreté, ako keby mi ho zalepili. Napravo odo mňa sú Will a Al, Christina sedí na ľavej strane mojej postele a k sánke si prikladá vrecko s ľadom.

„Čo sa ti stalo s tvárou?“ spýtam sa. Pery ma neposlúchajú a zdajú sa mi priveľké.

Zasmeje sa. „Pozri sa na seba. Máme ti zohnať pásku na oko?“

„Viem, čo sa stalo s mojou tvárou. Bola som pri tom. Tak trochu.“

„To mal byť vtip, Tris?“ uškrnie sa Will. „Asi by sme ťa mali dopovať liekmi častejšie, keď si po nich taká vtipná. A mimochodom, keď to chceš vedieť – zmlátil som ju.“

„Nechce sa mi veriť, že si prehrala s Willom,“ pokrúti hlavou Al.

„No a? Je dobrý,“ pokrčí plecami Christina. „Okrem toho, už som zistila, ako prestanem prehrávať. Proste nesmiem nikomu dovoliť, aby mi vrazil do sánky.“

„Na to si prišla až teraz?“ žmurkne na ňu Will. „Už viem, prečo si nemohla prestúpiť do Informovanosti. Moc ti to nemyslí, čo?“

„Ako sa cítiš, Tris?“ spýta sa Al. Má tmavohnedé oči, takmer rovnaké ako Christinina pokožka. Líca má napohľad drsné, keby sa neholil, asi by mal hustú bradu. Ani by som neverila, že má len šestnásť.

„Ujde to,“ poviem. „Ale najradšej by som tu zostala navždy, aby som už v živote nemusela vidieť Petra.“

Akurát neviem, kde vlastne som. Ležím v dlhej, úzkej miestnosti s radmi postelí pri oboch stenách. Niektoré sú oddelené závesmi. Na pravom konci miestnosti je stanovište zdravotnej sestry. Sem teda Neohrození chodia, keď sú chorí alebo zranení. Sestrička nás pozoruje ponad nejaké papiere. V živote som nevidela sestričku s toľkými náušnicami v uchu. Niektorí členovia Neohrozenosti asi musia vykonávať aj povolania, ktoré bežne robia ľudia z iných frakcií. Koniec koncov, Neohrozeným by sa neoplatilo trepať do mestskej nemocnice s každým zranením.

Nemocnicu som prvýkrát videla zvnútra ako šesťročná. Mama vtedy spadla na chodníku pred domom a zlomila si ruku. Keď som začula jej výkrik, rozplakala som sa, ale Caleb sa bez slova rozbehol za otcom. V nemocnici sa o mamu postarala žena z Harmónie v žltej košeli a s čistými nechtami. S úsmevom jej napravila kosť a odmerala krvný tlak.

Spomínam si, ako Caleb tvrdil, že jednoduchá zlomenina by sa mala zahojiť za mesiac. Vtedy som si myslela, že ju len upokojuje, ako správny obetavý človek. Až teraz uvažujem, či len neopakoval niečo, čo sa kdesi naučil, či sa za jeho prejavmi hodnými Sebazaprenia odjakživa neskrýval sklon k Informovanosti.

„Na Petra kašli,“ povzbudí ma Will. „Určite ho zmláti aspoň Edward, ktorý už od desiatich rokov študoval všetko okolo zápasenia. Len tak, lebo ho to bavilo.“

„Super,“ poteší sa Christina. Pozrie na hodinky. „Tuším už meškáme na večeru. Máme tu s tebou zostať, Tris?“

Pokrútim hlavou. „Netreba, zvládnem to.“

Christina a Will vstanú, ale Al na nich kývne, aby išli bez neho. Výrazne vonia – sladko a sviežo, ako šalvia a citrónová tráva. Keď sa v noci prehadzuje tak veľmi, že zacítim jeho vôňu, viem, že ho trápi nočná mora.

„Len som ti chcel povedať, že si zmeškala Ericov oznam. Zajtra ideme na exkurziu k plotu, aby sme si pozreli, ako Neohrození pracujú. Máme stihnúť vlak o štvrť na deväť.“

„Okej. Ďakujem.“

„A nevšímaj si Christinu. Tvoja tvár nevyzerá až tak zle.“ Letmo sa usmeje. „Podľa mňa vyzeráš dobre. Vždy vyzeráš dobre. Teda… vyzeráš odvážne. Neohrozene.“

Vyhýba sa môjmu pohľadu a škriabe si zátylok. Zdá sa, že ticho medzi nami rastie. Pekné od neho, že mi to povedal, ale správa sa, akoby sa za tými slovami skrývalo niečo viac. Dúfam, že sa mýlim. Al ma nemôže priťahovať, nemôžem si dovoliť vzťah s takým krehkým človekom. Usmejem sa, nakoľko mi dobité líce dovolí, a dúfam, že tým rozptýlim napätie.

„Mal by som ťa nechať odpočívať.“ Postaví sa na odchod, ale chytím ho za zápästie.

„Al, ako sa cítiš?“ spýtam sa. Nechápavo na mňa pozerá, tak dodám: „Už si si trochu zvykol?“

„No,“ pokrčí plecami. „Tak trochu.“

Vyslobodí si ruku a strčí si ju do vrecka. Asi som ho uviedla do rozpakov, ešte nikdy som ho nevidela takého červeného. Keby som celé noci nahlas fňukala do vankúša, tiež by som sa cítila trápne. Ja aspoň viem plač dobre skrývať.

„Drew ma porazil. Po tvojom zápase s Petrom.“ Pozrie na mňa. „Schytal som zopár rán, padol som na zem a zostal som tam. Aj keď som nemusel. Myslím… myslím, že keď som porazil Willa, tak neskončím ako posledný, ani ak všetky ostatné bitky prehrám, ale už nebudem musieť nikomu ublížiť.“

„Naozaj to tak chceš?“

Sklopí oči. „Nedokážem to. Možno to znamená, že som zbabelec.“

„Nemusíš byť zbabelec, ak nechceš zbytočne ubližovať druhým,“ vravím, lebo viem, že by sa to patrilo. Ibaže pochybujem, či to myslím vážne.

Chvíľu na seba mlčky pozeráme. Možno to myslím vážne. Keby aj bol zbabelý, tak nie preto, že sa nevyžíva v bolesti iných. Skôr preto, že odmieta konať.

Utrápene na mňa pozrie. „Myslíš, že nás rodičia prídu pozrieť? Všetci tvrdia, že za tými, čo zmenili frakciu, v návštevný deň nikto nechodí.“

„Neviem,“ priznám sa. „Ťažko povedať, či by som to vôbec chcela, alebo nie.“

„Radšej nie.“ Kývne hlavou. „Jasné, aj bez toho je všetko dosť ťažké.“ Opäť prikývne, akoby chcel potvrdiť vlastné slová, a odíde.

O necelý týždeň budú môcť kandidáti zo Sebazaprenia navštíviť svoje rodiny, po prvý raz od rozhodovacej ceremónie. Prídu domov, posedia si vo vlastnej obývačke a prvýkrát sa porozprávajú s rodičmi ako dospelí.

Kedysi som sa na ten deň tešila. Predstavovala som si, čo by som povedala mame a otcovi, keby som sa ich konečne mohla pri večeri niečo opýtať.

O necelý týždeň kandidáti z Neohrozenosti nájdu svojich príbuzných na dne Jamy alebo v sklenej budove nad ňou a budú spolu robiť to, čo Neohrození pri rodinných stretnutiach robievajú. Možno sa navzájom ohadzujú nožmi. Vôbec by ma to neprekvapilo.

Kandidáti, ktorí prestúpili z iných frakcií a majú zhovievavých rodičov, sa s nimi tiež môžu stretnúť. Bojím sa, že mňa sa to netýka. Súdim tak podľa otcovho zlostného výkriku na ceremónii. Veď ich opustili obe deti.

Možno som im mala povedať, že som divergentná a netuším, čo si vybrať, určite by ma pochopili. Možno by mi pomohli zistiť, čo pre mňa divergencia znamená a prečo je taká nebezpečná. Lenže ja som sa im so svojím tajomstvom nezverila, takže sa to už nikdy nedozviem.

Keď pocítim slzy, zatnem zuby. Mám toho dosť. Mám po krk sĺz a slabosti. Škoda, že ich nevládzem zastaviť.

Možno zaspím, možno nie. Neskôr večer však vykĺznem z miestnosti a vrátim sa do spálne. Stačí, že ma Peter dostal do nemocnice, ešte horšie by bolo, keby som tam musela zostať až do rána.

JEDENÁSTA KAPITOLA

RÁNO NEPOČUJEM BUDÍK ani šuchtavé kroky a rozhovory ostatných, ktorí sa chystajú von. Zobudím sa, až keď ma Christina jednou rukou zatrasie za plece a druhou potľapká po líci. Už si stihla obliecť čiernu bundu a zazipsovať ju až po krk. Možno jej po včerajšom zápase zostali modriny, ale na tmavej pokožke ich sotva vidieť.

„Šup-šup,“ povie. „Vstávať a cvičiť!“

Snívalo sa mi, že ma Peter priviazal o stoličku a spýtal sa, či som divergentná. Zapierala som, ale on ma mlátil, až kým som sa nepriznala. Zobudila som sa s vlhkými lícami.

Snažím sa niečo povedať, ale z úst mi vyjde len zastenanie. Celé telo mám ako v ohni, bolí ma aj dýchanie. Na nálade mi nepridajú ani oči napuchnuté po nočnom plači. Christina mi podá ruku.

Hodinky ukazujú osem. O štvrť na deväť máme byť pri koľajniciach.

„Bežím zohnať raňajky,“ ponúkne sa. „Ty sa skús vychystať. Zdá sa, že ti to chvíľu potrvá.“

Čosi zamrmlem. Snažím sa našmátrať čistú košeľu v zásuvke pod posteľou bez toho, aby som sa musela veľmi zohnúť. Našťastie, Peter tu nie je a nevidí, ako sa trápim. Spálňa po odchode Christiny zostala prázdna.

Rozopnem si košeľu a prezerám si pokožku na boku, posiatu modrinami. Farby ma na sekundu zhypnotizujú, jasná zelená, tmavá modrá a hnedá. Prezlečiem sa najrýchlejšie, ako sa dá, a vlasy si nechám rozpustené, lebo nevládzem zdvihnúť ruky a zopnúť si ich.

Hľadím na svoj odraz v malom zrkadle na stene a vidím cudzinku. Má moje blonďavé vlasy a úzku tvár, ale tam podobnosť končí. Ja predsa nemám monokel, rozbitú peru ani modriny na sánke. Ja nie som bledá ako stena. Nemôžem to byť ja, hoci to dievča sa hýbe spolu so mnou.

Keď sa Christina vráti s mafinmi v oboch rukách, sedím na posteli a zízam na svoje rozviazané topánky. Budem sa musieť zohnúť, aby som si ich zaviazala. A keď sa zohnem, bude to bolieť.

Lenže Christina mi jednoducho podá mafin, čupne si a zaviaže mi šnúrky. Hruď mi zaplaví nával vďačnosti, horúci a takmer bolestivý. Možno sa trochu Sebazaprenia skrýva v každom človeku, len o tom nevie.

Teda v každom okrem Petra.

„Ďakujem,“ poviem.

„No, keby si si ich musela zaviazať sama, určite by sme nevypadli načas,“ skonštatuje. „Poďme. Budeš vládať chodiť a jesť zároveň, že?“

Rýchlo kráčame k Jame. V mafine zacítim banán a vlašské orechy. Mama raz piekla podobný koláč pre bezprizorných, ale nemohla som ho ochutnať. Už som bola príliš stará na rozmaznávanie. Nevšímam si pichnutie pri srdci, ktoré pocítim pri každej myšlienke na mamu, a napoly kráčam, napoly bežím za Christinou. Zjavne zabudla, o koľko má dlhšie nohy.

Vyjdeme po schodoch z Jamy do sklenenej budovy nad ňou a bežíme k východu. Pri každom kroku ma zabolí v rebrách, ale nevenujem tomu pozornosť. Ku koľajniciam dorazíme naraz s trúbiacim vlakom.

„Čo vám to toľko trvalo?“ prekričí trúbenie Will.

„Tuto krátkonôžka nám cez noc dostala reumu,“ povie Christina.

„Drž zobák.“ Takmer ma naštvala.

Štyri stojí na čele svorky, tak blízko ku koľajam, že by prišiel o nos, keby sa naklonil ešte o dva centimetre dopredu. Odstúpi a pustí niekoľkých z nás pred seba. Will sa sťažka vyšplhá do vagóna, najprv dopadne na brucho a nohy vytiahne za sebou. Štyri chytí držadlo pri dverách a vkĺzne dnu, úplne ľahučko, hoci meria dobre vyše meter osemdesiat.

Rozbehnem sa popri vlaku, potom zatnem zuby a schmatnem držadlo. Toto bude bolieť.

Al ma zdrapne pod obe pazuchy a bez námahy ma zdvihne do vagóna. V boku mi exploduje bolesť, ale trvá len okamih. Za Alom zazriem Petra a rozhorúčia sa mi líca. Al sa mi snažil pomôcť, tak sa naňho usmejem, ale väčšmi by ma potešilo, keby mi ľudia toľko nepomáhali. Peter má aj bez toho dosť zámienok, aby do mňa rýpal.

„Cítiš sa dobre?“ spýta sa Peter a vrhne na mňa pohľad plný falošného súcitu, kútiky úst spustí dole a zvraští klenuté obočie. „Alebo si tak trochu… drevená?“

Začne sa rehotať na vlastnom vtipe a Molly a Drew sa k nemu pridajú. Molly sa smeje otrasne, prská pritom a natriasa plecami, Drew zase úplne nehlučne, takmer vyzerá, ako keby sa zvíjal od bolesti.

„Padáme na zadok pred tvojím neuveriteľným ostrovtipom,“ skonštatuje Will.

„Jasné. Nemal si ísť radšej do Informovanosti?“ pridá sa Christina. „Počula som, že proti zbabelcom nič nemajú.“

Štyri sa ozve od dverí, než jej Peter stihne odseknúť: „Takéto somariny mám počúvať celou cestou k plotu?!“

Všetci stíchneme a Štyri sa otočí späť k dverám. Naširoko roztiahne ruky, chytí sa držadiel na oboch stranách a nakloní sa dopredu, takže mu takmer celé telo trčí von, len nohami pevne stojí vnútri. Vietor mu pritisne košeľu k hrudi. Snažím sa pozerať povedľa neho na krajinu za dverami – more rozpadnutých, opustených budov, ktoré sa stále zmenšujú.

Lenže oči mi každých pár sekúnd zablúdia späť k nemu. Neviem, čo si myslím, že uvidím, alebo čo vlastne chcem vidieť. Nerobím to naschvál, nemôžem tomu zabrániť.

„Čo je podľa teba tam vonku?“ spýtam sa Christiny. Kývnem smerom k dverám. „Myslím za plotom.“

Pokrčí plecami. „Asi nejaké farmy alebo tak.“

„Hej, ale… ešte ďalej, za farmami. Pred čím vlastne mesto strážime?“

Skrčí prsty ako pazúry a zamáva mi nimi pred nosom. „Príšery!“

Prevrátim očami.

„Ešte pred piatimi rokmi plot nikto nestrážil,“ povie Will. „Nepamätáte si, že policajti z Neohrozenosti kedysi hliadkovali v sektore bezprizorných?“

„Jasné, že hej.“ Tiež si pamätám, že otec patril k tým, ktorí odhlasovali zrušenie hliadok. Tvrdil, že chudobní nepotrebujú policajný dozor, ale pomoc, ktorú im môžeme zabezpečiť my. Lenže tu a teraz by som to radšej nespomínala. Informovanosť to vždy uvádza ako jeden z dôvodov, prečo členov Sebazaprenia považuje za nekompetentných.

„Aha, už chápem,“ povie. „Stavím sa, že si ich stretávala každú chvíľu.“

„Prečo myslíš?“ spýtam sa trochu nabrúsene.

„Lebo si cestou do školy prechádzala okolo sektora bezprizorných, nemám pravdu?“

„Ako to vieš? Niekedy si sa tak nudil, že si sa naučil naspamäť mapu mesta?“

„Jasné!“ Will sa zatvári prekvapene. „Ty nie?“

Zaškrípu brzdy, a keď vlak zastane, všetci sa mykneme dopredu. Príde mi to celkom vhod, aspoň sa ľahšie postavím. Rozpadnuté budovy zmizli, nahradili ich žlté polia a prázdne koľajnice. Vlak zastane pod plátennou strechou. Pomaly sa spustím do trávy, ale stále sa držím vagóna, aby som nespadla.

Predo mnou stojí plot z pletiva, s ostnatým drôtom na vrchu. Kráčam dopredu a všimnem si, že sa ťahá ďalej, než oko dovidí, kolmo na horizont. Za plotom je zhluk stromov, medzi suchými nájdem aj zopár zelených. Na opačnej strane plota sa hemžia ozbrojení strážcovia.

„Poďte za mnou,“ povie Štyri. Držím sa pri Christine. Odmietam to priznať, dokonca aj sama pred sebou, ale v jej blízkosti sa cítim pokojnejšie. Keď sa Peter pokúsi vysmievať sa mi, ona ma ochráni.

Mlčky si vynadám do zbabelcov. Petrove urážky ma nemusia trápiť a mala by som sa sústrediť na zlepšovanie svojich bojových schopností, nie nariekať nad včerajším mizerným výkonom. A mala by som sa chcieť a vládať brániť sama, nie spoliehať sa na iných.

Štyri nás vedie k bráne, širokej ako dom, ktorá uzatvára popraskanú prístupovú cestu do mesta. Raz som sem prišla s rodičmi, keď som bola ešte malá. Viezli sme sa autobusom po tej ceste a ešte ďalej, k farmám Harmónie, kde sme v prepotených košeliach celý deň oberali paradajky.

Znovu ma pichne pri srdci.

„Kto sa v konečnom poradí nedostane do prvej päťky, pravdepodobne skončí tu,“ vraví Štyri, keď prídeme k bráne. „Strážcovia plota niekedy dostanú príležitosť na kariérny postup, ale len občas. Mohli by ste robiť hliadky aj ďalej za farmami, ale…“

„Čo robia tie hliadky?“ spýta sa Will.

Štyri mykne plecom. „To uvidíš, keď sa tam dostaneš. Ako som povedal, väčšina tých, ktorým sa ujde služba pri plote, pri nej zostane celý život. Ak vás to poteší, niektorí tvrdia, že to nie je až také zlé, ako to vyzerá.“

„Jasné. Aspoň nebudeme musieť šoférovať autobusy a upratovať po iných ako bezprizorní,“ zašepká mi do ucha Christina.

„Na ktorom mieste si skončil ty?“ spýta sa Peter.

Nečakám, že mu Štyri odpovie, ale pozrie mu rovno do tváre a povie: „Bol som prvý.“

„A vybral si si toto?“ Peter naňho vyvalí oči. Sú okrúhle a tmavozelené, na každého, kto nepozná jeho hnusnú povahu, by pôsobili nevinne. „Prečo si nevzal nejaký džob pre vládu?“

„Nechcel som,“ na rovinu povie Štyri. Spomeniem si, ako nám v prvý deň hovoril, že robí v kontrolnej miestnosti, kde členovia Neohrozenosti monitorujú bezpečnosť mesta. Len ťažko si ho viem predstaviť medzi počítačmi. Podľa mňa sa najlepšie hodí do telocvične.

O zamestnaniach členov jednotlivých frakcií sme sa učili v škole. Neohrození majú dosť obmedzené možnosti. Môžeme strážiť plot alebo hliadkovať vnútri mesta. Alebo pracovať v hlavnom stane, kresliť tetovania, vyrábať zbrane či dokonca zápasiť pre zábavu ostatných. Alebo môžeme pracovať pre vodcov frakcie. To mi pripadá ako najlepšia možnosť.

Problém je akurát v tom, že som zatiaľ medzi poslednými. Po prvej časti skúšky ma možno vyrazia a skončím ako bezprizorná.

Zastaneme pri bráne. Niekoľko strážcov sa obzrie naším smerom, ale nie veľa. Majú plné ruky práce s bránou, ktorá je dvakrát vyššia a veľakrát širšia než oni. Otvárajú ju, aby pustili nejaké nákladné auto.

Šoféruje ho bradatý chlapík v klobúku. So širokým úsmevom zastane tesne za bránou a vystúpi. Na otvorenej korbe auta sedí niekoľko ďalších členov Harmónie medzi debnami plnými jabĺk.

„Beatrice?“ ozve sa z auta.

Myknem sa, keď začujem svoje staré meno. Na korbe auta sa postaví chlapec z Harmónie s kučeravými blond vlasmi. Hneď spoznám jeho nos, široký na konci a úzky pri koreni. Robert. Snažím sa rozpomenúť na rozhodovaciu ceremóniu, ale nevybaví sa mi nič, len tlkot vlastného srdca. Kto ešte prestúpil? Aj Susan? Zostal tento rok vôbec niekto v Sebazaprení? Ak Sebazaprenie slabne, môžeme za to my – Robert a Caleb a ja. Ja. Vyženiem si tú myšlienku z hlavy.

Robert zoskočí z auta, na sebe má sivé tričko a modré rifle. Na okamih zaváha, potom prikročí ku mne a vezme ma do náručia. Zmeraviem. Objatím sa zdravia len členovia Harmónie. Nepohnem ani svalom, až kým ma nepustí.

Keď sa mi lepšie prizrie, jeho úsmev zmizne. „Beatrice, čo sa ti stalo? Čo máš s tvárou?“

„Nič,“ bránim sa, „len tréning. To nič.“

„Beatrice?“ vyzvedá nosový hlas vedľa mňa. Molly si prekríži ruky a zasmeje sa. „Tak sa naozaj voláš, drevo?“

Pozriem na ňu. „Myslela si si, že Tris je skratka z niečoho iného?“

„Čo ja viem, žeby trasorítka?“ Chytí sa za bradu a predstiera zamyslenie. Väčšia brada by možno vyvážila jej nos, lenže Molly ju má nevýraznú, takmer jej splýva s krkom. „Aha, to nezačína na Tris. Ale takmer.“

„Nemusíme si navzájom ubližovať,“ vľúdne povie Robert. „Ja som Robert, a ty si kto?“

„Niekto, komu je úplne fuk, ako sa voláš,“ odsekne. „Radšej by si mal zaliezť späť do auta. Nemali by sme sa baviť s členmi iných frakcií.“

„Radšej by si mala vypadnúť,“ zavrčím na ňu.

„Jasné. Nechám ťa samu s frajerom,“ uškrnie sa a odíde.

Robert na mňa smutne pozrie. „Tí ľudia nevyzerajú veľmi sympaticky.“

„Niektorí nie sú.“

„Mohla by si sa vrátiť domov. Verím, že Sebazaprenie by pre teba urobilo výnimku.“

„Prečo myslíš, že by som sa chcela vrátiť?“ spýtam sa. Líca mi znovu horia. „Myslíš, že to tu nezvládnem, alebo čo?“

„O to nejde.“ Pokrúti hlavou. „Určite to zvládneš, ale bolo by lepšie, keby si nemusela. Mala by si sa tešiť zo života.“

„Toto som si vybrala. Definitívne.“ Pozriem Robertovi ponad plece. Strážcovia práve dokončili kontrolu nákladného auta. Bradatý vodič nasadne späť do kabíny a zavrie za sebou dvere. „Okrem toho, Robert, v živote chcem dosiahnuť viac než… radosť.“

„Nebolo by to tak jednoduchšie?“

Než mu stihnem odpovedať, položí mi ruku na plece a otočí sa k autu. Dievča na korbe má v lone bendžo. Začne brnkať, ešte než Robert vylezie hore. Auto vzápätí vyštartuje a odváža od nás zvuky bendža a jej zvonivý hlas.

Robert mi zamáva a v hlave sa mi vynoria obrázky z ďalšej možnej budúcnosti. Predstavujem si, že sedím na korbe auta, pridávam sa k speváčke, hoci som v živote nespievala, smejem sa, keď mi ujde falošný tón, šplhám sa na stromy a zbieram jablká, večne spokojná a navždy v bezpečí.

Strážcovia zatvoria bránu a zamknú ju za sebou. Zámka je len zvonku. Zahryznem si do pery. Prečo by sa brána mala zamykať zvonku, nie zvnútra? Takmer sa mi zdá, že nás plot nemá chrániť, ale uväzniť.

Zatlačím tú myšlienku do úzadia. Nemá to logiku.

Štyri odstúpi od plota, kde sa bavil s nejakou ženou so zbraňou opretou o plece. „Tuším máš talent na nerozumné rozhodnutia,“ povie, keď zastane sotva pol kroka predo mnou.

Prekrížim si ruky. „Nebavila som sa s ním ani dve minúty.“

„Krátky čas nič nemení na skutočnosti, že to nebol dobrý nápad.“ Zamračí sa a končekmi prstov sa mi dotkne kútika dotlčeného oka. Myknem hlavou dozadu, ale on neodtiahne ruku. Namiesto toho sa nakloní bližšie a s povzdychom povie: „Keby si sa naučila útočiť ako prvá, možno by si dopadla lepšie.“

„Útočiť prvá?“ nechápem. „Ako by mi to mohlo pomôcť?“

„Si rýchla. Ak niekomu uštedríš pár kvalitných rán, než si uvedomí, čo sa deje, mohla by si vyhrať.“ Pokrčí plecami a spustí ruku.

„Odkiaľ to môžeš vedieť?“ spýtam sa potichu. „Veď si odišiel v polovici môjho prvého a jediného zápasu.“

„Na niečo také som sa fakt nechcel pozerať.“

Čo to má akože znamenať?

Odkašle si. „Vyzerá to, že ide ďalší vlak. Odchádzame, Tris.“

DVANÁSTA KAPITOLA

VPLAZÍM SA DO POSTELE a sťažka vzdychnem. Od zápasu s Petrom ubehli už dva dni a moje modriny zmenili farbu na fialovo-modrú. Už som si zvykla na bolesť pri každom pohybe, takže vládzem fungovať, ale ešte zďaleka nie som vyliečená.

Napriek zraneniam som dnes musela zápasiť. Tentoraz sa mi, našťastie, ako protivníčka ušla Myra, ktorá by nevedela poriadne udrieť, ani keby jej niekto viedol ruku diaľkovým ovládačom. Počas prvých dvoch minút som jej zasadila poriadnu ranu. Spadla a tak sa jej krútila hlava, že nevládala vstať. Mala by som sa cítiť víťazoslávne, no zraziť na zem babu ako Myra, to nie je žiadne víťazstvo.

V momente, keď sa hlavou dotknem vankúša, sa dvere spálne rozletia a dovnútra sa nahrnú ľudia s baterkami. Sadnem si, takmer si udriem hlavu o rám postele nado mnou, a žmúrim do temnoty, aby som zistila, čo sa deje.

„Všetci hore!“ zreve niekto. Spoza hlavy mu svieti baterka a ožaruje mu krúžky v ušiach. Eric. Obklopuje ho kopa Neohrozených, niektorých som už videla v Jame, niektorých nie. Štyri stojí medzi nimi.

Všimne si ma a zahľadí sa mi do očí. Opätujem jeho pohľad a vôbec nevnímam, že všetci ostatní vstávajú z postele.

„Ohluchla si, drevo?“ oborí sa na mňa Eric. Spamätám sa z omráčenia a vykĺznem spod prikrývky. Ešte dobre, že spávam oblečená. Christina stojí vedľa našej poschodovej postele len v tričku, spod ktorého jej trčia dlhé holé nohy. Prekríži si ruky a zazerá na Erica. Náhle zatúžim, aby som tiež vedela tak sebavedomo gániť, aj keby som bola polonahá, ale to sa mi nikdy nepodarí.

„Máte päť minút, aby ste sa obliekli a dobehli nás pri koľajniciach,“ vyštekne Eric. „Ďalšie branné cvičenie.“

Vsuniem nohy do topánok a vo svaloch cítim šklbavú bolesť, keď šprintujem za Christinou k vlaku. Po zátylku mi stečie kvapka potu. Bežíme hore cestičkami lemujúcimi steny Jamy a cestou sa pretláčame popri starších Neohrozených. Vôbec sa netvária prekvapene, že nás vidia. Uvažujem, koľkokrát za týždeň asi stretnú skupinku ľudí, ktorá sa ozlomkrky rúti okolo.

Ku koľajam dobehneme tesne za kandidátmi z Neohrozenosti. Vedľa koľajníc zbadám čiernu hromadu. Rozpoznám dlhé hlavne pušiek a manuálne poistky.

„Budeme do niečoho strieľať?“ zasyčí mi do ucha Christina.

Vedľa kopy zbraní stoja škatule s niečím, čo vyzerá ako náboje. Keď si ich lepšie pozriem, prečítam nápis Paintball.

Nikdy som o tom nepočula, ale okamžite pochopím, o čo ide, a zasmejem sa.

„Všetci si vezmite zbrane!“ zavelí Eric.

Ponáhľame sa k hromade. Som najbližšie, takže schmatnem prvú pušku, ktorá mi príde pod ruku. Je ťažká, ale vládzem ju zdvihnúť. Vezmem aj škatuľku paintballových guľôčok. Hodím si ju do vrecka a pušku si prevesím na chrbát, popruh mi prechádza krížom cez hruď.

„Koľko ešte?“ spýta sa Eric.

Štyri pozrie na hodinky. „Každú chvíľu by mal prísť. Kedy si konečne zapamätáš cestovný poriadok?“

„Načo by som to robil, keď sa môžem spýtať teba?“ odsekne Eric a buchne ho do pleca.

Naľavo odo mňa sa v diaľke objaví kruh svetla. Štyri stojí tesne pri koľajach, a keď sa reflektor priblíži, osvetlí mu tvár zboku a vrhne mu tieň do priehlbiny pod lícnou kosťou.

Naskočí ako prvý a ja sa rozbehnem za ním, nečakám na Christinu, Willa ani Ala. Štyri sa otočí, keď naberiem rovnakú rýchlosť ako vlak, a podá mi ruku. Chytím sa a on ma vtiahne dnu. Dokonca aj na predlaktí má pevné, vyrysované svaly.

Ani naňho nepozriem, rýchlo ho pustím a sadnem si na opačnú stranu vagóna.

Keď všetci nastúpia, Štyri nám vysvetlí, čo sa deje.

„Rozdelíme sa na dva tímy a zahráme si zajatie vlajky. V každom tíme bude rovnaký počet kandidátov z Neohrozenosti a prestúpených. Jeden tím vystúpi ako prvý a skryje vlajku. Neskôr vystúpi druhý tím a urobí to isté.“ Vagón sa zakolíše a Štyri sa chytí rámu dverí, aby nestratil rovnováhu. „Hra patrí k tradíciám Neohrozenosti, takže odporúčam, aby ste ju brali vážne.“

„Čo dostaneme, keď vyhráme?“

Štyri zdvihne obočie. „Ty nie si z Neohrozenosti, že? Dostanete dobrý pocit z víťazstva, čo viac by si chcel?“

„Štyri a ja budeme kapitáni,“ povie Eric. „Rozdelíme si najprv prestúpených, čo ty na to?“

Zakloním hlavu. Ak si nás budú vyberať po jednom, určite skončím ako posledná možnosť. Cítim to v kostiach.

„Začni,“ povie Štyri.

Eric pokrčí plecami. „Edward.“

Štyri sa oprie o rám dverí a prikývne. Odlesk mesačného svetla mu rozžiari oči. Pohľadom preletí našu skupinku, bleskovo, akoby sa ani nezamyslel, a vyhlási: „Ja beriem drevo.“

Vagónom zaznie tichučký smiech. Do líc sa mi nahrnie teplo. Neviem, či mám byť naštvaná, že sa mi všetci smejú, alebo polichotená, že si ma vybral ako prvú.

„Chceš si niečo dokázať?“ spýta sa Eric s tradičným úškľabkom. „Alebo si len vyberáš slabých, aby si to mal na koho zhodiť, keď prehráš?“

Štyri pokrčí plecami. „Tak nejako.“

Naštvaná. Určite by som sa mala naštvať. Zamračím sa na vlastné ruky. Nech Štyri vymyslel akúkoľvek stratégiu, založil ju na domnienke, že som zo všetkých najslabšia. V ústach pocítim horkú pachuť. Musím mu dokázať, že sa mýli. Za každú cenu.

„Si na rade,“ pripomenie Štyri.

„Peter.“

„Christina.“

No, možno sa mýlim. Christina k slabým nepatrí. O čo mu vlastne ide?

„Molly.“

„Will,“ povie Štyri a zahryzne si do nechta na palci.

„Al.“

„Drew.“

„Posledná zostala Myra, tá pôjde so mnou,“ povie Eric. „Teraz kandidáti z Neohrozenosti.“

Prestanem počúvať, keď skončia s nami. Ak Štyri naschvál nevyberal slabých, podľa čoho sa rozhodoval? Obzriem si každého člena tímu. Čo máme spoločné?

Keď si rozoberú asi polovicu kandidátov z Neohrozenosti, konečne dostanem nápad. Všetci okrem Willa a jedného či dvoch ďalších máme podobné postavy: štíhle, s úzkymi plecami. V Ericovom tíme sú všetci silní a mohutní. Štyri mi len včera povedal, že som rýchla. Budeme rýchlejší než Ericov tím, čo nám pri získavaní vlajky určite príde vhod. Ešte som tú hru nehrala, ale viem, že sa zakladá skôr na rýchlosti než na hrubej sile. Rukou skryjem úsmev. Eric je tvrdší, ale Štyri je múdrejší.

Keď skončia, Eric sa uškrnie.

„Môžete vystúpiť druhí,“ zahlási.

„Nemusíš nám nič uľahčovať,“ Štyri sa letmo usmeje, „vieš, že vyhráme aj bez toho.“

„Nie, viem, že prehráte, nech vystúpite kedykoľvek,“ povie Eric a zahryzne si do krúžku na pere. „Tak ber tých svojich skrčkov a vystupuj.“

Všetci vstaneme. Al na mňa nešťastne pozrie. Usmejem sa naňho a dúfam, že to vyzerá aspoň trochu povzbudzujúco. Keď už musel jeden z našej štvorice skončiť v tíme s Ericom, Petrom a Molly, dobre, že to je on. Naňho si väčšinou netrúfnu.

Koľajnice sa čoskoro prudko zvažujú. Rozhodla som sa, že pristanem na nohách.

Tesne pred skokom ma niekto štuchne do pleca a takmer vypadnem z vagóna. Neobzriem sa, kto to bol – či Peter, Drew alebo Molly. Vôbec na tom nezáleží. Vyskočím skôr, než to skúsia ešte raz. Tentoraz počítam so zotrvačnosťou a pár krokov prebehnem, aby som postupne spomalila a udržala rovnováhu. Telom mi prebehne vlna divej radosti a usmejem sa. Podarilo sa mi síce len malé víťazstvo, ale vďaka nemu sa cítim ako Neohrozená.

„Počúvaj, Štyri, kam ste schovali vlajku, keď tvoj tím naposledy vyhral?“ spýta sa kandidátka z Neohrozenosti a položí mu ruku na plece.

„Keby som ti to povedal, pokazil by som hru, Marlene,“ odpovie chladne.

„Ale, no tááák,“ zakvíli a vyzývavo sa naňho usmeje. Štyri jej ruku ľahostajne strasie z pleca. Neviem prečo, ale pristihnem sa, že sa usmievam.

„V lunaparku na móle!“ ozve sa ďalší chalan z Neohrozenosti. Vysoký, s hnedou pokožkou a tmavými očami. Pekný. „Môj brat bol vo víťaznom tíme. Vlajku schovali na kolotoči.“

„Tak poďme tam,“ navrhne Will.

Nikto nenamieta, takže vykročíme na východ, smerom k močiaru, ktorý bol kedysi jazerom. Ako malá som sa často pokúšala predstaviť si, ako vtedy vyzeral, plný vody a bez plota, ktorý teraz trčí z blata a chráni mesto. Lenže ani moja fantázia nevedela vyčarovať také množstvo vody na jednom mieste.

„Sme blízko sídla Informovanosti, že?“ spýta sa Christina a plecom štuchne do Willovho.

„Hej, je na juh odtiaľto,“ prisvedčí. Obzrie sa ponad plece a v tvári sa mu objaví túžobný výraz, ale iba na okamih.

Môj brat je zhruba kilometer odo mňa. Už celý týždeň sme sa neocitli tak blízko seba. Nenápadne pokrútim hlavou, aby som tú myšlienku vyhnala. Dnes si nemôžem dovoliť myslieť na Caleba, musím sa sústrediť, aby som zvládla prvú fázu skúšky. Vlastne by som naňho nemala myslieť už nikdy.

Prechádzame cez most. Mosty stále potrebujeme, lebo po blate pod nimi sa ešte nedá chodiť, je príliš vlhké. Premýšľam, ako dávno asi rieka vyschla.

Za mostom sa naše okolie náhle zmení. Budovy, ktoré ľudia sústavne používajú, alebo aspoň navonok udržiavajú v dobrom stave, vystrieda more zvetraného betónu a rozbitého skla. Vládne tu strašidelné ticho, ako v nočnej more. Ledva vidím, kam ideme, lebo už je po polnoci a svetlá v meste zhasli.

Marlene vytiahne baterku a zasvieti na ulicu pred nami.

„Bojíš sa tmy, Mar?“ podpichne ju tmavooký chalan z Neohrozenosti.

„Keď chceš stúpiť na rozbité sklo, Uriah, tak si poslúž,“ odsekne, ale baterku aj tak zhasne.

Už dávnejšie som si všimla, že správni Neohrození sa zásadne spoliehajú na vlastné sily, aj keď im to skomplikuje život. Chodenie po tmavých uliciach bez baterky nie je ktovieaký prejav statočnosti, ale ide o princíp. Nemali by sme sa spoliehať na pomoc, aj keď ide len o možnosť posvietiť si. Musíme zvládnuť úplne všetko.

Páči sa mi to. Raz možno príde deň, keď nebudem mať poruke baterku, pušku ani kamarátov. Nesmie ma zastihnúť nepripravenú.

Budovy sa tiahnu až tesne k brehu. Do stredu močiara vybieha úzky pás zeme. Trčí z neho obrovské biele koleso s desiatkami červených kabínok pre pasažierov, rozvešaných v pravidelných rozstupoch. Ruské koleso.

„Predstavte si, že ľudia sa na tom vozili. Len tak pre zábavu,“ pokrúti hlavou Will.

„Museli to byť Neohrození,“ skonštatujem.

„Hej, ale nejakí trápni,“ zasmeje sa Christina. „Ozajstné ruské koleso pre Neohrozených by nemalo kabínky. Proste by si sa zavesila rukami na tyč a dúfala, že nezletíš.“

Kráčame po okraji móla. Všetky budovy naľavo od nás sú opustené, so strhnutými vývesnými štítmi a zavretými oknami, ale ich prázdnota nepôsobí zlovestne. Obyvatelia zjavne odišli dobrovoľne a bez paniky. V iných častiach mesta nemali toľko šťastia.

„Skočil by si do močiara, Neohrozený?“ zarypne Christina do Willa.

„Až po tebe.“

Prídeme ku kolotoču. Niektoré kone sú poškriabané a obité, majú odlomený chvost alebo popraskané sedlo. Štyri vytiahne z vrecka jemne svetielkujúcu vlajku.

„O desať minút si druhý tím vyberie stanovište,“ povie. „Navrhujem, aby ste ten čas využili na sformulovanie stratégie. Nie sme síce z Informovanosti, ale mentálna príprava je súčasťou tréningu aj u nás. Pravdepodobne najdôležitejšou súčasťou.“

Súhlasím. Načo je človeku vypracované telo, keď sa nevie na nič sústrediť?

Will si vezme vlajku.

„Pár ľudí by tu malo zostať a strážiť, ďalší nech idú vypátrať druhý tím,“ navrhne.

„Ale čo nepovieš?“ Marlene mu vytrhne vlajku z prstov. „Kto z teba urobil šéfa, prestúpenec?“

„Nikto,“ bráni sa Will. „Ale niekto musí rozhodnúť.“

„Možno by sme mali staviť na obranu. Počkáme, kým si nás nájdu, a potom ich zneškodníme,“ navrhne Christina.

„To by spravili len zbabelci,“ protestuje Uriah. „Hlasujem, aby sme všetci išli na nich. Vlajku schováme tak dobre, že ju nenájdu.“

Potom už všetci rozprávajú jeden cez druhého, prekrikujú sa čoraz hlasnejšie. Christina obhajuje Willov plán, kandidáti z Neohrozenosti presadzujú útok, všetci sa hádajú, komu zveriť rozhodnutie. Štyri sedí na kraji kolotoča a opiera sa o nohu umelohmotného koňa. Oči zdvihne k oblohe, na ktorej nevidno hviezdy, len okrúhly mesiac presvitajúci cez tenkú vrstvu mrakov. Svaly má uvoľnené, jednu ruku založenú za hlavou. Vyzerá, že sa tam cíti takmer pohodlne, aj s puškou na pleci.

Na chvíľku zavriem oči. Prečo ma tak rozptyľuje? Musím sa sústrediť.

Čo by som povedala, keby som hádku za sebou vládala prekričať? Nemôžeme zaútočiť, kým nezistíme, kde sa druhý tím nachádza. Môžu byť kdekoľvek v okruhu troch kilometrov, s istotou by som vylúčila jedine močiar. Na to, aby sme ich našli, sa netreba dohadovať, ako ich hľadať, ani koľkých špehov vyslať.

Treba sa vyšplhať čo najvyššie a dobre sa rozhliadnuť.

Obzriem sa ponad plece, aby som sa uistila, že ma nikto nesleduje. Nikto nepozerá mojím smerom, tak sa vyberiem k ruskému kolesu. Našľapujem zľahka, potichu, a pušku si jednou rukou tisnem k chrbtu, aby ma nejakým hrknutím neprezradila.

Keď sa na koleso pozriem priamo zdola, stiahne sa mi hrdlo. Je ešte vyššie, než som čakala, na horné kabínky sotva dovidím. Našťastie musí byť aj pevné, inak by neunieslo vlastnú váhu. Ak sa mi naň podarí vyliezť, určite sa podo mnou nezrúti.

Srdce sa mi rozbúcha rýchlejšie. Naozaj sa chystám riskovať život len pre víťazstvo v obľúbenej hre Neohrozených?

Potme ledva vidím, ale keď sa zahľadím na obrovské, zhrdzavené stĺpy, ktoré podopierajú koleso, rozoznám priečky rebríka. Podpery sú široké len ako moje plecia a nemajú zábradlie, ktoré by ma chránilo, ale radšej sa vyšplhám po rebríku než po lúčoch kolesa.

Chytím sa priečky. Je tenká a zhrdzavená, zľaknem sa, že sa mi rozpadne v ruke. Skúsim sa postaviť na najspodnejšiu priečku a nadskočím, aby som sa ubezpečila, že ma udrží. Rebrá ma pritom tak zabolia, až sa prikrčím.

„Tris,“ ozve sa za mnou mužský hlas. Ani neviem, prečo ma nevyľakal. Možno preto, že sa zo mňa stáva správna Neohrozená a nič ma nevyvedie z miery. Alebo preto, že ten hlas je taký hlboký, príjemný a takmer upokojujúci. Nech je to ako chce, úplne pokojne sa obzriem ponad plece. Štyri stojí za mnou, pušku má prevesenú krížom cez chrbát, presne ako ja.

„Áno?“

„Prišiel som sa pozrieť, o čo sa pokúšaš.“

„Potrebujem sa dostať čo najvyššie. O nič sa nepokúšam.“

Aj v tme vidím, že sa usmieva. „Fajn. Idem s tebou.“

Na chvíľu zaváham. Nepozerá na mňa ako Will, Christina a Al, keď sú presvedčení, že som na niečo príliš malá a slabá a ľutujú ma. Lenže ak ma chce sprevádzať, asi to znamená, že o mne pochybuje.

„Zvládnem to,“ poviem.

„Nepochybujem.“ V hlase mu síce nepočujem ani stopu sarkazmu, ale viem, že to nemyslí vážne. Určite nie.

Šplhám sa hore, a keď vyleziem pár metrov nad zem, Štyri ma nasleduje. Ide mu to rýchlejšie a čoskoro kladie ruky na priečky, z ktorých som práve zdvihla nohy.

„Povedz mi,“ začne potichu, ako keby sa mu ťažko dýchalo. „Načo podľa teba toto cvičenie slúži? Myslím hru, nie lezenie po kolotoči.“

Zahľadím sa na chodník. Zdá sa mi strašne ďaleko, ale ešte nemáme za sebou ani tretinu cesty hore. Mierim na plošinu tesne pod stredom kolesa. Radšej ani nemyslím na to, ako zleziem dolu. Vietor, ktorý mi pred chvíľou len príjemne ovieval líca, mi teraz tlačí do boku. Čím vyššie vylezieme, tým bude silnejší. Musím s tým počítať.

„Aby sme sa naučili niečo o stratégii,“ poviem. „Alebo o tímovej práci.“

„O tímovej práci,“ zopakuje. V hrdle sa mu zasekne smiech, znie trochu ako vystrašený nádych.

„Tak asi nie,“ pripustím. „Na tímovej práci Neohrozeným zjavne veľmi nezáleží.“

Vietor fúka ešte silnejšie. Pritisnem sa bližšie k bielej podpere, aby som nespadla, ale potom sa mi ťažšie lezie. Kolotoč pod nami vyzerá maličký. Ledva vidím náš tím pod strieškou. Pár ľudí chýba – asi sa vydali hľadať súperov.

„Malo by nám na nej záležať. Kedysi to tak bolo,“ podotkne Štyri.

Veľmi ho nepočúvam, lebo sa mi z tej výšky točí hlava. Ruky ma bolia od drsných priečok a nohy sa mi trasú, ale neviem prečo. Výška ma nedesí, naopak, napĺňa ma energiou, všetky orgány, cievy a svaly v tele mi vďaka nej spievajú ako dokonale zladený zbor.

Zrazu si uvedomím, čoho sa vlastne bojím. Jeho. Z nejakého dôvodu mám pri ňom pocit, že spadnem. Alebo sa roztečiem. Alebo sa vznietim.

Rukou takmer miniem ďalšiu priečku.

„A teraz mi povedz,“ vydýchne, „čo má stratégia spoločné s odvahou?“

Otázka mi pripomenie, že je to môj tréner, že zajatie vlajky nie je len hra, ale lekcia. Mesiac na okamih zakryje oblak a cez ruky mi preletí tieň.

„Vďaka nej môžeme bez váhania konať,“ poviem konečne. „Naučíme sa okamžite vymyslieť stratégiu a použiť ju.“ Za sebou počujem jeho dych, rýchly a hlasný. „Si v pohode, Štyri?“

„Si ty vôbec človek, Tris? Keď si takto vysoko,“ zhlboka sa nadýchne. „Vôbec sa nebojíš?“

Ponad plece sa obzriem na zem. Keby som teraz spadla, zabijem sa. Ale verím, že sa to nestane.

Zľava sa do mňa oprie poryv vetra a sotí ma na druhú stranu. Zalapám naprázdno po vzduchu a zo všetkých síl sa držím rebríka, ale ťažisko sa mi posunulo príliš ďaleko. Štyri ma studenou rukou chytí za bok, jeden prst mu skĺzne na pásik nahej kože tesne pod lemom môjho trička. Pritlačí, jemne ma posunie doľava a vráti mi rovnováhu.

Teraz pre zmenu nevládzem dýchať ja. Zastanem a zízam na vlastné ruky. V ústach mám sucho. Stále cítim dotyk jeho dlane a dlhých, úzkych prstov.

„Zvládaš to?“ spýta sa potichu.

„Jasné,“ odpoviem priškrteným hlasom.

Mlčky leziem hore, až kým sa nedostanem na plošinu. Podľa tupých zvyškov kovových tyčí tipujem, že tam kedysi bolo aj zábradlie. Sadnem si a posuniem sa na jeden koniec, aby sa ku mne pohodlne zmestil aj Štyri. Bezmyšlienkovite spustím nohy cez okraj. Štyri sa, naopak, prikrčí, chrbtom sa pevne oprie o kovovú podperu a sťažka dýcha.

„Bojíš sa výšok,“ skonštatujem. „Ako môžeš chodiť okolo Jamy?“

„Ignorujem svoj strach. Nedovolím mu, aby obmedzoval moje rozhodnutia.“

Chvíľku naňho neveriacky vypliešťam oči. Nemôžem si pomôcť. Nebáť sa a konať napriek strachu, ako to robí on, sú pre mňa dve veľmi odlišné veci.

Asi som naňho zízala príliš dlho.

„Čo je?“ spýta sa potichu.

„Nič.“

Odvrátim sa od neho a zahľadím sa na mesto. Musím sa sústrediť. Neliezla som sem pre nič za nič.

Mesto je čierne ako smola, ale ani za svetla by som veľa nevidela. Zavadzia mi nejaká budova.

„Nie sme dosť vysoko,“ poviem. Pozriem hore. Nad nami je spleť bielych tyčí, ktoré tvoria prekrížené štvorce medzi lúčmi kolesa. Keď pôjdem veľmi opatrne, hádam sa mi podarí zakliesniť nohy medzi rovné a šikmé tyče a bezpečne vyliezť. Aspoň v rámci možností bezpečne.

„Idem hore,“ oznámim a vstanem. Chytím sa tyče nad hlavou a vytiahnem sa vyššie. Z otlčených rebier mi vystrelí bolesť, ale nevšímam si ju.

„Preboha, drevo,“ zhrozí sa Štyri.

„Nemusíš ísť za mnou,“ poviem s očami upretými na bludisko tyčí nado mnou. Zastrčím nohu do priesečníka medzi tyčami a vytiahnem sa hore, pričom sa chytím ďalšej vodorovnej priečky. Trochu zakolíšem a srdce mi búši tak nahlas, že nepočujem nič iné. Všetky moje myšlienky sa sústredia na ten tlkot a pulzujú v rovnakom rytme.

„Ale áno,“ odpovie.

Dobre viem, že pácham totálne šialenstvo. Ak stúpim o pár milimetrov vedľa, alebo na zlomok sekundy zaváham, som mŕtva. V hrudi zacítim nával horúčavy a s úsmevom siahnem vyššie. Roztrasenými rukami sa vytiahnem hore a nohu vtisnem pod seba, takže stojím na priečnej tyči. Keď sa pevne opriem, pozriem dolu, či Štyri ide za mnou. Neuvidím ho, pohľad sa mi zastaví až na zemi.

Zasekne sa mi dych.

Predstavím si, že sa moje telo rúti dolu, cestou naráža do tyčí a skončí na chodníku s končatinami vykrútenými do podivných uhlov, ako to dievča, čo nedoskočilo z vlaku na strechu. Štyri sa každou rukou chytí jednej tyče a s ľahkosťou sa vytiahne hore. No necíti sa tu dobre ani prirodzene – vidím, že má všetky svaly napäté na prasknutie. Asi som sa úplne zbláznila, keď si niečo také všimnem aj tridsať metrov nad zemou.

Schmatnem vyššiu priečku a medzi šikmými tyčami nájdem ďalšie miesto na zakliesnenie nohy. Keď sa opäť pozriem na mesto, budova mi už neprekáža. Som tak vysoko, že vidím celú panorámu. Väčšina budov sa nenápadne černie na pozadí tmavomodrej oblohy, žiaria len červené svetlá na streche Centrály. Svietia prerušovane, srdce mi stihne dvakrát udrieť, než raz bliknú.

Ulice medzi budovami vyzerajú ako tunely. Prvých pár sekúnd mi všetko okolo pripomína čiernu prikrývku, odtiene oblohy, budov, ulíc a zeme sa líšia len nepatrne. Potom na zemi uvidím drobučké pulzujúce svetielko.

„Vidíš to?“ ukážem prstom.

Štyri zastane tesne za mnou a pozrie mi ponad plece, bradu má celkom pri mojej hlave. Na uchu ma šteklí jeho dych a zase sa roztrasiem, ako keď som sa šplhala po rebríku.

„Hej,“ súhlasí. Naširoko sa usmeje.

„Je v parku na konci móla,“ povie. „Dobrý nápad. Dookola je voľné priestranstvo, ale stromy ju trochu zakrývajú. Zjavne nie dostatočne.“

„Jasné.“ Pozriem naňho ponad plece. Je tak blízko, že zrazu zabudnem, kde vlastne stojím. Všimnem si, že má jazvu na brade a kútiky úst sa mu prirodzene stáčajú dolu, rovnako ako mne.

„Ehm,“ dostanem zo seba. Odkašlem si. „Lez dolu. Pôjdem za tebou.“

Štyri prikývne a urobí krok dolu. Dlhou nohou bez problémov nájde rovnú priečku a spustí sa pomedzi tyče. Aj v tme rozoznám jeho červené a roztrasené ruky.

Zostúpim jednou nohou a opriem ju do priesečníka šikmých tyčí. Jedna zrazu zaškrípe a uvoľní sa, cestou dolu buchne do niekoľkých ďalších a nadskočí dole na chodníku. Visím na priečke a nohami kopem vo vzduchu. Vyrazím zo seba priškrtený vzdych.

„Štyri!“

Nohou hľadám oporný bod, ale aj najbližšia priečka je príliš ďaleko, nech sa akokoľvek natiahnem, chýba mi pár desiatok centimetrov. Potia sa mi ruky. Spomínam si, ako som si ich utierala do nohavíc pred rozhodovacou ceremóniou, pred testom, pred každým dôležitým krokom, ktorý som v živote podnikla. Potlačím výkrik. Šmyknem sa. Určite sa šmyknem.

„Drž sa!“ skríkne. „Drž sa, mám nápad.“

Stále lezie dolu. Vybral sa zlým smerom: mal by sa šplhať ku mne, nie odo mňa. Pozerám na svoje ruky. Úzku priečku zvieram tak pevne, až mi obeleli hánky. Prsty mám tmavočervené, takmer fialové. Dlho nevydržia.

Dlho nevydržím.

Tuho zavriem oči. Radšej sa nepozerám. Radšej predstieram, že sa nič nedeje. Počujem, ako Štyri dupe po rebríku, tenisky mu vŕzgajú o kov.

„Štyri!“ skríknem. Možno odišiel. Možno ma opustil. Žeby chcel otestovať moju silu alebo odvahu? Nadychujem sa nosom a vydychujem ústami. Počítam nádychy a snažím sa upokojiť. Raz, dva. Nádych, výdych. No tak, Štyri, pomyslím si. Na nič iné sa neviem sústrediť. Rýchlo, urob niečo!

Zrazu niečo zapraská a zaškrípe. Tyč, ktorej sa držím, sa zatrasie. Zo všetkých síl sa snažím udržať a cez zaťaté zuby precedím výkrik.

Koleso sa hýbe.

Okolo zápästí a členkov mi zavíri vzduch a vietor sa mi vrhne v ústrety ako gejzír. Otvorím oči. Hýbem sa smerom k zemi. Hystericky sa smejem, šialene sa mi krúti hlava a zem sa blíži a blíži. Horšie je, že naberám rýchlosť. Ak sa nepustím v pravý čas, poletím hore aj s kabínkami a s lešením a to by som už naozaj neprežila.

Rútim sa k zemi a napnem každý sval v tele. Keď rozoznám škáry na chodníku, pustím sa a dopadnem na zem, nohami napred. Podlomia sa mi kolená, pritiahnem ruky k telu a čo najrýchlejšie sa odkotúľam nabok. Poškriabem si tvár na asfalte, a keď sa otočím, zbadám, že sa na mňa rúti kabínka ako obrovská topánka, ktorá sa ma chystá zašliapnuť. Prevalím sa ešte ďalej a dno kabínky mi preletí milimeter ponad plece.

Som v bezpečí.

Zakryjem si tvár dlaňami. Ani sa nesnažím vstať. Aj keby sa mi to podarilo, určite by som padla znovu. Začujem kroky a Štyri ma chytí za zápästia. Dovolím mu, aby mi odlepil ruky od očí.

Jednu ruku mi schová do dlaní. Teplo jeho kože mi vyženie bolesť z prstov.

„Si celá?“ spýta sa a stisne mi ruku.

„Hej.“

Rozosmeje sa.

O sekundu sa k nemu pridám. Voľnú ruku zapriem do zeme a zdvihnem sa do sedu. Veľmi dobre si uvedomujem, aká úzka medzera nás delí. Nanajvýš pätnásť centimetrov. Mám pocit, že je nabitá elektrinou. Páčilo by sa mi, keby sa ešte zmenšila.

Vstane a vytiahne ma na nohy. Koleso sa stále točí, vytvára vietor, ktorý mi pohodí vlasy dozadu.

„Mohol si mi povedať, že koleso stále funguje,“ poviem. Snažím sa, aby to znelo ľahostajne. „Nemuseli by sme sa ani šplhať hore.“

„Keby som to vedel, tak ti poviem. Nemohol som ťa tam nechať visieť, tak som to riskol. Poď, ideme si po vlajku.“

Štyri na okamih zaváha, potom ma chytí za rameno a končekmi prstov mi jemne zatlačí na lakeť. V inej frakcii by mi dal trochu času na vydýchnutie, ale on je Neohrozený, takže sa na mňa len usmeje a vyštartuje ku kolotoču, kde zvyšok nášho tímu stráži vlajku. Napoly bežím, napoly krívam vedľa neho. Stále sa cítim slabá, ale hlava mi funguje na plné obrátky, najmä keď sa ma dotýka.

Christina sedí na umelohmotnom koni, dlhé nohy má prekrížené a rukou sa pridŕža opornej tyče. Za ňou je naša vlajka, svietiaci trojuholník v tme. Traja kandidáti z Neohrozenosti stoja medzi ďalšími ošúchanými a špinavými zvieratami na kolotoči. Jeden sa rukou opiera o hlavu koňa, spomedzi prstov na mňa hľadí jeho poškriabané oko. Na kraji kolotoča sedí staršia Neohrozená a palcom sa škriabe po obočí so štyrmi krúžkami.

„Kam išli ostatní?“ spýta sa Štyri.

Tvári sa tak nadšene, ako sa ja cítim, oči má naširoko otvorené a plné života.

„Vy ste sa prevážali na kolotoči?“ spýta sa staršie dievča. „Čo vám to, dočerta, napadlo? To ste mohli rovno zakričať tu sme, poďte si po nás!“ pokrúti hlavou. „Ak zase prehráme, od hanby sa prepadnem. Tretí rok za sebou!“

„Kašli na kolotoč,“ vraví Štyri. „Vieme, kde sú.“

„Vy?“ spýta sa Christina a preletí pohľadom z neho na mňa.

„Hej. Kým ste sa tu špárali v nose, Tris vyliezla na ruské koleso a našla druhý tím.“

„Čo teda urobíme?“ spýta sa chalan z Neohrozenosti a zívne.

Štyri pozrie na mňa. Všetky oči, vrátane Christininých, sa postupne obrátia na mňa. Napnem plecia, už-už sa nimi chystám pokrčiť a povedať, že netuším, ale zrazu si spomeniem, ako mólo, na ktorom stojíme, vyzeralo z výšky. Dostanem nápad.

„Rozdelíme sa,“ poviem. „Štyria pôjdu po pravej strane móla, traja po ľavej. Druhý tím je v parku na konci móla. Štvorica na nich zaútočí a trojica sa prikradne zozadu a vezme vlajku.“

Christina na mňa pozrie, akoby ma ani nespoznávala. Vôbec jej to nezazlievam.

„Znie to dobre,“ povie staršie dievča a tleskne rukami. „Poďme na to, nech tu netrčíme celú noc.“

Christina sa pridá ku mne a vyštartujeme doľava. Uriah takisto. Naširoko sa usmieva a z bronzovej tváre mu svietia biele zuby. Predtým som si to nevšimla, ale za uchom má vytetovaného hada. Na okamih sa mu zahľadím na chvost, ktorý sa obtáča okolo ucha. Vzápätí sa Christina rozbehne a mne nezostáva nič iné, len švihať za ňou.

Musím prepletať nohami dvakrát rýchlejšie než ona, lebo ich mám oveľa kratšie. Pri behu si uvedomím, že vlajku môže schmatnúť len jeden z nás. Ak to neurobím ja, bude úplne jedno, že nás k nej dostala moja informácia a môj plán. Aj pri tomto tempe sotva dýcham, ale ešte zrýchlim, držím sa Christine tesne za pätami. Pušku si prehodím dopredu a prst priložím na spúšť.

Keď dobehneme na koniec móla, zavriem ústa, aby som umlčala hlasné výdychy. Spomalíme, nemôžeme dupať tak nahlas. Znovu hľadám blikajúce svetielko. Keď som na zemi, vyzerá väčšie, takže ho ľahšie uvidím. Ukážem naň, Christina prikývne a rozbehne sa k nemu.

Vzápätí zaznie zborový výkrik, taký hlasný, až nadskočím. Počujem hvízdanie lietajúcich paintballových guľôčok a plieskanie, s ktorým zasahujú cieľ. Náš tím zaútočil, súperi mu bežia v ústrety a vlajka zostala takmer nechránená. Uriah zamieri a trafí poslednú strážkyňu do stehna. Drobné dievča s krátkymi fialovými vlasmi zlostne hodí svoju pušku o zem.

Šprintujem, aby som Christinu dobehla. Vlajka visí z konára stromu, vysoko nad mojou hlavou. Siahnem po nej v tom istom momente ako Christina.

„Ale no tak, Tris,“ povie. „Dnes si sa už predviedla dosť. Dobre vieš, že na ňu aj tak nedočiahneš.“

Vrhne na mňa povýšenecký pohľad ako dospelý na dieťa, ktoré sa tvári príliš múdro, a strhne vlajku z konára. Potom sa odvráti a víťazoslávne zvýskne. Uriah sa k nej pridá a vtom sa ozve krik z diaľky.

Uriah ma potľapká po pleci. Snažím sa zabudnúť na Christinin pohľad. Možno má pravdu, dnes som si už niečo dokázala. Nechcem byť chamtivá, nechcem žiť ako Eric, v strachu pred silou iných.

Nadšenie je nákazlivé, čoskoro sa s víťazoslávnym krikom rozbehnem k svojmu tímu. Christina drží vlajku nad hlavou, všetci sa zhŕknu okolo nej a dvíhajú jej ruku ešte vyššie, takže na trofej vôbec nedočiahnem. Postavím sa trochu bokom a škerím sa od ucha k uchu.

Na pleci pocítim dotyk.

„Dobrá práca,“ potichu ma pochváli Štyri.

* * *

„Nechce sa mi veriť, že som to zmeškal!“ donekonečna opakuje Will a krúti hlavou. Prievan od dverí vagóna mu rozfúkava vlasy všetkými smermi.

„Plnil si najdôležitejšiu úlohu: nezavadzal si,“ so širokým úsmevom povie Christina.

Al vzdychne. „Prečo som len musel byť v druhom tíme?“

„Lebo život nie je fér, Albert. Celý svet sa spriahol proti tebe,“ poučí ho Will. „Hej, môžem si vlajku ešte raz pozrieť?“

Peter, Molly a Drew sedia v rohu, oproti starším Neohrozeným. Chrbát a hruď majú pofŕkané modrou a ružovou farbou a tvária sa zničene. Potichu sa rozprávajú a nenápadne na nás zazerajú, najmä na Christinu. Ešte dobre, že práve nedržím vlajku, aspoň ma nikto nepovažuje za terč. Teda nie väčšmi než bežne.

„Takže ty si vyliezla na ruské koleso, čo?“ skonštatuje Uriah. Pretacká sa vagónom a sadne si vedľa mňa. Marlene, dievčina s vyzývavým úsmevom, ho nasleduje.

„Hej.“

„To bol dosť dobrý nápad. Ako z Informovanosti,“ povie dievča. „Inak, som Marlene.“

„Tris,“ predstavím sa. Doma by ma porovnanie s Informovanými urazilo, ale ona to povedala ako kompliment.

„Jasné, viem, ako sa voláš. Prvého skokana si každý zapamätá.“

Kedy som to skákala zo strechy v rovnošate Sebazaprenia? Pred rokmi? Desaťročiami?

Uriah vytiahne z pušky paintballovú guľôčku a stlačí ju medzi palcom a ukazovákom. Vlak sa mykne doľava a Uriah sa zvalí na mňa, prstami tlačí guľôčku, až kým mi na tvár nevystrekne prúd ružovej, smradľavej farby.

Marlene sa váľa od smiechu. Pomaly si z tváre utriem trochu farby a namažem ju Uriahovi na líce. Vagónom zavanie zápach rybieho tuku.

„Fuj!“ Zase stlačí guľôčku a chce mi to vrátiť, ale otvor namieri zlým smerom a farba mu frkne rovno do úst. Rozkašle sa a vydáva teatrálne dávivé zvuky.

Utriem si tvár rukávom a rehocem sa, až ma rozbolí brucho.

Keby celý môj život vyzeral takto, samý hlasný smiech, odvážne skutky a vyčerpanie, ktoré prichádza po ťažkom, ale činorodom dni, bola by som spokojná. Sledujem, ako si Uriah oškrabuje jazyk končekmi prstov a uvedomím si, že ma od vytúženého života delí len jediná prekážka. Musím zvládnuť skúšku.

TRINÁSTA KAPITOLA

RÁNO BEZ PRESTANIA zívam a ledva sa dovlečiem do telocvične. Na jednom konci stojí veľký terč a pri dverách stôl plný nožov. Zase budeme triafať do terča. Aspoňže to nebude bolieť.

Eric stojí v strede miestnosti tak strnulo, ako keby mu niekto vymenil chrbticu za oceľovú tyč. Pri pohľade naňho mám pocit, že vzduch v miestnosti oťažel a chce ma zadusiť. Keď sa opieral o stenu, mohla som ho ignorovať, ale teraz sa už nemôžem tváriť, že tu nie je.

„Zajtra vás čaká posledný deň prvej fázy,“ oznámi Eric. „Zase budete zápasiť. Dnes sa naučíte mieriť. Vezmite si po tri nože.“ Hlas má hlbší než bežne. „A dobre sa pozerajte, Štyri vám predvedie správnu techniku hádzania.“

Zostaneme stáť ako primrazení.

„Pohyb!“

Rozoberieme si nože. Sú ľahšie než puška, ale keď ich držím, mám zvláštny pocit, ako keby som robila niečo zakázané.

„Dnes má nanič náladu,“ zamrmle Christina.

„Niekedy máva aj dobrú?“ odpoviem protiotázkou, hoci tuším, čo má na mysli.

Vždy, keď sa mu Štyri otočí chrbtom, Eric naňho jedovato zazerá. Včerajšia prehra ho asi naštvala väčšmi, než navonok priznal. Zajatie vlajky je otázka cti a Neohrozeným na cti nesmierne záleží. Väčšmi než na zdravom rozume.

Keď Štyri hodí nôž, sledujem jeho ruku. Pri druhom pokuse si všimnem, ako stojí. S výdychom púšťa nôž a zakaždým zasiahne cieľ.

„Zoradiť!“ zavelí Eric.

Netreba sa ponáhľať, pomyslím si. Ako hovorievala mama, keď ma učila pliesť: práca chvatná, málo platná. Mala by som k tomu pristupovať ako k mentálnemu cvičeniu, nie telesnému. Prvých pár minút teda trénujem bez noža, nájdem správny postoj a nacvičím si pohyb ruky.

Eric sa za nami nepokojne prechádza.

„Niekto tu asi dostal po hlave,“ skonštatuje Peter. Všimol si ma, hoci medzi nami stojí niekoľko ľudí. „Hej, drevo! Nevieš, čo je to nôž?“

Ignorujem ho a ešte chvíľu skúšam hod s nožom v ruke, ale nepustím ho. Nevšímam si Ericove kroky, Petrove posmešky a neodbytný pocit, že ma Štyri sleduje, a hodím nôž. Otáča sa okolo vlastnej osi a narazí do dosky. Čepeľ sa nezasekne, ale aj tak som zasiahla terč ako prvá.

Uškrniem sa, keď Peter zase netrafí. Nemôžem si pomôcť.

„Hej, Peter,“ podpichnem ho. „Nevieš, čo je to terč?“

Christina vedľa mňa vyprskne do smiechu a vzápätí zručne trafí do terča.

V priebehu nasledujúcej polhodiny sa to podarí všetkým, s výnimkou Ala. Jeho nože zásadne padajú na zem alebo sa odrážajú od stien. Ostatní si vyťahujú nože z dreva, on svoje zbiera po zemi.

Po ďalšom neúspešnom pokuse k nemu napochoduje Eric a oborí sa naňho: „To si fakt taký neschopný? Potrebuješ okuliare? Alebo ti ten terč máme posunúť bližšie?“

Al očervenie. Skúsi to znovu, ale nôž zaletí asi meter napravo od terča. Točí sa a narazí do steny.

„To malo byť čo, zelenáč?“ potichu sa spýta Eric a nakloní sa k Alovi bližšie.

Zahryznem si do pery. Toto nedopadne dobre.

„Vy-vyšmykol sa mi,“ zajachce Al.

„No, myslím, že by si mal ísť preň,“ povie Eric. Pohľadom prebehne po našich tvárach. Všetci sme prestali hádzať. „Kázal som vám, aby ste prestali?“ okríkne nás.

Nože poslušne lietajú k terču. Erica sme už videli naštvaného, ale toto je horšie. V očiach má takmer besný výraz.

„Ísť preň?“ Al vytreští oči. „Ale veď všetci hádžu!“

„No a?“

„A ja nechcem, aby ma trafili.“

„Podľa mňa sa môžeš spoľahnúť, že ostatní mieria lepšie než ty.“ Eric naznačí úsmev, ale pohľad má stále rovnako krutý. „Choď si po ten nôž.“

Al väčšinou neodvráva, nech nám Neohrození prikážu čokoľvek. Podľa mňa nie zo strachu, len si uvedomuje, že protesty by mu vôbec nepomohli. Lenže tentoraz vzdorovito zatne širokú sánku. Už má poslušnosti plné zuby.

„Nie,“ povie.

„Prečo nie?“ Eric mu uprie prenikavé oči na tvár. „Bojíš sa?“

„Že ma prebodne letiaci nôž? Jasné, že áno!“ nedá sa Al.

Úprimnosť sa mu vypomstí. Odmietnutie by mu Eric možno odpustil.

„Všetci prestaňte!“ skríkne Eric.

Okamžite zastaneme a zmĺkneme. Svoju malú dýku pevne zovriem v dlani.

„Všetci preč.“ Eric pozrie na Ala. „Okrem teba.“

Pustím dýku a nechám ju padnúť na zaprášenú dlážku. Spolu s ostatnými sa stiahnem na kraj miestnosti. Všetci sa tlačia predo mňa, aby si pozreli divadlo, z ktorého sa mi zviera žalúdok: Al kontra Ericov hnev.

„Postav sa pred terč,“ prikáže Eric.

Al kráča naspäť k terču, mohutné ruky sa mu trasú.

„Hej, Štyri.“ Eric sa obzrie ponad plece. „Môžeš na chvíľu?“

Štyri sa poškriabe hrotom noža na obočí a pristúpi k Ericovi. Má tmavé kruhy pod očami a napätý výraz v tvári – je rovnako unavený ako všetci ostatní.

„Bude okolo teba hádzať nože, kým sa nenaučíš nehybne stáť,“ povie Eric Alovi.

„Fakt by to inak nešlo?“ spýta sa Štyri znudeným hlasom, ale vôbec nevyzerá znudene. Z tváre aj z tela mu vyžaruje napätie.

Zovriem ruky do pästí. Štyri síce predstiera ľahostajnosť, ale v skutočnosti spochybňuje Ericovu autoritu. Len málokedy to robí tak otvorene.

Eric naňho chvíľu potichu zazerá. Štyri neuhne pohľadom. Sekundy plynú a nechty sa mi zarývajú do dlaní.

„Nezabúdaj, že hlavné slovo mám ja,“ povie Eric tak potichu, že ho ledva počujem. „Tu aj kdekoľvek inde.“

Štyri nepohne ani svalom, ale do tváre sa mu nahrnie červeň. Nože zovrie tak tuho, až mu obelejú hánky, a otočí sa k Alovi.

Al vytriešťa tmavé oči a ruky sa mu trasú. Štyri odhodlane zatne zuby. V hrudi mi zovrie hnev a vykypí mi z úst. „Prestaňte!“

Štyri otáča nôž v ruke, prstami pomaličky hladká čepeľ. Pozrie na mňa tak škaredo, až mám pocit, že sa mením na kameň. Zaslúžim si to. Nemala som otvoriť ústa pred Ericom, nemala som ich otvoriť vôbec.

„Stáť pred terčom vie každý idiot. Nič si tým nedokážeš. Akurát, že nás šikanuješ, a to je, ak si dobre pamätám, prejav zbabelosti.“

„Keď sa ti to zdá také ľahké, choď ho vystriedať,“ zahučí Eric.

Stáť pred terčom je to posledné, po čom túžim, ale už sa nemôžem vzdať. Odrezala som si všetky ústupové cesty. Pretlačím sa dopredu a cestou ma niekto strčí do pleca.

„A bude po tvojej peknej tváričke,“ zasyčí Peter. Potom si ma akože lepšie obzrie a dodá: „Neboj sa, veď aj tak žiadnu nemáš.“

Naberiem rovnováhu a kráčam k Alovi. Vďačne na mňa kývne. Snažím sa povzbudzujúco usmiať, ale nevládzem. Postavím sa pred dosku. Hlava mi nesiaha ani po stred terča, ale to nevadí. Štyri drží tri nože, jeden v pravej ruke, dva v ľavej.

Vyschne mi v hrdle. Snažím sa prehltnúť a pozriem naňho. Štyri vždy mieri presne. Netrafí ma. Nič mi nehrozí.

Zdvihnem bradu. Ani sa nepohnem. Ak sa strhnem od ľaku, ukážem Ericovi, že to nie je také ľahké, priznám, že som zbabelec.

„Ak sa pohneš,“ povie Štyri, pomaly a dôrazne, „Al pôjde naspäť. Jasné?“

Prikývnem.

Stále mi pozerá do očí, zdvihne ruku, napriahne ju dozadu a hodí nôž. Čepeľ preletí vzduchom ako blesk a vzápätí začujem náraz. Zaryla sa do dosky asi pätnásť centimetrov od môjho líca. Zavriem oči. Vďakabohu.

„Už máš dosť, drevo?“ spýta sa Štyri.

Spomeniem si na Alove vytreštené oči a vzlyky do vankúša a pokrútim hlavou. „Nie.“

„Tak otvor oči.“ Ukáže si medzi obočie.

Pozerám naňho a tisnem si ruky k bokom, aby nikto nepostrehol, že sa trasú. Štyri si prehodí nôž z ľavej ruky do pravej. Vnímam len jeho oči a zrazu sa druhý nôž zabodne do terča nad mojou hlavou. Tentoraz bližšie, cítim, že mi trčí tesne nad lebkou.

„Kašli na to, drevo,“ provokuje Štyri. „Pošli sem niekoho iného.“

Prečo ma núti vzdať sa? Chce, aby som zlyhala?

„Sklapni, Štyri!“

Zatočí v prstoch posledný nôž a ja zadržím dych. Keď napriahne ruku a hodí nôž, v očiach sa mu podozrivo zablysne. Nôž letí rovno na mňa. Stuhnem. Keď trafí do terča, zaštípe ma ucho a na koži ma pošteklí pramienok krvi. Hneď sa presvedčím aj prstami. Porezal ma.

Podľa jeho pohľadu usudzujem, že to urobil naschvál.

„Rád by som zostal a pozrel sa, či ste všetci takí odvážni ako ona,“ úlisne povie Eric, „ale myslím, že nadnes stačilo.“

Stisne mi plece. Prsty má suché a studené a pozerá na mňa majetnícky, ako keby si môj úspech chcel privlastniť. Neopätujem jeho úsmev. Nerobila som to preňho.

„Mal by som na teba dávať dobrý pozor,“ dodá.

Zamrazí ma strach, v hrudi, v hlave aj v prstoch. Zdá sa mi, že mám slovo DIVERGENTNÁ napísané na čele, a keď sa na mňa bude dosť dlho pozerať, prečíta si ho. Ibaže Eric len zdvihne ruku z môjho pleca a odchádza.

Ja zostávam a Štyri takisto. Počkám, kým sa miestnosť nevyprázdni a dvere nezavrú, a obrátim sa k nemu.

„Ako sa…“ začne.

„Spravil si to naschvál!“ skríknem.

„Áno, spravil,“ povie potichu. „A mala by si mi poďakovať, že som ti pomohol.“

Zaškrípem zubami. „Poďakovať? Takmer si mi odrezal ucho a celý čas si do mňa rýpal. Prečo by som ti mala ďakovať?“

„Vieš čo, už mám plné zuby čakania, kedy to konečne pochopíš!“

Zazerá na mňa, ale jeho oči aj tak pôsobia zamyslene. Majú zvláštny odtieň modrej, taký tmavý, že vyzerajú takmer čierne, s drobným fliačikom svetlejšej modrej na ľavej dúhovke, pri kútiku oka.

„Pochopím? Čo mám pochopiť? Že si chcel Ericovi dokázať, aký si drsný? Že si rovnaký sadista ako on?“

„Nie som sadista.“ Nekričí. Potešilo by ma, keby riadne zvýšil hlas, to by ma desilo trochu menej. Nakloní tvár tesne ku mne. Pripomenie mi to moment z testu, keď som ležala pár centimetrov od tesákov bojového psa. „Keby som ti chcel ublížiť, nemyslíš si, že by som to už urobil?“

Vykročí k dverám a zabodne nôž do stola tak silno, že tam zostane stáť, s rúčkou ukazujúcou do stropu.

„Ja…“ začnem kričať, ale Štyri už zmizol. Frustrovane zvriesknem a utriem si trochu krvi z ucha.

ŠTRNÁSTA KAPITOLA

ZAJTRA BUDE NÁVŠTEVNÝ DEŇ. Uvažujem o ňom ako o konci sveta. Nezáleží mi na tom, čo príde po ňom. Dá opodstatnenie všetkému, čo urobím dovtedy. Možno znovu uvidím svojich rodičov. Možno nie. Ani neviem, ktorá možnosť mi naháňa väčší strach.

Naťahujem si nohavice, ale tesne nad kolenom sa zaseknú. Zamračím sa. Čo sa stalo? Látku zastavila hrča svalov. Pustím nohavice na zem a obzriem sa ponad plece na zadnú stranu stehna. Aj tam zbadám výrazný sval.

Posuniem sa nabok pred zrkadlo. Na rukách, nohách aj na bruchu mi vystupujú svaly, ktoré som si ešte nikdy nevšimla. Uštipnem sa do boku, ale vrstvička tuku, ktorá naznačovala, že raz budem mať ženské krivky, bez stopy zmizla. Boj o členstvo v Neohrozenosti pripravil moje telo o všetku mäkkosť. Neviem, či sa mám tešiť, alebo ľutovať.

Ale aspoň som zosilnela. Znovu sa zabalím do uteráka a vyjdem z dievčenskej kúpeľne. Dúfam, že spálňa bude prázdna a nikto ma neuvidí v uteráku, ale tie nohavice si obliecť nemôžem.

Otvorím dvere a stiahne sa mi žalúdok. Vo vzdialenom rohu stoja Peter, Molly a Drew a ešte pár iných deciek, bavia sa a rehocú. Keď vojdem, spozornejú a začnú sa uškŕňať. Mollin prskavý smiech prehluší všetkých ostatných.

Snažím sa ich ignorovať, prejdem k svojej posteli a v zásuvke pod ňou hľadám šaty, ktoré ma Christina donútila kúpiť. Jednou rukou si pridŕžam uterák, druhou ich úspešne vylovím, ale keď sa otočím na odchod, rovno za mnou stojí Peter.

Odskočím dozadu a takmer si tresknem hlavu o Christininu posteľ. Chcem okolo neho prekĺznuť, ale Peter oprie ruku o rám postele a zablokuje mi cestu. Mala som tušiť, že to nepôjde tak ľahko.

„Ani sa mi nezdalo, že si až taká kostnatá, drevo.“

„Daj mi pokoj.“ Hlas ma nejakým zázrakom nezradí.

„Ak si náhodou zabudla, nie si v Centrále. Tu si od dreva nikto nenechá rozkazovať.“ Očami mi prechádza po tele, nie žiadostivo, ako by si muž obzeral ženu, ale nemilosrdne hľadá každú chybičku. Srdce mi tlčie až v ušiach. Ostatní sa približujú, svorka sa zoskupuje za Petrom.

Toto nedopadne dobre.

Musím vypadnúť.

Kútikom oka zbadám únikovú cestu. Ak sa dosť rýchlo zohnem popod Petrovu ruku a prešprintujem k dverám, možno sa mi podarí zdrhnúť.

„Pozrime sa na ňu,“ ozve sa Molly a prekríži si ruky na hrudi. „Vyzerá ako decko.“

„No, čo ja viem,“ uvažuje Drew. „Možno pod tým uterákom niečo skrýva. Čo keby sme sa pozreli?“

Teraz! Prešmyknem sa popod Petrovu ruku a vystrelím k dverám. Cestou mi niečo zachytí uterák a vzápätí surovo potiahne – Peter zovrel látku v pästi. Uterák mi vykĺzne z ruky, nahé telo mi ovanie chladný vzduch a zježia sa mi chĺpky na krku.

Spálňou zaburáca výbuch smiechu a ja trielim k dverám najrýchlejšie, ako vládzem, šaty si držím pri tele, aby som sa aspoň trochu zakryla. Preletím chodbou na záchod, opriem sa o dvere a sťažka dýcham. Zavriem oči.

Nezáleží na tom. Je mi to jedno.

Z úst sa mi vyderie vzlyk, rýchlo si zakryjem pery rukou, aby som ho potlačila. Kašlem na to, nech videli čokoľvek. Potrasiem hlavou, ako keby som tým mohla svoje myšlienky premeniť na skutočnosť.

Roztrasenými rukami si natiahnem jednoduché čierne šaty. Siahajú mi po kolená a majú výstrih v tvare písmena V, ktorý mi odhaľuje tetovania na kľúčnej kosti.

Keď sa oblečiem a premôžem nutkanie plakať, vnútornosti mi skrúti horúca túžba po pomste. Chcem im ublížiť.

Pozriem si do očí v zrkadle. Chcem im ublížiť a nič mi v tom nezabráni.

* * *

V šatách nemôžem bojovať, takže si najprv v Jame zoženiem nové oblečenie, až potom prejdem do telocvične na posledný zápas. Dúfam, že dostanem šancu zmlátiť Petra.

„Hej, kde si ráno trčala?“ spýta sa Christina, keď vojdem. Zaškúlim na opačnú stranu miestnosti, kde visí tabuľa. Vedľa môjho mena je prázdne miesto, ešte mi nepriradili súpera.

„Niečo ma zdržalo.“

Štyri stojí pri tabuli a píše nejaké meno vedľa môjho. Prosím, nech je to Peter, prosím, prosím…

„Cítiš sa dobre, Tris?“ spýta sa Al. „Vyzeráš tak trochu…“

„Tak trochu ako?“

Štyri odstúpi od tabule. Vedľa mňa pripísal Molly. Nie je to síce Peter, ale lepšie ako nič.

„Nedočkavo,“ vysvetlí Al.

Môj zápas je v rozpise ako posledný, takže musím vydržať, kým skončia všetky tri dvojice, než sa postavím proti Molly. Tesne pred nami sa Peter pobije s Edwardom – tak mu treba, Edward ho ako jediný dokáže poraziť. Christina pôjde proti Alovi, takže Al rýchlo nafinguje prehru, presne ako to robil celý týždeň.

„Šetri ma, okej?“ poprosí Christinu Al.

„Nemôžem ti nič sľubovať,“ odvetí.

Prvá dvojica stojí oproti sebe v aréne. Will a Myra. Chvíľočku obaja prešľapujú na mieste, on mykne rukou dopredu a hneď ju stiahne, ona kopne a netrafí. Štyri sa oprie o stenu a zívne.

Sledujem tabuľu a snažím sa predvídať výsledok jednotlivých zápasov. Tým veľa času nezabijem. Potom si hryziem nechty a rozmýšľam o Molly. Porazila Christinu, takže musí byť dobrá. Má silný úder, ale málo používa nohy. Ak ma nezasiahne, neublíži mi.

Presne ako som čakala, zápas Al verzus Christina prebehne rýchlo a bezbolestne. Al sa po niekoľkých tvrdých ranách do tváre zrúti na zem a už nevstane. Eric pokrúti hlavou.

Edwardovi a Petrovi to trvá dlhšie. Sú z nás najlepší, ale rozdiel medzi nimi vidno na prvý pohľad. Keď Edward vrazí Petrovi päsťou do sánky, spomeniem si, ako o ňom Will hovoril, že bojové umenia študoval od desiatich rokov. Zjavne sa dosť naučil. Je ešte rýchlejší a obratnejší než Peter.

Kým skončia prvé tri zápasy, mám nechty ohryzené až do krvi a som taká hladná, že by som radšej išla rovno na obed. Kráčam do arény a pozerám priamo do stredu, nikoho a nič iné si nevšímam. Môj hnev trochu ochladol, ale ľahko ho privolám naspäť. Stačí, keď si pomyslím na chladný závan na svojom nahom tele a ich hlasný smiech. Pozrime sa na ňu. Vyzerá ako decko.

Molly sa postaví oproti mne.

„Fakt máš znamienko na ľavej polke zadku?“ spýta sa s úškrnom. „Bože, drevo, si bledá jak stena.“

Zaútočí prvá. Vždy útočí prvá.

Molly sa vrhne ku mne a do úderu vloží celú váhu. Keď sa nakloní dopredu, zohnem sa a vrazím jej päsťou do brucha, tesne nad pupok. Prešmyknem sa popod ňu, než ma stihne chytiť, zdvihnem ruky a pripravím sa na ďalší stret.

Už sa neuškŕňa. Valí sa na mňa, ako keby ma chcela strhnúť na zem, tak jej uskočím z cesty. Spomeniem si, ako mi Štyri vravel, že mojou najsilnejšou zbraňou je lakeť. Ešte musím nájsť nejaký spôsob, ako ho použiť.

Ďalší úder zablokujem predlaktím. Náraz zaštípe, ale sotva si to všimnem. Molly zaškrípe zubami a priškrtene zastená, ale znie to skôr ako zvieracie zavrčanie. Nešikovne ma skúsi kopnúť do boku, ale uhnem sa. Kým naberie rovnováhu, vrhnem sa dopredu a namierim jej lakeť do tváre. Práve včas odtiahne hlavu, takže sa jej len obtriem o bradu.

Udrie ma do rebier. Odtackám sa nabok, aby som chytila dych. Viem, že si nechráni niečo dôležité. Chcem ju zasiahnuť do tváre, ale možno to nie je najlepší nápad. Chvíľu ju pozorujem. Ruky drží príliš vysoko, chráni si nos a líca, ale odkrýva brucho a rebrá. Robíme rovnakú chybu.

Pohľady sa nám na okamih stretnú.

Namierim jej ľavý hák pod pupok. Zaborím jej päsť do tela a z úst jej vyrazím ťažký vzdych, ktorý zacítim na uchu. Lapá po dychu. Podrazím jej nohy a Molly sa tvrdo zrúti na podlahu, kde zvíri kúdoly prachu. Napriahnem nohu dozadu a celou silou ju kopnem do rebier.

Mame a otcovi by sa určite nepáčilo, že kopem niekoho, kto leží na zemi.

Čo ma po nich.

Skrúti sa do klbka, aby si chránila bok, tak ju kopnem do brucha. Ako decko. Znovu kopnem, tentoraz zasiahnem hlavu. Z nosa jej vytryskne krv a rozleje sa jej po tvári. Pozrime sa na ňu. Ďalší kopanec ju trafí do hrude.

Chystám sa kopnúť ešte raz, ale Štyri ma chytí za ramená a nepremožiteľnou silou ma od nej odtiahne. Dýcham cez zaťaté zuby a zízam na Mollinu krv. Jej sýta, výrazná farba mi pripadá svojím spôsobom krásna.

Počúvam jej stenanie a bublavý dych, pozorujem krv, ktorá jej vyteká spomedzi pier.

„Stačilo,“ zamrmle Štyri. „Vyhrala si.“

Utriem si pot z čela. Uprene ma sleduje. Oči má príliš vytreštené, vyzerá znepokojene.

„Asi by si mala odísť,“ skonštatuje. „Trochu sa prejsť.“

„Je mi fajn,“ poviem. „Už mi je fajn,“ zopakujem, tentoraz pre seba.

Rada by som povedala, že ma to mrzí.

Ale klamala by som.

PÄTNÁSTA KAPITOLA

NÁVŠTEVNÝ DEŇ. Uvedomím si to v momente, keď otvorím oči. Srdce mi poskočí, ale vzápätí mi nálada klesne pri pohľade na Molly, ako kríva spálňou so zafačovaným nosom. Keď odíde, obzriem sa po Petrovi a Drewovi. Ani jedného nezbadám, tak sa rýchlo prezlečiem. Pokiaľ sú preč oni, vôbec ma nezaujíma, kto iný ma uvidí v spodnej bielizni. Už mi je to fuk.

Aj ostatní sa obliekajú mlčky. Dokonca ani Christina sa neusmieva. Všetci vieme, že možno zídeme na dno Jamy, prezrieme si všetky tváre a nenájdeme nikoho známeho.

Upracem si posteľ a plachtu našponujem v rohoch, presne ako ma to naučil otec. Keď si dvíham z vankúša vypadnutý vlas, vojde Eric.

„Počúvajte!“ ohlási sa a odhrnie si z očí prameň tmavých vlasov. „Dám vám na dnešný deň pár dobrých rád. Keď vás vaše rodiny nejakým zázrakom prídu navštíviť,“ pohľadom preletí naše tváre a uškrnie sa, „hoci o tom dosť pochybujem, snažte sa na nich príliš nevisieť. Uľahčíte to sebe aj im. Navyše, tu berieme heslo najprv frakcia, potom krv veľmi vážne. Keby ste prejavili príliš veľkú náklonnosť k svojim rodinám, vyzeralo by to, že so svojou novou frakciou nie ste úplne spokojní. A to by bolo nevhodné. Pochopili ste?“

Ja určite. V Ericovom ráznom tóne rozoznám hrozbu. Eric myslel vážne iba koniec svojho prejavu: sme Neohrození a máme sa podľa toho správať.

Cestou von ma Eric zastaví.

„Asi som ťa podcenil, drevo,“ povie. „Včera si to zvládla dobre.“

Neveriacky naňho pozriem. Po prvý raz, odkedy som zmlátila Molly, ma bodne pocit viny.

Ak ma Eric chváli, určite som urobila niečo príšerné.

„Ďakujem,“ poviem a rýchlo sa vyšmyknem zo spálne.

Keď sa moje oči prispôsobia šeru na chodbe, pred sebou rozoznám Willa a Christinu. Will sa smeje, Christina asi povedala nejaký vtip. Nesnažím sa ich dobehnúť. Niečo mi navráva, že by som ich radšej nemala vyrušovať.

Al kdesi zmizol. V spálni som ho nevidela a nie je ani v dave, ktorý smeruje k Jame. Možno je už tam.

Prehrabnem si vlasy rukami a stočím ich do hladkého uzla. Skontrolujem si oblečenie. Zakrýva všetko, čo treba? Mám príliš tesné nohavice a odhalenú kľúčnu kosť. Nebude sa im to páčiť.

Zatnem zuby. Netrápi ma, či sa im budem páčiť, alebo nie. Som v novej frakcii, môžem nosiť nové oblečenie. Zastanem tesne pred koncom chodby.

Na dne Jamy stoja tesne zomknuté skupinky, väčšinou kandidáti z Neohrozenosti a ich rodiny. Stále mi pripadajú zvláštni. Matka s prepichnutým obočím, otec s potetovanou rukou, kandidátka s fialovými vlasmi. Súdržná rodina. Na opačnom konci Jamy zbadám Molly a Drewa. Vyzerajú osamelo. Potlačím úsmev. Nikto za nimi neprišiel.

Len pri Petrovi stojí vysoký muž s hustým obočím a drobná, plachá žena s červenými vlasmi, zjavne sú to jeho rodičia, hoci sa na nich vôbec nepodobá. Škoda, že prišli. Obaja majú na sebe čierne nohavice a biele košele, typickú uniformu Otvorenosti. Petrov otec rozpráva tak nahlas, že ho počujem takmer až sem. Tušia, aký je ich synáčik naozaj?

No, keď sa nad tým zamyslím, aká som ja?

Pri Willovi stojí žena v modrých šatách. Vyzerá príliš mladá, aby to mohla byť jeho mama, ale má rovnakú vrásku medzi obočím a rovnaké zlaté vlasy. Niekedy spomínal, že má sestru, asi je to ona.

Vedľa nich Christina objíma černošku v čierno-bielej rovnošate Otvorenosti. Za Christinou sa schováva malé dievčatko, určite mladšia sestra.

Načo by som sa vôbec namáhala s hľadaním rodičov v dave? Môžem sa rovno otočiť na päte a vrátiť do spálne.

Vzápätí ju uvidím. Mama stojí pri zábradlí sama, s rukami zopätými pred sebou. V sivých nohaviciach a sivom svetri zapnutom až po krk, s vlasmi v jednoduchom uzle. Tvár má pokojnú. Vyzerá presne, ako si ju pamätám, ale ešte nikdy tak veľmi nevytŕčala z davu. Vyštartujem k nej a do očí sa mi tisnú slzy. Prišla. Prišla za mnou.

Zrýchlim. Zbadá ma a na moment sa zatvári zmätene, ako keby ma nespoznávala. Potom jej zažiaria oči a roztvorí náruč. Vonia mydlom a práškom na pranie.

„Beatrice,“ zašepká a pohladí ma po vlasoch.

Neplač, rozkážem si. Objímam ju, až kým žmurkaním nezaženiem všetky slzy, potom sa odtiahnem a znovu si ju obzriem. Usmievam sa so zatvorenými ústami, presne ako ona. Jemne sa mi dotkne líca.

„Pozrime sa,“ začne. „Vyrástla z teba silná žena.“ Položí mi ruku okolo pliec. „Povedz mi, ako sa máš.“

„Ty prvá.“ Zvyk je železná košeľa. Najprv by som si mala vypočuť ja ju. Rozhovor by sa nemal dlho točiť okolo mňa. Mala by som sa uistiť, či niečo nepotrebuje.

„Dnešný deň je mimoriadny,“ povie. „Prišla som ťa pozrieť, tak sa rozprávajme o tebe. Prijmi moju pozornosť ako dar.“

Moja obetavá mama. Žiadne dary si nezaslúžim, veď som opustila ju aj otca. Kráčam s ňou k zábradliu nad priepasťou a teším sa z jej blízkosti. Posledný týždeň a pol mi city chýbali väčšmi, než som bola ochotná pripustiť. Ani doma sme sa navzájom často nedotýkali. Rodičia si predo mnou prejavovali náklonnosť maximálne tým, že sa večer pri stole držali za ruky. Ale aj tak som sa cítila milovaná, väčšmi než tu, väčšmi než teraz.

„Len jednu otázku.“ Srdce mi bije až v hrdle. „Kde je otec? Išiel za Calebom?“

„Ach,“ potrasie hlavou, „otec musel zostať v práci.“

Sklopím zrak. „Ak nechcel prísť, môžeš mi to povedať.“

Pozorne sleduje moju tvár. „Tvoj otec sa v poslednom čase správal sebecky. Ale to neznamená, že ťa už neľúbi, ver mi.“

Ohromene na ňu hľadím. Môj otec – a sebecký? Ešte väčšmi než to obvinenie ma prekvapila skutočnosť, že vyšlo práve z maminých úst. Pohľadom neviem odhadnúť, či sa hnevá. Ani by som nečakala, že sa mi to podarí. No nepochybujem o tom. Keď ho označila za sebeckého, určite sa naňho hnevá.

„A čo Caleb?“ spýtam sa. „Za ním pôjdeš potom?“

„Rada by som išla, ale Informovanosť zakázala členom Sebazaprenia návštevy. Keby som sa o to pokúsila, vyhodili by ma.“

„Čože?“ neverím vlastným ušiam. „To je príšerné. Prečo by to robili?“

„Napätie medzi našimi frakciami je horšie než kedykoľvek predtým,“ vysvetľuje. „Nepáči sa mi to, ale nemôžem s tým takmer nič urobiť.“

Predstavím si Caleba, ako stojí medzi kandidátmi do Informovanosti a hľadá v dave mamu, a pichne ma pri srdci. Stále som naňho trochu naštvaná, že predo mnou skrýval toľko tajomstiev, ale nechcem, aby sa trápil.

„To je príšerné,“ zopakujem. Pozriem smerom k priepasti.

O kúsok ďalej pri zábradlí stojí Štyri. Sám. Zvláštne, aj keď už nie je kandidát, lebo tento deň zjavne využíva na rodinné stretnutia väčšina Neohrozených. Buď jeho rodina o stretnutie nestojí, alebo Štyri nepochádza z Neohrozenosti. Z ktorej frakcie asi prestúpil?

„Tam je jeden z mojich trénerov.“ Nakloním sa bližšie a zašepkám: „Je trochu strašidelný.“

„Je pekný,“ povie mama.

Pristihnem sa pri bezmyšlienkovitom prikývnutí. Mama sa zasmeje a zdvihne mi ruku z pliec. Chcem ju od neho odviesť preč, ale než stihnem navrhnúť, aby sme prešli inde, Štyri sa obzrie ponad plece.

Pri pohľade na nás sa zatvári prekvapene. Mama mu podá ruku.

„Ahoj. Volám sa Natalie,“ predstaví sa. „Som Beatricina matka.“

Nikdy som nevidela mamu, ako si s niekým podáva ruku. Štyri jej strnulo chytí ruku a dvakrát ňou potrasie. Pre oboch je to gesto zjavne neprirodzené. Nie, Štyri určite nepochádza z Neohrozenosti, keď nie je zvyknutý na podávanie rúk.

„Štyri,“ povie. „Rád vás spoznávam.“

„Štyri,“ s úsmevom zopakuje mama. „To je prezývka?“

„Áno.“ Nepovie k tomu nič viac. Ako sa naozaj volá? „Vašej dcére sa u nás dobre darí. Dozerám na jej tréning.“

Odkedy „hádžem po nej nože a vynadám jej pri každej príležitosti“ znamená to isté ako „dozerám na jej tréning“?

„To rada počujem,“ poteší sa mama. „O iniciačnej skúške do Neohrozenosti čo-to viem a bála som sa o ňu.“

Štyri sa obráti ku mne, pohľadom mi blúdi po tvári, z nosa cez ústa až na bradu. „Nemáte sa čoho báť,“ povie napokon.

Do líc sa mi nahrnie teplo, nemôžem tomu zabrániť. Dúfam, že si nič nevšimnú.

Chce len upokojiť mamu, alebo naozaj verí mojim schopnostiam? A čo mal znamenať ten pohľad?

Mama nakloní hlavu. „Zdáš sa mi nejaký povedomý, Štyri.“

„Netuším prečo.“ Jeho hlas zrazu znie mrazivo. „S členmi Sebazaprenia sa radšej nestretávam.“

Mama sa zasmeje spôsobom, aký zvláda len ona: takmer bezhlučne. „V poslednom čase sa s nami nechce stretávať nikto. Neberiem to osobne.“

Zdá sa, že sa trochu uvoľnil. „No, radšej vás už nebudem vyrušovať.“

Pozeráme za ním, ako odchádza. V ušiach mi hučí rieka. Štyri možno pochádza z Informovanosti, to by vysvetľovalo, prečo neznáša Sebazaprenie. Alebo možno uveril článkom, ktoré Informovanosť o nás – o nich, opravím sa v duchu – šíri. Ale potešilo ma, že ma pred mamou pochválil, hoci viem, že tomu sám neverí.

„Vždy sa správa takto?“ zaujíma sa mama.

„Horšie.“

„Našla si si aj nejakých kamarátov?“

„Zopár.“ Obzriem sa ponad plece na Willa, Christinu a ich rodiny. Christina zachytí môj pohľad a s úsmevom mi naznačí, aby som išla k nim. Vykročíme naprieč Jamou.

Než sa dostaneme k Willovi a Christine, zrazu mi položí ruku na plece nízka, bacuľatá žena v čierno-bielej pásikavej blúzke. Myknem sa a potlačím nutkanie odstrčiť ju.

„Prosím ťa,“ osloví ma, „nepoznáš náhodou môjho syna? Alberta?“

„Alberta?“ zopakujem. „Aha, myslíte Ala? Jasné, že ho poznám.“

„Nevieš, kde by sme ho našli?“ spýta sa a posunkom ukáže na muža za sebou. Je vysoký a mohutný ako skala. Jednoznačne Alov otec.

„Mrzí ma to, ale ráno som ho nevidela. Hľadali ste ho aj tam hore?“ Ukážem na sklený strop nad nami.

„Ach jaj,“ vzdychne Alova mama a začne si ovievať tvár rukou. „Najradšej by som ta hore ani neliezla. Takmer ma porazilo už cestou dolu. Prečo na tých cestičkách nemáte zábradlie? Čo ste všetci šialení?“

Nepatrne sa usmejem. Ešte nedávno by ma tá otázka možno urazila, ale za posledné dni som strávila toľko času s deckami, ktoré prestúpili z Otvorenosti, že ma nedostatok taktu vôbec neprekvapuje.

„Nie sme šialení,“ odpoviem. „Akurát Neohrození. Keby som ho stretla, poviem mu, že ho hľadáte.“

Všimnem si, že mama sa usmieva rovnako ako ja. Nereaguje ako ostatní rodičia z iných frakcií – nevykrúca si krk a neobzerá sa po stenách a strope Jamy, nezíza do priepasti. Pochopiteľne, nie je zvedavá. Členom Sebazaprenia je zvedavosť cudzia.

Predstavím mamu Willovi a Christine a Christina ma zoznámi s mamou a so sestrou. Potom príde horšia časť: Willova staršia sestra, Cara, na mňa vrhne vražedný pohľad a odmietne mi podať ruku. Škaredo zazerá aj na mamu.

„Nechce sa mi veriť, že sa bavíš s jednou z nich, Will,“ precedí cez zuby.

Mama našpúli pery, ale zdvorilo mlčí.

„Cara,“ zamračí sa Will. „Nemusíš sa správať neslušne.“

„Jasné, že nie. Vieš, kto to je?“ ukáže na mamu. „Žena člena rady. Vedie dobrovoľnícku agentúru, ktorá vraj pomáha bezprizorným. Dobre viem, že v skutočnosti len hrabú všetko pre členov svojej frakcie, zatiaľ čo my nedostaneme čerstvé jedlo celý mesiac. Potraviny pre bezprizorných, figu borovú.“

„Mrzí ma to,“ láskavo sa ozve mama, „ale som presvedčená, že sa mýlite.“

„Mýlim. Ha-ha-ha,“ odsekne Cara. „Určite ste presne takí, ako sa tvárite. Banda skvelých ľudomilov bez jedinej sebeckej kostičky v tele. Jasné, ako inak!“

„Tak sa s mojou mamou baviť nebudeš,“ oborím sa na ňu. Tvár mi zase horí. Zatnem päste. „Ak jej povieš ešte jedno slovo, prisahám, že ti zlomím nos.“

„Daj si pohov, Tris,“ brzdí ma Will. „Nevrazila by si mojej sestre.“

„Fakt?“ zdvihnem obočie. „Si o tom presvedčený?“

„Nie, nevrazila,“ mama ma chytí za rameno. „Poďme, Beatrice. Nebudeme obťažovať sestru tvojho kamaráta.“

Hlas má vľúdny, ale rukou ma zovrie tak silno, že takmer skríknem od bolesti, a odtiahne ma preč. Rýchlo ma vedie smerom k jedálni, ale než vojdeme, zrazu zabočí doľava, do tmavej chodby, v ktorej som ešte nebola.

„Mami,“ žasnem. „Mami, ako vieš, kam ideme?“

Zastane pri zamknutých dverách, postaví sa na špičky a nazrie nad tienidlo modrej lampy, ktorá visí zo stropu. O pár sekúnd prikývne a otočí sa späť ku mne.

„Už som ti povedala, že sa nebudeme rozprávať o mne. Myslela som to vážne. Ako sa ti naozaj darí, Beatrice? Ako si zvládla zápasy? Koľká si v poradí?“

„V poradí?“ nevychádzam z úžasu. „Odkiaľ vieš o zápasoch? A poradí?“

„Priebeh iniciačnej skúšky v Neohrozenosti nie je prísne tajný.“

Neviem, ako sa dá zistiť, čo sa deje na skúške do inej frakcie, ale mám podozrenie, že to nie je až také jednoduché. Horko-ťažko sa zmôžem na odpoveď: „Asi som niekde na chvoste.“

„Dobre.“ Prikývne. „Poslední nikoho až tak veľmi nezaujímajú. A teraz sa ťa spýtam niečo veľmi dôležité, Beatrice: aký výsledok si dostala na teste?“

V hlave sa mi ozýva Torino varovanie: Nikomu to nehovor. Mala by som mame povedať, že som dostala Sebazaprenie, tak to Tori zaznamenala do systému.

Pozriem mame do očí. Sú svetlozelené, orámované tmavými mihalnicami. Má vrásky okolo úst, ale inak vôbec nevyzerá na svoj vek. Vrásky sa jej prehĺbia, keď si pohmkáva. Robievala to pri umývaní riadu.

Je to moja mama.

Môžem jej veriť.

„Nejednoznačný,“ hlesnem.

„To som predpokladala.“ Povzdychne si. „Deti vychované v Sebazaprení často dostávajú taký výsledok. Nevieme prečo. No v ďalšej fáze skúšky si musíš dávať veľký pozor. Za každých okolností sa drž v strede. Neprivolávaj na seba pozornosť. Rozumieš?“

„Mami, čo sa deje?“

„Bez ohľadu na to, akú frakciu si si vybrala,“ povie a pohladí ma po líci, „som tvoja matka a chcem ťa chrániť.“

„To preto, že som…“ začnem, ale mama mi zakryje ústa rukou.

„Nehovor to slovo nahlas,“ zasyčí. „Nikdy.“

Tori teda mala pravdu. Divergencia je nebezpečná. Akurát stále neviem prečo, ani presne neviem, čo to slovo vlastne znamená.

„Prečo?“

Pokrúti hlavou. „To ti nemôžem povedať.“

Obzrie sa ponad plece. Svetlo z Jamy k nám sotva preniká. Počujem výkriky a útržky rozhovorov, smiech a šuchot krokov. Do nosa mi zavanie vôňa z kuchyne, sladká a výdatná aróma pečeného chleba. Keď sa mama otočí späť ku mne, tvári sa odhodlane.

„O niečo ťa poprosím. Ja tvojho brata navštíviť nemôžem, ale ty budeš môcť, keď zložíš skúšku. Choď za ním a povedz mu, aby preskúmal simulačné sérum. Dobre? Urobíš to pre mňa?“

„Nie, ak mi aspoň niečo nevysvetlíš!“ Prekrížim si ruky. „Keď odo mňa chceš, aby som celý deň trčala u Informovaných, musíš mi poskytnúť riadny dôvod!“

„Nemôžem. Prepáč.“ Pobozká ma na líce a zasunie mi za ucho prameň vlasov, ktorý sa mi uvoľnil z uzla. „Mala by som ísť. Bude lepšie, ak si pomyslia, že na sebe príliš nevisíme.“

„Nezaujíma ma, čo si o mne myslia.“

„Ale malo by,“ napomenie ma. „Mám podozrenie, že ťa už sledujú.“

Odchádza. Od prekvapenia sa nevládzem ani pohnúť. Na konci chodby sa otočí a povie: „Daj si za mňa kúsok torty, dobre? Čokoládovej. Je vynikajúca.“ Vyčaruje podivný, pokrútený úsmev a dodá: „Vieš, že ťa ľúbim.“

A zmizne.

Stojím sama v kuželi modrého svetla z lampy a konečne mi svitne: Mama už Jamu videla. Pamätala si túto chodbu. Vie, ako prebieha iniciačná skúška.

Moja mama vyrástla v Neohrozenosti.

ŠESTNÁSTA KAPITOLA

PO OBEDE SA EŠTE všetci venujú svojim rodinám, ale ja sa vrátim do spálne. Nájdem tam Ala. Sedí na posteli a hľadí na stenu, kde vždy visela tabuľa. Štyri ju včera zobral, aby mohol určiť naše poradie po prvej fáze.

„Tak tu si!“ zvolám. „Hľadali ťa rodičia. Stretol si sa s nimi?“

Pokrúti hlavou.

Sadnem si vedľa neho na posteľ. Moje nohy vyzerajú oproti tým jeho sotva polovičné, hoci mi trocha svalov pribudlo. Spod čiernych šortiek mu trčí modro-fialová modrina na kolene preťatá jazvou.

„Nechcel si ich vidieť?“

„Nechcel som, aby sa ma pýtali, ako sa mám. Musel by som im niečo povedať a určite by zistili, že klamem.“

„No…“ fakt neviem, čo mu mám na to povedať. „Prečo myslíš, že sa ti nedarí?“

Al sa trpko zasmeje. „Prehral som všetky zápasy okrem prvého s Willom. Som na tom príšerne.“

„Ale prehral si naschvál,“ pripomeniem mu. „Nemohol by si im povedať aj to?“

Odmietavo pokrúti hlavou. „Otec odjakživa chcel, aby som prestúpil sem. Teda, naši mi hovorili, že mám zostať v Otvorenosti, ale len preto, že sa to patrí. Obaja vždy obdivovali Neohrozenosť. Keby som sa im to pokúsil vysvetliť, vôbec by mi nerozumeli.“

„Aha.“ Bubnujem si prstami po kolene. Zrazu mi niečo napadne. „Preto si si teda vybral Neohrozenosť? Kvôli rodičom?“

Al potrasie hlavou. „Nie. Asi skôr lebo… lebo si myslím, že je dôležité chrániť ostatných. Zastať sa ich. Ako si sa ty zastala mňa.“ Usmeje sa. „To by mali Neohrození robiť, nie? O tom je naozajstná odvaha. So zbytočným ubližovaním nemá nič spoločné.“

Spomeniem si, ako mi Štyri hovoril, že tímovú prácu v Neohrozenosti kedysi považovali za prioritu. Ako sa tu žilo vtedy? Čo by som sa naučila, keby som do Neohrozenosti prišla v čase, keď tu vyrastala moja mama? Možno by som Molly nezlomila nos. Ani by som sa nevyhrážala Willovej sestre.

Zrazu sa cítim tak previnilo, až to bolí. „Možno sa to zlepší, keď zložíme skúšku.“

„Škoda, že skončím posledný,“ vzdychne Al. „No, veď uvidíme večer.“

Chvíľu sedíme vedľa seba. Radšej ticho sedím tu, než by som mala v Jame sledovať všetkých ostatných, ako sa smejú v spoločnosti svojich blízkych.

Otec hovorieval, že niekedy človeku najlepšie pomôžeme len svojou prítomnosťou. Keď robím niečo, na čo by bol určite hrdý, mám zo seba dobrý pocit. Navrávam si, že tým odčiním všetko, na čo by určite hrdý nebol.

„Vieš, Tris, pri tebe sa cítim neohrozenejšie,“ povie Al. „Zdá sa mi, že by som sem naozaj mohol zapadnúť, ako sa to podarilo tebe.“

Než stihnem odpovedať, Al mi položí ruku okolo pliec. Náhle zmeraviem a líca mi očervenejú.

Veľmi som dúfala, že som jeho city ku mne zle odhadla. No zjavne som sa nemýlila.

Neopriem sa oňho. Namiesto toho sa nakloním dopredu a zošuchnem zo seba jeho ruku. Potom si nervózne zopnem dlane v lone.

„Tris, ja…“ začne Al priškrteným hlasom. Tvár má červenú, asi rovnako ako ja, ale našťastie neplače – len sa tvári zahanbene.

„É… prepáč,“ vyhŕkne zrazu. „Ja som sa nepokúšal… Mrzí ma to.“

Rada by som mu povedala, aby si to nebral osobne. Mohla by som mu vysvetliť, že moji rodičia sa aj doma ledva chytili za ruky, že som sa naučila vyhýbať zamilovaným gestám, lebo ma naučili brať ich vážne. Keby som mu to povedala, možno by sa pod jeho rozpakmi neskrývalo toľko bolesti.

Lenže to by nepomohlo. Je to osobné. Ale mám ho rada ako kamaráta, ale nič viac. Mohol by si to brať aj inak ako osobne?

Nadýchnem sa, vydýchnem a donútim sa k úsmevu. „Čo ťa mrzí?“ spýtam sa a snažím sa predstierať, že sa nič nestalo. Oprášim si rifle, hoci na nich nič nemám, a vstanem.

„Mala by som ísť.“

Prikývne, ale nepozrie na mňa.

„Nebudeš sa trápiť?“ spýtam sa. „Teda, myslím… kvôli rodičom. Nie pre…“ hlas mi zlyhá, ale aj tak neviem, čo by som povedala, keby som vládala.

„Zvládnem to.“ Znovu prikývne, až príliš horlivo. „Maj sa, Tris.“

Snažím sa, aby som nevyšla priveľmi rýchlo. Keď za sebou zavriem dvere, opriem si dlaň o čelo a pousmejem sa. Škoda, že to dopadlo tak trápne, ale lichotí mi, že sa niekomu páčim.

* * *

Téma rodinných návštev by bola príliš bolestivá, takže večer sa všetci radšej bavia o poradí po prvej fáze. Zakaždým, keď to niekto blízko mňa spomenie, zahľadím sa niekam na opačnú stranu miestnosti a tvárim sa, že nepočujem.

Porazila som Molly, takže už na tom nemôžem byť najhoršie, ale na konečné umiestnenie v prvej desiatke to možno stále nebude stačiť, keďže odteraz nás už budú porovnávať aj s kandidátmi z Neohrozenosti.

Pri večeri sedím v rohu jedálne s Alom, Willom a Christinou. Hneď pri vedľajšom stole, čiže nepríjemne blízko, sedia Peter, Molly a Drew. Keď na chvíľu stíchneme, počujem každé ich slovo. Špekulujú o poradí. Aké prekvapenie.

„Vy ste nemohli mať domáce zvieratká?“ začuduje sa Christina a pleskne dlaňou po stole. „Prečo, prosím ťa?“

„Je to nelogické,“ vecne odpovie Will. „Načo by sme poskytovali prístrešie a jedlo zvieraťu, ktoré by nám zašpinilo nábytok, zasmradilo celý dom a nakoniec by aj tak zdochlo?“

S Alom na seba významne pozrieme, ako vždy, keď sa Will a Christina začnú hádať o nejakej hlúposti, ale obaja sa rýchlo odvrátime. Dúfam, že to napätie nevydrží dlho. Nechcem prísť o kamaráta.

„Sú dobré na to, že…“ Christina sa odmlčí a zamyslene nakloní hlavu. „No, je s nimi sranda. Kedysi som mala buldoga, čo sa volal Trhač. Raz sme na kuchynskom stole nechali chladnúť celé pečené kura, a kým si mama odskočila na záchod, on ho stiahol dolu a zožral, aj s kožou a kosťami aj so všetkým. Tak sme sa narehotali…“

„Jasné, presvedčila si ma. Fakt túžim bývať so zvieraťom, ktoré mi zožerie obed a zničí kuchyňu.“ Will pokrúti hlavou. „Keď máš také dobré spomienky, mohla by si si po skúške zohnať psa.“

„Radšej nie.“ Christina sa už neusmieva a pichá vidličkou do zemiakov. „Na psov by som už nemala nervy. Po… veď viete, po tom teste.“

Vymeníme si pohľady. Všetci vieme, že o teste nemáme hovoriť, ani keď sme si už vybrali, hoci pre ostatných to pravidlo neplatí tak bezpodmienečne ako pre mňa. Srdce mi nepravidelne poskakuje. Mňa zákaz chráni. Vďaka nemu o svojom výsledku nemusím klamať. Vždy, keď pomyslím na slovo divergentná, počujem Torino – a najnovšie aj mamino – varovanie. Nikomu to nehovor. Hrozí ti nebezpečenstvo.

„Myslíš po tom, čo si toho psa zabila, že?“ spýta sa Will.

Takmer som na to zabudla. Ľudia s jednoznačnými predpokladmi pre Neohrozenosť si v teste vybrali nôž a prebodli psa, keď na nich zaútočil. Vôbec sa nečudujem, že Christina už netúži chovať psa. Stiahnem si rukávy na zápästia a skrúcam si prsty.

„Hej,“ povie. „Všetci ste to museli urobiť, že?“

Najprv pozrie na Ala, potom na mňa. Prižmúri tmavé oči a vyhlási: „Ty si to neurobila.“

„Hmmm?“

„Niečo skrývaš,“ obviní ma. „Nevieš, čo robiť s rukami.“

„Čože?“

„V Otvorenosti,“ začne Al a drgne do mňa plecom. Fajn. Už sa ku mne správa normálne. „Skrátka učíme sa o reči tela, aby sme vedeli odhaliť, keď nám niekto klame alebo niečo zatajuje.“

„Aha.“ Poškriabem sa na zátylku. „Takže…“

„No vidíte, zase!“ zvolá Christina a ukáže mi na ruku.

Srdce mi bije až v krku. Ako im môžem klamať o svojom výsledku, keď viem, že ich neoklamem? Musím si na reč tela dávať pozor. Spustím ruku a zopnem si dlane v lone. To hádam nebude vyzerať podozrivo.

Aspoňže nemusím klamať o tom psovi. „Nie, nezabila som psa.“

„Ako ti mohla vyjsť Neohrozenosť, keď si nepoužila nôž?“ spýta sa Will s prižmúrenými očami.

Pozriem mu do očí. „Veď mi ani nevyšla. Dostala som Sebazaprenie,“ poviem ľahostajne.

Polopravda. Tori do systému zaznamenala Sebazaprenie, každý, kto má prístup k výsledkom, si to môže overiť. Chvíľu mu zízam rovno do očí. Keby som okamžite odvrátila pohľad, asi by som vyvolala podozrenie. Potom pokrčím plecami a prebodnem vidličkou kúsok mäsa. Dúfam, že mi veria. Musia mi veriť.

„Ale aj tak si si vybrala Neohrozenosť?“ nedá mi pokoj Christina. „Prečo?“

„Veď som vám hovorila,“ uškrniem sa. „Nemohla som zniesť to nanič jedlo.“

Zasmeje sa. „Vedeli ste, že Tris ešte nevidela hamburger, než sem prišla?“

Spustí historku o našom prvom dni. Telo sa mi konečne uvoľní, ale stále ma ťaží zlý pocit. Nemala by som svojim kamarátom klamať. Klamstvá medzi nami vytvárajú prekážky, ktorých je aj bez toho viac než dosť. Christina mi vychmatla vlajku. Ja som odmietla Ala.

Po večeri sa vraciame do spálne. Mám čo robiť, aby som sa nerozbehla, lebo viem, že tam nájdem výsledné poradie. Chcem to mať z krku. Pri dverách do spálne ma Drew odstrčí k stene a pretisne sa okolo mňa. Plecom sa oškriem o kameň, ale kráčam ďalej.

Som taká malá, že nevidím ponad hlúčik, čo sa zhromaždil na vzdialenom konci miestnosti, ale nájdem si škáru medzi hlavami, cez ktorú vidím dopredu. Stojí tam Štyri s kúskom kriedy v ruke a tabuľu otočenú zadnou stranou k nám si opiera o nohy.

„Pre tých, čo práve prišli, vysvetlím, ako sme určovali poradie,“ povie. „Po prvom kole zápasov sme vás zoradili podľa úrovne schopností. Počet bodov závisí od vašej úrovne a úrovne protivníkov, ktorých ste porazili. Body získavate najmä za zlepšenie, za porážku silnejšieho súpera teda dostanete viac. Neodmeňujem mlátenie slabších. To je zbabelosť.“

Zdá sa mi, že sa jeho oči pri posledných slovách zamerajú na Petra, ale pohnú sa tak rýchlo, že si nie som istá.

„Silnejší zase stratia body za prehru so slabším protivníkom.“

Molly vydá nepríjemný zvuk, niečo medzi odfrknutím a zavrčaním.

„Druhej fáze skúšky prikladáme väčšiu váhu než prvej, lebo užšie súvisí s prekonávaním zbabelosti,“ pokračuje Štyri. „No aj napriek tomu sa len ťažko vypracujete na vysokú pozíciu na konci skúšky, ak po prvej fáze začínate z nízkej.“

Prešľapujem z nohy na nohu a snažím sa získať naňho dobrý výhľad. Keď sa mi to konečne podarí, rýchlo sa odvrátim. Už sa na mňa pozerá, asi si všimol môj nervózny pohyb.

„Zajtra oznámime, kto vypadáva,“ povie Štyri. „Nezáleží na tom, kto pochádza z Neohrozenosti a kto nie. Možno vypadnú štyria z vás a žiaden z nich, možno štyria z nich a nikto odtiaľto. Alebo čokoľvek medzi tým. Povedal som vám všetko, čo potrebujete vedieť, tu je poradie.“

Zavesí tabuľu na háčik a odstúpi, aby sme dobre videli:

1. Edward

2. Peter

3. Will

4. Christina

5. Molly

6. Tris

Šiesta? Ako môžem byť šiesta? Víťazstvom nad Molly som si asi prilepšila väčšmi, než som čakala. A ona si zjavne pohoršila, keď prehrala so mnou. Prebehnem na spodok zoznamu.

7. Drew

8. Al

9. Myra

Al teda neskončil úplne posledný, ale ak kandidáti z Neohrozenosti prvú fázu úplne nezbabrali, skončí ako bezprizorný.

Pozriem na Christinu. Nakláňa hlavu a mračí sa na tabuľu. Nie je jediná. Ticho v miestnosti chvíľu pôsobí nepokojne, akoby balansovalo na hrane.

Potom spadne.

„Čože?“ ozve sa Molly. Ukáže na Christinu. „Ja som ju porazila! Zmlátila som ju za pár minút, a ona skončila nado mnou?“

„Presne tak,“ povie Christina a prekríži si ruky. Samoľúbo sa usmieva. „No a?“

„Ak si chceš zabezpečiť vysokú pozíciu, radím ti, aby si si nezvykla prehrávať so slabými protivníkmi,“ Štyri prekričí mrmlanie a frflanie ostatných kandidátov. Kriedu si strčí do vrecka, prejde okolo mňa a nevenuje mi jediný pohľad. Jeho slová ma trochu zabolia, lebo mi pripomenú, že ten slabý protivník som bola ja.

Molly zjavne pripomenuli to isté.

„Ty,“ oborí sa na mňa s prižmúrenými očami. „Ty mi za to zaplatíš!“

Čakám, že sa na mňa vrhne, alebo mi jednu vrazí, ale ona sa len otočí na päte a vypochoduje zo spálne. To sa mi páči ešte menej. Keby vybuchla, vybila by si hnev pár údermi, ale odchod znamená, že na mňa chce niečo vymyslieť. Znamená to, že musím byť v strehu.

Peter poradie nijako nekomentuje. Prekvapilo ma to, lebo bežne sa sťažuje na všetko, čo nevypáli presne podľa jeho predstáv. Bez slova prejde k svojej posteli, sadne si a začne si rozväzovať šnúrky. Z toho mám ešte horší pocit. Peter sa predsa neuspokojí s druhým miestom. Ani náhodou.

Will si tleskne s Christinou a potom ma potľapká po chrbte rukou väčšou než moja lopatka.

„Pozrime sa. Číslo šesť,“ vyhlási s úsmevom od ucha k uchu.

„Stále to nemusí stačiť,“ pripomeniem mu.

„Jasné, že musí, neboj sa,“ povzbudí ma. „Mali by sme to osláviť.“

„Fajn, tak poďme,“ vyhlási Christina, jednou rukou schmatne za rameno mňa a druhou Ala. „Vzchop sa, Al. Nevieš, ako dopadli decká z Neohrozenosti. Ešte sa o ničom nerozhodlo.“

„Radšej si pôjdem ľahnúť,“ zamrmle Al a vyslobodí si ruku.

Na chodbe rýchlo zabudnem na Ala, Mollinu pomstu a Petrov podozrivý pokoj a hravo predstieram, že nášmu priateľstvu nič nestojí v ceste. Lenže v podvedomí mi stále zostáva myšlienka, že Will a Christina mi vlastne konkurujú. Ak sa chcem prebojovať do prvej desiatky, budem ich musieť predbehnúť.

Len dúfam, že ich pritom nebudem musieť aj zradiť.

* * *

V noci neviem zaspať. Spálňa sa mi spočiatku zdala príliš hlučná, lebo tam okrem mňa dýcha osem cudzích ľudí, ale teraz mi pripadá nepríjemne tichá. V tichu vždy myslím na svoju rodinu. Vďakabohu, v hlavnom stane Neohrozenosti je väčšinou strašný hluk.

Ak mama vyrástla v Neohrozenosti, prečo si vybrala Sebazaprenie? Uprednostnila pokoj, rutinu a dobrotu – teda všetko, čo mi chýba, keď si dovolím rozmýšľať týmto smerom?

Ktovie, či si tu na ňu niekto pamätá a povedal by mi, aká bola v detstve. Lenže aj keby ju niekto poznal, asi by o nej nechcel hovoriť. Ľudia, ktorí prestúpili, by o svojich starých frakciách nemali s nikým debatovať. Vraj im to uľahčí vymeniť lásku k rodine za oddanosť frakcii, stotožniť sa s heslom najprv frakcia, potom krv.

Zaborím tvár do vankúša. Prikázala mi povedať Calebovi, aby preskúmal simulačné sérum – prečo? Má to niečo spoločné s mojou divergenciou alebo s nebezpečenstvom, ktoré mi hrozí? Alebo ide o niečo iné? Povzdychnem si. Trápi ma tisíc otázok, ale ona odišla, než som jej stihla položiť jednu jedinú. Teraz mi víria v hlave a pochybujem, že zaspím, kým nenájdem odpovede.

Zrazu začujem hluk na opačnej strane miestnosti a zdvihnem hlavu z vankúša. Oči si ešte neprivykli na tmu, takže vidím všetko čierne, ako keby som ich ani neotvorila. Zaznie šuchot a zavŕzganie podrážky. Zaduní niečo ťažké.

Vzápätí sa ozve kvílenie, pri ktorom mi mrzne krv v žilách a vlasy vstávajú dupkom. Odhodím perinu a bosými nohami sa postavím na kamennú dlážku. Stále nevidím dosť dobre, aby som odhalila príčinu hluku, ale rozoznám tmavú hromadu na zemi o pár postelí ďalej. Uši mi prebodne ďalší výkrik.

„Zažnite!“ skríkne niekto.

Idem za zvukom, pomaly, aby som sa o niečo nepotkla. Pripadám si ako v tranze. Nechcem vidieť, odkiaľ ten nárek pochádza. Taký výkrik môže znamenať jedine krv a bolesť a zranenie, taký výkrik sa rodí hlboko v bruchu a preniká až do špiku kostí.

Svetlá sa zasvietia.

Na zemi vedľa postele leží Edward a drží si tvár. Hlavu mu obkolesuje krvavá svätožiara a spomedzi kŕčovito zovretých prstov mu trčí strieborná rúčka noža. Srdce mi bije až v krku. Spoznávam nôž na maslo z jedálne. Čepeľ má Edward zastrčenú v oku.

Myra, ktorá mu stojí pri nohách, začne vrieskať. Niekto sa k nej pridá, niekto ďalší volá o pomoc. Edward je stále na zemi, zvíja sa a kvíli. Prikrčím sa pri jeho hlave, kolená ponorím do mláky krvi a položím mu ruky na plecia.

„Nehýb sa,“ poviem. Usilujem sa zostať pokojná, ale v ušiach mi zaľahlo, ako keby som strčila hlavu pod vodu. Edward sa znovu mykne, preto hlasnejšie a prísnejšie zopakujem: „Povedala som, nehýb sa. Dýchaj.“

„Moje oko!“ zvrieskne.

Do nosa mi udrie nechutný zápach. Niekto sa povracal.

„Vyber to!“ skríkne Edward. „Vyber to, vyber to, daj to zo mňa preč!“

Pokrútim hlavou a vzápätí si uvedomím, že ma nevidí. Z brucha sa mi snaží vydrať smiech. Hysterický. Ak mu chcem pomôcť, musím hystériu potlačiť. Musím zabudnúť na seba.

„Nie,“ poviem. „Musí ti ho vytiahnuť lekár. Počuješ? Čakaj na lekára. A dýchaj.“

„Bolí to,“ vzlykne.

„Viem, že to bolí.“ Nepočujem vlastný hlas, ale mamin. Vidím ju, ako čupí predo mnou na chodníku pri našom dome, keď som si rozbila koleno, a utiera mi z tváre slzy. Vtedy som mala päť rokov.

„Všetko dobre dopadne.“ Do hlasu sa snažím vložiť čo najviac sebaistoty, aby Edward nemal pocit, že ho chlácholím prázdnymi rečami, hoci presne to robím. Neviem, či všetko dobre dopadne. Mám vážne podozrenie, že nie.

Keď príde ošetrovateľka, povie, aby som ho pustila, a ja poslúchnem. Ruky a kolená mám krvavé. Poobzerám sa okolo a zistím, že chýbajú len dve tváre.

Drew.

A Peter.

* * *

Keď Edwarda odnesú, vezmem si do kúpeľne veci na prezlečenie a umyjem si ruky. Christina ide so mnou a stráži dvere. Mlčky. Som jej za to vďačná, lebo slová sú v tejto chvíli zbytočné.

Vydrhnem si ryhy na dlaniach a jedným nechtom si vyšpáram krv spod ostatných. Prezlečiem sa do nohavíc, ktoré som si priniesla, a krvavé odhodím do koša. Naberiem si toľko papierových utierok, koľko unesiem. Niekto musí tú hrôzu v spálni upratať. Pochybujem, že by som ešte zaspala, takže sa do toho môžem smelo pustiť.

Keď siahnem na kľučku, Christina sa spýta: „Vieš, kto to spravil, že?“

„Jasné.“

„Mali by sme to niekomu povedať?“

„Myslíš, že Neohrození sa tým budú zaoberať?“ namietnem. „Ľudia, ktorí ťa zavesili nad priepasť? Ľudia, ktorí nás nútili, aby sme sa navzájom mlátili do bezvedomia?“

Christina neodpovie.

Nasledujúcu polhodinu sama kľačím na dlážke a drhnem Edwardovu krv. Christina vyhadzuje špinavé utierky a nosí mi nové. Myra zmizla, asi išla s Edwardom do nemocnice.

V tú noc toho už nikto veľa nenaspí.

* * *

„Budeš sa diviť,“ podotkne Will, „ale mňa normálne mrzí, že nám dnes dali voľno.“

Prikývnem. Viem, na čo naráža. Akákoľvek činnosť by ma rozptýlila a rozptýlenie by sa mi teraz fakt zišlo.

S Willom som sa doteraz osamote nebavila, ale Al a Christina si išli zdriemnuť do spálne a nikto z nás tam nechce stráviť viac času, než je nevyhnutné. Will síce nič také nepovedal, ale viem, že si to myslí.

Prechádzam si jedným nechtom popod druhý. Keď som doutierala Edwardovu krv, poriadne som si umyla ruky, ale stále mám pocit, že som ju nedostala preč. S Willom sa bezcieľne prechádzame. Nemáme kam ísť.

„Mohli by sme ho navštíviť,“ navrhne Will. „Lenže čo by sme mu povedali? Čau, až tak dobre sa nepoznáme, ale mrzí ma, že ti vypichli oko?“

Nie je na tom nič vtipné. Uvedomím si to, len čo dopovie, ale z hrdla sa mi aj tak vyderie smiech. Vypustím ho, lebo ho nevládzem udržať. Will na mňa chvíľočku nechápavo hľadí, potom sa ku mne pridá. Niekedy človeku nezostáva nič iné, než smiať sa alebo plakať, a smiech mi pripadá ako lepšia možnosť.

„Prepáč,“ poviem. „Je to totálne šialené.“

Nechce sa mi plakať pre Edwarda – jeho osud ma nezasiahol tak hlboko a osobne, ako keby som sa s ním kamarátila alebo ho ľúbila. Chce sa mi plakať, lebo sa stalo niečo príšerné, videla som to na vlastné oči a nemohla som to nijako napraviť. Nikto, kto by Petra chcel potrestať, na to nemá právomoc, a tí, ktorí ju majú, by sa tým neobťažovali. Pravidlá Neohrozenosti taký útok síce zakazujú, ale keďže sú vo vedení ľudia ako Eric, pochybujem, že by sa naozaj uplatňovali.

„Najšialenejšie na tom je, že v každej inej frakcii by nás pokladali za odvážnych, keby sme to nahlásili. Akurát tu – v Neohrozenosti – nám teraz odvaha vôbec nepomôže,“ poviem vážnejšie.

„Čítala si manifesty frakcií?“ spýta sa Will.

Všetky frakcie tesne po sformovaní spísali vlastné manifesty. Učili sme sa o nich v škole, ale nikdy som ich nečítala celé.

„Ty hej?“ zamračím sa naňho. Vzápätí si spomeniem, že Will sa len tak z dlhej chvíle naučil naspamäť mapu mesta. „Aha. Jasné, že ty si ich čítal,“ odpoviem si sama. „Hlúpa otázka.“

„Z manifestu Neohrozenosti mi utkvelo v pamäti napríklad toto: Veríme v statočnosť v každodennom živote, v odvahu, ktorá človeka vedie na pomoc druhému.“

Will si povzdychne.

Nemusí pokračovať. Dobre viem, čo chce povedať. Neohrozenosť možno vznikla s dobrým úmyslom, na ušľachtilých princípoch a so správnymi cieľmi. Lenže už sa od nich veľmi ďaleko odklonila. Uvedomím si, že to isté platí o Informovanosti. Informovaní kedysi dávno zhromažďovali vedomosti a objavovali nové veci, aby ich využili na niečo prospešné. Teraz robia to isté, aby uspokojili vlastnú chamtivosť. Uvažujem, či aj ostatné frakcie nedopadli rovnako. Doteraz som sa nad tým nikdy nezamyslela.

Napriek skazenosti, s ktorou som sa v Neohrozenosti stretla, by som ju nevedela opustiť. Nielen preto, že život bez frakcie, v úplnej izolácii, mi pripadá horší než smrť. V okamihoch, keď som tu bola šťastná, som si uvedomila, že táto frakcia stojí za záchranu. Možno raz zase budeme statoční a čestní.

„Poďme do jedálne,“ navrhuje Will. „Dáme si tortu.“

„Fajn,“ usmejem sa.

Cestou do jedálne si zopakujem Willov citát, aby som ho nezabudla.

Veríme v statočnosť v každodennom živote, v odvahu, ktorá človeka vedie na pomoc druhému.

Krásna myšlienka.

* * *

Keď sa neskôr vrátim do spálne, Edwardova posteľ je vyzlečená a zásuvky otvorené a prázdne. Myrina posteľ na opačnej strane miestnosti vyzerá rovnako.

Keď sa spýtam Christiny, kam išli, odpovie: „Vzdali to.“

„Aj Myra?“

„Povedala, že bez neho by tu nechcela zostať. Ale veď by ju aj tak vyrazili.“ Pokrčí plecami, ako keby nevedela, čo iné môže urobiť. Ak som ju odhadla správne, presne viem, aký je to pocit. „Aspoňže nevyrazili Ala.“

Al mal vyletieť, ale Edwardov odchod ho zachránil. Neohrození sa rozhodli posunúť ho do ďalšej fázy.

„Koho ešte vyhodili?“ spýtam sa.

Christina zase pokrčí plecami. „Dve decká z Neohrozenosti, nepamätám si, ako sa volali.“

Prikývnem a pozriem na tabuľu. Niekto preškrtol Edwarda a Myru a prepísal čísla pri ostatných menách. Peter je teraz prvý. Will druhý. Ja som piata. Do prvej fázy vstúpilo deväť kandidátov.

Zostalo nás sedem.

SEDEMNÁSTA KAPITOLA

DVANÁSŤ HODÍN, čas obeda. Sedím na neznámej chodbe, do ktorej som zablúdila, keď som potrebovala vypadnúť zo spálne. Možno by som si sem mohla presťahovať matrac, aby som sa ta už nikdy nemusela vrátiť. Pravdepodobne ma klame čuch, ale stále sa mi zdá, že tam smrdí krv, hoci som dlážku drhla, až kým ma nerozboleli ruky, a ráno tam niekto nalial dezinfekčný roztok.

Stisnem si koreň nosa. Vydrhla som dlážku, lebo to nechcel urobiť nikto iný. Presne tak by sa zachovala mama. Nemôžem byť s ňou, ale prinajmenšom sa môžem niekedy správať ako ona.

Počujem, že niekto prichádza, na kamennej dlážke dunia kroky. Zahľadím sa na vlastné topánky. Pred týždňom som vymenila sivé tenisky za čierne, ale sivé mám stále zahrabané v zásuvke. Neviem sa donútiť, aby som ich zahodila, hoci chápem, že lipnúť na teniskách je hlúposť, nemôžu mi predsa vrátiť domov.

„Tris?“

Zdvihnem zrak. Priamo predo mnou stojí Uriah. Na decká z Neohrozenosti, s ktorými prišiel, mávne, aby pokračovali bez neho. Vymenia si spýtavé pohľady, ale kráčajú ďalej.

„Si v pohode?“ spýta sa.

„Mala som ťažkú noc.“

„Hej, počul som o Edwardovi.“ Uriah sa obzrie po chodbe. Jeho kamaráti už zmizli za rohom. Trochu sa usmeje. „Chcela by si sa trochu prevetrať?“

„Čože?“ nechápem. „Kam idete?“

„Menší vstupný rituál. Vstávaj, musíme si švihnúť.“

Pár sekúnd zvažujem svoje možnosti. Môžem tu zostať sedieť. Alebo môžem na chvíľu utiecť z hlavného stanu.

Vyskočím na nohy a spolu s Uriahom sa rozbehnem za ostatnými.

„Väčšinou púšťajú len kandidátov, ktorí majú v Neohrozenosti starších súrodencov,“ povie Uriah. „Ale možno si ťa nikto ani nevšimne. Len sa tvár, že k nám patríš.“

„Čo presne ideme robiť?“

„Niečo nebezpečné.“ V očiach sa mu objaví výraz, ktorý by sa dal opísať len ako horúčka Neohrozených. Beatrice spred niekoľkých týždňov by sa jej zľakla, ale ja sa ňou okamžite nakazím. Ťažobu v mojej mysli vystrieda nadšenie. Dobehneme kandidátov z Neohrozenosti a spomalíme.

„Čo tu robí drevo?“ spýta sa chalan s kovovým krúžkom v nose.

„Gabe, pred chvíľou videla, ako niekomu vypichli oko,“ povie Uriah. „Zaslúži si menšiu pauzu, čo ty na to?“

Gabe pokrčí plecami a odvráti sa. Nikto iný sa neozve, ale niektorí si ma nenápadne premeriavajú, ako keby ma hodnotili. Kandidáti z Neohrozenosti držia spolu ako svorka vlkov. Keď spravím nejakú chybu, odvrhnú ma. Zatiaľ to nehrozí.

Zahneme za najbližší roh a na konci ďalšej chodby zazrieme skupinku členov. Je ich veľa, určite nie sú všetci príbuzní kandidátov, ale zbadám aj pár podobných tvárí.

„Poďme,“ zavelí jeden z členov. Obráti sa a zmizne v tmavých dverách. Ostatní členovia sa hrnú za ním, s nami v pätách. Držím sa tesne za Uriahom, prejdem do tmy a špičkou narazím na schod. Zachytím sa, než spadnem, a vykročím hore schodmi.

„Zadné schodište,“ zamrmle Uriah. „Väčšinou býva zamknuté.“

Prikývnem, hoci ma nemôže vidieť, a stúpam, až kým nevyjdeme hore. Na vrchole schodiska sú otvorené dvere, cez ktoré preniká denné svetlo. Vynoríme sa zo zeme pár metrov od sklenej budovy nad Jamou, blízko koľajníc.

Mám pocit, akoby som to urobila už tisíckrát. Počujem trúbiť vlak. Cítim, ako sa trasie zem. Vidím svetlá na lokomotíve. Poskočím a dopadnem na špičky.

Bežíme popri vlaku ako pevne zomknutá svorka a postupne nasadáme do vagónov, členovia aj kandidáti. Uriah naskočí predo mnou a spoza mňa sa tlačia ďalší. Nesmiem urobiť chybu. Hodím sa nabok, zachytím držadlo a vytiahnem sa dovnútra. Uriah ma chytí za rameno, aby mi pomohol udržať rovnováhu.

Vlak zrýchli. S Uriahom si sadneme a oprieme sa o stenu.

„Kam ideme?“ skríknem, aby som prehlušila vietor.

Uriah pokrčí plecami. „Zeke mi nič nepovedal.“

„Zeke?“

„Môj starší brat,“ vysvetlí. Ukáže na opačnú stranu vagóna – vo dverách sedí chalan a nohy mu trčia von. Je nízky, štíhly a vôbec sa na Uriaha nepodobá, až na farbu pokožky a vlasov.

„Nemôžeš to vedieť vopred. Má to byť prekvapenie!“ skríkne dievča naľavo odo mňa. Podá mi ruku. „Som Shauna.“

Potrasiem jej rukou, ale nechytím ju dosť pevne a pustím až príliš rýchlo. Pochybujem, že sa v podávaní rúk niekedy zlepším. Stískanie cudzích dlaní mi pripadá neprirodzené.

„Ja som…“ začnem.

„Viem, kto si. Drevo. Štyri mi o tebe rozprával.“

Modlím sa, aby horúčavu, ktorá sa mi nahrnula do líc, nebolo vidieť. „Hej? A čo vravel?“

Uškrnie sa. „Vravel, že si drevo. Prečo sa pýtaš?“

„Keď ma môj tréner ohovára,“ snažím sa, aby môj hlas znel čo najpevnejšie, „chcem vedieť, čo presne povedal.“ Dúfam, že klamem presvedčivo. „On nepríde, že?“

„Nie. Nikdy sem nechodí. Asi ho to už prestalo baviť. On sa len tak niečoho nezľakne, ak to chceš vedieť.“

Nepríde. Niečo vo mne spľasne ako vyfúknutý balón. Nevšímam si to a prikývnem. Dobre viem, že Štyri nie je zbabelec. Lenže viem aj to, že aspoň jednej veci sa naozaj bojí: výšok. Nech ideme robiť čokoľvek, určite sa to bude odohrávať niekde vysoko, keď sa tomu vyhýba. Ona to asi neodhalila, keď o ňom rozpráva s takým obdivom v hlase.

„Poznáš ho dobre?“ spýtam sa. Som príliš zvedavá. Odjakživa som bola.

„Veď jeho pozná každý. Prišli sme v ten istý rok. Zápasenie mi veľmi nešlo a Štyri ma každú noc učil, keď všetci zaspali.“ Poškriabe sa na zátylku a zrazu sa zatvári vážne. „Milé od neho.“

Vstane a prejde k starším deckám pri dverách. Jej vážny výraz sa okamžite vyparí, ale ja som z jej slov stále rozrušená. Časť mojej mysle sa márne snaží predstaviť si, ako by sa Štyri mohol správať milo, a druhá časť by Shaune najradšej jednu vrazila, ani neviem prečo.

„Vystupovať!“ skríkne Shauna. Vyskočí z vagóna, hoci vlak vôbec nespomalil. Ostatní členovia ju nasledujú, prúd pírsingom ozdobených ľudí v čiernom oblečení, sotva starších odo mňa. Stojím vo dverách vedľa Uriaha. Ešte som nevyskakovala z vlaku, ktorý by šiel tak rýchlo, ale teraz nemôžem stratiť nervy, nie pred toľkými členmi. Vyskočím, tvrdo dopadnem na zem a pretackám sa pár krokov dopredu, kým zostanem pevne stáť.

S Uriahom dobehneme členov, spolu s ostatnými kandidátmi, ktorí o mňa ani nezavadia pohľadom.

Poobzerám sa, kade ideme. Centrála je za nami, čierna masa na pozadí oblakov, ale budovy okolo sú tmavé a tiché. To znamená, že musíme byť severne od mosta, v opustenej časti mesta.

Zabočíme za roh a cestou po Michigan Avenue sa naša zomknutá skupinka roztiahne. Na juh od mosta sa ulica vždy hemží ľuďmi, ale na tejto strane je prázdna.

Keď zdvihnem oči k budovám, okamžite pochopím. Naším cieľom je opustený mrakodrap, ktorý volajú John Hancock Center, čierny pilier prekrižovaný kovovými trámami, najvyššia budova severne od mosta.

Lenže čo tam budeme robiť? Vyšplháme sa hore?

Sme čoraz bližšie, starší Neohrození sa zrazu rozbehnú a s Uriahom šprintujeme za nimi. Strkajú do seba lakťami a tlačia sa cez dvojité dvere na prízemí. Sklo na jednom krídle je rozbité. Ani sa neobťažujem otvoriť, prekročím cez prázdny rám a nasledujem ostatných po temnej, strašidelnej vstupnej chodbe. Pod nohami nám chrapčia črepy.

Čakám, že sa vydáme hore schodmi, ale namiesto toho zastaneme pred výťahmi.

„Tie výťahy fungujú?“ spýtam sa Uriaha, najtichšie ako viem.

„Jasné, že fungujú,“ prevráti očami Zeke. „Myslíš, že by som bol taký blbý a neprišiel sem vopred, aby som zapol záložný generátor?“

„Hej,“ pripustí Uriah. „Niečo také mi napadlo.“

Zeke na brata škaredo pozrie, potom ho chytí pod krk a päsťou mu postrapatí vlasy. Zeke je síce menší než Uriah, ale určite je silnejší. Alebo aspoň rýchlejší. Uriah brata udrie do boku a Zeke ho pustí.

Uškrniem sa pri pohľade na jeho strapaté vlasy a vzápätí sa pred nami otvoria dvere výťahov. Nahrnieme sa dnu, členovia do jedného a kandidáti do druhého. Dievča s vyholenou hlavou mi cestou dupne na tenisku, ale neospravedlní sa. Myknem sa od bolesti, chytím sa za nohu a rozmýšľam, či by som ju nemala nakopnúť do píšťaly. Uriah si obzerá svoj odraz vo dverách výťahu a uhládza si vlasy.

„Ktoré poschodie?“ spýta sa baba s vyholenou hlavou.

„Sté,“ poviem.

„Ako to ty môžeš vedieť?“

„No tak, Lynn,“ napomenie ju Uriah. „Nebuď hnusná.“

„Sme banda Neohrozených v stoposchodovej budove,“ odseknem. „Ako je možné, že ti to nedošlo?“

Neodpovie, len vrazí palcom do správneho gombíka.

Výťah letí hore tak rýchlo, až sa mi zovrie žalúdok a zaľahne mi v ušiach. Chytím sa tyče na stene výťahu a sledujem rastúce čísla. Prejdeme dvadsať poschodí, tridsať a Uriah sa konečne uspokojí so svojím účesom. Päťdesiat, šesťdesiat a konečne mi prestanú brnieť prsty na nohách. Deväťdesiatosem, deväťdesiatdeväť a výťah zastane na stovke. Oceňujem, že sme nešli po schodoch.

„Som zvedavý, ako sa odtiaľto dostaneme na strechu,“ začne Uriah a zrazu zmĺkne.

Ofúkne ma silný vietor a vmetie mi vlasy do tváre. V strope na stom poschodí je veľká diera. Zeke o jej okraj oprie hliníkový rebrík a vyštartuje smerom hore. Rebrík sa mu hojdá pod nohami a škrípe, ale Zeke lezie ďalej a píska si pritom. Keď vylezie na strechu, otočí sa a pridrží rebrík ďalšiemu.

Neubránim sa myšlienke, že ma vytiahli na samovražednú misiu zamaskovanú za hru.

Od rozhodovacej ceremónie ma také podozrenie prepadne každú chvíľu.

Vyleziem po rebríku za Uriahom. Pripomína mi to výstup na ruské koleso, keď mi tesne za pätami liezol Štyri a zachytil ma, aby som nespadla. Spomeniem si na dotyk jeho prstov a takmer netrafím nohou na ďalšiu priečku. Hlupaňa.

Zahryznem si do pery, vyleziem hore a postavím sa na strechu.

Vietor je taký silný, že nepočujem ani necítim nič iné. Musím sa oprieť o Uriaha, aby som nespadla. Najprv vidím len močiar, obrovský, hnedý, mŕtvy a všadeprítomný, ťahá sa až po horizont. Opačným smerom leží mesto, ktoré sa naň svojím spôsobom veľmi podobá. Takisto vyzerá ako bez života a netuším, čo leží za jeho hranicami.

Uriah na niečo ukáže. O anténu na streche je pripevnené oceľové lano, hrubé ako moje zápästie. Na zemi leží kopa čiernych postrojov z pevnej látky, dosť veľkých, aby udržali človeka. Zeke jeden chytí a pripevní ho na kladku, ktorá visí z oceľového kábla.

Sledujem kábel až dolu, ponad zhluk budov a pozdĺž ulice na brehu močiara. Neviem, kde sa končí. Jedno je isté: ak naberiem dosť odvahy, zistím to.

Chystáme sa spustiť v jednoduchom postroji po oceľovom kábli z výšky tristopäťdesiat metrov.

„Ó bože,“ zastená Uriah.

Vládzem len prikývnuť.

Shauna ide prvá. Vlezie do postroja a preplazí sa dopredu, aby jej čierna látka podopierala celé telo. Zeke jej upevní popruh cez plecia, pás a stehná. Potom ju aj s postrojom odtiahne ku kraju strechy a odpočítava. Päť, štyri, tri, dva, jedna… Shauna zdvihne palce a Zeke ju sotí dopredu, do ničoty.

Strmo sa rúti k zemi, hlavou dopredu. Lynn zalapá po dychu. Odstrčím ju, aby som lepšie videla. Shauna bezpečne visí v postroji prinajmenšom dovtedy, kým z nej nezostane len čierna bodka nad ulicou a nezmizne mi z očí.

Starší Neohrození víťazoslávne zvýsknu, zamávajú päsťami vo vzduchu a zoradia sa, niektorí pritom odstrkujú iných, aby nemuseli pridlho čakať. Nejakým zázrakom skončím ako prvá kandidátka v rade, tesne pred Uriahom. Medzi mnou a oceľovým lanom stojí len sedem členov.

Lenže v kútiku duše si povzdychnem: To musím čakať až na siedmich? Ovládne ma zvláštna zmes hrôzy a nadšenia, akú som ešte nezažila.

Nasleduje chalan s vlasmi po plecia, na člena vyzerá až príliš mlado. Skočí do postroja a uloží sa na chrbát, nie na brucho. Keď ho Zeke postrčí dolu káblom, naširoko roztiahne ruky.

Členovia vyzerajú, že sa vôbec neboja. Správajú sa, ako keby to robili už tisíckrát, a možno je to pravda. Lenže keď sa obzriem cez plece, kandidáti väčšinou vyzerajú bledo a vystrašene, hoci sa medzi sebou vzrušene bavia. Rozmýšľam, či v kandidátoch počas skúšky prebehne nejaká zmena, vďaka ktorej si paniku mýlia s nadšením. Alebo sa len naučia svoj strach lepšie skrývať?

Ešte traja. Ďalšie dievča sa uloží do postroja nohami napred a prekríži si ruky na hrudi. Ešte dvaja. Vysoký, mohutný chalan poskakuje ako malé decko, než vlezie do postroja, vydá vysoký škrek a zmizne. Dievča predo mnou sa zasmeje. Ešte jedna.

Skočí do postroja tvárou dolu a ruky natiahne pred seba. Zeke utiahne popruhy. A som na rade.

Keď Zeke vešia môj postroj na kábel, celá sa trasiem. Snažím sa doň vliezť, ale nejde mi to, ruky sa mi príliš chvejú.

„Žiadny strach,“ zašepká mi Zeke rovno do ucha. Chytí ma za rameno a pomôže mi vliezť, tvárou dolu.

Okolo tela mi utiahne popruhy a presunie ma dopredu, k okraju strechy. Pozerám dolu, pozdĺž oceľových trámov a čiernych okien budovy až k popraskanému chodníku. Fakt som sa dala nahovoriť na niečo takéto? Srdce mi búši o hrudnú kosť a v dlaniach ma šteklí pot. Milujem ten pocit. Znamená to, že mi načisto preskočilo?

„Pripravená, drevo?“ uškrnie sa na mňa Zeke. „Musím uznať, že si ma prekvapila. Čakal som, že budeš fňukať a vrieskať.“

„Veď som ti hovoril,“ zastane sa ma Uriah. „Je Neohrozená až na kosť. A nezdržuj!“

„Bacha na jazyk, braček, lebo ti poriadne neutiahnem popruhy,“ zahrmí Zeke. Buchne sa po kolene. „Bola by z teba skvelá placka.“

„Jasné,“ nedá sa Uriah. „A potom by ťa mama uvarila za živa.“

Keď počujem, ako sa bavia o mame, o svojej súdržnej rodine, zabolí ma pri srdci, ako keby mi niekto zapichol do hrude ihlu.

„Len keby na to prišla.“ Zeke potiahne slučku upevnenú na kábli. Drží pevne. Našťastie, lebo keby povolila, čakala by ma rýchla a istá smrť. Pozrie na mňa a povie: „Pripraviť sa, pozor, šta…“

Pustí ma skôr, než dopovie slovo „štart“. V momente zabudnem naňho, na Uriaha, na rodinu, na všetko, čo by sa mohlo pokaziť a zabiť ma. Počujem, ako sa kov kĺže po kove a silný vietor mi tisne slzy do očí.

Rútim sa k zemi a pripadám si ľahšia než pierko, vôbec si necítim vlastné telo. Močiar podo mnou vyzerá obrovský, hnedá škvrna sa ťahá tak ďaleko, že nedovidím na koniec, ani z takejto výšky. Od studeného vetra ma bolí tvár. Naberám rýchlosť a z hrdla sa mi derie radostný výkrik, no zastaví ho vzduch, ktorý mi vrazí do úst, len čo ich otvorím.

Popruhy ma pevne držia, takže rozpažím ruky a predstavujem si, že letím. Rútim sa k ulici posiatej puklinami a dierami, ktorá dokonale kopíruje zakrivený breh močiara. Pri pohľade zhora si viem predstaviť, ako močiar vyzeral, keď bol plný vody, sivý ako tekutá oceľ, lebo odrážal farbu oblohy.

Srdce mi bije tak silno, až to bolí, nemôžem kričať ani dýchať, ale cítim, že všetko v mojom tele, každý nerv a každý sval, každá kosť a každá bunka mi pulzuje energiou, ako keby mnou prechádzal elektrický prúd. Topím sa v adrenalíne.

Zem podo mnou rastie a dvíha sa mi v ústrety, už vidím drobných ľudí na chodníku. Mala by som zvriesknuť od hrôzy ako každý rozumný človek, ale keď otvorím ústa, vyjde z nich len radostné zvýsknutie. Kričím hlasnejšie a postavičky na zemi mávajú päsťami a opätujú moje výkriky, ale sú tak ďaleko, že ich sotva počujem.

Zem sa mi rozmazáva pred očami, sivá, biela, čierna, sklo, asfalt a oceľ splývajú do jedinej šmuhy. Chápadlá vetra, jemné ako vlasy, sa mi ovinú okolo prstov a zatlačia mi ruky dozadu. Snažím sa opäť ich pritiahnuť k hrudi, ale nevládzem. Zem sa neustále zväčšuje.

Ešte aspoň minútu letím rovnakou rýchlosťou, ale už plachtím rovnobežne so zemou ako vták.

Keď konečne spomalím, prečešem si vlasy prstami. Vietor mi ich načisto zauzlil. Visím asi šesť metrov nad zemou, ale to mi už pripadá ako nič. Načiahnem sa dozadu a zápasím s popruhmi. Prsty sa mi trasú, ale podarí sa mi ich uvoľniť. Podo mnou stojí skupinka členov. Navzájom sa pochytajú za ruky a vytvoria z nich sieť.

Ak sa chcem dostať dolu, musím veriť, že ma chytia. Musím pochopiť, že k nim patrím a oni patria ku mne. Mám pocit, že na to potrebujem viac odvahy než na spustenie po lane.

Posuniem sa dopredu a padám. Tvrdo narazím na spojené ruky. Do chrbta sa mi zaboria zápästia a predlaktia, potom ma ruky schmatnú za ramená a postavia ma na nohy. Neviem, kto ma drží a kto nie. Vidím úsmevy a počujem smiech.

„Čo na to hovoríš?“ pýta sa Shauna a tľapne ma po pleci.

Všetci na mňa zízajú. Vietor ich zjavne vyfúkal rovnako ako mňa, majú rozstrapatené vlasy a oči im žiaria nadšením z adrenalínovej jazdy. Už viem, prečo otec považoval Neohrozených za bandu šialencov. Nechápal, nemohol pochopiť kamarátstvo, ktoré vzniká medzi ľuďmi, ktorí spoločne riskujú život.

„Kedy pôjdeme nabudúce?“ vyhŕknem. Usmejem sa od ucha k uchu, a keď sa všetci rozosmejú, pridám sa k nim. Spomínam si, ako som chodievala hore schodmi s členmi Sebazaprenia, naše nohy kráčali v tom istom rytme, všetci sme boli rovnakí. Tu je to inak. Nie sme rovnakí. Ale nejakým spôsobom tvoríme jeden celok.

Pozriem smerom k budove, z ktorej som sa spustila. Je tak ďaleko, že vôbec nevidím ľudí, ktorí stoja na streche.

„Pozrite! Už ide!“ skríkne niekto a ukáže mi ponad plece. Hľadím naznačeným smerom, až kým nerozoznám drobnú čiernu postavičku, ktorá sa kĺže dolu oceľovým lanom. O pár sekúnd sa ozve výkrik, z ktorého tuhne krv v žilách.

„Stavím sa, že sa rozreve.“

„Zekeho brat a revať? Nevieš si predstaviť, akú by za to dostal po papuli.“

„Aha, ako mláti rukami!“

„Mraučí ako priškrtená mačka,“ podotknem. Všetci sa zasmejú. Trochu ma zamrzí, že si uťahujem z Uriaha, keď ma nepočuje, ale on by určite povedal to isté, keby sa odtiaľto počul. Aspoň dúfam.

Keď Uriah konečne zastane, idem ho zachytiť spolu s ostatnými. Zhromaždíme sa pod ním a natiahneme ruky do priestoru medzi sebou. Shauna ma pevne chytí za lakeť. Ja schmatnem niekoho iného za rameno, ani neviem koho, v spleti rúk sa vôbec nevyznám, a pozriem na Shaunu.

„Povedala by som, že už ťa nemôžeme volať drevo,“ skonštatuje Shauna. Kývne na mňa. „Tris.“

* * *

Sviežu vôňu vetra zo seba cítim ešte aj večer cestou do jedálne. Keď vojdem, na okamih sa ocitnem uprostred davu Neohrozených a cítim sa ako jedna z nich. Potom mi Shauna zamáva, ľudia sa postupne roztratia a uvoľnia mi cestu k nášmu stolu. Al, Will a Christina tam už sedia a pozerajú na mňa s otvorenými ústami.

Keď som prijala Uriahovo pozvanie, ani som na nich nepomyslela. Ich ohromené pohľady ma svojím spôsobom tešia. No nechcela by som, aby sa na mňa naozaj naštvali.

„Kde si bola?“ spýta sa Christina. „Čo si s nimi robila?“

„Uriah… vieš, ten chalan z Neohrozenosti, čo bol v našom tíme pri zajímaní vlajky, odchádzal s pár deckami a presvedčil ich, aby ma vzali so sebou. Moc sa im to nepáčilo, nejaká baba, Lynn, na mňa bola hnusná a šliapla mi na nohu.“

„Možno ťa najprv nechceli,“ povie Will potichu, „ale už si ťa zjavne obľúbili.“

„Hej.“ Nemôžem to poprieť. „Ale som rada, že som naspäť pri vás.“

S trochou šťastia si nevšimnú, že klamem. Ani sama tomu neverím. Cestou naspäť do hlavného stanu som zazrela svoj odraz v okne, s rozžiarenými očami aj lícami a vlasmi rozstrapatenými od vetra. Na prvý pohľad vidno, že som zažila niečo úžasné.

„Nuž, o všeličo si prišla. Christina takmer vrazila nejakému chlapíkovi z Informovanosti,“ ozve sa Al. Vždy sa naňho môžem spoľahnúť, že prelomí ľady. „Pýtal sa, čo si myslíme o vláde Sebazaprenia, a Christina mu povedala, že by sa mohol zaoberať aj niečím dôležitejším.“

„Mala stopercentnú pravdu,“ dodá Will. „A on začal naliehať. Zlý nápad.“

„Veľmi zlý,“ prikývnem. Ak sa budem dosť usmievať, možno zabudnú, že by mali žiarliť alebo sa uraziť, alebo čokoľvek, čo má znamenať ten čudný výraz v Christininých očiach.

„Jasné,“ povie Christina. „Kým si sa bavila vonku, ja som za teba odviedla špinavú robotu a bránila som tvoju starú frakciu, snažila sa predchádzať konfliktom…“

„No tak, netvár sa, že si si to neužila,“ poznamená Will a štuchne ju lakťom. „Ak jej nepovieš, ako sa to vlastne stalo, urobím to ja. Stál pri…“

Will sa pustí do rozprávania a ja prikyvujem a tvárim sa, že počúvam, ale v skutočnosti stále myslím na pohľad z budovy a na predstavu močiara plného vody, oživeného do niekdajšej krásy. Ponad Willovo plece pozerám na členov, ktorí na seba strieľajú kúsky jedla vidličkami.

Po prvýkrát naozaj zatúžim zaradiť sa medzi nich.

To znamená, že musím za každú cenu prežiť ďalšiu fázu skúšky.

OSEMNÁSTA KAPITOLA

ZATIAĽ TO VYZERÁ, že druhá fáza pozostáva zo sedenia na tmavej chodbe a hádania, čo sa asi deje za zavretými dverami.

Oproti mne sedí Uriah, naľavo od neho Marlene, napravo Lynn. V prvej fáze nás od kandidátov z Neohrozenosti oddelili, ale odteraz budeme trénovať spolu. Aspoň to nám Štyri povedal, než zmizol za dverami.

„Takže,“ ozve sa Lynn a podrážkou oškiera dlážku. „Kto z vás skončil prvý, há?“

Najprv jej odpovie rozpačité ticho, potom si Peter odkašle.

„Ja,“ povie.

„Stavím sa, že by som ťa zložila.“ Lynn to vyhlási ako úplnú samozrejmosť a končekmi prstov si ľahostajne krúti krúžok v obočí. „Ja som druhá, ale teba by stopro knokautoval ktorýkoľvek z nás.“

Takmer sa zasmejem. Keby som zostala v Sebazaprení, jej poznámka by mi pripadala neslušná a zbytočná, ale medzi Neohrozenými sú podobné provokácie zjavne na dennom poriadku. Pomaly ich začínam očakávať.

„Na tvojom mieste by som si tým nebol taký istý,“ nedá sa Peter. Oči sa mu nebezpečne zalesknú. „Kto je prvý?“

„Uriah,“ povie Lynn. „A viem to stopercentne. Vieš si predstaviť, koľko rokov sme sa na toto pripravovali?“

Ak nás chce zastrašiť, darí sa jej výborne. Už mi naskočila husia koža.

Než Peter stihne odpovedať, Štyri otvorí dvere a zavolá Lynn dnu. Odchádza a vyholená hlava sa jej leskne v modrom svetle lampy na konci chodby.

„Ty si teda prvý,“ osloví Will Uriaha.

Uriah pokrčí plecami. „Hej. No a?“

„Nezdá sa ti trochu neférové, že vy ste sa na toto pripravovali celý život, a my sa máme všetko naučiť za pár týždňov?“ spýta sa Will s prižmúrenými očami.

„Ani nie. Jasné, v prvej fáze záleží na zručnostiach, ale na druhú sa nemôže pripraviť nikto. Aspoň to nám vždy tvrdili.“

Nikto neodpovie. Dvadsať minút ticho sedíme. Každú minútu odstopujem na hodinkách. Potom sa dvere konečne otvoria a Štyri vyvolá ďalšie meno.

„Peter.“

Každá minúta mi rašpľuje nervy ako brúsny papier. Postupne odchádzajú ďalší a ďalší, napokon so mnou na chodbe zostanú len Drew a Uriah. Drew podupkáva nohou, Uriah si bubnuje prstami po kolene a ja sa snažím sedieť úplne nehybne. Z miestnosti na konci chodby počujem tlmené mrmlanie. Mám podozrenie, že aj ten zvuk je súčasťou hry, ktorú s nami hrajú. Pri každej príležitosti sa nám snažia nahnať čo najväčší strach.

Dvere sa otvoria a Štyri kývne na mňa. „Poď, Tris.“

Vstanem a prejdem okolo chalanov. Drew vystrčí nohu, aby ma potkol, ale v poslednej chvíli ju preskočím. Od toľkého opierania o stenu ma bolí chrbát.

Štyri ma jemne chytí za plece, vovedie ma dnu a zavrie za mnou dvere.

Keď zbadám, čo je vnútri, okamžite zaspätkujem a narazím mu do hrude.

V miestnosti stojí kovové kreslo so sklopeným operadlom podobné tomu, na ktorom som sedela pri teste. A vedľa je známy prístroj. Chýbajú len zrkadlá na stenách a zo stropu nežiari svetlo. Len na stole v rohu svieti monitor počítača.

„Sadni si,“ povie Štyri. Stisne mi plecia a postrčí ma dopredu.

„Aká simulácia ma čaká?“ spýtam sa. Robím, čo môžem, aby sa mi netriasol hlas, ale nezaberá to.

„Už ti niekto povedal, že máš čeliť svojmu strachu?“ spýta sa. „U nás to berieme doslovne. Simulácia ťa naučí kontrolovať pocity uprostred nebezpečenstva.“

Roztrasenou rukou sa chytím za čelo. Simulácie nie sú skutočné, nemôžu ma naozaj ohroziť. Logicky by som sa ich teda nemala báť, ale vnútornosti mi zovrie inštinktívny strach. Len s vypätím všetkých síl sa donútim prejsť ku kreslu, sadnem si a pritisnem hlavu na operadlo. Chlad kovu mi preniká cez oblečenie.

„Už si niekedy pomáhal pri testoch predpokladov?“ spýtam sa. Podľa všetkého by to zvládal.

„Nie. Drevám sa pokiaľ možno vyhýbam.“

Netuším, prečo by sa niekto chcel vyhýbať členom Sebazaprenia. V prípade Neohrozenosti alebo Otvorenosti by som to ešte pochopila, odvaha a úprimnosť niekedy nútia ľudí robiť divné veci, ale prečo Sebazaprenie?

„Prečo?“

„Načo sa pýtaš? Myslíš, že ti naozaj odpoviem?“

„Prečo hovoríš v hádankách, keď nechceš, aby som sa ťa niečo pýtala?“

Prstami sa mi letmo dotkne krku. Celá stuhnem. Nežné gesto? Omyl, musí mi odhrnúť vlasy. Po niečom poťuká, zdvihnem hlavu, aby som to videla. V jednej ruke drží injekčnú striekačku s dlhou ihlou, palec opiera o piest. Tekutina v striekačke má oranžový nádych.

„Injekcia?“ Vyschne mi v ústach. Ihly ma väčšinou nedesia, ale táto vyzerá nebezpečne.

„Tu používame modernejšiu verziu simulácie a iné sérum,“ vysvetlí. „Nedostaneš žiadne drôty ani elektródy.“

„Ako to môže fungovať bez drôtov?“

„No, ja sa pripojím drôtmi, aby som videl, čo sa deje. Ale ty dostaneš sérum s miniatúrnym vysielačom, ktorý posiela údaje do počítača.“

Otočí mi hlavu a opatrne mi vpichne ihlu do jemnej pokožky na bočnej strane hrdla. Celým krkom mi prenikne tupá bolesť. Myknem sa a snažím sa sústrediť na jeho pokojnú tvár.

„Sérum začne účinkovať o šesťdesiat sekúnd. Simulácia prebehne inak než na teste,“ vysvetľuje. „Okrem toho, že obsahuje vysielač, sérum stimuluje amygdalu, teda časť mozgu, ktorá spracováva negatívne pocity – ako napríklad strach – a vyvolá halucináciu. Údaje o elektrickej aktivite v tvojom mozgu sa potom prenesú do počítača, ktorý tvoj prelud premení na obraz. Uvidím ho na monitore. Záznam potom posuniem administrátorom. V simulácii zostaneš, až kým sa neupokojíš, teda kým sa ti nespomalí tep a nedostaneš pod kontrolu dýchanie.“

Snažím sa sledovať jeho slová, ale myšlienky sa mi pletú. Cítim známe príznaky strachu: spotené dlane, búšiace srdce, ťažobu v hrudi, sucho v ústach, hrču v hrdle, plytké dýchanie. Štyri položí dlane na operadlo povedľa mojej hlavy a nakloní sa ku mne.

„Buď statočná, Tris,“ zašepká. „Prvý raz je to vždy najhoršie.“

Posledná vec, ktorú uvidím, sú jeho oči.

* * *

Stojím na lúke zarastenej suchou trávou, ktorá mi siaha po pás. Vzduch smrdí dymom a páli ma v nose. Obloha nado mnou má farbu žlče. Naháňa mi strach, bezmyšlienkovite sa prikrčím nižšie.

Začujem trepotanie, ako keby vietor rozfukoval stránky knihy, lenže žiadny vietor necítim. Vzduch je nehybný, ani teplý, ani studený, vlastne mi vôbec nepripomína normálny vzduch, ale dýchať môžem. Zhora sa na mňa znesie tieň.

Niečo mi pristane na pleci. Zacítim tlak a škrabnutie pazúrov, mávnem rukou dopredu, aby som útočníka striasla. Zaženiem sa a narazím na niečo hladké a krehké. Pierko. Zahryznem si do pery a pozriem nabok. Vrana veľká ako moje predlaktie otočí hlavu a zaostrí na mňa jedno prenikavé oko.

Zatnem zuby a znovu ju udriem. Pazúry zaryje hlbšie a nepohne sa ani o centimeter. Skríknem, skôr od zlosti než od bolesti, a zasiahnem ju oboma rukami, no vrana odhodlane trčí na mieste a zazerá na mňa jedným okom. Pierka sa jej lesknú v žltkastom svetle. Zahrmí a počujem kvapkanie dažďa na zemi, ale nepadne ani kvapka.

Obloha stmavne, ako keď mrak zastrie slnko. Pozriem hore, hlavu stále odťahujem čo najďalej od vrany na pleci. Rúti sa ku mne celý kŕdeľ, armáda natiahnutých pazúrov a otvorených zobákov. Krákanie z nespočetných krkov naplní povetrie. Zamieria dolu ako súvislá masa, strmhlav sa vrhnú k zemi, stovky čiernych očiek sa zlomyseľne lesknú.

Chcem utiecť, ale nohy sa mi pevne prilepili na zem, odmietajú sa pohnúť, presne ako vrana na mojom pleci. Kŕdeľ ma obkľúči, uši mi naplní plieskanie krídel, zobáky ma ďobú do pliec, pazúry sa zarývajú do šiat. Vrieskam, až kým sa mi oči nezalejú slzami, a mlátim okolo seba rukami. Udieram do pevných tiel, ale nič nezmôžem, je ich príliš veľa. Stovky proti jednej. Ďobú ma do končekov prstov a tlačia sa ku mne, krídla sa mi otierajú o zátylok, pazúrmi mi trhajú vlasy.

Zvíjam sa a kŕčovito sa mykám, nakoniec sa zrútim na zem a zakryjem si hlavu rukami. Zo všetkých strán sa na mňa tlačia krákajúce zobáky. V tráve sa niečo hmýri, jedna vrana sa mi pchá pod ruku. Keď otvorím oči, ďobne ma rovno do tváre, zobákom mi trafí nos. Na trávu kvapká krv. Vzlyknem a udriem vranu dlaňou, ale popod druhú ruku mi prekĺzne ďalšia a zaborí mi pazúry do trička.

Kričím, fňukám.

„Pomoc!“ zakvílim. „Pomoc!“

Trepot krídel ešte zosilnie, v ušiach mi znie ako súvislý rev. Páli ma celé telo, vrany sú všade a ja nevládzem dýchať, nevládzem myslieť. Zalapám po dychu a do úst sa mi nahrnú pierka, perie sa mi tlačí do hrdla, do pľúc, do žíl, krv mi nahradila jeho mŕtva tiaž.

„Pomoc,“ vzlykám a kričím, opustila ma všetka súdnosť. Zomieram, zomieram, zomieram.

Kožu mám v jednom ohni a krvácam, od ohlušujúceho krákania mi zalieha v ušiach, ale predsa neumieram a spomeniem si, že sa to nedeje naozaj, lenže mne to pripadá skutočné, až príliš skutočné. Buď statočná, radil mi Štyri, v hlave sa mi ozýva jeho hlas. Zakričím naňho, vdýchnem perie a vydýchnem „Pomoc!“, no žiadna pomoc neprichádza, som sama.

V simulácii zostaneš, až kým sa neupokojíš, pokračuje. Zakašlem, po tvári mi stekajú slzy, pod ruky mi vlezie ďalšia vrana. Jej ostrý zobák cítim pri ústach, potom mi prekĺzne cez pery a zaškrípe o zuby. Vrana mi vopchá hlavu do úst, celou silou do nej zahryznem a jazyk mi zaplaví odporná chuť. Odpľujem si a zatnem zuby, aby sa to neopakovalo, ale vtedy sa mi už štvrtá vrana dobýja do topánky a piata ma ďobe do rebier.

Upokoj sa. Nemôžem, nedokážem to, hlava mi treští.

Dýchaj. Ústa držím pevne zavreté a nasajem vzduch nosom. Už som tu strávila celé hodiny, celé dni. Vydýchnem nosom. V hrudi mi splašene bije srdce. Musím ho spomaliť. Znovu sa nadýchnem, kašlem na stekajúce slzy.

Vydám zo seba ešte jeden vzlyk a donútim sa vystrieť, natiahnem sa v pichľavej tráve. Rozprestriem ruky a dýcham. Vrany mi tlačia a ďobú do bokov, plazia sa podo mňa ako červy. Dovolím im to. Už sa nebránim pred krákaním, pazúrmi ani zobákmi a po jednom uvoľňujem svaly. Zmierim sa s osudom. Skončím ako oďobaná mŕtvola. Nevadí.

Celé telo mi zachváti bolesť.

Otvorím oči. Zase sedím na kovovom kresle.

Zvriesknem a mlátim sa po hlave, rukách aj nohách, aby som odohnala vrany, ale kŕdeľ už zmizol, hoci stále cítim šteklenie peria na zátylku, pazúry zaryté do pleca, štípanie rozdriapanej pokožky. Zastenám, pritiahnem kolená k hrudi a skryjem si tvár.

Pocítim ruku na pleci a zaženiem sa päsťou, zasiahnem niečo pevné, ale živé. „Nedotýkaj sa ma!“ vzlyknem.

„Už je koniec,“ povie Štyri. Nemotorne ma pohladká po vlasoch. Spomeniem si, ako ma po vlasoch hladkal otec, keď ma bozkával na dobrú noc, a ako sa ich dotýkala mama, keď ma strihala. Prejdem si dlaňami po ramenách, stále oprašujem pierka, hoci viem, že na mne žiadne nie sú.

„Tris.“

Hojdám sa v kovovom kresle.

„Tris, odprevadím ťa do izby, dobre?“

„Nie!“ odseknem. Zdvihnem hlavu a snažím sa škaredo naňho pozrieť, ale cez slzy ho ani nevidím. „Nemôžu ma vidieť, takúto…“

„Prosím ťa, daj si pohov,“ prevráti očami. „Pôjdeme zadnými dverami.“

„Nepotrebujem, aby si ma…“ pokrútim hlavou. Celé telo sa mi trasie a premáha ma taká slabosť, že ani neviem, či sa vôbec udržím na nohách, ale musím to skúsiť. Prečo práve mňa treba odprevadiť do spálne? Aj keby ma nevideli, dozvedia sa to, budú ma ohovárať.

„Nevymýšľaj.“

Chytí ma za rameno a zdvihne zo stoličky. Žmurkám, až kým z očí nevyženiem všetky slzy, utriem si líca chrbtom ruky a dovolím mu, aby ma odviedol k dverám za monitorom.

Mlčky kráčame chodbou. Po pár sto metroch si vytrhnem ruku z jeho zovretia a zastanem.

„Prečo si mi to musel spraviť?“ spýtam sa. „Načo je to dobré? Nevedela som, že keď si vyberiem Neohrozenosť, odsúdim sa na celé týždne mučenia!“

„Čakala si, že zbabelosť prekonáš len tak?“

„Ako mi toto pomôže prekonať zbabelosť?! Zbabelosť je o rozhodnutiach v skutočnom živote, a v skutočnom živote by som sa nenechala zožrať vranami!“ pritisnem si dlane na tvár a vzlykám do nich.

Mlčky pri mne stojí. Plačem len pár sekúnd, potom si zase utriem tvár. „Chcem ísť domov,“ hlesnem.

Lenže tú možnosť som stratila. Už mi zostáva len Neohrozenosť alebo chatrče bezprizorných.

Nepozerá na mňa súcitne. Len sa na mňa pozerá. V tmavej chodbe jeho oči vyzerajú čierne. Pery má pevne stisnuté.

„Každý sa potrebuje naučiť rozhodovať navzdory strachu,“ vysvetlí. „Tá lekcia by sa zišla aj vašim z drevárne. To sa ťa snažíme naučiť. Ak sa to nenaučíš, mala by si vypadnúť, lebo o teba nemáme záujem.“

„Snažím sa.“ Zachveje sa mi spodná pera. „Ale zlyhala som. Stále zlyhávam.“

Vzdychne. „Čo myslíš, Tris, ako dlho si trčala v simulácii?“

„Netuším.“ Pokrútim hlavou. „Pol hodiny?“

„Tri minúty. Dostala si sa z toho trikrát rýchlejšie než ostatní. Nech si urobila čokoľvek, určite si nezlyhala.“

Tri minúty?

Letmo sa usmeje. „Zajtra to zvládneš ešte lepšie. Uvidíš.“

„Zajtra?“

Položí mi ruku na chrbát a vedie ma k spálni. Sústredím sa na jemný tlak jeho prstov a vrany mi na chvíľu úplne vyfučia z hlavy.

„Čo si ty videl v prvej simulácii?“

„Nie čo, skôr koho.“ Pokrčí plecami. „Na tom nezáleží.“

„Už si ten strach prekonal?“

„Ešte nie.“ Prídeme k dverám spálne, Štyri sa oprie o stenu a strčí si ruky do vreciek. „Možno sa mi to nikdy nepodarí.“

„Takže ten strach nezmizne?“

„Niekedy áno. Inokedy ho nahradí ďalší.“ Prevlečie si palce cez pútka nohavíc. „Nemusíš sa strachu úplne zbaviť. To sa nedá. Musíš sa ho naučiť kontrolovať a oslobodiť sa od neho. O to nám ide.“

Prikývnem. Kedysi som si myslela, že Neohrození sa neboja ničoho. Aspoň na prvý pohľad sa mi to zdalo. Myslela som, že strach nepoznajú, hoci v skutočnosti ho možno len dokonale ovládajú.

„Okrem toho, prvá simulácia ti málokedy ukáže tvoj skutočný strach,“ dodá.

„Čo tým myslíš?“

„Fakt sa bojíš vrán?“ spýta sa s náznakom úsmevu. Pri pohľade na milý výraz v jeho očiach úplne zabudnem, že je to môj tréner. Premenil sa na normálneho chalana, ktorý ma odprevadil k izbe a nenútene sa so mnou baví. „Keď nejakú uvidíš, začneš jačať a utekáš preč?“

„Nie. Aspoň zatiaľ.“ Uvažujem, že k nemu pristúpim bližšie. Nemám na to žiadny rozumný dôvod, len som zvedavá, aký by to bol pocit. Chcem to vyskúšať.

Hlupaňa, vynadá mi hlas v mojej hlave.

Pristúpim bližšie a tiež sa opriem o stenu. Hlavu nakloním nabok, aby som mu videla do tváre. Ako vtedy na ruskom kolese, presne viem, aká medzera nás delí. Pätnásť centimetrov. Nakloním sa dopredu a zmenším ju. Zrazu mi je teplejšie, ako keby z neho vychádzala nejaká energia, ktorú cítim len z bezprostrednej blízkosti.

„Čoho sa teda naozaj bojím?“ spýtam sa.

„Netuším. To môžeš vedieť iba ty.“

Pomaly prikývnem. Okamžite mi napadne aspoň desať možností, ale ťažko by som mohla odhadnúť, ktorá je správna. Ak vôbec existuje len jediná správna.

„Nevedela som, že dostať sa do Neohrozenosti bude také ťažké,“ vyhŕknem a vzápätí sa začudujem, že som to vyslovila. Nechce sa mi veriť, že som to priznala nahlas. Hryziem si vnútornú stranu líca a pozorne sledujem, ako sa Štyri tvári. Urobila som chybu, že som mu to povedala?

„Kedysi to vraj bolo inak,“ povie a mykne plecom. Zdá sa, že moje priznanie ho vôbec netrápi. „Myslím život v Neohrozenosti.“

„Čo sa zmenilo?“

„Vedenie. Vzorové správanie Neohrozených určuje človek, ktorý zodpovedá za náplň tréningu. Pred šiestimi rokmi Max a ostatní vodcovia zmenili tréningové metódy na súťaživejšie a brutálnejšie, vraj preto, aby otestovali silu kandidátov. A tým sa zmenili všetky priority. Stavím sa, že neuhádneš, koho majú vodcovia najradšej.“

Odpoveď je jednoznačná: Erica. Vychovali z neho sadistu a on vychová sadistov z nás.

Lenže Štyri je iný. Naňho tréning zjavne nezaúčinkoval.

„Ak si ty skončil prvý v poradí,“ začnem, „na ktorom mieste bol Eric?“

„Na druhom.“

„Takže by na jeho mieste chceli radšej teba.“ Pomaly prikývnem. „On bol až druhá možnosť.“

„Prečo to hovoríš?“

„Pamätám si, ako sa k tebe Eric správal na večeri v prvý deň. Ako keby žiarlil, aj keď už dostal, čo chce.“

Štyri neprotestuje. Určite som uhádla. Chcem sa ho spýtať, prečo neprijal prácu, ktorú mu ponúkli, prečo tak odmieta vedúcu pozíciu, hoci sa správa ako rodený vodca. Lenže dobre viem, ako reaguje na príliš osobné otázky.

Potiahnem nosom, ešte raz si poutieram tvár a uhladím si vlasy.

„Vidno na mne, že som plakala?“ spýtam sa.

„Hmm.“ Nakloní sa tesne ku mne a prižmúri oči, zdá sa, že pozorne študuje moju tvár. Kútikom úst mu pošklbáva úsmev. Ešte kúsok bližšie a vdychovali by sme ten istý vzduch. Teda keby som nezabudla dýchať.

„Nie, Tris,“ povie. Zvážnie a dodá: „Vyzeráš tvrdo ako skala.“

DEVÄTNÁSTA KAPITOLA

KEĎ VOJDEM, VÄČŠINA deciek stojí medzi radmi poschodových postelí, zhromaždená okolo Petra, ktorý drží stránku novín.

„Masový odchod detí najvýznamnejších členov Sebazaprenia nemôžeme ignorovať ani považovať za náhodný jav,“ číta. „Nedávne prestúpenie Beatrice a Caleba Priorovcov, detí Andrewa Priora, vyvoláva pochybnosti o hodnotách a filozofii Sebazaprenia.“

Prejde mi mráz po chrbte. Christina, ktorá stojí na okraji davu, sa obzrie ponad plece a zbadá ma. V očiach sa jej zračia obavy. Stojím ako prikovaná. Otec. Informovanosť už zaútočila aj na môjho otca.

„Z akého iného dôvodu by sa deti takého vplyvného muža mohli rozhodnúť, že im životný štýl ich rodiny nevyhovuje?“ pokračuje Peter. „Molly Atwoodová, ktorá takisto prestúpila do Neohrozenosti, predpokladá, že na vine je nezdravé rodinné prostredie a zlé zaobchádzanie v detstve. ‚Raz som ju počula hovoriť zo sna,‘ tvrdí Molly. ‚Prosila otca, aby s niečím prestal. Neviem, o čo išlo, ale spôsobilo jej to nočné mory.‘“

Teda takto sa mi Molly pomstila! Určite sa bavila s tým novinárom z Informovanosti, ktorému Christina vynadala.

Molly sa usmeje a odhalí krivé zuby. Keby som jej ich vyrazila, spravila by som jej láskavosť.

„Čo to má znamenať?“ okríknem ho. Teda okríkla by som ho, keby mi z hrdla nevyšlo len priškrtené zachrapčanie. Odkašlem si a skúsim to ešte raz: „Čo to má znamenať?“

Peter prestane čítať a pár ľudí sa obzrie. Niektorí, napríklad Christina, na mňa hľadia súcitne, so zvrašteným obočím a s ovisnutými kútikmi úst. No viacerí sa uškŕňajú a vymieňajú si veľavýznamné pohľady. Peter sa otočí ako posledný, škerí sa od ucha k uchu.

„Daj mi to,“ vyšteknem a nastavím ruku.

„Ale ja som ešte nedočítal,“ odpovie škodoradostným tónom. Sklopí oči k novinám a nájde miesto, kde prestal. „Príčinu však možno netreba hľadať u nemorálneho jednotlivca, ale v narušených ideáloch celej frakcie. Možno to znamená, že sme naše mesto zverili do rúk skupine pokryteckých tyranov, ktorí si nevedia poradiť s chudobou a doviesť spoločnosť k prosperite.“

Vyštartujem k nemu a snažím sa vytrhnúť mu noviny z ruky, no Peter ich zdvihne vysoko nad hlavu, takže na ne nedočiahnem, iba ak by som vyskočila. A skákať odmietam. Namiesto toho zdvihnem nohu a pätou mu dupnem presne na prsty na nohách. Zatne zuby, aby potlačil ston.

Potom sa vrhnem na Molly, dúfam, že ju prekvapím a strhnem na zem, ale než jej stihnem ublížiť, okolo pása ma chytia studené ruky.

„To je môj otec!“ zvriesknem. „Môj otec, ty krava zbabelá!“

Will ma od nej odtiahne a zdvihne ma zo zeme. Prerývane dýcham a snažím sa schmatnúť noviny, kým niekto stihne prečítať jediné slovo navyše. Musím ich spáliť, musím ich zničiť, za každú cenu.

Will ma vyvlečie z izby na chodbu, nechty mi zarýva do kože. Keď sa za ním zavrú dvere, pustí ma a ja doňho celou silou strčím.

„Čo je? Bál si sa, že tú mrcinu nezmlátim?“

„Nie,“ povie Will. Postaví sa pred dvere. „Povedal som si, že ti radšej nedovolím začať bitku rovno v spálni. Upokoj sa.“

Nezdržím sa smiechu. „Mám sa upokojiť? Upokojiť?! Veď ohovárajú moju rodinu, moju frakciu!“

„Omyl.“ Pod očami má tmavé kruhy, vyzerá unavene. „Ohovárajú tvoju bývalú frakciu a ty proti tomu nemôžeš nič urobiť, tak by si ich mala radšej ignorovať.“

„Počúval si ma vôbec?“ Na lícach už necítim horúčavu a dýcham pravidelnejšie. „Tvoja sprostá bývalá frakcia už neuráža len Sebazaprenie. Vyzývajú na zvrhnutie celej vlády.“

Teraz sa zasmeje Will. „To určite nie. Jasné, sú arogantní a obmedzení, preto som od nich odišiel, ale nie sú to revolucionári. Len chcú získať väčší podiel na rozhodovaní, to je všetko. Vašich neznášajú iba preto, že ich odmietajú počúvať.“

„Nechcú, aby si ich názor všetci vypočuli, ale aby sa s ním stotožnili. Ty by si tiež nemal ľudí nútiť, aby s tebou súhlasili.“ Zovriem si tvár do dlaní. „Nechce sa mi veriť, že sa k nim pridal môj brat.“

„Nehádž všetkých do jedného vreca,“ odsekne Will.

Prikývnem, ale neverím mu. Neviem si predstaviť, že by niekto prežil pobyt v Informovanosti bez ujmy na duševnom zdraví. Hoci, pravdupovediac, Will je podľa všetkého v pohode.

Dvere sa znovu otvoria a vyjde Al s Christinou.

„Aj ja chcem tetovanie,“ oznámi Christina. „Pôjdete s nami?“

Uhladím si vlasy. Do spálne sa nemôžem vrátiť, ani keby ma ta Will pustil. Ocitla by som sa sama proti presile. Buď pôjdem s nimi, alebo sa na chvíľu vytratím z hlavného stanu a pokúsim sa na všetko zabudnúť. Mám dosť vlastných starostí, nemusím sa strachovať ešte aj o rodinu.

* * *

Al kráča predo mnou a na pleciach nesie vreštiacu Christinu. Bez námahy sa prediera davom, ľudia mu radšej uskakujú z cesty, ak stihnú.

Plece ma ešte stále páli. Christina ma presvedčila, aby som si dala urobiť rovnaké tetovanie ako ona – symbol Neohrozenosti. Plameň v kruhu. Mama havrany na mojej kľúčnej kosti vôbec nekomentovala, takže som stratila väčšinu zábran. Tetovanie tu patrí k štandardu, musím sa s ním naučiť žiť, rovnako ako som sa naučila bojovať.

Christina ma navyše presvedčila, aby som si kúpila tričko, ktoré mi odhaľuje plecia a kľúčnu kosť, a znovu mi orámovala oči linkou. Už sa ani nesnažím odradiť ju od skrášľovacích pokusov. Po prvé, nestojí mi to za námahu, a podruhé, celkom ma bavia.

S Willom nasledujeme Christinu a Ala.

„Nechce sa mi veriť, že si si dala spraviť ďalšie tetovanie,“ pokrúti hlavou Will.

„Prečo?“ nechápem. „Lebo som drevo?“

„Nie, lebo si… rozumná.“ Usmeje sa. Zuby má biele a rovné. „Takže, čo ťa dnes vydesilo, Tris?“

„Príliš veľa vrán,“ odpoviem. „A teba?“

Zasmeje sa. „Príliš veľa kyseliny.“

Radšej sa nepýtam, čo tým myslel.

„Fascinuje ma, ako to funguje,“ prizná sa Will. „Zjednodušene povedané, tvoj talamus, orgán zodpovedný za vznik strachu, zápasí s čelovým lalokom, kde sa rodia tvoje rozhodnutia. Lenže celá simulácia sa odohráva v tvojej hlave, takže aj keď máš pocit, že ti ubližuje niečo iné, v skutočnosti si ubližuješ sama.“ Odmlčí sa. „Prepáč, táram ako Informovaný. Zo zvyku.“

Pokrčím plecami. „Nevadí, zaujíma ma to.“

Christina takmer spadne Alovi z pliec a zachytí sa prvej veci, čo jej príde pod ruku, nanešťastie jeho tváre. Al sa zamračí a lepšie ju chytí za nohy. Na prvý pohľad sa tvári šťastne, ale za úsmevmi skrýva podozrivú ťažobu. Bojím sa oňho.

Štyri stojí pri priepasti uprostred skupinky ľudí. Smeje sa na plné hrdlo, musí sa chytiť zábradlia, aby sa nezosypal na zem. Podľa jeho rozžiarenej tváre a fľaše, ktorú drží v ruke, odhadujem, že je opitý, alebo k tomu nemá ďaleko. Nadobudla som dojem, že Štyri sa vždy dokonale ovláda, ako správny vojak, a akosi som pozabudla, že má len osemnásť.

„Ach jaj,“ zľakne sa Will. „Pozor, tréner.“

„Ešte dobre, že to nie je Eric,“ poviem. „Asi by nás donútil robiť drepy alebo niečo také.“

„Asi hej, ale Štyri je strašidelný. Pamätáš, ako Petrovi priložil pištoľ k hlave? Peter asi pustil do gatí.“

„Peter si to zaslúžil,“ poviem rozhodne.

Will sa so mnou neháda. Pred pár týždňami by možno protestoval, ale už videl, čoho všetkého je Peter schopný.

„Tris!“ zavolá na mňa Štyri. S Willom si vymením pohľad, trochu prekvapený a trochu vystrašený. Štyri sa odlepí od zábradlia a prejde ku mne. Kus pred nami Al zastane a Christina skĺzne na zem. Ani sa nečudujem, že na nás tak divne zízajú. Štyri si ich vôbec nevšimol, baví sa len so mnou.

„Vyzeráš nejako inak,“ skonštatuje. Jeho hlas, inokedy rázny, znie spomalene.

„Aj ty,“ vrátim mu to. Je to pravda. Vyzerá uvoľnenejšie a mladšie. „Čo vlastne robíš?“

„Flirtujem so smrťou,“ zasmeje sa. „Chľastám pri priepasti. Asi dosť sprostý nápad.“

„Presne tak.“ Neviem, či sa mi takto páči. Trochu ma znervózňuje.

„Nevedel som, že máš tetovanie,“ povie s pohľadom upretým na moju kľúčnu kosť.

Odpije si z fľaše. Dych mu výrazne a ostro páchne, ako tomu bezprizornému chlapíkovi.

„Jasné. Vrany,“ skonštatuje. Obzrie sa ponad plece na svoju partiu, ktorá sa na rozdiel od mojej baví aj sama. „Pozval by som ťa k nám, ale nemala by si ma vidieť takéhoto,“ dodá.

Rada by som sa ho opýtala, prečo sa so mnou chce baviť, ale mám podozrenie, že odpoveď nejako súvisí s fľašou v jeho ruke.

„Akého?“ spýtam sa. „Opitého?“

„Hej… no… ani nie.“ Hlas mu zjemnie. „Asi skôr ozajstného.“

„Tak sa budem tváriť, že som ťa nevidela.“

„Pekné od teba.“ Priloží mi pery tesne k uchu a zašepká: „Vyzeráš super, Tris.“

Prekvapí ma to. Srdce mi poskočí od radosti. Bola by som radšej, keby to neurobilo, lebo Štyri na mňa nevie poriadne zaostriť pohľad a mám pocit, že netuší, čo hovorí. Zasmejem sa. „Buď taký dobrý a drž sa od tej priepasti čo najďalej. Urobíš to pre mňa?“

„Jasné.“ Žmurkne na mňa.

Usmejem sa. Nemôžem si pomôcť. Will si odkašle, ale ja stále pozerám opačným smerom, hoci Štyri už odchádza späť za kamarátmi.

Vzápätí sa na mňa Al vyrúti ako lavína a prehodí si ma cez plece. Zvriesknem a začervenám sa.

„Poď, maličká. Odnesiem ťa na večeru.“

Opriem si lakte o Alov chrbát, trénerovi zamávam na rozlúčku a nechám sa odniesť.

„Povedal som si, že ťa zachránim,“ zahundre Al cestou. Zloží ma dolu. „To malo byť o čom?“

Snaží sa tváriť bezstarostne, ale jeho otázka vyznela takmer smutne. Stále mu na mne príliš záleží.

„Hej, hej, všetci by sme to radi vedeli,“ zašvitorí Christina spevavým hlasom. „Čo ti povedal?“

„Nič.“ Pokrútim hlavou. „Mal vypité. Ani nevedel, čo trepe.“ Odkašlem si. „Preto som sa usmievala, pripadalo mi vtipné, že sme ho pri tom nachytali.“

„Ako inak,“ povie Will, „určite nie preto, že…“

Vrazím mu lakeť do rebier, než stihne dokončiť vetu. Stál dosť blízko, možno počul, čo mi Štyri zašepkal. Nepotrebujem, aby to vytáral každému, a už vôbec nie Alovi. Nechcem, aby sa cítil ešte horšie.

Doma som trávila tiché, príjemné večery s rodinou. Mama plietla šály pre deti zo susedstva. Otec pomáhal Calebovi s domácimi úlohami. V kozube horel oheň, v mojej duši vládol pokoj, robila som presne to, čo odo mňa všetci očakávali, a nič mi nehrozilo.

Nikdy ma veľký chalan neniesol na pleci, pri večeri som sa nikdy nerehotala, až ma rozbolelo brucho, ani som nepočúvala prekrikovanie stoviek ľudí. Pokoj ma obmedzoval, tu sa cítim slobodná.

DVADSIATA KAPITOLA

DÝCHAM NOSOM. Nádych, výdych. Nádych.

„Je to len simulácia, Tris,“ potichu ma upokojuje Štyri.

Nemá pravdu. Prvá simulácia sa mi votrela do života, nemám od nej pokoj, či spím, alebo bdiem. Prenasledujú ma nočné mory plné nielen zobákov a peria, ale aj pocitov, ktoré som zažila v simulácii. Mám podozrenie, že sa vlastne nebojím vrán, ale práve tej hrôzy a bezmocnosti. Prepadávajú ma náhle záchvaty strachu – v sprche, na raňajkách, cestou sem. Nechty mám obhryzené až do krvi. Ostatní sa cítia podobne, vidím to na nich.

Napriek tomu prikývnem a zavriem oči.

* * *

Pohltí ma tma. Pamätám si dve veci: kovové kreslo a ihlu, ktorá sa mi zabodla do ramena. Tentoraz som sa neocitla na lúke, neútočia na mňa vrany. Srdce mi búši v napätom očakávaní. Aké príšery vylezú z tmy, aby ma obrali o zdravý úsudok? Ako dlho na ne budem musieť čakať?

Kúsok predo mnou zasvieti modrá žiarovka. Vzápätí ju nasleduje ďalšia a všetko okolo zaleje svetlo. Som na dne Jamy, kúsok od priepasti. Obkolesujú ma ostatní kandidáti, všetci majú prekrížené ruky a bezvýrazné tváre. Hľadám Christinu a zbadám ju medzi nimi. Stoja úplne meravo. Pri pohľade na ich nehybné postavy mi hrdlo zovrie úzkosť.

Všimnem si niečo pred sebou – vlastný nejasný odraz. Natiahnem k nemu ruku a narazím na sklo, hladké a chladné. Pozriem hore. Aj nado mnou je tabuľa skla, som zavretá v sklenej nádrži. Zatlačím na hornú stenu, či sa mi ju nepodarí otvoriť. Ani sa nepohne. Som tu uväznená.

Srdce sa mi rozbúcha rýchlejšie. Nechcem byť uväznená! Niekto zaklope na stenu predo mnou. Štyri. Ukáže mi k nohám a uškrnie sa.

Pred pár sekundami som mala nohy suché, ale teraz stojím v centimetrovej vrstve vody, ktorá mi premočila ponožky. Čupnem si, aby som zistila, odkiaľ voda vyviera. Zdá sa, že odnikiaľ, akoby prúdila priamo zo skleného dna. Zdvihnem zrak. Štyri pokrčí plecami a cúvne do davu kandidátov.

Voda rýchlo stúpa. Už mi zakrýva členky. Búcham do skla päsťou.

„Hej!“ skríknem. „Pustite ma von!“

Voda sa ďalej dvíha a kĺže sa mi hore odhalenými lýtkami, mäkká a chladná. Trieskam silnejšie.

„Dostaňte ma odtiaľto!“

Znova nájdem v dave Christinu. Nakloní sa k Petrovi, ktorý stojí vedľa nej, a zašepká mu niečo do ucha. Spoločne sa zasmejú.

Voda mi zaleje stehná. Do skla mlátim oboma päsťami. Už sa nesnažím upútať pozornosť ľudí vonku, chcem si preraziť cestu von. Trieskam ako šialená, celou silou útočím na sklo. Ustúpim dozadu a narazím do steny plecom, raz, dvakrát, trikrát, štyrikrát. Pokračujem, až kým ma plece nerozbolí, stále kričím o pomoc. Sledujem, ako mi voda stúpa po pás, po rebrá, po prsia.

„Pomoc!“ zvriesknem. „Prosím! Prosím, pomôžte mi.“

Plesnem do skla dlaňou. Zomriem v akváriu. Prehrabnem si vlasy roztrasenými rukami.

Medzi kandidátmi zbadám Willa a v podvedomí ma pošteklí spomienka na niečo, čo mi povedal. No tak, mysli. Sklo nechám na pokoji. Už sa mi ťažko dýcha, ale musím sa snažiť. O pár sekúnd sa mi zásoby kyslíka veľmi zídu.

Voda moje telo pomaly nadnáša. Vyplávam k stropu, a keď mi hladina stúpne po bradu, zakloním hlavu dozadu. Lapám po dychu, tisnem tvár ku sklu nado mnou, nasávam vzduch z plných pľúc. Vzápätí mi voda zaleje celú tvár a naplní celé akvárium.

Žiadnu paniku. No nepomôžem si – srdce mi búši a myšlienky mi blúdia. Metám sa vo vode a plieskam do stien. Celou silou kopnem do skla, ale voda ma spomalí. Simulácia sa odohráva len v tvojej hlave.

Zvriesknem a voda sa mi vovalí do úst. Ak je v mojej hlave, môžem ju kontrolovať. Voda ma štípe v očiach. Všetci na mňa ľahostajne zízajú. Nezáleží im na mne.

Znovu skríknem a zatlačím dlaňou do steny. Ozve sa prasknutie. Keď odtiahnem ruku, v skle ostane puklina. Plesnem aj druhou rukou a urobím ďalšiu puklinu, táto sa mi šíri z dlane ako dlhé, pokrútené prsty. Pľúca ma pália, ako keby som prehltla plameň. Kopnem do steny. Od nárazu ma zabolia prsty na nohe a začujem tiahle, tlmené vzdychnutie.

Stena sa rozbije a sila valiacej sa vody spoza chrbta ma odhodí dopredu. Konečne vzduch.

Lapám po dychu a zdvihnem sa do sedu. Znovu sedím v kresle. Preglgnem a vytrasiem si ruky. Štyri stojí napravo odo mňa, ale nepomáha mi vstať, iba na mňa zíza.

„Čo je?“

„Ako si to urobila?“

„Čo myslíš?“

„Rozbila si sklo.“

„Čo ja viem?“ Štyri mi konečne podá ruku. Prehodím nohy cez okraj kresla, a keď vstanem, ani nestratím rovnováhu. Som stelesnený pokoj.

Štyri vzdychne, chytí ma za lakeť a potom ma napoly vyvedie, napoly vyvlečie z miestnosti. Rýchlo kráčame chodbou, ale po chvíli zastanem a vytrhnem sa z jeho zovretia. Mlčky na mňa hľadí. Ak sa chcem niečo dozvedieť, musím to z neho vytiahnuť.

„Čo je?“ spýtam sa zlostne.

„Si divergentná,“ odpovie.

Vytreštím naňho oči, strach mnou pulzuje ako elektrina. On to vie. Ako sa to dozvedel? Určite som urobila chybu. Povedala som niečo podozrivé.

Mala by som sa tváriť ľahostajne. Opriem sa o stenu, pritisnem k nej plecia a spýtam sa: „A to je čo?“

„Nehraj sa na sprostú. Už minule som mal podozrenie, ale teraz to bolo jasné. Ovplyvnila si simuláciu, to znamená, že si divergentná. Ten záznam vymažem, ale pokiaľ nechceš skončiť mŕtva na dne priepasti, musíš sa to naučiť skrývať! Prepáč, musím bežať.“

Prejde späť do simulačnej miestnosti a zaplesne za sebou dvere. Srdce mi bije až v krku. Ovplyvnila som simuláciu, rozbila som sklo. Nevedela som, že aj to je dôkaz divergencie.

Ako to vedel on?

Odlepím sa od steny a vyštartujem po chodbe. Potrebujem odpovede a viem, kto mi ich môže poskytnúť.

* * *

Kráčam rovno do tetovacieho štúdia, kde som naposledy videla Tori.

V Jame stretnem len zopár ľudí, o tomto čase je väčšina ešte v škole alebo v práci. V štúdiu sú traja: ďalší tatér, chlapík, ktorému tetuje na ruku leva, a Tori. Keď vojdem, zdvihne hlavu od kopy papiera na pulte.

„Ahoj, Tris,“ pozdraví ma. Mrkne na svojho kolegu, ale on je taký sústredený na prácu, že si nás vôbec nevšíma. „Poďme dozadu.“

Nasledujem ju za záves, ktorý oddeľuje dve miestnosti. V zadnej je niekoľko stoličiek, rezervné ihly, atrament, papierové podložky a zarámované obrazy. Tori zatiahne záves a sadne si na stoličku. Zložím sa na vedľajšiu a podupkávam nohami, lebo od nervozity musím niečo robiť.

„Čo sa deje?“ spýta sa. „Ako zvládaš simulácie?“

„Fakt dobre.“ Párkrát prikývnem. „Dopočula som sa, že až príliš dobre.“

„Aha.“

„Prosím, pomôžte mi,“ poviem potichu. „Musím pochopiť, čo znamená…“ zaváham. Slovo divergencia by som nemala hovoriť nahlas. „Čo, dopekla, vlastne som? Ako to súvisí so simuláciami?“

Tori zrazu zmení výraz. Oprie sa dozadu a prekríži si ruky. Tvári sa ostražito.

„Okrem iného si aj uprostred simulácie uvedomuješ, že nie je skutočná,“ vysvetlí. „Vieš ju ovplyvniť, prípadne aj zrušiť. A keďže si prestúpila do Neohrozenosti… hrozí ti smrť.“

V hrudi pocítim ťažobu, akoby sa tam zhromaždili všetky jej slová. Napätie vo mne rastie až do okamihu, keď ho už nemôžem zniesť – musím kričať, vrieskať alebo…

Drsne sa zasmejem, no zvuk mi umrie na perách vzápätí po tom, ako sa zrodil, a hlesnem: „Tak teda zomriem?“

„Možno nie. Vodcovia sa o tebe ešte nedozvedeli. Výsledok tvojho testu som okamžite vymazala zo systému a ručne som zaznamenala Sebazaprenie. No nesmieš urobiť chybu, lebo ak ťa objavia, určite ťa zabijú.“

Mlčky na ňu hľadím. Nevyzerá bláznivo. Vyjadruje sa pokojne, možno trochu naliehavo. Doteraz som ju nepodozrievala, že je nevyrovnaná, ale inak si jej reči neviem vysvetliť. Počas môjho života predsa v meste nikoho nezavraždili. Niektorí ľudia by toho možno boli schopní, ale vodcovia frakcie k nim predsa nemôžu patriť.

„To je paranoidné,“ poviem. „Vodcovia by ma nezabili. To sa predsa nerobí. Už nie. Systém frakcií tomu má zabrániť, nie?“

„Fakt si to myslíš?“ Zaprie si ruky o kolená a hľadí priamo na mňa, črty tváre jej ustrnuli v zúrivom výraze. „Keď dostali môjho brata, prečo nie aj teba? Myslíš, že si niečo extra?“

„Vášho brata?“ prižmúrim oči.

„Hej. Môjho brata. Obaja sme prestúpili z Informovanosti, lenže on na teste dostal nerozhodný výsledok. V posledný deň simulácií našli jeho telo na dne priepasti. Vraj samovražda. Lenže jemu sa úžasne darilo na tréningoch, našiel si babu, bol šťastný.“ Potrasie hlavou. „Aj ty máš brata, však? Keby mal samovražedné sklony, myslíš, že by si si to nevšimla?“

Skúsim si predstaviť Caleba, ako sa pokúša zabiť. Tá myšlienka mi pripadá absurdná. Nech by sa Caleb cítil akokoľvek mizerne, ani by na to nepomyslel.

Tori má vyhrnuté rukávy, takže vidím rieku, ktorú má vytetovanú na pravej ruke. Dala si ju urobiť po bratovej smrti? Symbolizuje rieka strach, ktorý prekonala?

Stíši hlas. „V druhej fáze tréningu sa Georgie nesmierne rýchlo zlepšil. Tvrdil, že ho simulácie vôbec nedesia… že mu pripadajú ako hra. Tréneri sa oňho teda začali veľmi zaujímať. Nahrnuli sa do miestnosti, keď dostal sérum, a sledovali ho, namiesto toho, aby si len pozreli výsledok. Stále si o ňom šepkali. Na poslednú simuláciu sa prišiel pozrieť jeden z vodcov. A na druhý deň Georgieho našli mŕtveho.“

Keby sa mi podarilo ovládnuť silu, vďaka ktorej som rozbila sklo, tiež by som simulácie zvládala ľavou zadnou. Mohla by som sa zlepšiť natoľko, že by som pripútala pozornosť vodcov. Mohla by som, ale naozaj to urobím?

„To je všetko?“ spýtam sa. „Len schopnosť nepodriadiť sa simulácii?“

„Pochybujem, ale nič viac neviem.“

„Kto všetko o tom vie?“ vypytujem sa ďalej. Spomeniem si, ako zareagoval Štyri. „Myslím to ovplyvňovanie simulácií.“

„Dva druhy ľudí,“ odpovie. „Ľudia, ktorí by ťa najradšej videli mŕtvu. A tí, ktorí to zakúsili na vlastnej koži. Alebo aspoň nepriamo, ako ja.“

Štyri povedal, že vymaže záznam, v ktorom som rozbila sklo. Nepraje si moju smrť. Je divergentný? Alebo stratil divergentného člena rodiny? Kamaráta? Priateľku?

Vyženiem tú myšlienku z hlavy. Nemôžem mu dovoliť, aby ma stále rozptyľoval.

„Nerozumiem tomu,“ priznám sa. „Prečo by malo vodcov zaujímať, že dokážem ovplyvniť simuláciu?“

„Keby som vedela, už by som ti to povedala.“ Našpúli pery. „Prišla som akurát na to, že im v skutočnosti nezáleží na schopnosti meniť simulácie, že je to len prejav niečoho iného. Niečoho, čoho sa obávajú.“

Tori mi chytí ruku a stisne ju medzi dlaňami.

„Dobre sa nad tým zamysli. Tí ľudia ťa naučili strieľať z pištole. Naučili ťa bojovať. Veríš, že by neboli schopní ublížiť ti? Alebo ťa zabiť?“

Pustí ma a vstane.

„Musím ísť, aby sa Bud nevypytoval. Dávaj si pozor, Tris.“

DVADSIATA PRVÁ KAPITOLA

DVERE JAMY SA ZA MNOU ZAVRÚ, zostanem sama. Týmto tunelom som naposledy prechádzala v deň rozhodovacej ceremónie. Spomínam si, že som neisto kládla nohu pred nohu a túžila po svetle. Teraz kráčam isto, svetlo mi už nechýba.

S Tori som sa rozprávala pred štyrmi dňami. Informovanosť odvtedy stihla uverejniť dva články o Sebazaprení. Prvý moju bývalú frakciu obvinil, že ostatným odopiera luxusný tovar, napríklad autá a čerstvé ovocie, aby im vnútila svoju posadnutosť odriekaním. Pri čítaní som myslela na Willovu sestru Caru, ktorá mamu obvinila zo zhromažďovania tovaru.

Druhý článok kritizoval výber vládnych úradníkov na základe príslušnosti k frakcii a predkladal otázku, prečo by vládu mali tvoriť len členovia Sebazaprenia. Navrhoval návrat k demokratickým politickým systémom z minulosti. Znie to veľmi rozumne, takže mám podozrenie, že je to výzva k revolúcii skrytá pod pláštikom logických argumentov.

Prídem na koniec tunela. Pod obrovskou dierou sa rozťahuje sieť, odkedy som ju videla naposledy, vôbec sa nezmenila. Vyleziem po schodoch na drevenú plošinu, kde ma Štyri stiahol na pevnú zem, a chytím sa rámu siete. Vtedy by som sa nevládala vytiahnuť hore len rukami, ale teraz to zvládnem takmer bez zaváhania a prekotúľam sa do stredu siete.

Nad sebou vidím prázdne budovy, ktoré stoja na okraji diery, a oblohu. Je tmavomodrá, bez mesiaca a hviezd.

Články ma znepokojili, ale kamaráti mi zlepšili náladu a to sa počíta. Po prvom článku Christina tak očarila kuchára, že nám dal ochutnať surové cesto na koláče. Po druhom ma Uriah a Marlene naučili kartovú hru, ktorou sme sa potom dve hodiny bavili v jedálni.

Lenže dnes večer chcem byť sama. A nielen to. Chcem si pripomenúť, prečo som sem prišla a kde som nabrala odhodlanie skočiť zo strechy, aby som tu mohla zostať, hoci som ešte netušila, čo všetko mi život v Neohrozenosti prinesie. Prevlečiem prsty cez oká siete pod sebou.

Túžila som napodobniť decká z Neohrozenosti, ktoré som vídavala v škole. Chcela som byť hlučná, nebojácna a slobodná. Lenže moji spolužiaci ešte neboli členmi, len sa na nich hrali. Rovnako ako ja, keď som sem skočila zo strechy. Ešte som nepoznala skutočný strach.

V priebehu posledných štyroch dní som čelila štyrom simuláciám strachu. V jednej som bola priviazaná k hranici a Peter mi pod nohami zapálil oheň. V druhej som sa znovu topila, tentoraz uprostred oceána, okolo mňa sa búrili vlny. V tretej som sa pozerala, ako moji príbuzní pomaly vykrvácali na smrť. Vo štvrtej na mňa niekto mieril pištoľou a nútil ma, aby som ich zastrelila. Už viem, čo je strach.

Cez dieru prenikne závan vetra a ofúkne ma. Zavriem oči. V myšlienkach opäť stojím na kraji strechy. Rozopnem si košeľu a odhalím ruky, zo svojho tela ukážem viac než kedykoľvek predtým. Skrčím košeľu a šmarím ju Petrovi do hrude.

Otvorím oči. Nie, mýlila som sa. Neskočila som zo strechy preto, že som Neohrozených chcela napodobniť. Skočila som, lebo som bola ako oni a chcela som sa im predviesť. Chcela som prijať časť svojej osobnosti, ktorú som v Sebazaprení musela skrývať.

Vystriem ruky za hlavu a opäť ich prestrčím cez oká siete. Nohy natiahnem najďalej, ako vládzem, zaberiem čo najväčší priestor. Prvýkrát po štyroch dňoch je moja myseľ rovnako tichá a prázdna ako nočná obloha.

* * *

Držím si hlavu v dlaniach a zhlboka dýcham. Dnes som zažila rovnakú simuláciu ako včera: niekto na mňa mieril pištoľou a nútil ma, aby som postrieľala svoju rodinu. Zdvihnem hlavu a zbadám, ako ma Štyri pozoruje.

„Ja viem, že sa to nedeje naozaj,“ obhajujem sa.

„Nemusíš mi nič vysvetľovať. Miluješ svoju rodinu. Nechceš do nich strieľať. Čo je na tom nelogické?“

„Jedine v simulácii ich môžem vidieť,“ pokračujem. Povedal mi síce, že nemusím nič vysvetľovať, ale potrebujem mu povedať, prečo mi tento strach robí také ťažkosti. Prepletiem si prsty a potom ich opäť oddelím. Z nechtov mi zostali len boľavé kýpte, hryziem si ich aj v spánku. Každé ráno sa budím so zakrvavenými rukami. „Chýbajú mi. Aj tebe niekedy chýba rodina?“

Štyri sklopí oči. „Nie,“ povie napokon. „Vôbec mi nechýba. Ale ja som výnimočný prípad.“

Presne tak, výnimočný. Natoľko výnimočný, že som pri ňom na chvíľu vytesnila spomienku, ako Calebovi mierim na hruď pištoľou. Aký vzťah mal s rodinou, keď mu na nej vôbec nezáleží?

Zastanem s rukou na kľučke a obzriem sa.

Si ako ja? pýtam sa ho mlčky. Si divergentný?

To slovo znie nebezpečne, aj keď si ho len pomyslím. Štyri mi pozerá rovno do očí, tiché sekundy plynú a z tváre sa mu vytráca prísny výraz. Počujem tlkot vlastného srdca. Už som naňho pozerala príliš dlho, ale nevadí, veď aj on pozerá na mňa. Mám pocit, že každý z nás sa snaží niečo povedať, ale ten druhý ho nepočuje. No možno sa mi to len zdá. Hľadíme príliš dlho, čoraz dlhšie, srdce mi búši čoraz hlasnejšie, topím sa v jeho pokojných očiach.

Otvorím dvere a vybehnem na chodbu.

Nemal by ma tak ľahko vykoľajiť. Mala by som myslieť výlučne na skúšku. Simulácie by ma mali rozrušiť oveľa väčšmi, mali by ma pripraviť o duševnú rovnováhu rovnako ako ostatných kandidátov. Drew nespí, celé noci zíza na stenu, skrčený do klbka. Al každú noc vykrikuje zo sna a plače do vankúša. Moje nočné mory a ohryzené nechty sa s tým nemôžu porovnávať.

Budím sa na každý Alov výkrik, hľadím na pružiny postele nado mnou a premýšľam, čo sa so mnou deje, prečo sa cítim silná, keď sa všetci okolo mňa rúcajú. Drží ma nad vodou divergencia, alebo niečo iné?

Vchádzam do spálne a čakám, že tam nájdem presne rovnakú scénu ako včera: pár deciek zvalených na posteliach, s pohľadom upretým do prázdna. Lenže dnes sa všetci zoskupili na opačnom konci miestnosti. Pred nimi stojí Eric a v rukách drží tabuľu, obrátenú zadnou stranou k nám, takže nevidím, čo je na nej napísané. Postavím sa vedľa Willa.

„Čo sa deje?“ zašepkám. Dúfam, že znova nevyšiel článok, ďalší taký nervák by som asi nezvládla.

„Poradie po druhej fáze,“ dozviem sa.

„Myslela som, že po druhej fáze nikoho nevyrazia,“ zasyčím.

„Veď ani nevyrazia. Vraj je to len zhodnotenie nášho postupu.“

Prikývnem.

Pri pohľade na tabuľu mám nepríjemný pocit, ako keby mi niečo plávalo v žalúdku. Eric zdvihne tabuľu nad hlavu a zavesí ju na klinec. Keď odstúpi, v miestnosti zavládne ticho. Natiahnem krk, aby som dovidela na výsledky.

Moje meno je v prvom riadku.

Väčšina hláv sa otáča ku mne. Preletím na spodok zoznamu. Christina je siedma, Will deviaty. Peter je druhý, ale pri pohľade na čas pri jeho mene si uvedomím, že som ho o nápadný kus predbehla.

Peter strávil v každej simulácii priemerne osem minút, ja dve minúty a štyridsaťpäť sekúnd.

„Dobrá práca, Tris,“ potichu ma pochváli Will.

Prikývnem, ale stále zízam na tabuľu. Mala by som sa tešiť, že som skončila prvá, ale viem, čo to znamená. Ak ma Peter a jeho partia neznášali, odteraz ma budú nenávidieť. Stal sa zo mňa druhý Edward. Teraz možno vypichnú oko mne. Alebo mi urobia niečo ešte horšie.

Hľadám Alovo meno a nájdem ho v poslednom riadku. Dav kandidátov sa postupne rozptýli, pri mne zostanú len Peter, Will a Al. Chcela by som Ala utešiť. Povedať mu, že sa mi tak dobre darí len vďaka tomu, že môj mozog funguje trochu inak.

Peter sa pomaly otočí, všetky končatiny má meravé od napätia. Menej by ma vystrašil, keby na mňa len zazeral, ale v očiach sa mu zračí čistá nenávisť. Otočí sa smerom k svojej posteli, ale v poslednej sekunde sa bleskovo zvrtne, oboma rukami ma zdrapí za plecia a prirazí ma k stene.

„Neporazí ma nejaké drevo,“ zasyčí. Tvár nakloní tak blízko k mojej, že cítim jeho skazený dych. „Ako si to spravila, há? Dočerta, ako si to spravila?“

Potiahne ma o pár centimetrov dopredu a znovu ma treskne o stenu. Zatnem zuby, aby som nevykríkla, hoci som bolesť z nárazu zacítila v celej chrbtici. Will chytí Petra za golier a odtiahne ho odo mňa.

„Daj jej pokoj,“ okríkne ho. „Len sráči šikanujú dievčatká.“

„Malé dievčatko?“ odfrkne Peter a strasie Willovu ruku. „Si slepý, alebo len sprostý? Vytlačí ťa z poradia a z frakcie a skončíš na ulici. Necháš si to? Len preto, že ona vie manipulovať s ľuďmi a ty nie? Keď si konečne uvedomíš, že nás chce všetkých zničiť, daj mi vedieť.“

Peter sa vyrúti zo spálne. Molly a Drew ho so znechuteným výrazom na tvári nasledujú.

„Vďaka,“ poviem a kývnem Willovi.

„Má pravdu?“ potichu sa spýta Will. „Fakt sa nás snažíš zmanipulovať?“

„Prosím ťa, ako by sa mi to mohlo podariť?“ zamračím sa naňho. „Len robím, čo môžem, presne ako ostatní.“

„Čo ja viem.“ Nenápadne pokrčí plecami. „Tváriš sa, že si slabá, aby sme ťa ľutovali? A potom zrazu hráš tvrdú, aby si nás zmiatla?“

„Zmiatla?“ zopakujem. „Som tvoja kamarátka. V živote by som nič také neurobila.“

Neodpovie. Jasne vidím, že mi neverí, prinajmenšom nie úplne.

„Neblbni, Will,“ ozve sa Christina a zoskočí z postele. „Nič nehrá,“ dodá, ale v očiach jej nevidím ani štipku súcitu.

Christina sa zvrtne na päte a odíde, ale nezabuchne za sebou dvere. Will ju nasleduje. Zostanem sama s Alom. Prvá a posledný.

Al nikdy nevyzeral malý, ale teraz mi tak pripadá. Zvesil plecia a celý sa scvrkol ako pokrčený kus papiera. Sadne si na kraj postele.

„Si v poriadku?“ spýtam sa.

„Jasné.“

Tvár mu žiarivo očervenela. Odvrátim pohľad. Bola to len rečnícka otázka. Len slepý by si nevšimol, že Al v poriadku nie je.

„Ešte to neskončilo,“ povzbudím ho. „Môžeš si vybojovať lepšie postavenie, ak…“

Hlas mi zlyhá, keď na mňa pozrie. Ani neviem, čo by som mu povedala, keby som vládala dokončiť vetu. V druhej fáze človeku nepomôže žiadna stratégia. Každému siahne hlboko do duše a podrobí jeho charakter tvrdej skúške.

„Vidíš?“ povie. „Až tak ľahko to nejde.“

„Ja viem, že nie.“

„Ako to ty môžeš vedieť?“ pokrúti hlavou. Zatrasie sa mu brada. „Tebe to ide ľahko. Všetko ti ide ľahko.“

„To nie je pravda.“

„Ale hej.“ Zavrie oči. „Keď sa budeš tváriť, že nie, nijako mi tým nepomôžeš. Ja ne… nie som si istý, či mi vôbec môžeš pomôcť.“

Mám pocit, akoby som vyšla von do lejaku, ktorý mi premočil šaty, cítim sa ťažká, nemotorná a zbytočná. Neviem, či chce povedať, že mu nemôže pomôcť nikto, alebo že mu nemôžem pomôcť ja osobne. Ani jedno vysvetlenie sa mi nepáči. Chcela by som mu pomôcť, ale nemôžem.

„Ja…“ začnem. Plánujem sa mu ospravedlniť, ale za čo vlastne? Za to, že som do Neohrozenosti zapadla lepšie než on? Za to, že neviem nájsť správne slová?

„Radšej…“ Slzy, ktoré sa mu zbierali na viečkach, pretečú a zmáčajú mu líca. „Radšej by som bol sám.“

Prikývnem a odvrátim sa od neho. Viem, že by som ho nemala nechávať samého, ale nemôžem si pomôcť. Dvere sa za mnou so šťuknutím zavrú a kráčam preč.

Prejdem okolo fontánky na pitie a cez tunely, ktoré mi v prvý deň pripadali nekonečné, ale teraz si ich sotva všímam. Svoju výchovu som od príchodu do Neohrozenosti nezaprela po prvýkrát, ale vnímam to práve tak. Pri všetkých doterajších zlyhaniach som vedela, čo mám robiť, ale naschvál som to neurobila. V tomto prípade som naozaj netušila, čo mám robiť. Žeby som stratila schopnosť odhadnúť, čo iní ľudia potrebujú? Stratila som časť samej seba?

Kráčam ďalej.

* * *

Zablúdim do chodby, v ktorej som sedela po Edwardovom odchode. Nechcem byť sama, ale podľa všetkého mi nič iné nezostáva. Zavriem oči, sústredím sa na studený kameň, na ktorom sedím, a dýcham stuchnutý podzemný vzduch.

„Tris!“ skríkne niekto z konca chodby. Uriah sa rozbehne ku mne, Lynn a Marlene ho čakajú. Lynn drží v ruke mafin.

„Myslel som, že ťa tu nájdem.“ Prikrčí sa mi pri nohách. „Počul som, že si skončila prvá.“

„Takže si mi len chcel zagratulovať?“ uškrniem sa. „Vrelá vďaka.“

„Aspoň niekto to musel urobiť. A došlo mi, že tvoji kamoši nebudú veľmi nadšení, lebo dopadli omnoho horšie. Prestaň sa tu zašívať a poď s nami. Zostrelím Marlene z hlavy mafin.“

Ten nápad je taký absurdný, že sa nezdržím smiechu. Vstanem a nasledujem ho na koniec chodby, kde čakajú tie dve. Lynn na mňa škaredo pozrie, ale Marlene sa zaškerí.

„Prečo neoslavuješ?“ spýta sa. „Keď budeš takto pokračovať, nabetón skončíš v prvej desiatke.“

„Má v sebe toľko Neohrozenosti, že si s ňou kamoši nevedia dať rady,“ zarypne Uriah.

„A toľko Sebazaprenia, že nevie oslavovať,“ zamieša sa Lynn.

Nevšímam si ju. „Prečo chceš Marlene zostreliť mafin z hlavy?“

„Stavila sa so mnou, že netrafím malý cieľ z tridsiatich metrov,“ vysvetlí. „Ja som sa stavil s ňou, že by nemala nervy stáť pod ním, keď sa o to budem pokúšať. Dobre sme to vymysleli, čo?“

Telocvičňa, kde som prvýkrát v živote strieľala z pištole, nie je ďaleko od môjho útočiska. Prídeme tam za necelú minútu a Uriah zažne svetlo. Strelnica vyzerá presne tak, ako keď som tu bola naposledy: na jednom konci stojí rad terčov, na druhom stôl so zbraňami.

„Oni ich tu nechávajú len tak ležať?“ začudujem sa.

„Hej, ale nie sú nabité.“ Uriah si nadvihne košeľu. Za opaskom nohavíc, tesne pod tetovaním, má zastrčenú pištoľ. Skúmam to tetovanie a snažím sa zistiť, čo znázorňuje, ale nestihnem to, kým si Uriah spustí košeľu.

„Fajn,“ povie. „Choď sa postaviť pred terč.“

Marlene odchádza a trochu pritom poskakuje.

„Nejdeš na ňu vážne strieľať, že nie?“ spýtam sa Uriaha.

„Nemá ozajstnú pištoľ,“ potichu povie Lynn. „Táto strieľa umelohmotné náboje. Prinajhoršom ju trochu poštípe, alebo jej spraví modrinu. Myslíš, že sme totálni šialenci?“

Marlene sa postaví pred terč a vyloží si mafin na hlavu. Uriah prižmúri jedno oko a zamieri pištoľou.

„Počkaj!“ skríkne Marlene. Odlomí si kúsok mafina a hodí si ho do úst. „Mňam!“ skríkne s plnými ústami. Ukáže Uriahovi zdvihnuté palce.

„Vy ste teda dopadli dobre, že?“ oslovím Lynn.

Prikývne. „Uriah je druhý. Ja som prvá. Marlene štvrtá.“

„Porazila si ma len o vlások,“ povie Uriah, ktorý stále mieri. Stlačí spúšť. Marlene ani okom nemihne, keď jej mafin padne z hlavy.

„Obaja vyhrávame!“ skríkne.

„Chýba ti stará frakcia?“ spýta sa ma Lynn.

„Občas,“ priznám sa. „Žilo sa tam pokojnejšie. Menej vyčerpávajúco.“

Marlene zdvihne mafin zo zeme a zahryzne doň. „Fúúúj!“ skríkne Uriah.

„Skúška nás má obrúsiť a dostať z nás maximum. Aspoň podľa Erica,“ povie Lynn.

„Štyri hovoril, že nás má pripraviť.“

„No, tí dvaja sa málokedy zhodnú.“

Prikývnem. Štyri mi hovoril, že Ericova predstava o smerovaní Neohrozenosti nie je správna, ale zabudol dodať, čo by za správne považoval on. Zbadala som pár zábleskov pravdy – keď ma Neohrození nadšene privítali po skoku z budovy, keď ma chytila sieť rúk pod oceľovým lanom –, ale tie mi nestačia. Čítal Štyri manifest Neohrozenosti? Verí v statočnosť v každodennom živote?

Dvere strelnice sa otvoria. Shauna, Zeke a Štyri vojdú akurát v okamihu, keď Uriah vystrelí na ďalší terč. Umelohmotný náboj sa odrazí od stredu a kotúľa sa po zemi.

„Zdalo sa mi, že odtiaľto niečo počujem,“ skonštatuje Štyri.

„Ako vidím, spískal to môj šibnutý braček,“ povie Zeke. „Po večierke tu nemáš čo robiť. Dávaj si pozor, lebo ťa Štyri bonzne Ericovi a ten ťa oskalpuje.“

Uriah pokrčí nos na brata a odloží vzduchovku. Marlene zamieri k východu a cestou si odhrýza z mafina. Štyri odstúpi od dverí, aby nás pustil von.

„Nepovedal by si to Ericovi, že nie?“ spýta sa Lynn a podozrievavo si ho premeria.

„Nie, nepovedal,“ odpovie. Keď okolo neho prechádzam ja, položí mi ruku na chrbát, aby ma vyviedol von, dlaňou mi zatlačí medzi lopatky. Zachvejem sa a dúfam, že si to nevšimol.

Ostatní už odchádzajú po chodbe, Zeke a Uriah sa navzájom sáču, Marlene sa delí o mafin so Shaunou a Lynn pochoduje na čele. Vyštartujem za nimi.

„Počkaj chvíľu,“ povie Štyri. Obrátim sa k nemu a uvažujem, ktorú verziu stretnem – trénera, ktorý mi nadáva, alebo chalana, ktorý so mnou lozí po kolotočoch? Perami sa trochu usmieva, ale v očiach má napätý a ustarostený výraz.

„Uvedomuješ si, že sem patríš, však?“ povie. „Patríš k nám. Onedlho bude po všetkom, len musíš vydržať, okej?“

Poškriabe sa za uchom a odvráti pohľad, ako keby sa za svoje slová hanbil.

Vytreštím naňho oči. Srdce mi búši tak silno, že ho cítim až v prstoch na nohách. Túžim urobiť niečo trúfalé, hoci by som mohla aj bez slova odísť. Neviem, ktorá možnosť je lepšia alebo rozumnejšia. Neviem, či mi na tom záleží.

Načiahnem sa a chytím ho za ruku. Prepletie si so mnou prsty. Nevládzem dýchať.

Zdvihnem hlavu a pozerám naňho, on sa trochu skloní a pozerá na mňa. Hodnú chvíľu nehybne stojíme. Potom odtiahnem ruku a rozbehnem sa za Uriahovou partiou. Možno si Štyri pomyslí, že som sprostá, alebo divná. A možno to stálo za to.

* * *

Do spálne sa vrátim ako prvá, a keď sa ostatní začnú trúsiť dnu, zaleziem do postele a predstieram, že spím. Nepotrebujem ich. Ak na moje úspechy mienia reagovať takto, bude mi lepšie bez nich. Keď zvládnem skúšku, získam miesto v Neohrozenosti a už ich neuvidím.

Nepotrebujem ich, ale otázka znie, či ich chcem. Všetky tetovania, ktoré som si spolu s nimi dala urobiť, mi pripomínajú naše priateľstvo. Keď som sa v tejto tmavej diere zasmiala, takmer vždy to bolo vďaka nim. Nechcem ich stratiť, ale zdá sa mi, že sa to už stalo.

Po vyše polhodine horúčkovitého premýšľania sa prevalím na chrbát a otvorím oči. V spálni je tma, všetci sa už uložili spať. Asi ma toľko ohovárali, že sú z toho unavení, pomyslím si s trpkým úsmevom. Akoby nestačilo, že pochádzam z frakcie, ktorá má najviac nepriateľov, ešte som ich aj všetkých prekonala.

Vstanem z postele a idem sa napiť. Nie som smädná, ale potrebujem byť v pohybe. Bosé nohy sa mi pri každom kroku s mľaskavým zvukom odlepujú z podlahy. Jednou rukou šúcham po stene, aby som nezablúdila. Nad fontánkou s pitnou vodou svieti modrá žiarovka.

Prehodím si vlasy cez jedno plece a zohnem sa. V okamihu, keď namočím pery do vody, začujem hlasy z konca chodby. Prikradnem sa k nim bližšie, spolieham sa, že ma tma ukryje.

„Zatiaľ sa neprejavili žiadne príznaky.“ Ericov hlas. Príznaky čoho?

„No, ešte sa nenaskytlo veľa príležitostí,“ odpovie chladný ženský hlas. Určite ho poznám, ale spomínam si naň len matne, ako keby som ho počula vo sne. „Fyzický tréning vám neukáže nič. Simulácie však prípadných divergentných rebelov odhalia, takže pre istotu budeme musieť niekoľkokrát prezrieť záznamy.“

Pri slove „divergentných“ mi naskočia zimomriavky. Chrbtom sa opieram o kamennú stenu, ale krk natiahnem dopredu, aby som videla, komu patrí ten známy hlas.

„Nezabúdaj, prečo som donútila Maxa, aby ťa vymenoval,“ pokračuje hlas. „Tvojou prioritou je odhaľovanie rebelov. Za každých okolností.“

„Nezabudnem.“

Posuniem sa o pár centimetrov dopredu a dúfam, že ma neuvidia. Nech je to ktokoľvek, tá žena všetko kontroluje, ona Ericovi zabezpečila vodcovskú pozíciu, ona si želá moju smrť. Nakloním hlavu a snažím sa ich rozoznať, než zahnú za roh.

Vtom ma niekto schmatne zozadu.

Chcem vykríknuť, ale nejaká ruka mi zakryje ústa. Vonia mydlom a je taká veľká, že mi zakryje celú spodnú polovicu tváre. Vzpieram sa, ale proti silným rukám, ktoré ma držia, nič nezmôžem. Tak aspoň zahryznem do jedného prsta.

„Au!“ vykríkne drsný hlas.

„Sklapni a drž jej hubu.“ vyštekne iný. Vyšší a jasnejší než bežný mužský hlas. Peter.

Pruh čiernej látky mi zakryje oči a ďalší pár rúk mi ho zaviaže vzadu na hlave. Ledva dýcham. Dve ruky ma držia za ramená a ťahajú ma dopredu. Ďalšia mi tlačí do chrbta a postrkuje ma rovnakým smerom, posledná mi zakrýva ústa a dusí moje výkriky. Traja ľudia. Zabolí ma v hrudi. Proti trom sa sama neubránim.

„Chcem počuť, ako drevo škemre o milosť,“ zasmeje sa Peter. „Švihnite si.“

Snažím sa sústrediť na ruku, ktorá mi zapcháva ústa. Musí na nej byť niečo zvláštne, podľa čoho odhalím, komu patrí. Dokážem ten problém vyriešiť. Musím si poradiť aspoň s niečím, inak spanikárim.

Dlaň je mäkká a spotená. Zatnem zuby a nadýchnem sa nosom. Tá mydlová vôňa mi je povedomá. Citrónová tráva a šalvia. Vôňa, ktorá obklopuje Alovu posteľ. Zrazu mám pocit, že som prehltla skalu.

Počujem špliechanie vody na kameňoch. Sme blízko priepasti – rieka tu hučí tak nahlas, že musíme stáť priamo nad ňou. Stisnem pery, aby som nevykríkla. Ak stojíme nad priepasťou, dobre viem, čo so mnou chcú urobiť.

„No tak, zdvihnite ju.“

Vzpieram sa a odieram sa o ich drsnú kožu, hoci si uvedomujem, že odpor je zbytočný. A kričím, aj keď dobre viem, že odtiaľto ma nikto nezačuje.

Dožijem sa zajtrajška. Určite sa dožijem.

Ruky ma otočia, odstrčia dozadu a tresknú mi chrbticu o niečo tvrdé a studené. Podľa výšky a zakrivenia odhadujem, že je to kovové zábradlie. Zábradlie nad priepasťou. Dychčím a na zátylku cítim vlhkú hmlu. Ruky ma tlačia dozadu, nútia ma, aby som sa zaklonila ponad zábradlie. Nohy sa mi odlepia od zeme, teraz ma pred pádom do vody chráni len zovretie útočníkov.

Ťažká ruka mi obchytkáva hruď. „Fakt už máš šestnásť, drevo? Ja by som ti tipoval takých dvanásť.“ Ostatní sa zasmejú.

Do krku mi vystúpi žlč, prehltnem horkú slinu.

„Počkať, tuším som niečo našiel!“ Silno ma stisne. Zahryznem si do jazyka, aby som neskríkla. Ďalší smiech.

Al mi zošuchne ruku z úst. „Prestaň,“ zavrčí. Spoznám jeho hlboký, výrazný hlas.

Keď ma Al pustí, znovu zabojujem a zošmyknem sa na zem. Z celej sily zahryznem do prvej ruky, ktorá mi príde pod zuby. Začujem výkrik a tuhšie zovriem čeľusť, v ústach zacítim chuť krvi. Do tváre ma udrie niečo tvrdé. Hlavou mi prebehne vlna bielej horúčavy. Cítila by som bolesť, keby mi adrenalín neprúdil celým telom ako kyselina.

Ruka sa mi vytrhne z úst a zhodí ma na zem. Udriem si lakeť o kameň a zdvihnem ruky, že si zložím pásku z očí. Do boku ma zasiahne kopanec a vyrazí mi dych. Lapám po dychu, kašlem a snažím sa strhnúť látku. Niekto ma schmatne za vlasy a treskne mi hlavu o niečo tvrdé. Z úst mi vyletí výkrik bolesti a obchádzajú ma mdloby.

Nešikovne si šmátram po boku hlavy a nahmatám okraj látky. Sťažka potiahnem ruku hore, odkryjem si oči a zažmurkám. Scéna predo mnou je otočená o deväťdesiat stupňov a poskakuje hore-dolu. Vidím, že niekto beží k nám a niekto iný uteká preč – niekto veľký, Al. Chytím sa zábradlia a vytiahnem sa na nohy.

Peter ma chytí za krk a zdvihne ma hore, palcom ma tlačí pod bradou. Vlasy, väčšinou hladké a lesklé, má rozstrapatené a prilepené na čelo. Mraští bledú tvár, zatína zuby a vystrčí ma nad zábradlie, na krajoch zorného poľa sa mi objavujú bodky a kopia sa mu okolo hlavy, zelené, ružové a modré. Mlčky ma drží nad priepasťou. Snažím sa ho kopnúť, ale nedočiahnem.

Začujem výkrik a Peter ma pustí.

Padám. Natiahnem ruky pred seba a lapám po dychu, pazuchami narazím na zábradlie. Zakliesnim sa oň lakťami a zastonám. Na členky mi šplechne vodná triešť. Celý svet sa hojdá a točí. Niekto, asi Drew, leží na dne Jamy a vrieska. Ozývajú sa nárazy. Kopance. Stony.

Niekoľkokrát žmurknem a zo všetkých síl sa snažím zaostriť na jedinú tvár, ktorú vidím. Je skrivená hnevom a žiaria z nej tmavomodré oči.

„Štyri,“ zachripím.

Zavriem oči a cítim, ako ma chytí za ramená, tesne pod pazuchami. Vytiahne ma ponad zábradlie a vezme ma do náručia, jednou rukou si ma privinie k hrudi, druhú mi prevlečie popod kolená. Pritisnem si tvár k jeho plecu a vzápätí ma pohltí tma a ticho.

DVADSIATA DRUHÁ KAPITOLA

OTVORÍM OČI a zbadám nápis STRACH LEN PRED BOHOM na obyčajnej bielej stene. Znovu počujem tečúcu vodu, ale zvuk tentoraz pochádza z vodovodu, nie z priepasti. Prejde pár sekúnd, než sa mi okolie prestane rozmazávať pred očami a rozoznám obrysy dverí, stola a stropu.

V hlave, na líci aj pri rebrách mi neustále pulzuje bolesť. Radšej by som sa nemala hýbať, aby som si ešte nepohoršila. Napriek tomu nakloním hlavu, aby som zistila, odkiaľ ten zvuk prichádza. Kútikom oka si všimnem, že ležím na modrej prešívanej prikrývke.

Štyri stojí v kúpeľni s rukami v umývadle. Z hánok mu steká krv a sfarbuje vodu naružovo. Má rozbitý kútik úst, ale nič vážnejšie sa mu podľa všetkého nestalo. S pokojným výrazom si prezrie oškreté hánky, zastaví vodu a osuší si ruky uterákom.

Takmer si nespomínam, ako som sa sem dostala, v pamäti mi utkvel len čierny atrament miznúci pod golierom trička, určite okraj tetovania, a jemné hojdanie, ktoré nasvedčuje, že ma sem Štyri odniesol.

Zhasne svetlo v kúpeľni, z chladničky v rohu izby vyberie vrecko s ľadom a zamieri ku mne. Uvažujem, že zavriem oči a nafingujem spánok, ale vzápätí sa nám stretnú pohľady, takže som tú šancu premeškala.

„Tvoje ruky,“ zachrčím.

„Moje ruky nech ťa netrápia.“

Oprie si koleno o matrac, nakloní sa nado mňa a vsunie mi vrecko s ľadom pod hlavu. Než sa odtiahne, zdvihnem ruku, že sa dotknem jeho rozbitých úst, ale hneď si uvedomím, čo sa vlastne chystám urobiť, a zmeraviem v polovici pohybu.

Čo môžeš stratiť? opýtam sa sama seba. Jemne mu priložím končeky prstov na ústa.

„Tris,“ povie s perami stále pritisnutými o moje prsty, „mne sa nič nestalo.“

„Ako si sa tam ocitol?“ spýtam sa a spustím ruku.

„Vracal som sa z kontrolnej miestnosti. Počul som výkrik.“

Neubránim sa zvedavosti. „Čo si im urobil?“

„Drewa som pred pol hodinou nechal v ošetrovni. Peter a Al zdrhli. Drew tvrdil, že ťa chceli len vystrašiť. Aspoň myslím, že sa mi snažil povedať niečo také.“

„Ako dopadol?“

„Prežije. Akurát neviem, v akom stave,“ povie trpko.

Nemala by som iným ľuďom priať utrpenie len preto, že mi ublížili ako prví. No keď si predstavím Drewa v ošetrovni, škodoradosť ma rozpáli do biela.

„Super,“ poviem a stisnem mu ruku. Hlas mi znie pevne a zúrivo. Zovrie vo mne hnev, krv mi premení na horkú žlč, naplní ma a celú ovládne. Chcem niečo rozbiť, do niečoho udrieť, ale bojím sa pohnúť, tak sa radšej rozplačem.

Štyri sa prikrčí pri okraji postele a pozoruje ma. V očiach mu nevidím ani štipku súcitu. Keby som nejaký zbadala, bola by som sklamaná. Vyslobodí si zápästie z môjho zovretia a prekvapí ma tým, že mi položí ruku na líce a palcom ma pohladká po lícnej kosti. Dotýka sa ma veľmi opatrne.

„Mohol by som to nahlásiť.“

„Nie,“ odmietnem. „Nechcem, aby si mysleli, že sa ich bojím.“

Prikývne. Palcom mi bezmyšlienkovite prechádza hore-dolu po líci. „Čakal som, že to povieš.“

„Chcela by som si sadnúť. Myslíš, že by to bol zlý nápad?“

„Pomôžem ti.“

Štyri ma jednou rukou chytí za plece a druhou mi pridržiava hlavu, kým sa zdvihnem. Do celého tela mi vystreľuje ostrá bolesť, ale snažím sa ignorovať ju a potlačím zastenanie.

Podá mi vrecko s ľadom. „Nemusíš tú bolesť skrývať. Sme tu sami.“

Zahryznem si do pery. Po tvári mi stekajú slzy, ale ani jeden z nás si ich nevšíma a nekomentuje ich.

„Odteraz by si sa mala spoliehať na svojich kamošov, aby ťa ochránili.“

„Myslela som, že sa na nich môžem spoľahnúť,“ vyhŕknem. Znovu cítim, ako mi Al rukou zapchával ústa, a celým telom mi šklbne vzlyk. Pritisnem si ruku na čelo a pomaly sa kolíšem dopredu a dozadu. „Lenže Al…“

„Chcel, aby si zostala tým malým, nenápadným dievčatkom zo Sebazaprenia,“ povie Štyri potichu. „Ublížil ti, lebo v porovnaní s tvojou silou sa cítil slabý. Pre nič iné.“

Prikývnem a snažím sa uveriť mu.

„Ostatní na teba nebudú tak žiarliť, keď budeš pôsobiť aspoň trochu zraniteľne. Aj keby si to len hrala.“

„Podľa teba mám predstierať zraniteľnosť?“ užasnem so zdvihnutým obočím.

„Presne tak.“ Vezme mi vrecko s ľadom, naše prsty sa pritom letmo dotknú. Ani neprotestujem, keď mi ho sám pritlačí k hlave. S úľavou zložím ruku, ktorú som už ledva držala hore. Štyri vstane a naskytne sa mi výhľad na lem jeho trička.

Niekedy mu nevenujem väčšiu pozornosť než ostatným ľuďom, inokedy pri pohľade naňho pocítim zvláštnu bolesť, až niekde hlboko v podbruší.

„Viem, že zajtra by si najradšej vpochodovala do jedálne a ukázala im, že ťa vôbec nevystrašili,“ dodá, „ale neschovávaj tú modrinu na líci a pozeraj do zeme.“

Pri tej myšlienke sa mi zdvihne žalúdok.

„To asi nezvládnem,“ poviem bezvýrazne. Pozriem mu do očí.

„Musíš.“

„Stále nechápeš, o čo ide.“ Do tváre sa mi nahrnie horúčava. „Dotýkali sa ma!“

Pri mojich slovách celý stŕpne a tuho zovrie vrecko s ľadom. „Dotýkali sa ťa,“ zopakuje s mrazivým výrazom v tmavých očiach.

„Nie… tak ako si myslíš.“ Odkašlem si. Keď som o tom začala hovoriť, vôbec som si neuvedomila, ako trápne sa pritom budem cítiť. „Ale… takmer.“

Odvrátim pohľad.

Štyri stojí mlčky a nehybne tak dlho, že napokon musím prerušiť ticho.

„Čo je?“

„Nerád to hovorím, ale inak to nepôjde. Tvoja bezpečnosť je dôležitejšia než spravodlivosť. Aspoň zatiaľ. Rozumieš?“

Mračí sa, rovné obočie mu takmer zakrýva oči. Stiahne sa mi žalúdok, čiastočne preto, že s ním súhlasím a odmietam to priznať. Čiastočne preto, že túžim po niečom, čo neviem nijako vyjadriť, túžim stláčať priestor, ktorý nás delí, až kým úplne nezmizne.

Prikývnem.

„Ale prosím ťa, keď dostaneš príležitosť…“ Pritisne mi ruku na líce, silnú a studenú, a nakloní mi hlavu dohora, aby som naňho musela pozrieť. V rozžiarených očiach má takmer dravčí výraz. „Znič ich!“

Roztrasene sa zasmejem. „Občas ma trochu desíš, Štyri.“

„Urob mi láskavosť a nevolaj ma tak.“

„Ako ťa mám teda volať?“

„Nijako.“ Zloží mi ruku z tváre. „Zatiaľ.“

DVADSIATA TRETIA KAPITOLA

Nevrátim sa do spálne. Spať v jednej miestnosti s ľuďmi, ktorí ma pred chvíľou napadli, len aby som vyzerala statočne, by bolo naozaj hlúpe. Štyri spí na zemi a ja ležím v jeho posteli, hore na prikrývke, a zabáram nos do jeho vankúša. Z obliečky cítim prací prášok a sladkú, ťažkú a nepochybne mužnú vôňu.

Štyri už dýcha pomalšie. Nadvihnem sa na lakti, aby som skontrolovala, či zaspal. Leží na bruchu s jednou rukou pod hlavou. Oči má zavreté, ústa pootvorené. Vyzerá mladšie, po prvý raz by som mu tipovala skutočný vek. Premýšľam, kto to vlastne je. Kto je, keď nie je Neohrozený, nie je tréner, nie je Štyri, nie je nikto konkrétny?

Nech je to ktokoľvek, páči sa mi. Ľahšie si to priznám takto potme, po všetkom, čo sa práve stalo. Nie je milý, nežný ani výnimočne príjemný. No je múdry a odvážny, a hoci ma práve zachránil, ani na okamih nespochybnil moju silu. Viac nepotrebujem vedieť.

Sledujem, ako sa mu napínajú a uvoľňujú svaly na chrbte, až kým nezaspím.

Keď sa zobudím, bolí ma celé telo. S námahou sa posadím a pomaly vstanem, celý čas sa držím za rebrá. Prejdem k malému zrkadlu na náprotivnej stene. Som taká malá, že sa v ňom takmer nevidím, ale keď sa postavím na špičky, ukáže mi aspoň tvár. Presne ako som čakala, na líci mám tmavú modrinu. Vôbec sa mi nepáči predstava, že by som sa takáto mala dovliecť do jedálne, ale pripomeniem si, čo mi Štyri poradil. Musím obnoviť dobré vzťahy s kamarátmi. Potrebujem sa skrývať za maskou slabosti.

Vlasy si stiahnem do uzla na zátylku. Otvoria sa dvere a vojde Štyri, v ruke drží uterák a vo vlasoch sa mu ligocú kvapky vody. Zdvihne ruku, aby si osušil vlasy, a odhalí pritom pásik pokožky nad opaskom. Pocítim zvláštne šteklenie v bruchu a donútim sa zdvihnúť oči k jeho tvári.

„Ahoj,“ pozdravím ho. Hlas mi znie tak napäto, až sa zahanbím.

Končekmi prstov sa dotkne môjho udretého líca. „Nevyzerá najhoršie. Ako sa má hlava?“

„Dobre,“ zaklamem. V skutočnosti mi riadne treští. Prejdem si prstami po hrči a do hlavy mi vystrelia ihličky bolesti. Mohla som dopadnúť aj horšie. Dolámaná na kameňoch v rieke.

Keď mi spustí ruku na bok, do ktorého som dostala kopanec, napnú sa mi všetky svaly v tele. Vyzerá to ako nenútené gesto, ale aj tak sa nemôžem ani pohnúť.

„A čo bok?“ spýta sa nezvyčajne hlbokým hlasom.

„Bolí ma, len keď dýcham.“

Usmeje sa. „S tým veľa nenarobíš.“

„Keby som prestala dýchať, Peter by asi zorganizoval oslavu.“

„No,“ zauvažuje, „prišiel by som, len keby objednal tortu.“

Zasmejem sa a vzápätí sa myknem od bolesti. Prikryjem jeho dlaň svojou, aby som si pridržala rebrá. Štyri si pomaly vyslobodí ruku, končekmi prstov mi prejde po boku. Keď sa ma prestane dotýkať, zabolí ma v hrudi. Potom si pripomeniem, čo sa v noci stalo, a najradšej by som tu zostala s ním.

Zľahka prikývne a vykročí na chodbu.

„Vojdem prvý,“ povie, keď prídeme k jedálni. „O chvíľu sa uvidíme, Tris.“

Zmizne za dverami a nechá ma samu. Včera mi radil, aby som predstierala slabosť, ale netreba. Naozaj som slabá. Opriem sa o stenu a pritlačím si dlane na čelo. Hlboké nádychy by príliš boleli, tak skúšam aspoň rýchle a plytké. Nemôžem to dopustiť. Zaútočili na mňa, aby mi zničili sebavedomie. Môžem síce vo vlastnom záujme predstierať, že uspeli, ale nesmiem tomu sama uveriť.

Odlepím sa od steny a bez ďalších úvah vojdem do jedálne. Po pár krokoch si spomeniem, že by som sa mala akože krčiť od strachu, tak spomalím, pridŕžam sa steny a skloním hlavu. Uriah od stola vedľa Willa a Christiny zdvihne ruku na pozdrav, ale vzápätí ju spustí.

Sadnem si k Willovi.

Al tu nie je, nikde ho nevidím.

Uriah vkĺzne na stoličku vedľa mňa, nedojedený mafin a nedopitý pohár vody nechal na vedľajšom stole. Chvíľu na mňa všetci len zízajú.

„Čo sa stalo?“ potichu sa spýta Will.

Obzriem sa ponad plece na stôl za nami. Sedí tam Peter, napcháva sa hriankou a šepká niečo Molly. Prstami pevne zovriem hranu stola. Chcem, aby trpel. No ešte nenastal pravý čas.

Drew chýba, to znamená, že ešte leží v ošetrovni. Keď na to pomyslím, pocítim jedine škodoradosť.

„Peter, Drew…“ poviem potichu. Chytím sa za bok a načiahnem sa cez stôl po hrianku. Keď vystriem ruku, nepríjemne ma zabolí. Nesnažím sa to skrývať a prikrčím sa. „A…“ preglgnem, „ešte Al.“

„Božemôj,“ vytreští oči Christina.

„Si v pohode?“ spýta sa Uriah.

Peter ma zbadá aj z opačnej strany jedálne a zahľadí sa mi do očí. Nasilu sklopím zrak. Musím mu dať najavo, že sa ho bojím, hoci túto horkú pilulku prehĺtam len ťažko. Štyri má pravdu, musím urobiť všetko pre to, aby som sa vyhla ďalšiemu útoku.

„Ani nie,“ odpoviem.

Oči ma štípu, na rozdiel od zveličovania bolesti to nemusím predstierať. Pokrčím plecami. Už nepochybujem o Torinom varovaní. Peter, Drew a Al ma chceli hodiť do priepasti len z obyčajnej žiarlivosti. Prečo by som nemala veriť, že aj vodcovia frakcie sú schopní vraždy?

Cítim sa nepríjemne, ako navlečená v cudzej koži. Ak si nedám pozor, hrozí mi smrť. Nemôžem veriť ani vodcom vlastnej frakcie. Svojej novej rodine.

„Ale veď ty si len…“ Uriah našpúli pery. „To nie je fér. Traja na jednu?“

„Jasné, Peter je ten najférovejší človek na svete. Preto napadol Edwarda v spánku a vypichol mu oko.“ Christina vyprskne a pokrúti hlavou. „Ale čo Al? Určite to bol on, Tris?“

Hľadím do taniera. Som ďalší Edward, no ja nepôjdem v jeho stopách. Neodídem.

„Hej,“ prisvedčím. „Stopercentne.“

„Musel to urobiť zo zúfalstva,“ skonštatuje Will. „Správal sa… čo ja viem. Nebol vo svojej koži. Už od začiatku druhej fázy.“

Vtom sa do jedálne došuchce Drew. Hrianka mi vypadne z ruky a sánka klesne od prekvapenia.

„Dotlčený“ by naňho bolo slabé slovo. Celá tvár mu napuchla a sfialovela. Má rozbitú peru a ranu na obočí. Cestou k stolu upiera oči na dlážku, nezdvihne ich ani ku mne. Mrknem na opačnú stranu jedálne. Štyri sa spokojne usmieva. Rada by som robila to isté.

„To si spravila ty?“ zasyčí Will.

Potrasiem hlavou. „Nie. Niekto – neviem, kto to bol – ich prichytil tesne predtým, než…“ preglgnem. „Než ma hodili do priepasti.“

„Chceli ťa zabiť?“ spýta sa Christina tlmeným hlasom.

„Asi. No možno ma chceli len chvíľu podržať nad zábradlím, aby ma zastrašili.“ Myknem plecom. „Dosť sa im to podarilo.“

Christina na mňa smutne pozrie. Will sa len mračí na stôl.

„Musíme s tým niečo urobiť,“ potichu povie Uriah.

„A čo? Zmlátiť ich?“ zaškerí sa Christina. „Zdá sa, že to už niekto vybavil za nás.“

„Nie. Taká bolesť by ich raz-dva prešla,“ odpovie Uriah. „Musíme ich vytlačiť z prvej desiatky. Zničíme im budúcnosť. Definitívne.“

Štyri vstane a prejde medzi stoly. Okamžite nastane ticho.

„Prestúpení kandidáti, dnes vyskúšame niečo nové,“ zavolá. „Poďte za mnou.“

Postavíme sa a Uriah zvraští čelo. „Dávaj bacha,“ povie mi.

„Neboj,“ uistí ho Will. „My ju ochránime.“

* * *

Štyri nás vedie von z jedálne a hore cestičkou okolo Jamy. Naľavo odo mňa kráča Will, napravo Christina.

„Nikdy som sa ti neospravedlnila,“ potichu sa ozve Christina, „že som ti vtedy vyfúkla vlajku, keď si si ju zaslúžila. Nechápem, čo to do mňa vošlo.“

Neviem, či by som jej mala odpustiť, alebo radšej nie, či by som mala odpustiť všetkým, ako sa ku mne včera po vyvesení výsledkov správali. Lenže mama by mi povedala, že ľudia nie sú dokonalí a mala by som sa k nim správať zhovievavo. Štyri mi poradil, aby som sa spoliehala na kamarátov.

Netuším, na koho by som sa mala spoliehať väčšmi, lebo vlastne neviem, koho môžem považovať za skutočných kamarátov. Uriaha a Marlene, lebo so mnou držali, aj keď som naozaj pôsobila neohrozene, alebo Willa a Christinu, lebo ma od začiatku chránili, keď som potrebovala pomoc?

Pozriem Christine do veľkých hnedých očí a letmo prikývnem. „Zabudnime na to.“

Chcela by som sa ďalej hnevať, ale to mi teraz nepomôže.

Stúpame vyššie, než som sa kedy ocitla, Will od istého okamihu bledne pri každom pohľade do hĺbky. Ja sa vo výškach väčšinou cítim dobre, tak ho schmatnem za rameno, akože potrebujem oporu, ale v skutočnosti držím ja jeho. Vďačne sa na mňa usmeje.

Štyri sa otočí a prejde pár krokov chrbtom dopredu, na úzkej cestičke bez zábradlia. Musí to tu naozaj dobre poznať.

Pozrie na Drewa, ktorý sa vlečie na konci skupinky, a zakričí naňho: „Pohni kostrou, Drew.“

Je to krutý žart, ale mám čo robiť, aby som potlačila úškrn. No vzápätí ma smiech prejde, lebo Štyri zbadá, že sa držím Willa, a z očí mu vyprchá všetka dobrá nálada. Po celom tele mi prebehnú zimomriavky. Žeby žiarlil?

Blížime sa ku sklenému stropu, po niekoľkých dňoch opäť vidím slnko. Štyri vyjde hore kovovým schodiskom, ktoré vedie cez dieru v strope. Schody mi vŕzgajú pod nohami, pomedzi ne vidím Jamu a priepasť pod nami.

Kráčame po skle, ktoré teraz netvorí strop, ale podlahu, v miestnosti v tvare valca so sklenenými stenami. Budovy okolo sú polorozpadnuté a vyzerajú opustene, asi preto som si hlavný stan Neohrozenosti nikdy nevšimla. Navyše, štvrť Sebazaprenia je odtiaľto veľmi ďaleko.

V sklenej miestnosti sa hemžia ľudia a rozprávajú sa v malých skupinkách. Na kraji dvaja šermujú palicami a rozrehocú sa zakaždým, keď jeden netrafí a naprázdno mávne do vzduchu. Nado mnou sú naprieč miestnosťou natiahnuté dve laná, jedno asi o meter vyššie než druhé. Neohrození na nich asi nacvičujú šialené kaskadérske kúsky, ktoré ich preslávili.

Štyri nás prevedie ďalšími dverami. Za nimi sa rozprestiera obrovská vlhká miestnosť s počmáranými stenami a trčiacim potrubím. Osvetľujú ju rady staromódnych neónových svetiel s plastovými krytmi – určite na strope visia už celú večnosť.

„Tu si vyskúšate inú simuláciu, ktorú voláme bludisko strachu,“ povie Štyri. Oči mu žiaria v bledom svetle. „Teraz nefunguje, ale keď sem prídete nabudúce, miestnosť bude vyzerať inak.“

Za ním je na betónovej stene ozdobnými písmenami nasprejované slovo Neohrozenosť.

„Počas simulácií v druhej fáze sme zbierali údaje o vašich najhorších fóbiách. Z nich sa pre vás vytvoria virtuálne prekážky v bludisku strachu. Niektoré budú vyzerať presne ako v simuláciách, iné budú úplne nové. Rozdiel spočíva v tom, že v bludisku budete vedieť, že všetko je len simulácia, takže si budete plne uvedomovať, čo robíte.“

To znamená, že v bludisku budú všetci ako divergentní v simuláciách. Neviem, či by som sa mala tešiť, lebo nikto nezistí nič podozrivé, alebo sa obávať, že stratím výhodu.

„Počet prekážok závisí od počtu toho, čoho sa skutočne bojíte,“ pokračuje Štyri.

Koľkých vecí sa skutočne bojím? Predstavím si, že opäť odháňam vrany, a strasiem sa, hoci mi nie je zima.

„Už som vám spomínal, že tretia fáza skúšky kladie dôraz na mentálnu prípravu,“ povie. Presne si spomínam, kedy sa to stalo. V prvý deň. Tesne predtým, než Petrovi priložil k hlave pištoľ. Škoda, že nevystrelil.

„Tretia fáza vyžaduje, aby ste ovládali svoje pocity aj svoje telo – schopnosti, ktoré ste sa naučili v prvej fáze, musíte skombinovať s kontrolou emócií z druhej. Musíte konať s chladnou hlavou.“ Jedna neónová žiarivka, ktorú má presne nad hlavou, zaiskrí a zabliká. Štyri prestane blúdiť pohľadom po skupinke kandidátov a zaostrí priamo na mňa.

„Na budúci týždeň každý z vás čo najrýchlejšie prejde cez bludisko strachu pred komisiou zloženou z vodcov frakcie. To bude váš posledný test, na základe ktorého určíme poradie po tretej fáze. Druhá fáza bola vzhľadom na konečné poradie dôležitejšia než prvá, ale tretia je úplne najdôležitejšia. Rozumiete?“

Všetci prikývneme. Dokonca aj Drew, hoci vyzerá, že mu to spôsobuje veľké bolesti.

Ak dobre zvládnem záverečný test, mám reálnu šancu, že sa dostanem do prvej desiatky a získam členstvo v Neohrozenosti. Pri tej predstave sa mi od úľavy takmer zatočí hlava.

„Prekážky môžete prekonať dvojako. Buď nájdete spôsob, ako sa upokojiť natoľko, aby systém zaregistroval normálny pulz, alebo spôsob, ako svojmu strachu čeliť, a tým simuláciu donútite, aby sa presunula na ďalší. Napríklad strachu z utopenia môžete čeliť tým, že odplávate do hlbšej vody.“ Štyri pokrčí plecami. „Takže vám radím, aby ste v priebehu budúceho týždňa porozmýšľali, čoho sa bojíte najviac, a vymysleli stratégie, ako svoj strach ovládnete.“

„To mi nepripadá fér,“ ozve sa Peter. „Čo ak sa niekto bojí siedmich vecí, a niekto iný dvadsiatich? Za to predsa nemôže.“

Štyri naňho pár sekúnd uprene pozerá, a potom sa zasmeje. „Fakt sa so mnou chceš baviť o tom, čo je alebo nie je fér?“

Dav kandidátov sa rozostúpi a uvoľní mu cestu k Petrovi. Štyri si prekríži ruky na hrudi a prehovorí vražedným hlasom: „Chápem, prečo sa bojíš, Peter. Minulú noc si jednoznačne dokázal, že si úbohý zbabelec.“

Peter mu opätuje pohľad s kamennou tvárou.

„Teraz už všetci vieme,“ potichu pokračuje Štyri, „že najväčší strach ti naháňa malé, chudé dievčatko zo Sebazaprenia.“ Vykrúti pery do úškrnu.

Will ma jednou rukou objíme. Christine sa trasú plecia od potláčaného smiechu. Uvedomím si, že aj ja sa kdesi hlboko v duši usmievam.

* * *

Keď sa popoludní vrátime do spálne, nájdeme tam Ala.

Will stojí za mnou a drží ma za plecia – jemne, akoby mi chcel pripomenúť svoju prítomnosť. Christina sa prikradne bližšie ku mne.

Al má kruhy pod očami a tvár opuchnutú od plaču. Pichne ma v hrudi a zmeraviem. Vôňa citrónovej trávy a šalvie, ktorá sa mi kedysi zdala príjemná, mi skysne v nose.

„Tris,“ osloví ma Al. „Môžem sa s tebou porozprávať?“ Hlas sa mu láme.

„Zbláznil si sa?“ Will mi stisne plecia. „Už sa k nej v živote ani nepriblížiš!“

„Neublížim ti. Nikdy som nechcel…“ Al si oboma rukami zakryje tvár. „Len ti chcem povedať, že ma to mrzí, tak strašne ma to mrzí… neviem, čo sa to so mnou porobilo, ja… prosím, odpusť mi, prosím…“

Natiahne sa ku mne, akoby ma chcel chytiť za plece alebo za ruku, po tvári mu stekajú slzy.

Niekde v mojom vnútri sa skrýva milosrdný, zhovievavý človek. Dievča, ktoré sa snaží vcítiť do problémov iných, chápe, že ľudia robia aj darebáctva a zúfalstvo ich zvádza do temnoty, ktorú si predtým nevedeli ani predstaviť. Prisahám, že to dievča existuje a súcití s chlapcom, ktorý si tu sype popol na hlavu.

No keby som tú babu stretla, ani by som ju nespoznala.

„Drž sa odo mňa čo najďalej,“ vravím potichu. Telo mám meravé a studené, necítim hnev, necítim bolesť, necítim nič. „Už nikdy sa ku mne nepribližuj.“

Zabodnem pohľad do jeho tmavých a bezduchých očí. Necítim nič.

„Ak sa opovážiš, prisahám Bohu, že ťa zabijem,“ poviem. „Zbabelec.“

DVADSIATA ŠTVRTÁ KAPITOLA

„TRIS!“ VO SNE MA OSLOVÍ mama a posunkom ma privolá k sebe. Prejdem cez kuchyňu a postavím sa vedľa nej. Ukáže na hrniec na sporáku. Keď zdvihnem pokrievku, zvnútra na mňa okom čiernym ako korálik hľadí vrana, pierka na krídlach má prilepené k stenám hrnca, mohutné telo zaliate vriacou vodou.

„Večera,“ povie mama.

„Tris!“ ozve sa znovu. Otvorím oči. Pri mojej posteli stojí Christina, po lícach jej stekajú pásiky sĺz zmiešaných s rozmazanou maskarou.

„S Alom je zle. Poď so mnou.“

Niektorí spolubývajúci sú hore, iní ešte spia. Christina ma schmatne za ruku a vytiahne zo spálne. Naboso bežím po kamennej podlahe, žmurkám, aby som si vyčistila zakalený zrak, končatiny mám ešte stuhnuté od spánku. Stalo sa niečo príšerné. Našepkáva mi to každý úder vlastného srdca. S Alom je zle.

Keď prebehneme na druhý koniec Jamy, Christina prudko zastane. Pri zábradlí sa už zhromaždil menší dav, ale medzi ľuďmi ešte zostali nejaké medzery, takže popri Christine a okolo mohutného chlapa v strednom veku ľahko prekĺznem dopredu.

Na okraji priepasti stoja dvaja muži a lanami niečo vyťahujú hore. Obaja škrípu zubami od námahy, celou váhou sa zapierajú dozadu, aby laná pri každom zábere prekĺzli čo najďalej za zábradlie, a potom sa opäť načahujú dopredu. Nad plošinou sa objaví niečo veľké a tmavé a zopár ľudí priskočí dopredu, aby to pomohli vytiahnuť cez zábradlie.

Tá vec s buchnutím dopadne na dno Jamy. Bledá, nafúknutá ruka plesne o kameň. Ľudské telo. Christina sa pritisne tesne ku mne a drží sa ma ako kliešť. Oprie si tvár o moje rameno a vzlyká, ale ja nevládzem odvrátiť pohľad. Niekoľkí chlapi mŕtvolu otočia a hlava sa prevráti nabok.

Oči sú otvorené a prázdne. Tmavé ako koráliky. Nos má vysokú klenbu, úzky koreň, okrúhlu špičku. Pery zmodrali. Samotná tvár ani nevyzerá ako ľudská, patrí mŕtvole, patrí prízraku. Horia mi pľúca, ďalší nádych v nich bolestne zahrkoce. Al.

„Nejaký nováčik,“ ozve sa hlas spoza mňa. „Čo sa stalo?“

„To isté, čo každý rok,“ odpovie niekto. „Skočil hlavičku do priepasti.“

„Nebuď morbídny. Možno to bola náhoda.“

„Veď ho našli v strede priepasti! Myslíš, že sa len potkol o rozviazanú šnúrku a hups, čírou náhodou preletel päť metrov dopredu?“

Christina mi stíska rameno čoraz silnejšie. Mala by som jej povedať, nech ma pustí, začína to bolieť. Niekto si kľakne k Alovi a zatlačí mu oči. Možno aby vyzeral, že spí. Hlúposť. Prečo ľudia predstierajú, že smrť je spánok? To predsa nie je pravda. Nie a nie a nie!

Niečo sa vo mne zlomí. Zovrie mi hruď, dusím sa, nemôžem dýchať. Klesnem na zem a Christinu stiahnem so sebou. Kolená mi odiera drsný kameň. Niečo začujem, zvuky zo spomienok. Alove vzlyky, výkriky zo sna. Mala som si všimnúť, že sa s ním niečo deje. Stále sa neviem nadýchnuť. Pritisnem si obe ruky na hruď a kolíšem sa, aby som uvoľnila napätie.

Keď žmurknem, Al ma na chrbte nesie do jedálne a nevidím nič len temeno jeho hlavy. Cítim jeho hojdavý krok. Je veľký a silný a nemotorný. Nie, bol. Keď človeka zasiahne smrť, tak už nie je, ale bol.

Chrapľavo sa nadýchnem. Niekto priniesol veľké čierne vrece, aby doň uložili telo. Na prvý pohľad vidím, že sa doň nezmestí. Neprirodzený, dusivý smiech mi zabuble v hrdle a vyletí z úst. Al sa nezmestí do vreca na mŕtvoly, aká tragédia! Uprostred smiechu prudko zavriem ústa, takže vyznie skôr ako vzdych. Vyslobodím si ruku a vstanem, Christinu nechám na zemi. Utekám preč.

* * *

„Nech sa páči,“ povie Tori. Podá mi pariacu sa šálku, z ktorej sa šíri mätová vôňa. Chytím ju oboma rukami, prsty mi brnia, keď do nich preniká teplo.

Tori si sadne oproti mne. V Neohrozenosti s pohrebmi veľmi nestrácajú čas. Tori hovorila, že chcú vzdať hold smrti čo najskôr. V prednej časti tetovacieho štúdia nie je nikto, ale Jama sa hemží ľuďmi, väčšinou opitými. Neviem, prečo ma to prekvapuje.

Doma sme pohreb považovali za pochmúrnu záležitosť. Všetci sa zhromaždili, aby vyjadrili podporu pozostalým, a nikto nezaháľal, ale ani sa nesmial, nekričal ani nerozprával morbídne vtipy. Navyše, členovia Sebazaprenia nepijú alkohol, takže všetci boli triezvi. Prirodzene, tu sa všetko robí presne opačne, pohreby nevynímajúc.

„Vypi to. Bude ti lepšie, sľubujem.“

„Pochybujem, že čaj niečo vyrieši,“ odpoviem váhavo, ale aj tak si odpijem. Čaj mi zohrieva ústa a hrdlo a steká mi do žalúdka. Ani som si nevšimla, ako mi bolo strašne zima, uvedomím si to až teraz, keď ma to prešlo.

„Povedala som lepšie. Nie dobre.“ Usmeje sa na mňa, ale v kútikoch očí sa jej neobjavia zvyčajné veselé vrásky. „Obávam sa, že dobre ti tak skoro nebude.“

Zahryznem si do pery. „Ako dlho…“ hľadám správne slová, „ako dlho vám trvalo, kým ste sa spamätali po tom, čo váš brat…“

„Neviem.“ Pokrúti hlavou. „Niekedy mám pocit, že som sa z toho ešte nedostala. Inokedy sa cítim fajn. Občas som dokonca šťastná. No trvalo mi pár rokov, než som prestala plánovať pomstu.“

„A prečo ste prestali?“

Pozerá na stenu za mnou a v očiach sa jej objaví neprítomný výraz. Pár sekúnd si bubnuje prstami po nohe a napokon povie: „Vlastne som ani neprestala. Skôr by som povedala, že… čakám na vhodnú príležitosť.“

Spamätá sa a mrkne na hodinky. „Mali by sme ísť.“

Zvyšok čaju vylejem do umývadla. Keď položím šálku, uvedomím si, že sa trasiem. To sa mi nepáči. Ruky sa mi väčšinou trasú tesne predtým, než sa rozplačem, a pred všetkými predsa nemôžem plakať.

Nasledujem Tori von a dolu na dno Jamy. Všetci ľudia, ktorí sa tam donedávna bezcieľne hmýrili, sa zhromaždili pri zábradlí. Vzduch silno páchne alkoholom. Žena predo mnou sa zrazu zapotáca doprava, stratí rovnováhu a s chichotom narazí do chlapa vedľa seba. Tori ma chytí za rameno a odvedie ma od nich.

Uriaha, Willa a Christinu nájdem medzi zvyšnými kandidátmi. Christina má napuchnuté oči. Uriah drží antikorovú fľašku. Ponúkne mi ju, ale odmietavo pokrútim hlavou.

„Aké prekvapenie,“ ozve sa spoza mňa Molly. Štuchne Petra lakťom. „Drevo sa nezmení, nech sa stane čokoľvek.“

Nemala by som si ju všímať. Čo ma po jej názoroch?

„Dnes som čítala zaujímavý článok,“ zašveholí a nakloní sa mi k uchu. „Niečo o tvojom otcovi a skutočnom dôvode, prečo si zmenila frakciu.“

Obranu rodiny teraz síce nepovažujem za najdôležitejšiu úlohu, ale najjednoduchšie ju splním.

Prudko sa obrátim a päsťou ju trafím do čeľuste. Od nárazu ma zaštípu hánky. Nespomínam si, že by som sa rozhodla udrieť ju. Ani neviem, kedy som zovrela ruku do päste.

Vrhne sa na mňa s natiahnutými rukami, ale nedostane sa ďaleko. Will ju chytí za golier a odtiahne ju. Fľochne najprv na ňu, potom na mňa, a zavrčí: „Prestaňte, obidve.“

Trochu ma mrzí, že ju zastavil. Bitku by som privítala ako príjemné rozptýlenie, najmä teraz, keď Eric vystupuje na debnu pri zábradlí. Obrátim sa tvárou k nemu a prekrížim si ruky na hrudi, aby som sa netriasla. Fakt som zvedavá, čo povie.

Ani si nepamätám, že by niekto v mojej bývalej frakcii spáchal samovraždu. Členovia Sebazaprenia ju jednoznačne odsudzujú ako sebecké riešenie. Skutočne obetavý človek sa totiž nesmie natoľko zaoberať vlastným životom, aby si želal smrť. Nikto by nič nepovedal nahlas, keby k niečomu takému došlo, ale všetci by si to mysleli.

„Ticho!“ skríkne Eric. Ktosi udrie po niečom, čo vydá zvuk ako gong, a výkriky pomaly utíchnu, ale mrmlanie neustáva. „Ďakujem,“ povie Eric. „Ako všetci viete, stretli sme sa tu, lebo kandidát Albert včera v noci skočil do priepasti.“

Zmĺkne aj mrmlanie, už počuť len šumenie vody v priepasti.

„Nevieme prečo,“ pokračuje Eric. „Mohli by sme žialiť nad jeho stratou. Lenže keď sme sa rozhodli pre Neohrozenosť, nevybrali sme si ľahkú cestu. A pravda je taká, že…“ Eric sa usmeje. Keby som ho nepoznala, jeho úsmev by mi pripadal úprimne. No ja dobre viem, čo je zač. „Pravda je taká, že Albert teraz spoznáva neznáme miesto plné neistoty. Skočil do divokej vody, aby sa tam dostal. Kto z nás je dosť odvážny na to, aby sa vydal do tmy, hoci nevie, čo sa nachádza na druhej strane? Albert sa ešte ani nestal právoplatným členom, ale nepochybne patril k najstatočnejším z nás!“

Z davu vyrazí výkrik a vzápätí zvýsknutie. Neohrození prevolávajú Alovi na slávu zmesou najrozličnejších hlasov, vysokých a hlbokých, prenikavých aj dunivých. Ich rev pripomína lomoz vody. Christina si od Uriaha vezme fľašku a odpije si. Will ju jednou rukou objíme okolo pliec a pritiahne k sebe. Zbor hlasov mi hučí v ušiach.

„Teraz mu vzdáme česť a zapamätáme si ho navždy!“ zakričí Eric. Zdvihne tmavú fľašu, ktorú mu niekto podal. „Na statočného Alberta!“

„Na Alberta!“ odpovie dav. Všade okolo mňa sa dvíhajú ruky a Neohrození vykrikujú: „Al-bert! Al-bert! Al-bert!“ Skandujú, až kým to už vôbec neznie ako jeho meno, ale skôr ako divý pokrik barbarského národa.

Odvrátim sa od zábradlia. Už to nevydržím.

Neviem, kam idem. Mám podozrenie, že vlastne nejdem nikam, jednoducho utekám preč. Kráčam tmavou chodbou. Na konci stojí fontánka na pitie, ožiarená modrým svetlom zhora.

Pokrútim hlavou. Statočný? Keby bol naozaj statočný, priznal by vlastnú slabosť a odišiel by z Neohrozenosti, bez ohľadu na hanbu. Ala zabila pýcha. Zlo, ktoré sa skrýva v srdci každého Neohrozeného. Vrátane mňa.

„Tris.“

Myknem sa ako po elektrickom šoku a otočím sa. Štyri stojí za mnou, na okraji svetelného kruhu. Modrá žiarovka mu vrhá strašidelné tiene do očných jamiek a pod lícne kosti.

„Čo tu robíš? Nemal by si vzdávať úctu mŕtvemu?“

Slová mi vyletia z úst ako niečo odporné, čo musím vypľuť.

„A pre teba to neplatí?“ odpovie otázkou. Prikročí ku mne a konečne mu vidím do očí. V tomto svetle vyzerajú čierne.

„Nemôžem prejaviť úctu, keď žiadnu necítim,“ odseknem. Vzápätí ma to zamrzí a pokrútim hlavou. „Nemyslela som to tak.“

„Jasné, že nie.“ Odhadujem, že mi neverí. Vôbec mu to nezazlievam.

„Je to absurdné,“ vybuchnem a do líc sa mi nahrnie teplo. „Al skočil do priepasti a Eric tvrdí, že to bolo statočné! Eric, ktorý chcel, aby si Alovi hádzal nože okolo hlavy!“ Do krku mi vystúpi žlč. Z Ericových pokryteckých úsmevov, falošných slov a prevrátených hodnôt sa mi chce vracať. „Nebol statočný! Mal depky, bol to zbabelec a takmer ma zabil! Takých tu máme rešpektovať?“

„Čo od ľudí čakáš, že ho odsúdia? Al je už po smrti, aj tak by ich nepočul. Už je neskoro.“

„Nejde mi o Ala!“ odseknem. „Ide mi o všetkých, čo Erica počúvali! Všetkých, čo si odteraz myslia, že skok do priepasti je dobrý nápad. Koniec koncov, prečo nie, keď človeka potom vyhlásia za hrdinu? Prečo nie, keď si všetci zapamätajú jeho meno? Je to… ja to nemôžem…“

Potrasiem hlavou. Tvár mi horí, srdce mi tlčie ako zvon a snažím sa ovládať, ale nedarí sa mi.

„V Sebazaprení by sa to nikdy nestalo!“ takmer skríknem. „Nič z toho. Nikdy. Toto miesto ho pokrivilo a zničilo a je mi jedno, či som práve dokázala, že som nenapraviteľné drevo. Môžem sa na to vykašľať!“

Štyri pozrie na stenu nad fontánkou.

„Dávaj si pozor, Tris,“ povie s očami stále uprenými na stenu.

„Viac mi nepovieš?“ vyprsknem a zamračím sa naňho. „Že si mám dávať pozor? To je všetko?“

„Vieš, že si rovnako neznesiteľná ako decká z Otvorenosti?“ Schmatne ma za rameno a ťahá ma preč od fontánky. Drží ma tak silno, až to bolí, ale nevládzem sa mu vytrhnúť.

Nakloní sa ku mne tak blízko, že mu rozoznám pár pieh na nose. „Nebudem sa opakovať, takže dobre počúvaj.“ Položí mi ruky na plecia, prstami ma stláča a drví. Cítim sa maličká. „Všetkých vás sledujú. Najmä teba.“

„Pusti ma,“ hlesnem.

Okamžite povolí prsty a narovná sa. Keď sa ma prestane dotýkať, dýcha sa mi trochu ľahšie. Bleskové zmeny jeho nálady ma desia. Dokazujú, že má nestálu povahu, a nestálosť je nebezpečná.

„Sledujú aj teba?“ spýtam sa tak potichu, že by ma ani nepočul, keby nestál tak blízko.

Neodpovie mi na otázku. „Stále sa ti snažím pomôcť, ale ty tvrdohlavo odmietaš.“

„Ahá, jasné. Odmietam tvoju pomoc. Takmer si mi odsekol ucho nožom a vysmievaš sa mi a nadávaš mi viac než všetkým ostatným dokopy, to mi úžasne pomôže!“

„Ja že sa ti vysmievam? Myslíš, keď som hádzal tie nože? Nevysmieval som sa ti,“ odsekne. „Pripomínal som ti, že ak zlyháš, vystrieda ťa niekto iný.“

Položím si ruku na zátylok a vybavujem si príhodu s nožmi. Naozaj. Zakaždým, keď niečo povedal, pripomínal mi, že keby som sa vzdala, Al by sa musel vrátiť pred terč.

„Prečo?“ spýtam sa.

„Lebo si prišla zo Sebazaprenia,“ vysvetlí. „Tvoja statočnosť najlepšie vynikne, keď robíš niečo pre iných.“

Už tomu rozumiem. Nepresviedčal ma, aby som sa vzdala, pripomínal mi, prečo si to nemôžem dovoliť. Že musím ochrániť Ala. Teraz ma tá myšlienka bolí.

Ochrániť Ala. Kamaráta. Nepriateľa. Nevládzem ho nenávidieť tak veľmi, ako by som chcela.

No neviem mu ani odpustiť.

„Na tvojom mieste by som sa trochu presvedčivejšie tváril, že ma obetavé sklony opúšťajú, lebo ak ich odhalia nesprávni ľudia… tak to s tebou nedopadne dobre.“

„Prečo? Prečo ich zaujímajú moje úmysly?“

„Zaujímajú ich jedine úmysly. Snažia sa ti nahovoriť, že im záleží na tvojich činoch, ale to nie je pravda. Nechcú, aby si konkrétnym spôsobom konala. Chcú, aby si konkrétnym spôsobom myslela. Aby ťa bez problémov prekukli. Aby ťa nemuseli považovať za hrozbu.“ Oprie si ruku o stenu kúsok od mojej hlavy a nakloní sa dopredu. Pod tesnou košeľou sa mu črtá kľúčna kosť a priehlbina medzi bicepsom a svalom na pleci.

Chcela by som byť vyššia. Keby som bola vysoká, mohli by o mne hovoriť, že som „štíhla ako prútik“, nie „krpatá ako decko“, a Štyri by na mňa možno nepozeral ako na mladšiu sestru, ktorú treba chrániť.

Nechcem, aby na mňa pozeral ako na sestru.

„Nerozumiem, prečo im záleží na tom, čo si myslím, pokiaľ sa správam tak, ako chcú.“

„Teraz sa možno správaš tak, ako chcú,“ potvrdí, „ale čo urobíš, keď ťa tvoj mozog predurčený na Sebazaprenie donúti urobiť niečo iné, niečo, čo sa im páčiť nebude?“

Nezmôžem sa na odpoveď a neviem ani, či ma odhadol správne. Som predurčená na Sebazaprenie, alebo na Neohrozenosť?

Možno ani jedna odpoveď nie je správna. Možno som divergentná.

„Napadlo ti niekedy, že by som sa zaobišla aj bez tvojej pomoci? Nie som slabá, ak si si nevšimol. Zvládnem to aj sama.“

Pokrúti hlavou. „Myslíš, že som ťa od začiatku chcel chrániť, lebo si malá, alebo preto, že si dievča, alebo drevo. Ale mýliš sa.“

Nakloní tvár tesne k mojej a chytí ma za bradu. Z ruky mu cítim kovovú vôňu. Kedy naposledy držal pištoľ alebo nôž? Pod jeho dotykom cítim mravčenie, ako keby mu z prstov vychádzala elektrina.

„Najprv som na teba chcel tlačiť, až kým by som ťa nezlomil, len aby som zistil, koľko znesieš,“ povie a pri slove „zlomil“ tuhšie zovrie prsty. Moje telo inštinktívne reaguje na ostrý tón v jeho hlase, napnem sa ako pružina a zabudnem dýchať.

Tmavými očami sa zahľadí do mojich a dodá: „Ale ovládam sa.“

„Prečo…“ sťažka preglgnem. „Prečo si ma chcel zlomiť?“

„Strach ťa neochromí, ale nabudí. Videl som to. Je to fascinujúce.“ Pustí mi bradu, ale stále sa ma dotýka, rukou mi zľahka prechádza po sánke, po krku. „Občas… občas zatúžim vidieť to ešte raz. Chcem sa na teba dívať, keď žiješ naplno.“

Položím mu ruky okolo pása. Nepamätám sa, že by som sa to rozhodla urobiť. No nevládzem sa ani odtiahnuť. Pritisnem sa mu k hrudi a pevne ho objímem, prstami mu kĺžem po svaloch na chrbte.

Za okamih mi jednu ruku položí na kríže a pritiahne si ma bližšie, druhou ma pohladí po vlasoch. Znovu sa cítim maličká, ale tentoraz ma to nedesí. Už sa ho nebojím.

„Mala by som plakať?“ zašepkám mu do košele. „Je to divné, že neplačem?“

Simulácie Alovi zanechali na duši takú hlbokú ranu, že ju nevládal zaceliť. Prečo nie mne? Prečo nie som ako on a prečo ma tá myšlienka tak znepokojuje? Prečo sa mi zdá, že aj ja sa potácam na okraji priepasti?

„Myslíš, že ja sa vyznám v slzách?“ zamrmle potichu.

Zavriem oči. Nečakám od neho útechu a on sa mi ju ani nesnaží poskytnúť, no s ním sa cítim omnoho lepšie než v Jame medzi ľuďmi, ktorých by som mala považovať za kamarátov, za svoju frakciu. Čelom sa mu opriem o plece.

„Keby som mu odpustila,“ začnem, „myslíš, že by ešte žil?“

„Neviem,“ zamrmle a jeho dlaň mi skĺzne na líce. Otočím k nej tvár, ale oči držím zavreté.

„Mám pocit, že je to moja vina.“

„Nie je to tvoja vina,“ povie a priloží čelo k môjmu.

„Ale mala som. Mala som mu odpustiť.“

„Možno. Možno sme preňho všetci mohli niečo urobiť. Pocit viny nech nám pripomína, že nabudúce sa musíme viac snažiť.“

Zamračím sa a otvorím oči. Zopakoval totiž poučku, ktorú sa naučia všetci členovia Sebazaprenia: vinu treba chápať ako nástroj na pomoc iným, nie ako zbraň proti sebe samým. Presne túto definíciu som počula od otca na spoločnej prednáške.

„Z ktorej frakcie si prišiel, Štyri?“

„Na tom nezáleží,“ odpovie so sklopeným zrakom. „Teraz som tu. Radšej si to uvedom aj ty.“

Vrhne na mňa rozpačitý pohľad a priloží mi pery na čelo, rovno medzi obočie. Zavriem oči. Nechápem, čo sa vlastne deje, ale nechcem tú chvíľu pokaziť, tak radšej mlčím. Štyri nehybne stojí s ústami pritisnutými k mojej pokožke, ja sa ho držím okolo pása a zostaneme tak dlho, veľmi dlho.

DVADSIATA PIATA KAPITOLA

NESKORO V NOCI, keď sa už väčšina ľudí uložila spať, stojím s Willom a Christinou pri zábradlí nad priepasťou. Na oboch pleciach ma štípu ranky po tetovacej ihle. Pred pol hodinou sme si všetci traja dali urobiť nové tetovania.

V štúdiu bola len Tori, takže som si na pravé plece dala bez obáv nakresliť symbol mojej starej frakcie – dve ruky s dlaňami obrátenými hore, akoby niekomu pomáhali vstať, ohraničené kruhom. Viem, že to bol riskantný nápad, najmä po všetkom, čo sa stalo. No symbol Sebazaprenia beriem ako dôležitú súčasť svojho života a chcem ho nosiť na vlastnej koži.

Vyleziem na jednu z vodorovných tyčí zábradlia a boky si opriem o horný okraj, aby som nestratila rovnováhu. Tu stál Al. Pozriem dolu do priepasti, na čiernu vodu a ostré skaly. Do steny narazí vlna, vyšplechne hore a vodná triešť mi zasiahne tvár. Trápili ho obavy? Alebo sa tak pevne odhodlal skočiť, že o sebe ani nezapochyboval?

Christina mi podá kôpku papierov. Zohnala som všetky články, ktoré Informovanosť zverejnila v priebehu posledného pol roka. Keď ich nahádžem do priepasti, nezbavím sa ich navždy, ale možno sa budem cítiť lepšie.

Prezerám si prvý článok, doplnený fotografiou jedinej zástupkyne Informovanosti vo vláde. Jeanine z neho prenikavými, ale peknými očami opätuje môj pohľad.

„Stretol si ju niekedy?“ spýtam sa Willa. Christina pokrčí prvý článok a hodí ho do vody.

„Jeanine? Raz.“ Vezme ďalší článok a potrhá ho na márne kúsky. Útržky popadajú do rieky. Na rozdiel od Christiny to urobil úplne pokojne. Mám dojem, že sa k nám pridal, len aby mi dokázal, že nesúhlasí s prístupom svojej bývalej frakcie. No neviem odhadnúť, či im aj verí, alebo nie, a ja sa bojím opýtať.

„Pred vstupom do vlády spolupracovala s mojou sestrou. Vyvíjali simulačné sérum s dlhším účinkom,“ povie. „Jeanine je taká inteligentná, že si to všimneš, ešte než otvorí ústa. Niečo ako chodiaci a hovoriaci počítač.“

„Čo…“ prehodím jednu stranu cez zábradlie a stisnem pery. Opýtaj sa a hotovo. „Čo si myslíš o jej názoroch?“

Pokrčí plecami. „Neviem. Možno by vládu naozaj nemala kontrolovať jediná frakcia. A bolo by fajn, keby sme dostávali viac áut a čerstvého ovocia a…“

„Uvedomuješ si, že nemáme žiaden tajný sklad, kde to všetko držíme?“

„Jasné, že hej. Len si myslím, že Sebazaprenie nepovažuje pohodlie a prosperitu za priority. Možno by neboli na chvoste záujmu, keby sa na rozhodnutiach podieľali aj iné frakcie.“

„Lebo rozdávanie áut chalanom z Informovanosti je dôležitejšie než rozdávanie jedla bezprizorným?“ odseknem.

„Dajte si pohov,“ zahundre Christina a prstami zľahka pohladká Willa po pleci. „Prišli sme sem, aby sme natruc potrhali pár papierov, nie na politickú debatu.“

Prehltnem odpoveď a zahľadím sa na papiere vo svojich rukách. Will a Christina sa odnedávna podozrivo často mimovoľne dotýkajú. Mne to neuniklo. Všimli si to aj oni?

„No keď si spomeniem, čo všetko napísala o tvojom otcovi,“ povie Will, „tak trochu ju nenávidím. Neviem si predstaviť, načo potrebuje šíriť také odpornosti.“

Ja to viem. Ak Jeanine presvedčí ľudí, že môj otec a ostatní funkcionári zo Sebazaprenia sú príšerní a skazení, získa podporu pre svoju revolúciu, ak teda naozaj nejakú plánuje. No nechcem vyvolať ďalšiu hádku, tak radšej prikývnem a šmarím zvyšné papiere do priepasti. Poletujú sem a ta, z jednej strany na druhú, až kým neklesnú do vody. Na dne priepasti ich zachytí filter a skončia v kontajneri.

„Najvyšší čas ísť do postele,“ usmeje sa Christina. „Vrátiš sa s nami? Chcela by som Petrovi strčiť ruku do misy s teplou vodou, aby sa v noci pošťal.“

Odvrátim sa od priepasti a zbadám pohyb na pravej strane Jamy. Niekto smeruje k sklenému stropu. Kráča, akoby nohy ani neodliepal od zeme. Podľa jeho vyrovnanej chôdze odhadnem, že to je Štyri.

„Super nápad, to by som rada videla,“ vyhlásim nadšene, ale vzápätí ukážem na tieň vysoko nad nami. „Aha, tam je Štyri. Musím sa ho niečo spýtať, potom vás dobehnem.“ Christina sa obzrie naznačeným smerom.

„Určite tu chceš pobehovať v noci sama?“ spýta sa.

„Nebudem sama, Štyri bude so mnou.“ Zahryznem si do pery.

Christina a Will na seba spýtavo pozrú, ale nepochybujem, že ma vlastne vôbec nepočúvajú.

„Okej,“ neprítomne hlesne Christina. „No, tak sa uvidíme neskôr.“

Christina a Will zamieria k spálni, ona mu strapatí vlasy, on ju štuchá do rebier. Chvíľočku pozerám za nimi. Zdá sa mi, že sledujem začiatok niečoho, ale ešte neviem, čo sa z toho vykľuje.

Prebehnem k cestičke na pravej strane Jamy a vydám sa hore. Snažím sa našľapovať čo najtichšie. Na rozdiel od Christiny klamem bez výčitiek svedomia. Nepotrebujem sa nič opýtať. V prvom rade chcem zistiť, prečo sa Štyri vybral neskoro v noci do sklenej budovy nad Jamou.

Potichu bežím, pod schodiskom už ledva dýcham. Do sklenej miestnosti vstúpim akurát v momente, keď Štyri prejde na opačný koniec. Cez okná vidím svetlá mesta, zhasínajú mi priamo pred očami, lebo o polnoci už musí byť všade tma.

Štyri stojí pri dverách do bludiska strachu. V jednej ruke drží čiernu škatuľku, v druhej injekciu.

„Keď si ma už sledovala až sem,“ vraví, ani sa neobzrie, „môžeš ísť so mnou aj dnu.“

Zahryznem si do pery. „Do tvojho bludiska strachu?“

„Hej.“

Kráčam k nemu a neverím vlastným ušiam. „To môžem?“

„Sérum ťa pripojí k programu,“ vysvetlí, „ale program určí, do ktorého bludiska ťa pošle. Teraz je nastavený na moje.“

„Dovolíš mi, aby som si ho pozrela?“

„Prečo by som ta inak išiel?“ spýta sa potichu, so sklopenými očami. „Chcem ti pár vecí ukázať.“

Zdvihne injekciu. Nakloním hlavu a nastavím mu krk. Vbodnutie ihly ostro zabolí, ale už som si zvykla. Keď vyprázdni striekačku, podá mi čiernu škatuľku. Nájdem v nej ďalšiu injekciu.

„Ešte nikdy som to nerobila,“ zneistiem, keď ju vyberám. Nechcem mu ublížiť.

„Rovno sem,“ povie a priloží si necht na správne miesto na krku. Postavím sa na špičky a mierne roztrasenou rukou zapichnem ihlu. Štyri sa ani nemykne.

Celý čas mi pozerá do očí, a keď skončím, zbalí obe injekcie do škatuľky a položí ju k dverám. Vedel, že sem prídem za ním. Vedel, alebo dúfal. Obe možnosti sa mi celkom pozdávajú.

Keď mi podá ruku, okamžite do nej vložím dlaň. Jeho prsty mi pripadajú studené a krehké. Asi by som mala niečo povedať, ale od ohromenia sa nezmôžem na slovo. Voľnou rukou otvorí dvere a vtiahne ma do tmy. Už som si zvykla vchádzať na neznáme miesta bez najmenšieho zaváhania. Dýcham pravidelne a pevne ho držím za ruku.

„Uvidíme, či zistíš, prečo ma volajú Štyri.“

Dvere sa za nami so šťuknutím zavrú a všetko svetlo zmizne. Vzduch na chodbe je studený, cítim každú molekulu, ako mi vchádza do pľúc. Primknem sa bližšie k svojmu spoločníkovi, bradu mám kúsok od jeho pleca a ruky sa nám dotýkajú po celej dĺžke.

„Ako sa naozaj voláš?“

„Na to asi tiež prídeš sama.“

Simulácia nás pohltí. Už nestojíme na betóne, podlaha pod nohami nám vŕzga ako kov. Zo všetkých strán na nás žiari svetlo, mesto sa tiahne do diaľky, mozaika sklenených budov a oblúkov koľajníc, ale my stojíme vysoko nad ním. Modrú oblohu som už dlho nevidela, keď sa nado mnou zrazu rozprestrie, od prekvapenia zatajím dych, až kým sa mi nezatočí hlava.

Vzápätí sa zdvihne vietor. Fúka tak silno, až sa musím oprieť, aby som nespadla z nôh. Štyri si vyslobodí ruku z môjho zovretia a položí mi ju okolo pliec. Najprv mi napadne, že ma chce chrániť, ale nie – sám ťažko dýcha a potrebuje sa ma pridržať. Nasilu sa nadychuje aj vydychuje cez zaťaté zuby a pootvorené pery.

Ja sa vo výške cítim úžasne, ale Štyri z nej má určite príšerný strach, inak by v jeho bludisku nemala čo robiť.

„Musíme skočiť dolu, že?“ prekričím vietor.

Prikývne.

„Na tri, okej?“

Znovu prikývne.

„Raz… dva… tri!“ Rozbehnem sa a ťahám ho za sebou. Najťažší je prvý krok, ďalej to už ide ľahko. Spoločne prešprintujeme cez okraj strechy. Padáme rýchlo ako kamene, vzduch do nás tlačí zo všetkých strán, zem pod nami rastie. Vzápätí scéna zmizne a nájdem sa na dlážke, opretá o dlane a kolená, a usmievam sa od ucha k uchu. Do voľného pádu som sa zamilovala v deň, keď som si vybrala Neohrozenosť, a stále ho zbožňujem.

Štyri vedľa mňa zalapá po dychu a pritisne si ruku na srdce.

Vstanem a pomôžem mu na nohy. „Čo nasleduje?“

Než stihne odpovedať, niečo tvrdé mi narazí do chrbta a sotí ma k nemu. Hlavou mu narazím do kľúčnej kosti. Napravo aj naľavo odo mňa vyrastú steny. Uväznia nás v takom malom priestore, že si Štyri musí pritiahnuť ruky k hrudi, aby sa ta vôbec zmestil. Na steny okolo nás sa zhora pribuchne strop. Štyri sa prikrčí a zavzdychá. Nezostal okolo nás ani milimeter voľného miesta.

„Klaustrofóbia,“ skonštatujem.

Vydá hrdelný zvuk. Zakloním hlavu a trochu sa odtiahnem, aby som naňho pozrela, ale v tme mu sotva vidím do tváre. Stojíme tak blízko, že dýchame ten istý vzduch. Štyri skriví tvár, ako od bolesti.

„No tak,“ upokojujem ho. „Nič sa nedeje. Počkaj…“

Oviniem si jeho ruky okolo tela, aby mal viacej miesta. Kŕčovito mi oblapí chrbát a nakloní tvár k mojej, stále prikrčený. Z jeho tela vyžaruje teplo, cítim jeho kosti a svaly okolo nich, ale nič mäkké. Zahoria mi líca. Všimne si, že mám ešte takmer detskú postavu?

„Prvýkrát v živote sa teším, že som taká malá,“ zasmejem sa. Vtipkovaním ho možno upokojím. A trochu sa rozptýlim.

„Uhm,“ odpovie zastretým hlasom.

„Dostaneme sa odtiaľto,“ uistím ho. „Strachu sa najľahšie čelí priamo, že?“ nečakám na odpoveď. „Takže túto kobku musíme ešte zmenšiť. Musíme strach ešte zhoršiť, aby všetko dobre dopadlo. Súhlasíš?“

„Hej,“ dostane zo seba. Priškrtené, krátke, napäté slovíčko.

„Okej. Takže si čupneme. Pripravený?“

Stisnem ho okolo pása a stiahnem dolu. Pod rukou cítim tvrdú líniu jeho rebra. Strop so škrípaním dosiek klesá spolu s nami. Uvedomím si, že sa nezmestíme, ak medzi sebou necháme príliš veľa miesta, tak sa otočím a skrútim sa do klbka, chrbát mu pritisnem k hrudi. Štyri má jednu nohu pokrčenú, s kolenom pri mojej hlave, druhú skrútenú podo mnou. Sedím mu na členku. Tvoríme jeden uzol končatín. Na uchu cítim jeho prerývaný dych.

„Hej,“ vydýchne chrapľavo. „To je horšie. Jednoznačne omnoho…“

„Psst,“ zahriaknem ho. „Objím ma.“

Poslušne mi položí obe ruky okolo pása. Škerím sa na stenu. Nevyžívam sa v tom. Nie, určite nie, ani náhodou, ani trochu.

„Simulácia vyhodnocuje, ako reaguješ na strach,“ poviem potichu. Len opakujem, čo nám povedal, ale hádam mu pomôže, keď mu to pripomeniem. „Ak sa ti podarí spomaliť tep, prejde na ďalšiu prekážku. Pamätáš? Jednoducho zabudni, kde sme.“

„Myslíš?“ Perami sa mi dotýka ucha, cítim, ako nimi pohybuje. Celé telo mi zaleje horúčava. „Aké ľahké, čo?“

„Len tak mimochodom, väčšine chalanov by sa páčilo, keby sa ocitli v tesnom priestore s dievčaťom.“ Prevrátim oči.

„Klaustrofobikom nie, Tris!“ V hlase mu zaznie zúfalstvo.

„Dobre, dobre.“ Chytím mu ruku a presuniem si ju na hruď, rovno nad srdce. „Sleduj môj tep. Cítiš ho?“

„Áno.“

„Cítiš, aký je pokojný?“

„Je poriadne rýchly.“

„No, možno, ale to nemá nič spoločné s touto skriňou.“ Za svoje slová sa zahanbím, len čo mi vylezú z úst. Práve som sa k niečomu priznala. Dúfam, že si to Štyri neuvedomil. „Keď zacítiš, že sa nadýchnem, nadýchni sa aj ty. Sústreď sa na to.“

„Okej.“

Zhlboka dýcham a jeho hruď stúpa a klesá spoločne s mojou. Po pár sekundách dostanem nápad. „Povieš mi, z čoho ten strach pochádza? Možno trochu pomôže, keď sa vyrozprávaš.“

Neviem prečo, ale pripadá mi to ako dobrý nápad.

„Uhm… okej.“ Znovu zosúladí dych s mojím. „Tento pochádza z môjho úžasného detstva. Za trest ma zatvárali do skrine na poschodí.“

Stisnem pery. Spomínam si, že aj mňa rodičia trestali – občas ma poslali spať bez večere, niečo mi zakázali, alebo mi poriadne vynadali. No nikdy ma nezatvárali do skrine. Pri predstave takej krutosti ma zabolí srdce. Neviem, čo mám povedať, tak skúsim niečo nezáväzné.

„Moja mama do skrine zatvárala kabáty.“

„Ja ne…“ zalapá po dychu. „Už sa o tom radšej nechcem baviť.“

„Okej. Tak budem hovoriť ja. Spýtaj sa ma, čo len chceš.“

„Fajn.“ Roztrasene sa mi zasmeje do ucha. „Prečo ti tak rýchlo bije srdce, Tris?“

Strasiem sa. „No, ja…“ hľadám nejakú výhovorku, ktorá by nijako nesúvisela s jeho rukami okolo môjho pása. „Veď ťa ani poriadne nepoznám.“ To nestačí. „Ani ťa poriadne nepoznám a som na tebe natlačená v nejakej skrini! Čo ty na to, Štyri?“

„Keby sme boli v tvojom bludisku, bol by som tam?“

„Nebojím sa ťa.“

„Samozrejme, že nie. Tak som to nemyslel.“

Znovu sa zasmeje, steny sa pritom s prasknutím rozletia a zmiznú. Zostaneme v kruhu svetla. Štyri vzdychne a zloží zo mňa ruky. Rýchlo vstanem a oprášim sa, hoci dobre viem, že sa na mňa nenalepila žiadna špina. Utriem si dlane do riflí. Na chrbte zrazu pocítim nepríjemný chlad, chýba mi teplo jeho tela.

Stojí predo mnou a naširoko sa usmieva. Neviem sa rozhodnúť, či sa mi výraz v jeho očiach páči, alebo nie.

„Možno by si sa najlepšie hodila do Otvorenosti,“ podotkne. „Lebo si nanič klamárka.“

„Ak sa dobre pamätám, môj test to dosť jednoznačne vylúčil.“

Pokrúti hlavou. „Test ti nepovie vôbec nič.“

Prižmúrim oči. „Čo sa mi snažíš povedať? Že ťa do Neohrozenosti nezaradil test?“

Vzrušenie mi prúdi v žilách spolu s krvou, poháňa ho nádej. Štyri sa možno prizná, že je divergentný, rovnako ako ja, a spoločne zistíme, čo to vlastne znamená.

„Nie, nie celkom,“ zahabká. „Ja…“

Obzrie sa ponad plece a zmĺkne. Pár metrov za ním stojí žena a mieri na nás pištoľou. Vôbec sa nehýbe, tvár má úplne obyčajnú – keby sme v tomto momente odišli, ani by som si ju nezapamätala. Napravo odo mňa sa objaví stôl. Leží na ňom pištoľ a jediný náboj. Prečo na nás tá žena nestrieľa?

Aha. Zrazu mi svitne. Štyri sa nebojí o vlastný život. Jeho strach súvisí s pištoľou na stole.

„Musíš ju zabiť,“ poviem potichu.

„Zakaždým.“

„Nie je skutočná.“

„Ale vyzerá tak.“ Zahryzne si do pery. „Mám pocit, že ju naozaj musím zavraždiť.“

„Keby bola skutočná, už by zastrelila ona teba.“

„Dokážem to,“ prikývne. „Proste to urobím. Tento nie je… až taký zlý. Zvládam to bez veľkej paniky.“

Možno cíti menej paniky, ale viac hrôzy. Vidím mu ju v očiach, keď berie pištoľ a otvára komoru, ako keby to robil už tisíckrát – a možno to aj naozaj robil. Vloží náboj do komory a oboma rukami zdvihne pištoľ pred seba. Zavrie jedno oko a pomaly sa nadýchne.

S výdychom vystrelí a ženina hlava sa mykne dozadu. Zbadám záblesk červenej a odvrátim sa. Počujem, ako dopadne na dlážku.

Štyri pustí pištoľ na zem a spoločne pozeráme na nehybné telo. Hovoril pravdu, naozaj to vyzeralo veľmi reálne. Nevymýšľaj! Schmatnem ho za rameno.

„Poď. Hýbme sa ďalej.“

Keď ho ešte raz potiahnem, konečne sa spamätá a nasleduje ma. Prejdeme okolo stola a ženino telo náhle zmizne. Zostane len v našich spomienkach. Ako by som sa cítila, keby som pri každom prechode svojím bludiskom musela niekoho zabiť? Možno to čoskoro zistím.

Ešte nad niečím si lámem hlavu: bludisko nám vraj kladie do cesty prekážky, ktorých sa najväčšmi bojíme. Štyri síce spanikáril v skrini aj na streche, ale tú ženu zabil bez väčších ťažkostí. Zdá sa, že simulácia zneužije všetok strach, ktorý v človeku nájde, a Štyri jej toho veľa neposkytuje.

„Najhoršie na koniec,“ zašepká.

Pred nami sa hýbe tmavá postava, zakráda sa po okraji svetelného kruhu a čaká, kým urobíme ďalší krok. Kto to je? Koho Štyri stretáva v najhorších nočných morách?

Objaví sa vysoký štíhly muž s nakrátko ostrihanými vlasmi. Ruku skrýva za chrbtom. Na sebe má sivé oblečenie členov Sebazaprenia.

„Marcus,“ zašepkám.

„Teraz by si mala zistiť, ako sa naozaj volám,“ vraví Štyri roztraseným hlasom.

„Je to tvoj…“ Skáčem pohľadom z jedného na druhého. Marcus pomaly kráča vpred, Štyri opatrne ustupuje. Zrazu všetky dieliky mozaiky zapadnú na správne miesto. Marcov syn prestúpil do Neohrozenosti. Volal sa…

„Tobias.“

Marcus nám ukáže ruky. Okolo jednej päste má omotaný opasok. Pomaly si ho odvíja z prstov.

„Robím to len pre tvoje dobro,“ povie a ozvena jeho hlas desaťnásobne vráti.

Do kruhu svetla sa tlačí tucet Marcov, všetci s rovnakým opaskom v ruke a s rovnako bezvýraznou tvárou. Keď naraz žmurknú, ich oči sa premenia na prázdne čierne priepasti. Opasky sa plazia po zemi, ktorú teraz pokrývajú biele dlaždice. Po chrbte mi prebehnú zimomriavky. Informovaní obvinili Marca z krutosti. Výnimočne mali pravdu.

Štyri, teda vlastne Tobias, celý zmeravie. Zhrbí sa, pôsobí omnoho staršie a zároveň omnoho mladšie. Prvý Marcus napriahne ruku a chystá sa udrieť, opasok mu preletí ponad plece. Tobias sa prikrčí dozadu a rukami si zakryje tvár.

Hodím sa pred neho, opasok ma zasiahne do ruky a obtočí sa mi okolo zápästia. Pálčivá bolesť mi vystrelí až po lakeť. Zatnem zuby, celou silou potiahnem a vytrhnem Marcusovi opasok z ruky. Odmotám si ho zo zápästia a chytím za pracku.

Mávnem rukou najrýchlejšie, ako viem, prudkým pohybom si takmer vykĺbim ruku, a udriem Marcusa do pleca. Skríkne a s vystretými rukami sa na mňa vrhne, jeho nechty pripomínajú pazúry. Tobias ma odsotí za seba, takže stojí medzi mnou a otcom. Vyzerá zúrivo, nie vystrašene.

Všetci Marcusovia zmiznú. Všetky žiarivky sa zažnú a osvetlia dlhú, úzku miestnosť s ošarpanými tehlovými stenami a betónovou podlahou.

„To je všetko?“ spýtam sa. „Všetko, čoho sa najviac bojíš? Prečo tam boli len štyri…“ zarazím sa. Len štyri fóbie.

„Aha.“ Obzriem sa naňho ponad plece. „Preto ťa tak volajú.“

Pri pohľade na jeho tvár mi zlyhá hlas. Oči má vytreštené a ústa pootvorené, v tomto svetle vyzerá takmer zraniteľne. Pri inej príležitosti by som jeho výraz opísala ako posvätnú úctu, ale netuším, prečo by sa tak mal pozerať práve na mňa.

Chytí ma za lakeť, palcom mi zľahka zatlačí na jemnú kožu v lakťovej jamke a pritiahne si ma k sebe. Zápästie ma stále štípe ako po skutočnom údere, no vôbec neočervenelo. Tobias mi pritisne pery na líce, potom ma pevnejšie chytí za plecia a priloží mi tvár ku krku, jeho dych ma šteklí na kľúčnej kosti.

Na okamih zmeraviem, potom ho s povzdychom objímem.

„Všetko dobre dopadlo,“ vydýchnem potichu. „Dostali sme sa cez bludisko.“

Zdvihne ruku a prehrabne mi vlasy prstami, pár pramienkov mi zastrčí za ucho a bezmyšlienkovite sa s nimi pohráva. Mlčky na seba hľadíme.

„Ty si ma cez to dostala,“ povie napokon.

Vyschlo mi v hrdle. Snažím sa ignorovať výboje elektriny, ktoré mnou prechádzajú pri každom jeho dotyku. „Ľahko sa hrám na statočnú, keď nebojujem proti vlastnému strachu.“

Spustím ruky, nenápadne si ich utriem do riflí a dúfam, že si to nevšimne.

Ak si to aj všimne, nijako to nedá najavo a prepletie si so mnou prsty.

„Poď,“ povie. „Chcem ti ukázať ešte niečo.“

DVADSIATA ŠIESTA KAPITOLA

RUKA V RUKE KRÁČAME k Jame. Pozorne sledujem, ako silno ho držím. Chvíľami mi moje zovretie pripadá príliš ochabnuté, inokedy sa mi zdá, že pre zmenu tlačím prisilno. Kedysi som nechápala, prečo sa ľudia vodia za ruky, no keď ma Tobias končekom prsta pohladí po dlani, celým telom mi prebehne príjemná triaška a dokonale tomu porozumiem.

„Takže,“ zachytím sa jedinej logickej myšlienky, na ktorú si práve dokážem spomenúť. „Bojíš sa štyroch vecí.“

„Štyroch som sa bál vtedy, štyroch sa bojím teraz,“ prikývne. „Nezmenili sa. Donekonečna to skúšam, ale neurobil som žiadny pokrok.“

„Strachu sa nemôžeš úplne zbaviť,“ pripomeniem mu, „lebo ti stále na niečom záleží. Napríklad na vlastnom živote.“

„Ja viem.“

Schádzame popri okraji Jamy po úzkej cestičke, ktorá vedie ku skalám na dne priepasti. Nikdy som si ju nevšimla, úplne sa stráca v skalnej stene, ale Tobias ju zjavne dobre pozná.

Len nerada naruším príjemné ticho, ale potrebujem sa dozvedieť, ako dopadol jeho test. Musím zistiť, či je divergentný.

„Chystal si sa mi povedať, aký výsledok si dostal na teste.“

„Hm.“ Voľnou rukou sa poškriabe na zátylku. „Záleží na tom?“

„Áno. Chcem to vedieť.“

„Si nejaká náročná,“ usmeje sa.

Prišli sme na koniec cestičky a stojíme na dne priepasti, tvorenom nepravidelnými skalami, ktoré v ostrých uhloch trčia z rozbúrenej vody. Tobias ma vedie hore-dolu po hranatých bralách a cez úzke pukliny. Podrážky tlačím k drsnému povrchu. Na každom kameni zanechávam mokrý odtlačok.

Tobias nájde viac-menej hladkú skalu pri brehu, kde prúd nie je až taký silný, a sadne si, nohy voľne spustí dolu. Zložím sa vedľa neho. Vyzerá, že ho tesná blízkosť zradnej vody vôbec nevyvádza z rovnováhy.

Pustí mi ruku. Sklopím zrak k zubatému okraju skaly.

„Vieš, niektoré veci nehovorím nikomu. Ani najlepším kamarátom.“

Prepletiem si prsty a pevne ich zovriem. Ak mi chce povedať, že je divergentný, ak je to skutočne pravda, nemohol si vybrať lepšie miesto. Popri hukote vody v priepasti nás určite nikto nezačuje. Neviem, prečo ma tá predstava tak znervózňuje.

„Dostal som výsledok, ktorý všetci čakali. Sebazaprenie.“

„Aha.“ Nádej spľasne ako balón. Mýlila som sa.

No predpokladala som, že keby nebol divergentný, test by mu odporúčal Neohrozenosť. Teoreticky, ja som tiež dostala Sebazaprenie, taký výsledok je v systéme. Stalo sa mu to isté? Ak áno, prečo sa neprizná?

„Ale napriek tomu si si vybral Neohrozenosť,“ skonštatujem.

„Nič iné mi nezostávalo.“

„Prečo si musel odísť?“

Už mi nepozerá do očí, ale blúdi pohľadom v priestore pred sebou, ako keby hľadal odpoveď niekde vo vzduchu. Vlastne ju ani nepotrebujem. Na zápästí ma stále štípe úder opaska.

„Musel si sa dostať preč od otca,“ odpoviem si. „Preto si odmietol aj miesto vodcu Neohrozenosti? Aby si sa s ním náhodou nestretol?“

Mykne plecom. „Áno, a okrem toho sa mi nikdy nezdalo, že do Neohrozenosti naozaj patrím. Aspoň nie do tej dnešnej.“

„Ale veď ty si… neuveriteľný,“ hlesnem. Zarazím sa a odkašlem si. „Teda v rámci Neohrozenosti. Bojíš sa len štyroch vecí, to sa len tak nevidí. Ako ti napadlo, že sem nepatríš?“

Pokrčí plecami. Tvári sa, že mu na jeho talente alebo na sláve v Neohrozenosti vôbec nezáleží. S takým názorom by sa hodil skôr do Sebazaprenia. Neviem, čo si o tom mám myslieť.

„Podľa mňa sa statočnosť a obetavosť až tak nelíšia. Keď sa človek celý život učil zabúdať na seba, v nebezpečenstve tak reaguje automaticky. Rovnako dobre by som zapadol do Sebazaprenia.“

Zrazu mi je ťažko na duši. Mne šestnásť rokov tréningu nestačilo. U mňa vždy preváži pud sebazáchovy.

„Čo ja viem… zo Sebazaprenia som odišla, lebo som nebola dosť obetavá, nech som sa akokoľvek snažila.“

„To nie je celkom pravda.“ Usmeje sa na mňa. „Tá Tris, ktorá sa nechala ohadzovať nožmi, aby zachránila kamaráta, alebo udrela môjho otca opaskom, aby ma ochránila, tá obetavá Tris, to si nebola ty?“

Rozumie mi lepšie, než si rozumiem ja sama. Hoci zdanlivo neprichádza do úvahy, že by ku mne mohol niečo cítiť, keď si predstavím, čo všetko mi chýba… no čo keby predsa… Zamračím sa naňho. „Tuším si ma pozorne sledoval.“

„Rád ľudí pozorujem.“

„Možno by si sa najlepšie hodil do Otvorenosti, Štyri, lebo si nanič klamár.“

Položí dlaň na kameň vedľa seba a prsty priloží k mojim. Obzerám si naše ruky. Má dlhé, štíhle prsty. Ruky predurčené na jemné, precízne pohyby. Nie ruky typických Neohrozených, hrubé, drsné a pripravené ničiť.

„Okej.“ Nakloní sa ku mne bližšie, oči mi upiera na bradu, nos a pery. „Pozoroval som ťa, lebo sa mi páčiš.“ Povie to úprimne a trúfalo a vzápätí mi pozrie rovno do očí. „A nevolaj ma Štyri, dobre? Rád zase počujem vlastné meno.“

Konečne priznal, čo si o mne myslí, a úplne ma tým vyviedol z miery. Očervenejú mi líca a z úst vypustím prvé, čo mi napadne: „Ale ty si odo mňa starší… Tobias.“

Usmeje sa na mňa. „Jasné, ten obrovský dvojročný rozdiel je fakt neprekonateľný?“

„Nechcem sa podceňovať,“ bránim sa. „Len tomu nerozumiem. Som mladšia. Nie som pekná…“

Zasmeje sa, smiech akoby mu vychádzal až z hĺbky duše, a zľahka mi priloží pery na sluchu.

„Neklam,“ vydýchnem. „Dobre vieš, že nie. Nie som ani škaredá, ale určite nie som pekná.“

„Fajn. Tak teda nie si pekná. No a čo?“ pobozká ma na líce. „Mne sa páčiš. Úžasne ti to myslí. Si statočná. A keď si zistila, ako je to s Marcusom…“ hlas mu zjemnie, „nepozeráš na mňa tak ako ostatní. Ako na týrané šteniatko alebo niečo podobné.“

„Prečo by som mala? Nie si šteniatko.“

Chvíľočku mi mlčky pozerá do očí. Potom ma pohladká po tvári, nakloní sa ešte bližšie a zľahka si obtrie pery o moje ústa. Pod nami hučí rieka a na členky mi fŕka vodná triešť. Tobias sa široko usmeje a vzápätí pritisne pery k mojim.

V prvom momente rozpačito zmeraviem, takže keď sa odtiahne, nepochybujem, že som niečo pokazila. No vzápätí mi chytí tvár do dlaní, silné prsty mi pevne pritlačí na pokožku a znovu ma pobozká, tentoraz sebavedomejšie, intenzívnejšie. Objímem ho, rukou mu prejdem po krku a vkĺznem do krátkych vlasov.

Chvíľu sa bozkávame hlboko v priepasti, všade okolo nás sa ozýva hukot vody. A keď vstaneme, znovu ruka v ruke, uvedomím si, že keby sme si obaja vybrali inak, možno by sme teraz robili to isté, na bezpečnejšom mieste, v sivom oblečení namiesto čierneho.

DVADSIATA SIEDMA KAPITOLA

RÁNO SA VZNÁŠAM ako pierko a správam sa ako idiot. Podchvíľou si z tváre vyženiem úsmev, ale zakaždým sa prebojuje naspäť. Napokon to vzdám a prestanem ho potláčať. Vlasy si nechám rozpustené a namiesto niektorého z mojich typických rozťahaných tričiek si oblečiem to obtiahnuté s výstrihom, ktoré mi odhaľuje tetovanie.

„Čo sa stalo, že máš takú skvelú náladu?“ spýta sa Christina cestou na raňajky. Oči má ešte opuchnuté od spánku a vlasy sa jej ježia okolo tváre ako strapatá svätožiara.

„No, nič extra,“ prehodím. „Slnko svieti. Vtáčiky spievajú.“

Zdvihne obočie, asi mi tým chce pripomenúť, že kráčame podzemným tunelom.

„Len ju nechaj, nech si užíva,“ povie Will. „Možno to vidíš posledný raz v živote.“

Plesnem ho po ramene a náhlim sa do jedálne. Búši mi srdce, lebo viem, že niekedy v priebehu nasledujúcej polhodiny uvidím Tobiasa. Sadnem si na svoje zvyčajné miesto vedľa Uriaha, oproti nám sedia Will a Christina. Miesto naľavo odo mňa zostalo prázdne. Rozmýšľam, či si Tobias ku mne prisadne, či sa na mňa bude pri raňajkách usmievať, či na mňa bude vrhať rovnako tajné, nenápadné pohľady, akými zvyčajne pozorujem ja jeho. Teda aspoň dúfam, že sú nenápadné.

Schmatnem hrianku z taniera uprostred stola a začnem si ju natierať maslom trochu energickejšie, než by bolo treba. Viem, že vyvádzam ako blázon, ale nemôžem si pomôcť. Rovnako by som sa mohla pokúsiť prestať dýchať.

Vzápätí vojde. Dal si ostrihať vlasy, teraz vyzerajú tmavšie, takmer čierne. Také krátke účesy nosia muži zo Sebazaprenia, uvedomím si zrazu. Usmejem sa naňho a zdvihnem ruku, že ho zavolám k sebe, ale on si sadne k Zekemu a smerom ku mne ani nepozrie. Ruku nechám klesnúť.

Uprene hľadím na hrianku. Úsmev už nemusím potláčať, zmizol aj bez boja.

„Stalo sa niečo?“ spýta sa Uriah s plnými ústami chleba.

Pokrútim hlavou a odhryznem si. Čo som čakala? Áno, bozkávali sme sa, ale to zjavne ešte nemusí znamenať totálny obrat. Možno zmenil názor a už ma nechce. Možno dospel k záveru, že včera urobil chybu.

„Dnes prvýkrát pôjdeme cez bludisko strachu,“ povie Will. „Myslíte, že nám ukážu naše vlastné?“

„Nie,“ pokrúti hlavou Uriah. „Vyskúšate bludisko niektorého trénera. Brat mi to vravel.“

„Jéj, ktorého?“ Christina zrazu ožije.

„Aby si vedel, vôbec nie je fér, že vy máte informácie z prvej ruky a my nie,“ hundre Will a zazerá na Uriaha.

Christina si ho nevšíma. „Dúfam, že to bude Štyri.“

„Prečo?“ vyhŕknem. Otázka vyznie príliš nedôverčivo. Zahryznem si do pery, najradšej by som ju vzala späť.

„Niekto je dnes ako na hojdačke,“ prevráti očami Christina. „Nehovor, že vôbec nie si zvedavá, čoho sa bojí. Tvári sa tak drsne, že mu asi naháňajú strach cukríky a nádherný východ slnka alebo niečo také. Aby si to vykompenzoval.“

Pokrútim hlavou. „To sa mi k nemu nehodí.“

„Ako to môžeš vedieť?“

„Predpokladám.“

Spomeniem si na Tobiasovho otca v jeho bludisku. Určite by nepripustil, aby tú scénu niekto videl. Pozriem naňho. Na sekundu sa nám stretnú oči. V jeho pohľade nezbadám ani náznak citu. Vzápätí sa odvráti.

* * *

Lauren, trénerka kandidátov z Neohrozenosti, stojí pred bludiskom s rukami vbok.

„Pred dvoma rokmi,“ začne, „som sa bála pavúkov, zadusenia, uväznenia medzi stenami, ktoré sa približujú k sebe, vyhodenia z Neohrozenosti, nekontrolovateľného krvácania, zrazenia vlakom, smrti otca, verejného poníženia a únosu mužmi bez tváre.“

Všetci na ňu prekvapene zízajú.

„Väčšinu z vás čaká v bludisku desať až pätnásť prekážok. Taký je priemerný počet,“ povie.

„A najmenší? Aký bol najmenší?“ spýta sa Lynn.

„Za posledných pár rokov,“ odpovie Lauren, „štyri.“

Na Tobiasa som nepozrela, odkedy sme sedeli v jedálni, ale teraz si nemôžem pomôcť. Hľadí do zeme. Napadlo mi, že štyri je nezvyčajne nízky počet, keď mu prischol ako prezývka, no netušila som, že to je sotva polovica priemeru.

Škaredo zazerám na vlastné topánky. Je výnimočný. A teraz na mňa ani nepozrie.

„Dnes nezistíte, koľko prekážok máte vy,“ pokračuje Lauren. „Simulácia je nastavená na moje bludisko, takže namiesto vlastného strachu budete prekonávať môj.“

Veľavravne pozriem na Christinu. Mala som pravdu, Štyri nás do svojho bludiska nepustí.

„Dnes si to potrebujete len nacvičiť, takže každý bude čeliť jednému môjmu strachu, aby ste zistili, ako simulácia funguje.“

Lauren nám náhodne pridelí prekážky. Stála som vzadu, takže pôjdem medzi poslednými. Ušiel sa mi únos.

Pri čakaní nie som pripojená na počítač, takže nemôžem sledovať simuláciu, vidím len reakcie ľudí. Aspoň ma to účinne rozptyľuje od myšlienok na Tobiasa. Zatínam päste, keď Will zo seba zhadzuje neviditeľné pavúky a Uriah rukami odtláča neexistujúce steny, uškŕňam sa, keď Peter očervenie ako rak pri verejnom ponížení, hoci netuším, čo sa mu naozaj stalo. Potom konečne prídem na rad.

Prekážka sa mi veľmi nepozdáva, no doteraz som vedela ovplyvniť každú simuláciu a vyskúšala som si Tobiasovo bludisko, takže keď mi Lauren vpichne injekciu do krku, neznepokojuje ma žiadna zlá predtucha.

Potom sa svet okolo mňa zmení a vrhnú sa na mňa únoscovia. Z betónu pod nohami je zrazu tráva, cudzie ruky ma zdrapia za ramená a zapchajú mi ústa. V tme nič nevidím.

Stojím pri priepasti. Počujem hukot vody. Zvriesknem do ruky, ktorá mi zakrýva ústa, vzpieram sa a snažím sa vyslobodiť, no ruky ma držia príliš silno, únoscov nepremôžem. Hlavou mi prebleskne pád do tmy, rovnaká predstava, aká ma dodnes máta v nočných morách. Znovu zvriesknem, vrieskam, až kým ma nezačne bolieť hrdlo, z očí sa mi derú horúce slzy.

Vedela som, že sa po mňa vrátia, vedela som, že sa nevzdajú, keď im prvý pokus nevyšiel. Znovu kričím – nie o pomoc, lebo mi nikto nepomôže, ale preto, že zoči-voči neodvratnej smrti by každý normálny človek kričal.

„Zastav to,“ ozve sa prísny hlas.

Ruky zmiznú a svetlá sa rozsvietia. Opäť stojím na betóne v známej miestnosti. Celá sa trasiem, klesnem na kolená a skryjem si tvár do dlaní. Zlyhala som. Stratila som zdravý úsudok, stratila som rozum. Laurenin strach sa premenil na môj vlastný.

A všetci ma videli. Tobias ma videl.

Počujem kroky. Tobias ku mne pripochoduje a zdvihne ma na nohy.

„Dočerta, čo to malo znamenať, drevo?“

„Ja…“ namiesto výdychu zaštikútam. „Ja som ne…“

„Spamätaj sa! Vyzeráš mizerne.“

Niečo sa vo mne zlomí. Prestanem plakať. Telom sa mi preženie vlna horúčavy a spáli všetku slabosť. Takú mu vrazím, až ma zabolia hánky. Na tvári mu zostane krvavočervená stopa. Navzájom sa prebodávame pohľadom.

„Sklapni,“ zavrčím, vytrhnem si ruku z jeho zovretia a odkráčam preč.

DVADSIATA ÔSMA KAPITOLA

PEVNEJŠIE SI PRITIAHNEM bundu okolo pliec. Už dávno som nebola vonku. Na tvár mi dopadajú bledé slnečné lúče a pozorujem obláčiky, do ktorých sa mi vo vzduchu zráža dych.

Aspoň niečo sa mi podarilo: presvedčila som Petra a jeho kamošov, že sa ma už nemajú prečo obávať. Len musím urobiť všetko pre to, aby som im zajtra, keď pôjdem cez vlastné bludisko, dokázala opak. Včera som verila, že zlyhanie neprichádza do úvahy. Dnes si už nie som taká istá.

Prehrabnem si vlasy rukami. Už sa mi nechce plakať. Zapletiem si vrkoč a upevním ho gumičkou, ktorú nosievam na zápästí. Už sa cítim takmer sama sebou. Presne to potrebujem: spomenúť si, kto vlastne som. Tris sa predsa nenechá zastaviť maličkosťami, ako sú chalani a smrteľné hrozby.

Zasmejem sa a pokrútim hlavou. Naozaj?

Začujem trúbenie vlaku. Koľajnice sa stáčajú okolo hlavného stanu Neohrozenosti a strácajú sa v nedohľadne. Kde sa začínajú? A kde končia? Ako vyzerá svet, do ktorého už nevedú? Priblížim sa k nim.

Najradšej by som išla domov, ale nemôžem. Eric nás v návštevný deň varoval, aby sme na rodičoch príliš nelipli. Keby som ich navštívila, zradila by som Neohrozenosť a to si nemôžem dovoliť. No Eric nám nezakázal navštevovať ľudí z iných frakcií a mama ma predsa poslala za Calebom.

Viem, že nesmiem odísť bez dozoru, ale to ma nezastaví. Kráčam čoraz rýchlejšie, napokon sa rozbehnem. Zaberám rukami, chvíľu šprintujem popri poslednom vagóne, a keď sa mi naskytne príležitosť, chytím držadlo a vtiahnem sa dnu. Myknem sa, keď mi utrápeným telom prebehne bolesť z nárazu.

Ľahnem si na podlahu vagóna, kúsok odo dverí, a sledujem, ako hlavný stan Neohrozenosti mizne v diaľke. Nechcem sa vrátiť, no rozhodnutie vzdať sa a žiť medzi bezprizornými by bola tá najodvážnejšia vec, akú som kedy urobila, a dnes sa cítim ako zbabelec.

Vzduch mi prúdi ponad telo a víri medzi prstami. Vystrčím ruku z vagóna, takže ňou tlačím proti vetru. Nemôžem sa vrátiť, odkiaľ som prišla, ale môžem nájsť aspoň časť domova. Caleb so mnou žije vo všetkých spomienkach na detstvo, tvorí neodmysliteľnú súčasť mojej podstaty.

V centre mesta vlak spomalí. Posadím sa a sledujem, ako nízke stavby postupne vystriedajú mrakodrapy. Informovanosť sídli v obrovských kamenných budovách tesne pri močiari. Chytím sa držadla a trochu sa vykloním von, aby som videla, kam koľaje smerujú. Klesajú na úroveň ulice a potom sa stáčajú na východ. Vo vzduchu sa mieša zápach močiara a mokrého chodníka.

Vlak skĺzne nižšie a spomalí. Vyskočím. Dopadnem tak tvrdo, až sa mi roztrasú nohy a pár krokov prebehnem, aby som nestratila rovnováhu. Kráčam stredom ulice, smerom na juh, k močiaru. Prázdnota sa tiahne, kam až dovidím, hnedá rovina sa zlieva s horizontom.

Zabočím doľava. Nado mnou sa týči sídlo Informovanosti, tmavé a neznáme. Ako tam Caleba nájdem?

Informovaní si o všetkom robia záznamy, majú to v povahe. Musia mať teda nejakú evidenciu aj o kandidátoch. Potrebujem nájsť niekoho, kto má k tomu prístup. Prezerám si budovy. Logika mi hovorí, že najdôležitejšia by mala byť tá v strede. Môžem začať aj tam.

Všade sa hemžia členovia frakcie. Pravidlá im prikazujú, aby mali na sebe minimálne jeden kus modrého oblečenia, lebo modrá vraj upokojuje myseľ a „pokojná myseľ je čistá myseľ“. Modrá sa stala aj poznávacím znamením ich frakcie. Teraz mi pripadá nesmierne žiarivá. Už som si zvykla na tlmené svetlo a tmavé oblečenie.

Chystám sa pretláčať davom, uhýbať lakťom a mrmlať „dovolíte“, ako vždy dosiaľ, ale netreba. Tris z Neohrozenosti si všimne každý. Dav sa rozostúpi a cestou ma sledujú všetky oči. Vytiahnem si gumičku z vlasov a rozpustím si ich, než vojdem prednými dverami.

Tesne za vchodom zastanem a zakloním hlavu. Ocitla som sa v obrovskej, tichej miestnosti, kde cítiť zápach zaprášených kníh. Pod nohami mi vŕzgajú drevené parkety. Steny na oboch stranách miestnosti lemujú regály s knihami, ale asi slúžia skôr na ozdobu, lebo stoly v strede sú zapratané počítačmi. Papierové knihy nikto nečíta, všetci napäto, sústredene hľadia na obrazovky.

Mohlo mi napadnúť, že sídlo Informovanosti je vlastne obrovská knižnica. Moju pozornosť upúta portrét na náprotivnej stene. Je dvakrát vyšší a štyrikrát širší než ja a znázorňuje príťažlivú ženu s vodnatými sivými očami skrytými za okuliarmi. Jeanine. Pri pohľade na ňu mi vzkypí žlč. Ona zastupuje Informovanosť vo vláde, ona zverejnila článok o mojom otcovi. Neznášala som ju, odkedy sa na ňu otec začal pravidelne sťažovať pri večeri, ale teraz ju nenávidím.

Pod ňou visí obrovská tabuľa s nápisom POZNANÍM K PROSPERITE.

Prosperita. Ja tomu slovu prikladám negatívny význam. V Sebazaprení ním označujeme pôžitkárstvo.

Ako sa Caleb mohol dobrovoľne pridať k takým ľuďom? Všetky ich aktivity a ciele mi pripadajú nesprávne. No on si asi myslí to isté o Neohrozenosti.

Prejdem k stolu pod portrétom. Mladý muž pri stole ani nezdvihne oči, keď sa spýta: „Môžem vám nejako pomôcť?“

„Hľadám jedného kandidáta. Volá sa Caleb. Neviete, kde by som ho mohla nájsť?“

„Nemám povolenie odovzdávať žiadne osobné informácie,“ povie bezvýrazne a ťukne do obrazovky pred sebou.

„Je to môj brat.“

„Nemám povolenie…“

Buchnem dlaňou do stola. Chlapík sa s trhnutím preberie z tranzu a zahľadí sa na mňa ponad okuliare. Niekoľko hláv sa otočí mojím smerom.

„Povedala som,“ prehovorím rázne, „že niekoho hľadám. Patrí medzi kandidátov. Môžete mi aspoň povedať, kde ich nájdem?“

„Beatrice?“ ozve sa hlas spoza môjho chrbta.

Obzriem sa. Za mnou stojí Caleb s knihou v ruke. Podrástli mu vlasy, takže sa mu vlnia okolo uší. Má modré tričko a na očiach hranaté okuliare. Zmenil sa a už ho nesmiem milovať, ale aj tak sa k nemu plnou parou rozbehnem a objímem ho.

„Máš tetovanie,“ podotkne priduseným hlasom.

„A ty zase okuliare,“ vrátim mu to. Odtiahnem sa a prižmúrim oči. „Caleb, odjakživa vidíš perfektne. Čo tým chceš naznačiť?“

„Hm…“ poobzerá sa po stoloch okolo nás. „Poď. Vypadneme odtiaľto.“

Opustíme budovu a prejdeme cez ulicu. Musím takmer bežať, aby som s ním udržala krok. Oproti sídlu Informovanosti bol kedysi park, z ktorého zostala len pustatina posiata niekoľkými zhrdzavenými kovovými sochami. Jedna znázorňuje plechového mamuta, iná pripomína fazuľu, takú obrovskú, že pri nej vyzerám ako trpaslík.

Zastaneme na betóne neďaleko kovovej fazule, okolo ktorej posedávajú malé skupinky Informovaných s novinami alebo s časopismi. Caleb si zloží okuliare a strčí si ich do vrecka, potom si prehrabne vlasy rukou. Nervózne sa vyhýba môjmu pohľadu, ako keby bol v rozpakoch. Možno by som sa mala takisto hanbiť. Som potetovaná, mám rozpustené vlasy a priliehavé oblečenie. Lenže ja sa nehanbím.

„Čo tu robíš?“ spýta sa.

„Chcela som ísť domov, ale nemôžem. Tak som sa vybrala za tebou.“

Stisne pery.

„Len sa nezblázni od radosti,“ dodám.

„No tak,“ zahriakne ma. „Ver mi, nesmierne rád ťa vidím. Ale nemala si sem chodiť. Uvedomuješ si, že porušuješ pravidlá, však?“

„Kašlem na to,“ odseknem. „Kašlem na to, jasné?“

„Radšej by si nemala,“ napomenie ma mierne, s vyčítavým pohľadom, ktorý tak dobre poznám. „Na tvojom mieste by som sa nechcel dostať do problémov s vedením Neohrozenosti.“

„Čo to má znamenať?“

Odpoveď dobre poznám. Neohrozenosť považuje za najkrutejšiu frakciu, to je všetko.

„Nechcem, aby sa ti niečo stalo. Nemusíš sa na mňa toľko hnevať,“ povie a nakloní hlavu. „Čo sa tam s tebou vlastne stalo?“

„Nič. Nič sa mi nestalo.“ Zavriem oči a rukou si pošúcham zátylok. Aj keby som mu mohla všetko vysvetliť, neurobila by som to. Nevládzem o tom ani rozmýšľať.

„Myslíš…“ pozrie si na topánky. „Myslíš, že si sa rozhodla správne?“

„Podľa mňa taká možnosť ani neexistovala. A čo ty?“

Poobzerá sa. Okoloidúci si nás zvedavo premeriavajú. Caleb mihá pohľadom z jednej tváre na druhú. Možno ho znervózňujú oni, nie vlastné okuliare alebo moje tetovania. Schmatnem ho za ruku a zatiahnem ho pod oblúk kovovej fazule. Kráčame popod jej dutý spodok. Všade vidím svoj odraz, pokrútený na zakriveným stenách a prerušovaný škvrnami hrdze a špiny.

„Čo sa deje?“ spýtam sa a prekrížim si ruky na hrudi. Až teraz si všimnem, že má tmavé kruhy pod očami. „Nejaký problém?“

Caleb si oprie dlaň o kovovú stenu. Krivé zrkadlo jeho hlavu zmenšilo a z jednej strany sploštilo, ruku mu zdanlivo vykrúca naopak. Ja pre zmenu vyzerám ako malý súdok.

„Niečo sa vo veľkom plánuje, Beatrice. Naozaj vo veľkom.“ Vo vytreštených očiach má sklený pohľad. „Neviem presne, o čo ide, ale ľudia sa stále niekam ponáhľajú a potichu sa dohadujú, Jeanine takmer každý deň reční o úpadku Sebazaprenia.“

„Veríš jej?“

„Nie. Možno. Ja ne…“ pokrúti hlavou. „Už vôbec neviem, čomu mám veriť.“

„Ale vieš,“ pripomeniem mu prísne. „Poznáš našich rodičov. Poznáš našich kamarátov. Myslíš, že Susanin otec je nejaký netvor?“

„Ale poznám ich naozaj dobre? Koľko nám toho o sebe prezradili? Nemohli sme sa na nič pýtať, Beatrice, nikdy nám nič nepovedali! A tu…“ Pozrie hore. Sledujem jeho pohľad a v malom plochom zrkadle vysoko nad nami uvidím naše figúrky. Maličké ako nechty. To je pravdivý odraz, pomyslím si, presne takí malí a bezvýznamní skutočne sme. „Tu sú informácie voľne dostupné, pre každého,“ pokračuje.

„Nie si v Otvorenosti Caleb. Tu sú aj klamári. Ľudia, ktorí sú dosť bystrí na to, aby ťa zmanipulovali.“

„Myslíš, že by som si nevšimol, keby mnou niekto manipuloval?“

„Ak sú takí múdri, ako predpokladáš, tak nie.“

„Netušíš, o čom rozprávaš,“ pokrúti hlavou.

„Ale hej. Myslíš, že nemám ani šajnu, ako vyzerá skazená frakcia? Preboha, veď prechádzam výcvikom do Neohrozenosti!“ vybuchnem. „Ibaže ja aspoň viem, do čoho idem, Caleb. Ty si sa rozhodol ignorovať niečo, čo vieme odjakživa – že tvoji noví kolegovia sú arogantní a chamtiví a nemajú za lubom nič dobré.“

„Myslím, že by si mala ísť, Beatrice,“ povie prísne.

„S radosťou,“ odseknem. „Aha, asi ťa to nebude zaujímať, ale mama ti odkazuje, že máš preskúmať simulačné sérum.“

„Ty si sa s ňou stretla?“ Zatvári sa dotknuto. „Prečo neprišla aj…“

„Lebo Informovaní už členov Sebazaprenia na svoje územie nepúšťajú. Žeby ti tú informáciu zatajili?“

Odstrčím ho z cesty, vyjdem zo zrkadlovej jaskyne pod sochou a vyštartujem po chodníku. Vôbec som sa sem nemala trepať. Jama mi oproti tomuto pripadá ako domov. Tam aspoň viem, na čom som: na šikmej ploche.

Dav na chodníku zredne, zdvihnem oči, aby som zistila prečo. Pár metrov predo mnou stoja dvaja chlapi v modrom s prekríženými rukami.

„Ty,“ osloví ma jeden, „budeš musieť ísť s nami.“

* * *

Jeden muž kráča tak tesne za mnou, že na zátylku cítim jeho dych. Druhý ma vedie do knižnice a odtiaľ troma chodbami k východu. Za knižnicou už podlahu netvoria parkety, ale biele dlaždice, a steny žiaria ako v miestnosti, kde som podstúpila test. Od strieborných dverí výťahu sa odráža svetlo, privieram oči, aby som aspoň niečo videla.

Snažím sa nestratiť nervy. Kladiem si otázky z tréningu v Neohrozenosti. Čo urobíš, keď ťa niekto napadne zozadu? Predstavujem si, že vrážam lakeť do brucha alebo rozkroku a utekám. Škoda, že nemám pištoľ. Tak uvažujú Neohrození a naučila som sa to aj ja.

Čo ak na teba zaútočia dvaja ľudia naraz? Sledujem prvého chlapa po prázdnej, osvetlenej chodbe a vedie ma do nejakej kancelárie. Steny sú zo skla. Už asi viem, ktorá frakcia navrhla budovu mojej bývalej školy.

Za kovovým stolom sedí žena z portrétu v knižnici a z novinových článkov, v ktorých Informovanosť brojí proti Sebazapreniu. Ako dlho už jej tvár nenávidím? Ani sa nepamätám.

„Sadni si,“ zavelí Jeanine a zaostrí na mňa vodnaté sivé oči. Jej hlas mi tiež pripadá povedomý, najmä keď znie nahnevane.

„Radšej nie.“

„Sadni!“ zopakuje. Áno, určite ten hlas odniekiaľ poznám.

Počula som ju na chodbe, keď sa rozprávala s Ericom, tesne predtým, než na mňa chalani zaútočili. Spomínala divergentných. A ešte raz predtým, v…

„V simulácii som počula váš hlas,“ poviem. „Myslím na teste.“

Ona je to nebezpečenstvo, pred ktorým ma varovala Tori aj mama, ona chce zničiť divergentných. Sedí rovno predo mnou.

„Správne. Test predpokladov je bezkonkurenčne najvýznamnejší úspech mojej vedeckej kariéry,“ podotkne. „Vyhľadala som si tvoj výsledok, Beatrice. Pri teste podľa všetkého nastali problémy. Nebol zaznamenaný a tvoj výsledok museli zapísať ručne. Vedela si o tom?“

„Nie.“

„Vedela si, že si jedna z dvoch ľudí, ktorým vyšlo Sebazaprenie, ale prestúpili do Neohrozenosti?“

„Nie,“ poviem a prehltnem šok. Iba ja a Tobias? Lenže jeho výsledok bol pravdivý a môj nie. Takže je jediný.

Keď si naňho pomyslím, zovrie sa mi žalúdok. Teraz mi jeho výnimočnosť môže byť ukradnutá. Povedal, že vyzerám mizerne.

„Prečo si si vybrala Neohrozenosť?“ spýta sa Jeanine.

„Načo to potrebujete vedieť?“ Snažím sa stíšiť hlas, ale nedarí sa mi. „Chcete mi vynadať, že som opustila svoju frakciu a prišla sa pozrieť na brata? Najprv frakcia, potom krv, či ako sa to hovorí?“ Odmlčím sa. „A prečo som vlastne u vás v kancelárii? Veď vy ste vraj nejaká dôležitá medzi vašimi.“

Hádam jej to trochu zrazí hrebienok.

Na sekundu stisne pery. „Napomínanie prenechám kompetentným z Neohrozenosti,“ povie a oprie sa v kresle.

Položím ruky na operadlo kresla, na ktoré som si odmietla sadnúť, a zatnem doň prsty. Za Jeanine je okno s výhľadom na mesto. Vzdialený vlak práve lenivo vyberá zákrutu.

„A čo sa týka dôvodu tvojej prítomnosti u mňa, typickou črtou mojej frakcie je zvedavosť a pri kontrole tvojich záznamov som narazila na ďalšiu anomáliu, ku ktorej došlo v priebehu jednej simulácie. Znovu nebola zaznamenaná. Vieš o tom niečo?“

„Ako ste sa dostali k mojim záznamom? Myslela som, že k nim majú prístup iba Neohrození.“

„Lenže simulácie vyvinula Informovanosť, takže sme s Neohrozenosťou uzavreli istú… dohodu, Beatrice.“ Nakloní hlavu a usmeje sa na mňa. „Záleží mi výlučne na spôsobilosti našej technológie. Ak pri tebe zlyháva, musím zaručiť, aby sa chyba odstránila, rozumieš?“

Rozumiem len jednému: vodí ma za nos. Nezáleží jej na technológii, má podozrenie, že výsledok môjho testu niekto zmanipuloval. Snaží sa vyňuchať divergentných, presne ako vodcovia Neohrozenosti. Už viem, prečo mama chcela, aby Caleb preskúmal simulačné sérum: lebo ho vyvinula Jeanine.

Lenže prečo ju moja schopnosť ovplyvňovať simulácie tak znepokojuje? Prečo by mala zaujímať práve šéfku Informovanosti?

Ani na jednu otázku nepoznám odpoveď. No jej pohľad mi pripomína výraz v očiach bojového psa zo simulácie na teste – zračí sa v ňom zúrivé nepriateľstvo. Chce ma roztrhať na kúsky. Teraz si nemôžem ľahnúť a predstierať podriadenosť. Treba vyceriť tesáky.

Srdce mi bije až v krku.

„Neviem, ako to funguje,“ začnem, „ale z tej gebuziny v striekačke mi prišlo strašne zle. Možno sa tréner pri simulácii tak bál, že ho ogrcám, že zabudol zaznamenať výsledok. Po teste ma tiež rozbolelo brucho.“

„Máš všeobecne citlivý žalúdok, Beatrice?“ hlas má ostrý ako žiletka. Vymanikúrovanými nechtami klopká po doske stola.

„Odjakživa,“ odpoviem čo najľahostajnejšie. Pustím operadlo kresla a obídem ho, aby som si mohla sadnúť. Nesmiem sa tváriť napäto, hoci sa mi vnútornosti zvíjajú ako klbko hadov.

„V simuláciách sa ti výborne darilo,“ skonštatuje. „Čomu pripisuješ ľahkosť, s ktorou ich zvládaš?“

„Som odvážna,“ vyhlásim a zízam jej rovno do očí. Ostatné frakcie hádžu všetkých Neohrozených do jedného vreca. Považujú ich za neotesaných, agresívnych, impulzívnych či dokonca drzých. Musím splniť jej očakávania. Uškrniem sa na ňu. „Som najlepšia kandidátka zo všetkých. Môžu si gratulovať.“

Nakloním sa dopredu a položím si lakte na kolená. Ak ju chcem presvedčiť, musím zájsť ešte ďalej.

„Chcete vedieť, prečo som si vybrala Neohrozenosť?“ spýtam sa. „Lebo som sa na smrť nudila.“ Len smelo do toho! Klamať sa nesmie polovičato. „Už sa mi nechcelo hrať sa na poslušnú ľudomilku, musela som odtiaľ vypadnúť.“

„Rodičia ti teda nechýbajú?“ spýta sa precítene.

„Čo by mi malo chýbať? Že mi vynadali zakaždým, keď som sa pozrela do zrkadla? Že som pri večeri musela držať jazyk za zubami?“ Pokrútim hlavou. „Nie, fakt mi nechýbajú. Už s nimi nechcem mať nič spoločné.“

Tá lož ma cestou páli v hrdle, a možno sú to len slzy, ktoré potláčam. Predstavujem si mamu, ako za mnou stojí s nožnicami a s vľúdnym úsmevom mi strihá vlasy, a chce sa mi kričať, nie ju takto urážať.

„Môžem teda predpokladať…“ Jeanine našpúli pery a na pár sekúnd sa odmlčí, „že súhlasíš s článkami o politickom vedení mesta?“

S článkami, ktoré mojich rodičov označujú za skazených, mocichtivých, pokryteckých diktátorov? S článkami, ktoré skrývajú nenápadné hrozby a náznaky revolúcie? Chce sa mi z nich vracať. Pri pomyslení, že ich má pod palcom ona, by som ju najradšej zaškrtila.

Usmejem sa.

„Stopercentne,“ poviem.

* * *

Nejaký jej poskok, chlapík v modrej košeli a slnečných okuliaroch, ma vezie naspäť do hlavného stanu Neohrozenosti v elegantnom striebristom aute. Ešte som také nevidela. Motor beží takmer potichu. Keď sa naň opýtam, vodič mi povie, že jazdí na slnečný pohon a spustí zdĺhavé vysvetlenie, ako panely na streche menia slnečné žiarenie na energiu. Asi po minúte prestanem počúvať a hľadím z okna.

Neviem, čo mi urobia, keď sa vrátim. Mám podozrenie, že nič príjemné. Predstavím si, ako sa mi nohy hompáľajú nad priepasťou, a zahryznem si do pery.

Keď zastaneme pri sklenej budove nad Jamou, pri dverách ma už čaká Eric. Chytí ma za rameno a vtiahne dovnútra, ani šoférovi nepoďakuje. Drží ma tak pevne, že mi určite narobí modriny.

Zastane medzi mnou a dverami, ktoré vedú dnu. Začne si praskať hánky, ale inak stojí úplne nehybne.

Mimovoľne sa strasiem.

Okrem vlastného dychu, ktorý sa každou sekundou zrýchľuje, počujem len pukanie jeho kĺbov. Keď skončí, Eric si prepletie prsty pred sebou.

„Vitaj naspäť, Tris.“

Blíži sa ku mne, starostlivo kladie nohu pred nohu.

„Ako…“ začne potichu, „presne,“ dodá už hlasnejšie, „ti to napadlo?“

„Ja…“ Stojí tak blízko, že vidím dierky, z ktorých mu trčia kovové krúžky. „Neviem.“

„Mám pokušenie obviniť ťa zo zrady, Tris. Ešte si nepočula heslo najprv frakcia, potom krv?“

Už som Erica videla robiť príšerné veci. Počula som ho príšerné veci hovoriť. No nikdy som ho nevidela takto. Už sa nespráva ako nebezpečný šialenec, dokonale sa ovláda a váži každé slovo. Ticho a opatrne.

Po prvý raz si uvedomím, kto Eric vlastne je: špión Informovanosti prezlečený za Neohrozeného, génius a zároveň sadista, lovec divergentných.

Najradšej by som ušla.

„Nepáčil sa ti život v novej frakcii? Žeby si ľutovala svoje rozhodnutie?“ Eric zdvihne obočie prešpikované kovom a na čele sa mu objavia vrásky. „Rád by som počul vysvetlenie, prečo si zradila Neohrozenosť, seba aj mňa,“ pobúcha sa po hrudi, „keď si sa vybrala do sídla inej frakcie.“

„Ja…“ zhlboka sa nadýchnem. Keby zistil, čo som zač, zabil by ma. Cítim to.

Zovrie ruky do pästí. Som tu sama, ak mi niečo urobí, nikto to neuvidí, nikto sa to nedozvie.

„Ak mi to nevysvetlíš, možno budem musieť opätovne zvážiť tvoje miesto v poradí. Alebo, keďže zjavne tak visíš na svojej bývalej frakcii, miesta tvojich kamarátov. Možno potom ma to malé dievčisko zo Sebazaprenia, ktoré v sebe skrývaš, bude brať vážnejšie.“

V prvom momente si pomyslím, že to nemôže urobiť, že by to nebolo spravodlivé. Vzápätí si uvedomím, že by to určite urobil, neváhal by ani sekundu. A odhadol ma výborne – pri pomyslení, že by moje nezodpovedné správanie mohlo niekoho iného pripraviť o miesto vo frakcii, ma srdce až zabolí od strachu.

Vyskúšam to ešte raz. „Ja…“

No nevládzem dýchať.

Vtom sa otvoria dvere. Vojde Tobias.

„Vypadni,“ povie Eric, hlasnejšie a menej monotónne. Väčšmi mi pripomína Erica, ktorého poznám. Zmení sa aj výraz jeho tváre, už sa netvári tak kamenne. Ohromene naňho hľadím, nechce sa mi veriť, ako ľahko vie nasadiť a zložiť masku. Rozmýšľam, čo tým sleduje.

„Nie,“ povie Tobias. „Je to len bláznivá baba. Nemusíš ju sem ťahať a vypočúvať ju.“

„Bláznivá baba,“ vyprskne Eric. „Podľa teba by bláznivá baba skončila prvá?“

Tobias si stisne koreň nosa a pozrie na mňa pomedzi prsty. Snaží sa mi niečo naznačiť. Horúčkovito premýšľam. Čo mi Štyri v poslednom čase radil?

Napadne mi jediné odporúčanie: predstieraj trochu zraniteľnosti.

Už to raz zabralo.

„Ja… ja som sa len strašne hanbila a nevedela som, čo mám robiť.“ Strčím si ruky do vreciek a hľadím na zem. Potom sa tak silno štipnem do nohy, až mi do očí vhŕknu slzy, pozriem na Erica a zafňukám. „Ja som sa pokúsila… a…“ pokrútim hlavou.

„O čo si sa pokúsila?“ spýta sa Eric.

„Pobozkať ma,“ dopovie Tobias. „Poslal som ju do čerta a ona zdrhla ako päťročné decko. Nespáchala nič strašné, akurát totálnu kravinu.“

Obaja čakáme.

Eric mihá pohľadom zo mňa na Tobiasa a rehoce sa, príliš nahlas, príliš dlho. Jeho smiech znie hrozivo a driape mi nervy ako brúsny papier. „Nie je na teba trochu starý, Tris?“ spýta sa nakoniec, zase s úsmevom.

Utriem si líce, akoby som zotierala slzu. „Môžem už ísť?“

„Môžeš,“ prikývne Eric, „ale už nikdy nesmieš odísť bez dozoru, rozumieš?“ otočí sa k Tobiasovi. „A ty mi zaručíš, že sa už nikto z prestúpených nerozbehne preč, jasné? A že sa na teba nebudú hádzať žiadne bláznivé ženské.“

Tobias prevráti oči. „Okej.“

Vyjdem z miestnosti a vrátim sa von. Vytriasam si ruky, aby som sa zbavila trémy. Sadnem si na chodník a objímem si kolená.

Sedím tam so sklonenou hlavou a zavretými očami, netuším ako dlho, možno dvadsať minút, možno hodinu. Potom sa znovu otvoria dvere a prichádza ku mne Tobias.

Vstanem, prekrížim si ruky a čakám na prednášku. Vrazila som mu a naštvala som vodcov Neohrozenosti, určite mi vynadá.

„Čo je?“ snažím sa to urýchliť.

„Si v poriadku?“ zvraští obočie a jemne sa mi dotkne líca. Odstrčím mu ruku.

„No,“ začnem, „najprv si ma pred všetkými sfúkol, potom som si musela pokecať so ženskou, ktorá chce zničiť moju bývalú frakciu, a nakoniec Eric takmer vyrazil mojich kamošov z Neohrozenosti! Jasné, vyzerá to na úžasný deň, Štyri.“

Pokrúti hlavou a zahľadí sa na ošarpanú tehlovú budovu napravo, ktorá pôsobí ako päsť na oko vedľa elegantnej sklenej veže za mnou. Určite je prastará, tehly sa už predsa dávno nepoužívajú.

„Prečo sa vlastne staráš?“ spýtam sa. „Môžeš byť buď bezcitný tréner, alebo starostlivý frajer.“ Pri slove frajer sa zarazím, neplánovala som ho tak ledabolo vypustiť z úst, ale už sa stalo. „Nemôžeš sa hrať na obidvoch naraz.“

„Nie som bezcitný,“ zamračí sa na mňa. „Ráno som sa ťa snažil ochrániť. Čo myslíš, ako by zareagoval Peter a jeho tupí nohasledi, keby zistili, že sme…“ Vzdychne. „To by ti nikdy neprešlo. Do smrti by tvrdili, že si poskočila v poradí len vďaka mne, nie zásluhou vlastnej šikovnosti.“

Otvorím ústa, že budem protestovať, no nevydám ani hláska. Napadne mi pár sarkastických poznámok, ale radšej si ich nechám pre seba. Má pravdu. Horúce líca si ochladím studenými rukami.

„Nemusel si ma uraziť, len aby si im niečo dokázal,“ zamrmlem nakoniec.

„A ty si nemusela bežať za bratom len preto, že som bol trochu drsný,“ povie. Poškriabe sa na zátylku. „Inak – vyšlo mi to, že?“

„Hej, a ja som si to odniesla.“

„Nečakal som, že ťa to tak odrovná.“ Potom sklopí oči a pokrčí plecami. „Občas zabúdam, že ti môžem ublížiť. Že nie si nezraniteľná.“

Zasuniem si ruky do vreciek a pohojdávam sa zo špičiek na päty. Premôže ma podivný pocit – sladké, boľavé omámenie. Dovolil si to len preto, že sa spoliehal na moju silu.

Doma bol ten silnejší vždy Caleb, vedel zabudnúť sám na seba, mal prirodzene dané všetky vlastnosti, ktoré si rodičia tak cenili. O mojich schopnostiach ešte nikto nemal takú vysokú mienku.

Postavím sa na špičky, zdvihnem hlavu a pobozkám ho. Dotýkame sa len perami.

„Si génius, vieš o tom?“ neveriacky pokrútim hlavou. „Vždy presne odhadneš, čo treba robiť.“

„Len preto, že som dlho premýšľal…“ začne a letmo ma pobozká, „ako by sme to zvládli, keby sme my dvaja…“ odtiahne sa trošku ďalej a usmeje sa na mňa. „Inak, dobre som počul? Povedala si, že som tvoj frajer, Tris?“

„Nie celkom.“ Pokrčím plecami. „Prečo? Chcel by si byť?“

Jemne mi priloží ruky na krk a palce pod bradu, nakloní mi hlavu dozadu a pritisne čelo k môjmu. Chvíľočku tam len stojí so zavretými očami a dýcha môj vzduch. V končekoch prstov mu pulzuje krv. Na tvári ma hladká jeho zrýchlený dych. Pôsobí nervózne.

„Áno,“ povie konečne. Vzápätí sa mu úsmev z tváre vytratí. „Podľa teba sme ho presvedčili, že si len bláznivá baba?“

„Dúfam. Niekedy mi príde vhod, že som taká malá. Lenže pochybujem, že som presvedčila aj Informovaných.“

Spustí kútiky úst a vážne na mňa pozrie. „Musím ti povedať niečo dôležité.“

„Čo?“

„Teraz nie.“ Rýchlo sa poobzerá. „Počkaj ma tu večer o pol dvanástej. Nikomu nehovor, kam ideš.“

Prikývnem. Tobias sa odvráti a zmizne tak rýchlo, ako prišiel.

* * *

„Kde si trčala celý deň?“ spýta sa Christina, keď sa vrátim do spálne. Sme tam samy, všetci ostatní určite odišli na večeru. „Hľadala som ťa vonku, ale nevedela som ťa nájsť. Stalo sa ti niečo? Štyri ťa nejako potrestal za to, že si mu vrazila?“

Pokrútim hlavou. Pri pomyslení, že by som jej mala povedať, kde som naozaj bola, sa mi od únavy podlomia kolená. Ako by som rozumne vysvetlila svoju náhlu túžbu naskočiť na vlak a zájsť za bratom? Alebo opísala strašidelný pokoj v Ericovom hlase, keď ma vypočúval? Alebo dôvod, prečo som vlastne stratila nervy a udrela Tobiasa?

„Jednoducho som potrebovala vypadnúť. Dlho som sa len tak prechádzala,“ klamem. „A nie, nedostala som trest. Nahučal na mňa, ja som sa mu ospravedlnila a to je všetko.“

Dávam si pozor, aby som sa jej pri rozprávaní pozerala do očí a ruky nehybne držím vedľa seba.

„Fajn, lebo ti musím niečo povedať.“

Ponad moju hlavu pozrie k dverám, postaví sa na špičky a skontroluje všetky postele, asi aby si overila, že sú prázdne. Potom mi položí obe ruky na plecia.

„Mohla by si sa chvíľu správať ako baba?“

„Inokedy sa tak nesprávam?“ zamračím sa.

„Vieš, čo tým myslím. Ako šľahnutá, otravná baba.“

Obtočím si prameň vlasov okolo prsta. „Fááájn.“

Usmeje sa tak široko, že jej uvidím zadné zuby. „Will ma pobozkal.“

„Čože?“ zhíknem. „Kedy? Ako? Kde? Čo sa stalo?“

„Vidíš, ako ti to ide!“ pochváli ma. Vystrie sa a pustí mi plecia. „No, po tvojom menšom výbuchu sme zašli na obed a potom sme sa len tak prechádzali popri koľajach. Bavili sme sa o… čo ja viem, už si ani nepamätám. A on potom proste zastal, naklonil sa a dal mi pusu.“

„Vedela si, že sa mu páčiš? No, skrátka, že až tak veľmi.“

„Nie!“ zasmeje sa. „Najlepšie na tom všetkom bolo, že sme sa potom správali úplne normálne, ďalej sme sa prechádzali a bavili, akoby sa nič nestalo. Teda až kým som ja nepobozkala jeho.“

„Kedy si si uvedomila, že sa ti páči?“

„Netuším. Asi som to dlho vôbec nevnímala. No všimla som si také drobnosti, ako ma objal na pohrebe, ako mi vždy podrží dvere, ako keby som bola ženská a nie niekto, kto by ho mohol zmlátiť ako žito.“

Zasmejem sa. Zrazu by som jej najradšej porozprávala o Tobiasovi a o všetkom, čo sa medzi nami stalo. No zahryznem si do jazyka. Mám na to rovnaký dôvod ako Tobias, keď predstieral, že mu na mne vôbec nezáleží. Nechcem, aby si Christina myslela, že moje miesto v poradí nejako súvisí s naším vzťahom.

„Mám z vás radosť,“ poviem stručne.

„Vďaka. Aj ja som šťastná. Hoci som si myslela, že mi chvíľu potrvá, než sa tak budem cítiť po… veď vieš.“

Sadne si na kraj mojej postele a poobzerá sa po spálni. Niektorí si už pobalili veci. Čoskoro sa presťahujeme do bytov na opačnej strane hlavného stanu. Tí, ktorí sa rozhodnú pracovať pre vládu, pôjdu do sklenej budovy nad Jamou. Už sa nebudem strachovať, že na mňa Peter zaútočí v spánku. Nebudem mať na očiach Alovu prázdnu posteľ.

„Ani by som neverila, že už je skoro po všetkom,“ povie Christina. „Zdá sa mi, že sme len teraz prišli. Ale aj ako keby… keby som už celé veky nebola doma.“

„Chýba ti domov?“

„Hej.“ Pokrčí plecami. „Hoci niektoré veci sa vôbec nelíšia, aj doma sú napríklad všetci hluční, podobne ako tu, takže to mi vyhovuje. Ale tam sa žije jednoduchšie. Vždy vieš, čo si o tebe ľudia myslia, lebo ti to povedia. Nikto nikým nemanipuluje.“

Prikývnem, ale na túto stránku života v Neohrozenosti som zvyknutá. Členovia Sebazaprenia síce nie sú vyslovení klamári, ale od úprimnosti majú ďaleko.

„Ale skúšku do Otvorenosti by som asi nezvládla.“ Pokrúti hlavou. „Tam sa človek namiesto simulácií musí spovedať pred detektorom lži. Celé dni! A záverečný test,“ pokrčí nos, „dajú ti nejakú gebuzinu, ktorú volajú sérum pravdy, sedíš pred všetkými a oni sa ťa pýtajú fakt osobné otázky. Tvrdia, že keď raz vypľuješ všetky tajomstvá, už sa ti v živote nebude chcieť klamať. Vraj keď už o tebe všetci vedia to najhoršie, bola by to škoda námahy.“

Ani neviem, kedy som nazbierala toľko tajomstiev. Divergencia. Fóbie. Skutočný vzťah ku kamarátom, rodine, Alovi, Tobiasovi. Pri skúške do Otvorenosti by vyšli najavo veci, na ktoré sú aj simulácie krátke. Úplne by mi zničila život.

„To znie príšerne,“ strasiem sa.

„Odjakživa som vedela, že v Otvorenosti nechcem zostať. Teda, snažím sa správať čestne, ale sú veci, ktoré si radšej nechám pre seba. Okrem toho, chcem mať kontrolu nad vlastnými myšlienkami.“

Nie si sama.

„Inak…“ začne. Otvorí skrinku naľavo od našej postele. Keď potiahne posuvné dvere, zvnútra vyletí moľa, biele krídelká ju nesú rovno ku Christininej tvári. Christina zvrieskne tak nahlas, že takmer vyskočím z kože, a plieska sa po lícach.

„Fuj, daj to preč! Daj to preč! Daj to preč, preč, preč!“ vrieska.

Moľa odletí.

„Už zmizla!“ ubezpečím Christinu. Potom sa zasmejem. „Ty sa bojíš molí?“

„Sú nechutné. Tie papierové krídelká a tie odporné chrobačie telá,“ strasie sa.

Neprestávam sa smiať. Rehocem sa tak nahlas, že si musím sadnúť a chytiť sa za brucho.

„Čo je na tom vtipné?“ oborí sa na mňa. „Okej… no, možno to je vtipné. Tak trochu.“

* * *

Keď sa neskoro večer stretneme, Tobias ma bez slova chytí za ruku a vedie ku koľajam.

S neuveriteľnou ľahkosťou vkĺzne do okoloidúceho vagóna a vytiahne ma za sebou. Padnem rovno naňho, lícom mu narazím do hrude. Prstami mi skĺzne po ramenách k lakťom a pridrží ma, keď vagón nadskočí na oceľových koľajniciach. Sledujem, ako sa sklená budova nad Jamou postupne zmenšuje.

„Čo si mi to chcel povedať?“ prekričím hučiaci vietor.

„Ešte chvíľu vydrž.“

Klesne na zem a stiahne ma so sebou, on si sadne chrbtom k stene a ja oproti nemu, nohy vystriem nabok na zaprášenú dlážku. Vietor mi uvoľní pár prameňov vlasov a vmetie mi ich do očí. Tobias mi chytí tvár do dlaní, ukazovákmi mi zastrčí vlasy za uši a pritiahne moje ústa k svojim.

Vlak s mohutným škrípaním spomalí, určite sa blížime k centru mesta. Vzduch je studený, ale z Tobiasových pier a rúk vyžaruje teplo. Nakloní hlavu a vtisne mi bozk na jemnú pokožku pod bradou. Môj vzdych sa našťastie stratí v hukote vetra.

Vagón sa zachveje, stratím rovnováhu a vystrčím ruku, aby som nespadla. O zlomok sekundy si uvedomím, že som ju položila Tobiasovi na bok, do dlane ma tlačí jeho panvová kosť. Mala by som sa odtiahnuť, ale nechcem. Raz mi povedal, aby som bola statočná, a hoci som skočila zo strechy a nehybne stála, keď okolo mňa hádzal nože, netušila som, že budem potrebovať odvahu aj v bežnom živote. No potrebujem ju.

Trochu sa posuniem a prehodím cez neho nohu, takže mu sedím v lone, a pobozkám ho. Srdce mi bije až v krku. Vystrie sa a preloží mi ruky na plecia. Jeho prsty mi skĺznu dolu popri chrbtici, vzápätí ich nasledujú zimomriavky. Potom mi potiahne zips na bunde o pár centimetrov dolu. Musím si pritisnúť ruky na stehná, aby sa prestali triasť. Nebuď nervózna. Veď je to Tobias.

Na odhalenej pokožke ma šteklí chladný vzduch. Tobias sa nakloní dozadu a pozorne sa mi zahľadí na tetovania nad kľúčnou kosťou. Pohladká ich končekmi prstov a usmeje sa.

„Vtáky,“ skonštatuje. „Sú to vrany? Zakaždým sa ťa zabudnem opýtať.“

Opätujem jeho úsmev. „Havrany. Jeden pre každého člena rodiny. Páčia sa ti?“

Neodpovie. Pritiahne si ma bližšie a pritisne pery na každého havrana. Zavriem oči. Dotýka sa ma ľahučko, nežne. Opojné teplo sa mi rozleje celým telom ako tekutý med, naplní ma a polepí mi myšlienky. Pocítim dotyk na líci.

„Nerád to hovorím,“ vytrhne ma z tranzu Tobias, „ale musíme vstávať.“

Prikývnem a otvorím oči. Spoločne sa postavíme a Tobias ma pritiahne k dverám. Vietor už nefúka tak silno, lebo vlak spomalil. Je po polnoci, takže pouličné lampy už zhasli a stavby vyzerajú ako mamuty, ktoré sa vynárajú z tmy a opäť v nej miznú. Tobias zdvihne ruku a ukáže na zhluk budov, takých vzdialených, že vyzerajú drobné ako nechty. Tvoria jediný žiarivý bod v mori temnoty. Sídlo Informovanosti. Zase.

„Z mestského poriadku si zjavne nerobia ťažkú hlavu,“ podotkne Tobias, „lebo svietia celé noci.“

„Nikto iný si to nevšimol?“ zamračím sa.

„Určite áno, ale nikto proti tomu nič neurobil. Možno preto, že nechcú pre takú drobnosť vyvolávať konflikt.“ Tobias pokrčí plecami, ale jeho napätý výraz ma znepokojuje. „Ale mňa by celkom zaujímalo, čo Informovaní stvárajú, keď musia svietiť aj v noci.“

Otočí sa ku mne a oprie sa o stenu.

„Mala by si o mne vedieť dve veci. Po prvé, som nesmierne podozrievavý. Od ľudí zásadne čakám len to najhoršie, mám to v povahe. Po druhé, bola by si prekvapená, ako dobre sa vyznám v počítačoch.“

Prikývnem. Už spomínal, že väčšinou robí s počítačmi, ale vôbec si ho neviem predstaviť, ako celý deň sedí pred monitorom.

„Pred pár týždňami, než začal tréning, sa mi podarilo dostať do tajných súborov. Naši ich zjavne nevedia zabezpečiť tak dobre ako Informovaní. Našiel som niečo, čo vyzeralo ako vojnové plány. Nepodarene zakódované rozkazy, zoznamy zásob, mapy. A podobné veci. Tie súbory nám poslali z Informovanosti.“

„Vojna?“ Odhrniem si vlasy z tváre. Celý život som počúvala otca, ako nadáva na Informovaných a vypestovala som si k nim nedôveru, a po skúsenostiach z Neohrozenosti neverím autoritám a vlastne ani nikomu inému, ale aj tak ma šokuje predstava, že by jedna frakcia plánovala vojnu.

Spomeniem si na Calebove slová: Niečo sa vo veľkom plánuje, Beatrice. Pozriem na Tobiasa.

„Vojna proti Sebazapreniu?“

Chytí ma za ruky, prepletie si so mnou prsty a povie: „Frakcii, ktorá má v rukách vládu. Presne tak.“

Zovrie sa mi žalúdok.

„Všetky tie články mali vyvolať nepokoje namierené proti Sebazapreniu,“ hovorí s očami upretými na mesto, ktoré sa mihá za dverami vagóna. „Informovanosť sa zjavne rozhodla urýchliť ten proces. Netuším, čo proti tomu môžeme urobiť… čo sa vôbec dá urobiť.“

„Ale prečo by sa Informovanosť spájala s Neohrozenosťou?“ spýtam sa.

Vzápätí mi niečo napadne, myšlienka, ktorá ma zasiahne ako úder do brucha a zahryzne sa mi do vnútorností. Informovaní nemajú zbrane a nevedia bojovať – ale Neohrození áno.

S vytreštenými očami hľadím na Tobiasa.

„Chcú nás využiť,“ hlesnem.

„Rád by som vedel,“ uvažuje nahlas, „ako nás mienia donútiť k boju.“

Calebovi som hovorila, že Informovaní vedia vynikajúco manipulovať s ľuďmi. Niektorých z nás by mohli vyprovokovať falošnými správami alebo nalákať na prísľub zisku, existuje množstvo spôsobov. Lenže Informovanosť je povestná aj dôslednosťou, určite by nič nenechali na náhodu. Odstránili by všetky slabé miesta. Ale ako?

Vietor mi do tváre vženie pramene vlasov, ktoré mi pokrájajú zorné pole na pásiky. Nechám ich tam.

„Neviem,“ priznám sa.

DVADSIATA DEVIATA KAPITOLA

NA INICIAČNEJ CEREMÓNII Sebazaprenia som sa doteraz zúčastňovala každý rok. Prebieha pokojne. Kandidáti, ktorí po tridsiatich dňoch verejnoprospešných prác získajú nárok na členstvo, sedia vedľa seba na lavičke. Niekto prečíta manifest Sebazaprenia, krátku pasáž, ktorá vyzdvihuje odriekanie a varuje pred nástrahami sebeckosti. Potom starší členovia kandidátom umyjú nohy a napokon sa všetci spoločne najedia, každý naservíruje jedlo človeku, ktorý sedí naľavo od neho.

V Neohrozenosti to vyzerá inak.

Jamu zachváti šialenstvo a chaos. Všade sa hemžia ľudia, väčšina je opitá ešte pred poludním. Okolo obeda sa pomedzi nich pretlačím do jedálne, uchmatnem si plný tanier a nesiem si ho späť do spálne. Cestou vidím, ako nejaký chlapík spadne z cestičky pri stene Jamy. Kričí a drží sa za nohu, asi si ju zlomil.

Aspoň v spálni je ticho. Zahľadím sa na svoj tanier. Naložila som si všetko, čo mi pripadalo lákavé, ani som sa na to poriadne nepozrela. Až teraz si všimnem, čo som si vlastne vybrala: pečené kuracie prsia, trochu hrášku a kus čierneho chleba. Typické jedlo zo Sebazaprenia.

Vzdychnem. Jednoducho tam patrím. Dokážem to zakaždým, keď konám bez rozmýšľania alebo pod tlakom, dokonca aj keď urobím niečo zdanlivo odvážne. Znamená to, že som si vybrala nesprávnu frakciu?

Pri spomienke na Sebazaprenie sa mi roztrasú ruky. Musím varovať svoju rodinu pred útokom, ktorý plánuje Informovanosť, ale neviem ako. Nejaký spôsob nájdem, ale nie dnes. Dnes sa musím sústrediť na to, čo ma čaká. Postupne to zvládnem.

Jem ako robot, striedam mäso, hrášok a chlieb. Nezáleží na tom, do ktorej frakcie skutočne patrím. O dve hodiny sa spolu s ostatnými kandidátmi vyberiem k bludisku strachu, prekonám prekážky a stanem sa členkou Neohrozenosti. Už je neskoro, nemôžem cúvnuť.

Keď všetko zjem, skryjem si tvár do vankúša. Nechcem zaspať, ale po chvíli sa mi to podarí, zobudím sa na to, že mi Christina zatrasie plecom.

„Musíme ísť,“ zamrmle. Tvár má úplne popolavú.

Pretriem si oči, aby som z nich vyhnala spánok. Topánky som si ani nevyzúvala. Ostatní sa motajú po spálni, zaväzujú si šnúrky, zapínajú bundy a rozdávajú falošné úsmevy na všetky strany. Stiahnem si vlasy do uzla, oblečiem si čiernu bundu a zazipsujem ju až po krk. Mučenie sa čoskoro skončí, ale podarí sa nám na simulácie zabudnúť? Čaká nás ešte niekedy pokojný spánok, alebo nás budú navždy mátať spomienky na strach? Alebo sa strachu dnes skutočne zbavíme?

Prejdeme cez Jamu a lezieme do sklenej budovy. Denné svetlo sem vôbec nepresvitá, lebo každý štvorcový centimeter skla nad nami pokrývajú podrážky topánok. V istom okamihu sa mi zdá, že sklo počujem praskať, ale nie, to sa len prejavuje moja bujná fantázia. Spoločne s Christinou vyjdem po schodoch a vzápätí ma dav pohltí ako voda.

Nevidím ponad hlavy, som príliš malá, takže sa pozerám Willovi na chrbát a kráčam v jeho šľapajach. Vzduch je natoľko presýtený telesným teplom, že nevládzem dýchať. Medzerou v dave uvidím, čo sem vlastne všetkých prilákalo: tri obrazovky na stene naľavo odo mňa.

Keď začujem nadšený vreskot, zastanem a pozriem k obrazovkám. Úplne naľavo zbadám miestnosť s bludiskom a dievča v čiernom oblečení, s vytreštenými očami. Marlene. Sledujem jej pohyby, ale neviem, proti čomu bojuje. Našťastie nikto neuvidí, čoho sa naozaj bojím – len ako na strach reagujem.

Obrazovka v strede zobrazuje jej tep. Na chvíľku zrýchli, a potom opäť spomaľuje. Keď sa dostane na normálnu úroveň, obrazovka sa rozsvieti na zeleno a Neohrození pochvalne zahučia. Napravo sa ukazuje čas.

Odtrhnem oči od obrazoviek a pridám do kroku, aby som dobehla Willa a Christinu. Tobias stojí pri dverách na ľavej strane miestnosti, ktoré som si minule sotva všimla, tesne vedľa vchodu do bludiska. Prejdem okolo neho, ani naňho nepozriem.

Vojdem do ďalšej veľkej miestnosti. Na stene visí obrazovka podobná tej vonku. Pred ňou sedia ľudia na stoličkách. Eric, Max a pár starších, ktorých nepoznám. Asi sledujú simuláciu, súdim tak podľa neprítomných pohľadov a drôtov, čo majú pripevnené k hlave.

Za nimi je ďalší rad stoličiek, všetky obsadené. Vošla som posledná, takže sa mi žiadna neušla.

„Čau, Tris!“ zakričí Uriah z opačného konca miestnosti. Sedí medzi kandidátmi z Neohrozenosti. Zostali len štyria, ostatní už asi bludiskom prešli. Potľapká sa po stehne. „Môžeš si mi sadnúť na kolená, ak chceš.“

„To znie lákavo,“ uškrniem sa, „ale netreba. Radšej postojím.“

Okrem toho nechcem, aby ma Tobias videl, ako sedím na kolenách iného chalana.

Svetlá v miestnosti s bludiskom sa rozžiaria a odhalia Marlene, ako čupí na zemi s tvárou zmáčanou slzami. Max, Eric a ostatní vodcovia potrasú hlavou, aby si ju vyčistili po simulácii, a vyjdú von. O pár sekúnd ich uvidím na obrazovke, ako jej gratulujú, že to zvládla.

„Prestúpení, záverečný test absolvujete podľa poradia po druhej fáze, od najhoršieho po najlepšieho. Drew teda pôjde prvý a Tris posledná.“

To znamená, že predo mnou pôjdu piati.

Postavím sa dozadu, kúsok od Tobiasa. Vymeníme si pohľad, keď Eric pichne injekciu Drewovi a pošle ho do bludiska. Kým sa dostanem na rad, zistím, ako sa darilo ostatným a aký výkon musím podať, aby som ich porazila.

Pri pohľade zvonka nie je na bludiskách nič zaujímavé. Vidím Drewove pohyby, ale neviem, na čo reaguje. Po pár minútach radšej zavriem oči a snažím sa vyčistiť si myseľ. Už sa mi neoplatí premýšľať, aké prekážky ma čakajú a koľko ich bude. Musím si len zapamätať, že simulácie dokážem ovplyvniť, že som si to už nacvičila.

Ďalšia je Molly. Trvá jej to o polovicu kratšie než Drewovi, ale aj ona má ťažkosti. Zhlboka dýcha, aby ovládla paniku, a stráca tým príliš veľa času. Raz dokonca zvrieskne z plných pľúc.

Ani sa mi nechce veriť, ako ľahko na všetko zabudnem – myšlienky na vojnu proti Sebazapreniu, na Tobiasa, Caleba, rodičov, kamarátov či novú frakciu sa mi postupne vytratia z hlavy. Teraz musím prekonať bludisko, ostatné vyriešim, keď to zvládnem.

Nasleduje Christina. Potom Will. Za ním Peter. Nepozerám sa na nich. Viem len, koľko času strávia v bludisku: dvanásť minút, desať minút, pätnásť minút. A potom zaznie moje meno.

„Tris.“

Otvorím oči a prejdem do prednej časti pozorovateľne. Stojí tam Eric s injekčnou striekačkou plnou oranžovej tekutiny. Sotva cítim, ako sa mi do krku vnorí ihla, sotva vidím Ericovu poprepichovanú tvár, keď stlačí piest. Predstavujem si, že sérum je tekutý adrenalín, ktorý sa mi rozlieva telom a dodáva mi silu.

„Pripravená?“ spýta sa Eric.

TRIDSIATA KAPITOLA

SOM PRIPRAVENÁ. Do miestnosti vojdem ozbrojená, nie pištoľou alebo nožom, ale plánom, ktorý som si pripravila včera. Tobias mi povedal, že v tretej fáze záleží najmä na mentálnej príprave, tak som si vymyslela stratégie na prekonanie svojich strachov.

Rada by som vedela, v akom poradí sa objavia. Prešľapujem na mieste a čakám na prvú prekážku. Už teraz ledva dýcham.

Zrazu z betónu pod mojimi nohami vyrastie tráva a vlní sa vo vetre, ktorý vôbec necítim. Rúry pod stropom vystrieda zelenkavá obloha. Načúvam, kedy prídu vrany, a svoj strach vnímam ako niečo vzdialené, upozorňuje ma naň búšiace srdce a zovretá hruď, ale v mojej mysli neexistuje. Tobias mi poradil, aby som sa pokúsila zistiť, čo tá simulácia vlastne znamená. Mal pravdu, v skutočnosti sa nebojím vrán, no desí ma bezmocnosť.

Pri uchu mi zaplieskajú krídla a do pleca sa mi zaryjú pazúry.

Tentoraz sa nesnažím vranu zahnať. Čupnem si, počúvam hromobitie krídel nado mnou a rukou sa hrabem v tráve, tesne nad zemou. Čo je protikladom bezmocnosti? Sila. V Neohrozenosti som sa po prvýkrát cítila silná, keď som držala zbraň.

V hrdle mi navrie hrča a zúfalo túžim, aby zo mňa tie pazúry zliezli. Vrana zakráka a zovrie sa mi žalúdok, ale vzápätí v tráve nahmatám niečo tvrdé a kovové. Pištoľ.

Namierim ju na vranu na svojom pleci a vták zmizne vo výbuchu krvi a pierok. Otočím sa na päte, postavím sa tvárou v tvár mraku čierneho peria, ktorý sa na mňa rúti, a namierim pištoľ na oblohu. Stláčam spúšť a bez prestania pálim do mora vtákov nad sebou, sledujem, ako ich tmavé telá padajú do trávy.

Pri streľbe cítim rovnaký nával sily, aký som zakúsila, keď som prvýkrát držala pištoľ. Srdce mi prestane splašene búchať a lúka, pištoľ aj vrany sa rozplynú. Opäť sa ocitnem v tme.

Prešľapujem z nohy na nohu a pod podrážkou mi niečo zaškrípe. Čupnem si a prstami prejdem po studenom, hladkom povrchu. Sklo. Rozpažím ruky a pritisnem dlane o sklené tabule. Znovu akvárium. Nebojím sa utopenia. Neznepokojuje ma voda, ale neschopnosť uniknúť. Desí ma vlastná slabosť. Stačí, keď sa presvedčím, že vládzem rozbiť sklo.

Zasvietia modré svetlá a dno môjho skleného väzenia zaleje voda, ale tentoraz ju nenechám stúpnuť. Tresknem dlaňou do steny pred sebou a čakám, že sa rozbije.

Moja ruka sa od skla neškodne odrazí.

Zrýchli sa mi tep. Čo ak to fungovalo len v prvej simulácii, a tu nie? Čo ak sklo nerozbijem, pokiaľ neuverím, že mi naozaj ide o život? Voda mi špliecha na členky, priteká čoraz rýchlejšie. Musím sa upokojiť. Upokojiť a sústrediť. Opriem sa o stenu za sebou a celou silou kopnem. A znovu. Rozbolia ma prsty na nohách, ale nič iné sa nestane.

Zostáva mi ešte jedna možnosť. Môžem počkať, kým voda stúpne až po strop – už mi siaha po kolená –, a pokúsiť sa pokojne utopiť. Opriem sa o stenu a potrasiem hlavou. Nie. Nenechám sa len tak utopiť. Ani náhodou.

Zovriem ruky do pästí a mlátim do steny. Som silnejšia než sklo. Sklo je tenké ako prvá škrupinka ľadu. Moja myseľ ho k tomu donúti. Sklo je tenký ľad. Sklo je tenký ľad. Sklo je…

Sklo sa pod mojím úderom rozbije a voda sa vyleje na dlážku. Potom ma znovu obklopí tma.

Vytrasiem si ruky. Túto prekážku som mala zvládnuť ľavou zadnou, veď som ju prekonala aj v simulácii. Už si nemôžem dovoliť takto strácať čas.

Zrazu ma zasiahne strašný úder zboku, ako keby sa o mňa rozbila stena. Vyrazí mi z pľúc všetok vzduch, padnem dopredu a lapám po dychu. Neviem plávať, takúto obrovskú rozbúrenú vodu som doteraz videla len na obrázku. Stojím na skale s ostrými výčnelkami, šmykľavej od vody. Pridŕžam sa jej, aby ma voda neodplavila. Na perách cítim slanú chuť. Kútikom oka zazriem tmavú oblohu a krvavočervený mesiac.

Zasiahne ma ďalšia vlna, rozplesne sa mi o chrbát. Udriem si bradu o skalu a šklbne mnou náhla bolesť. More je studené, ale po krku mi steká horúca krv. Natiahnem ruku a nahmatám okraj skaly. Voda ma neuveriteľnou silou vlečie dolu. Držím sa ako kliešť, ale nevládzem jej vzdorovať – voda ma stiahne a ďalšia vlna ma hodí naspäť. Prehodí ma hore nohami a pritisne ma chrbtom o skalu, ruky mi odtláča ďaleko od tela. Do tváre mi strieka voda, pľúca sa dožadujú vzduchu. Prevalím sa naopak, nahmatám okraj skaly a vytiahnem sa nad hladinu. Kým lapám po dychu, zasiahne ma ďalšia vlna, tentoraz silnejšia, ale našťastie sa lepšie držím.

Určite sa nebojím vody. Toto je len ďalšia podoba strachu z bezmocnosti. Aby som prekážku prekonala, musím dostať situáciu pod kontrolu.

So zlostným výkrikom siahnem dopredu a nahmatám dieru v skale. Roztrasenými rukami sa ťahám hore a nohy skrčím pod seba, aby ich nezasiahla vlna. Keď si vyslobodím nohy, vstanem a rozbehnem sa, šprintujem preč, nohami bleskurýchlo dupocem po skale, predo mnou svieti červený mesiac, oceán za mnou mizne.

Potom zmizne úplne všetko a moje telo znehybnie. Podozrivo znehybnie.

Pokúsim sa pohnúť rukami, ale mám ich pevne priviazané k bokom. Pozriem dolu na lano, ktoré sa mi ovíja okolo hrude, rúk aj nôh. Pod nohami mám naukladané drevo a za sebou vidím kôl. Som vysoko nad zemou.

Z tieňov sa zakrádajú ľudia, všetko známe tváre. Blížia sa ku mne kandidáti s fakľami v rukách, vedie ich Peter. Jeho oči pripomínajú čierne diery a neprirodzene široký úškrn mu na lícach vytvára vrásky. Z davu sa ozve smiech a postupne sa k nemu pridávajú ďalšie a ďalšie hlasy. Uši mi naplní posmešný rehot.

Ozýva sa čoraz hlasnejšie. Peter priloží fakľu k drevu a pri zemi sa zjavia plamene. Mihotajú sa na okraji brvien a plazia sa po kôre. Nezápasím s lanami, ako keď som sa v tejto simulácii ocitla po prvý raz. Namiesto toho zavriem oči a poriadne sa nadýchnem. Je to len simulácia. Nemôže mi ublížiť. Obklopuje ma horúčava z plameňov. Pokrútim hlavou.

„Cítiš to, drevo?“ ozve sa Peter, jeho hlas jasne počujem aj cez smiech.

„Nie,“ poviem. Plamene stúpajú vyššie.

Potiahne nosom. „Ako pekne horíš?“

Keď otvorím oči, zrak mi zastierajú slzy.

„Vieš, čo cítim ja?“ snažím sa prekričať smiech, ktorý mi prekáža rovnako ako horúčava. Mimovoľne šklbnem rukami, chcem trhať laná, ale viem, že to by bola márna snaha. Nebudem sa zbytočne namáhať. Nespanikárim.

Pomedzi plamene zazerám na Petra, horúčava mi priťahuje krv k povrchu kože, prechádza mi celým telom, roztápa mi špičky topánok.

„Cítim dážď,“ poviem.

Nad hlavou mi zaduní hrom. Zvriesknem, keď mi plameň oblizne končeky prstov a pokožkou mi prebehne pálčivá bolesť. Zakloním hlavu a sústredím sa na mraky, ktoré sa nado mnou sťahujú, ťažké a tmavé, plné dažďa. Oblohu pretne blesk a na čelo mi dopadne prvá kvapka. Rýchlejšie, rýchlejšie! Kvapka sa mi skotúľa po nose a ďalšia ma trafí do pleca, taká veľká, až sa mi zdá, že ma zasiahol kameň alebo kus ľadu.

Lejú sa na mňa prívaly dažďa, syčanie prehluší smiech. Usmejem sa od úľavy, keď dážď zahasí plamene a ochladí mi popáleniny na rukách. Laná odpadnú. Prehrabnem si vlasy rukami.

Škoda, že sa nebojím len štyroch vecí ako Tobias. Až tak dobre na tom nie som.

Uhladím si košeľu, a keď sa znovu poobzerám okolo, nájdem sa vo svojej starej izbe doma. Tento strach som si ešte nevyskúšala. Lampy sú zhasnuté, ale cez okno do izby preniká mesačné svetlo. Jednu stenu pokrývajú zrkadlá. Zmätene sa k nej otočím. To musí byť nejaký omyl, ja predsa nesmiem mať v izbe zrkadlá!

Odráža sa v nich moja tvár s vytreštenými očami, posteľ so starostlivo uhladenou sivou prikrývkou, skriňa, knižnica, holé steny. Preskočím pohľadom na okno za sebou.

Vonku stojí nejaký muž.

Po chrbtici mi skĺzne ľadový chlad ako kvapka potu a celá zmeraviem. Spoznávam ho. Ten zjazvený muž z testu. Je oblečený v čiernom a stojí nehybne ako socha. Žmurknem a vedľa neho sa objavia ďalší dvaja, rovnako nehybní, ale neznámi, ich tváre pripomínajú lebky potiahnuté kožou.

Prudko sa obrátim a muži sa zrazu premiestnia do izby. Zacúvam k zrkadlu a pritisnem k nemu plecia.

Na moment v izbe zavládne ticho, potom mi na okno začnú búchať päste, nie štyri alebo šesť, na sklo narážajú celé desiatky pästí so stovkami prstov. Robia hluk, ktorý cítim až v hrudnom koši. Potom sa zjazvený muž a jeho dvaja kumpáni pomaly a opatrne pohnú smerom ku mne.

Prišli ma uniesť ako Peter, Drew a Al, prišli ma zabiť. Nepochybujem o tom.

Simulácia. Je to len simulácia. So splašene tlčúcim srdcom pritisnem dlaň na sklo za sebou a potiahnem ju doľava, presviedčam sa, že to nie je zrkadlo, ale dvere tajnej skrinky, v ktorej nájdem zbraň. Bude visieť pri pravej stene, len pár centimetrov od mojej ruky. Nespúšťam oči zo zjazveného muža, ale nahmatám pištoľ a zovriem prsty okolo pažby.

Zahryznem si do pery a vystrelím na toho zjazveného. Ani neskontrolujem, či som ho trafila, čo najrýchlejšie namierim na mužov bez tváre, najprv na jedného, potom na druhého. Peru si hryziem tak silno, až ma rozbolí. Búšenie na okno stíchne, ale nahradí ho škrekľavý zvuk, keď sa päste otvoria a zohnuté prsty škriabu na sklo, snažia sa preniknúť dovnútra. Sklo pod tlakom rúk zavŕzga, praskne a vzápätí sa rozbije na tisíc kúskov.

Zvriesknem.

Nemám dosť nábojov.

Bledé telá – ľudské, ale zdeformované, s rukami ohnutými v podivných uhloch, s rozďavenými ústami plnými zubov ako ihly, prázdnymi očnými jamkami – mi po jednom skáču do spálne, dvíhajú sa na nohy, vrhajú sa ku mne.

Schovám sa do šatníka a zavriem dvere. Riešenie. Potrebujem riešenie. Čupnem si a pažbu zbrane si zboku pritisnem o čelo. Nepremôžem ich. Nepremôžem ich, takže sa musím upokojiť. Program zaznamená môj spomaľujúci sa tep a pravidelný dych a prejde na ďalšiu prekážku.

Sadnem si na dno šatníka. Stena za mnou zapraští. Počujem búšenie – päste sa tentoraz dobýjajú za mnou. Napriek tomu sa odvrátim odo dverí a v tme zaškúlim do tmy na zadnú stenu. Nie je to stena, ale ďalšie dvere. Nemotorne ich otvorím a nazriem do chodby. S úsmevom sa preplazím cez otvor a vstanem. Do nosa mi udrie príjemná vôňa z kuchyne. Som doma.

Zhlboka sa nadýchnem a dom okolo mňa sa rozplynie. Na sekundu som pozabudla, že sa naozaj nachádzam v hlavnom stane Neohrozenosti.

Zrazu predo mnou stojí Tobias.

Nebojím sa ho. Obzriem sa ponad plece. Možno sa mám zamerať na niečo za sebou. Ale nie – za mnou stojí len posteľ s baldachýnom.

Posteľ?

Tobias sa ku mne pomaly blíži.

Čo to má znamenať?

Šokovane naňho zízam. Usmeje sa. Prívetivým, dôverne známym úsmevom.

Keď pritisne pery k mojim, okamžite pootvorím ústa. Zabudnúť, že sa nachádzam v simulácii, mi pripadalo nemožné, ale mýlila som sa. V Tobiasovej blízkosti mi vyšumí z hlavy čokoľvek.

Prstami nahmatá zips bundy, pomaly ho ťahá dolu, až kým ju úplne neroztvorí, a potom mi ju zošuchne z pliec.

Ach, pomyslím si, keď ma znovu pobozká. Ach. Na nič iné sa nezmôžem.

Bojím sa vzťahu s ním. Odjakživa som k prejavom lásky pristupovala zdržanlivo, ale až teraz viem, ako hlboko je moja ostražitosť zakorenená.

Lenže pri tejto prekážke sa cítim inak ako pri ostatných. Zmocňuje sa ma skôr nervózna panika než slepá hrôza.

Dlaňami mi skĺzne po rukách a potom mi ich pritisne na boky, prstami mi blúdi po nahej koži tesne nad opaskom. Zachvejem sa.

Jemne ho odstrčím sa priložím si ruky na čelo. Zaútočili na mňa vrany a chlapi s hororovými tvárami, podpálil ma chalan, ktorý ma v skutočnom živote takmer hodil do priepasti, dvakrát som sa takmer utopila, a teraz si neviem poradiť? Neviem vymyslieť stratégiu proti strachu, že chalan, ktorý sa mi páči sa so mnou chce milovať?

Simulačný Tobias ma pobozká na krk.

Snažím sa rozmýšľať. Musím tomu strachu čeliť. Potrebujem získať kontrolu nad situáciou a nájsť spôsob, ako ju odľahčiť.

Pozriem simulačnému Tobiasovi rovno do očí a prísne mu poviem: „Nevyspím sa s tebou v halucinácii. Jasné?“

Potom ho chytím za plecia, otočím nás a pritlačím ho k stĺpiku postele. Pocítim niečo iné ako strach – príjemné šteklenie v bruchu, náznak smiechu. Priviniem sa k Tobiasovi a bozkávam ho, rukami mu pevne chytím ramená. Cítim jeho silu. Cítim sa… úžasne.

Zrazu objímam len vzduch. Tobias zmizol.

Zakryjem si ústa rukou a smejem sa, až kým sa mi do tváre nenahrnie horúčava. Pochybujem, že by takúto prekážku musel prekonávať aj niekto iný.

Pri uchu mi šťukne záver pištole.

Na tento strach som takmer zabudla. Do ruky mi vkĺzne pažba pištole. Zovriem ju v dlani a ukazovák priložím na spúšť. Hore sa rozžiari reflektor, nevedno odkiaľ, a uprostred kruhu svetla sa objavia mama, otec a brat.

„Urob to,“ zasyčí mi do ucha hlas. Ženský, ale drsný, ako keby sa dral z hrdla zaneseného štrkom a sklenými črepmi. Pripomína mi Jeanine.

O sluchu sa mi opiera hlaveň pištole, cítim ju ako studený kruh na koži. Chlad sa mi šíri do celého tela, vlasy na zátylku mi vstanú dupkom. Utriem si spotenú dlaň do nohavíc a kútikom oka zaškúlim na ženu. Jeanine. Okuliare má nakrivo a v očiach jej nezbadám ani náznak ľudskosti.

Môj najhorší strach: spôsobím smrť svojej rodiny.

„Urob to,“ zopakuje, tentoraz naliehavejšie. „Urob to, inak ťa zabijem.“

Hľadím na Caleba. Zatvári sa súcitne a prikývne. „Poď na to, Tris,“ povie potichu. „Rozumiem. Odpúšťam ti.“

Štípu ma oči. „Nie,“ pretisnem cez bolestivo stiahnuté hrdlo. Pokrútim hlavou.

„Dávam ti desať sekúnd!“ skríkne žena. „Desať! Deväť!“

Prejdem pohľadom z brata na otca. Pri poslednom stretnutí na mňa len pohŕdavo fľochol, ale teraz má v naširoko otvorených očiach nežný výraz, ktorý som v skutočnom živote nikdy nevidela.

„Tris,“ osloví ma. „Nič iné ti nezostáva.“

„Osem!“

„Tris,“ pridá sa mama. Sladko sa usmieva. „Ľúbime ťa.“

„Sedem!“

„Sklapni!“ skríknem na hlas a zdvihnem pištoľ. Zvládnem to. Zastrelím ich. Odpustili mi. Prosia, aby som to urobila. Nežiadajú, aby som sa pre nich obetovala. Veď ani nie sú skutoční. Patria do simulácie.

„Šesť!“

Nie je to skutočné. Nič to neznamená. Mám pocit, že mi bratove láskavé oči vyvŕtavajú diery do hlavy. Pištoľ sa mi šmýka v spotených rukách.

„Päť!“

Nemám inú možnosť. Zavriem oči. Mysli. Musím niečo vymyslieť. Srdce mi tak naliehavo bije len preto, že ide o život mne.

„Štyri! Tri!“

Čo mi to hovoril Tobias? Podľa mňa sa statočnosť a obetavosť až tak nelíšia.

„Dva!“

Zložím prst zo spúšte a hodím pištoľ na zem. Než stihnem stratiť nervy, otočím sa a pritisnem čelo o hlaveň nepriateľskej zbrane.

Zastreľ radšej mňa.

„Jeden!“

Začujem šťuknutie a výstrel.

TRIDSIATA PRVÁ KAPITOLA

ZAŽNÚ SA SVETLÁ. Stojím sama v prázdnej miestnosti s betónovými stenami a trasiem sa. Klesnem na kolená a objímem si telo rukami. Keď som vošla, ani sa mi nezdalo, že by tu bolo chladno, ale teraz mi je zima. Šúcham si ruky, aby som sa zbavila husej kože.

Ešte nikdy som nezažila takúto úľavu. Všetky svaly v tele sa mi naraz uvoľnia a znovu môžem dýchať. Neviem si predstaviť, že by som do bludiska strachu chodievala vo voľnom čase ako Tobias. Vtedy som to považovala za statočnosť, teraz skôr za prejav masochizmu.

Otvoria sa dvere a vstanem. Do miestnosti postupne vojdú Max, Eric, Tobias a pár ľudí, ktorých nepoznám, a zhŕknu sa okolo mňa. Tobias sa na mňa usmeje.

„Gratulujem, Tris,“ povie Eric. „Úspešne si zvládla záverečný test.“

Snažím sa usmiať. Nedarí sa mi. Neviem sa zbaviť spomienky na pištoľ, ktorú som mala pritisnutú k čelu. Hlaveň stále cítim medzi obočím.

„Vďaka,“ poviem.

„Ešte niečo musíme vybaviť, než ťa pustíme, aby si sa pripravila na uvítací večierok,“ povie. Kývne smerom k neznámym ľuďom za sebou. Žena s modrými vlasmi mu podá malé čierne puzdro. Eric ho otvorí a vytiahne injekciu s dlhou ihlou.

Pri pohľade na ňu stŕpnem. Oranžovo-hnedá tekutina v striekačke mi pripomína sérum, ktoré nám dávali pred simuláciami. Myslela som, že tie už mám z krku.

„Ešte dobre, že sa nebojíš ihiel,“ skonštatuje. „Roztok obsahuje stopovacie zariadenie, ktoré sa aktivuje, keby si sa stratila. Len preventívne opatrenie.“

„Ako často sa ľudia strácajú?“ zamračím sa.

„Málokedy,“ uškrnie sa. „Ide o nový vynález, ktorý nám poskytla Informovanosť. V priebehu dňa sme dávali injekcie všetkým členom a predpokladám, že ostatné frakcie sa čoskoro prispôsobia.“

Skrúti sa mi žalúdok. Nemôžem mu dovoliť, aby mi dal injekciu, a už vôbec nie s niečím, čo vynašli Informovaní – možno dokonca Jeanine osobne. No nemôžem ani odmietnuť. Nemôžem odmietnuť, aby znova nepochyboval o mojej lojalite.

„Okej,“ pretisnem cez zovreté hrdlo.

Eric ku mne pristúpi s injekciou v ruke. Odhrniem si vlasy z krku a nakloním hlavu. Odvrátim pohľad, keď mi Eric pretrie kožu antiseptickou utierkou a vpichne do nej ihlu. Do celého krku sa mi rozšíri tupá bolesť, intenzívna, ale netrvá dlho. Eric odloží injekciu do puzdra a ranku po ihle prelepí leukoplastom.

„Večierok bude o dve hodiny,“ oznámi. „Vtedy vyhlásime konečné poradie. Veľa šťastia.“

Skupinka sa postupne vytratí z miestnosti, zostane len Tobias. Zastane pri dverách a kývne na mňa, aby som ho nasledovala. Sklená miestnosť nad Jamou je plná ľudí, niekoľkí sa prechádzajú po lanách natiahnutých vysoko nad našimi hlavami, iní stoja v hlúčikoch, bavia sa a smejú. Tobias sa na mňa usmieva. Určite sa nepozeral.

„Dopočul som sa, že si mala len sedem prekážok. Takmer neslýchané.“

„Ty… ty si sa na tú simuláciu nepozeral?“

„Len na obrazovkách. Celú ju vidia iba vodcovia,“ vysvetlí. „Zdalo sa mi, že si na nich urobila dojem.“

„No, sedem prekážok, to nie je také úžasné ako štyri, ale bude to stačiť.“

„Čudoval by som sa, keby si neskončila prvá.“

Vojdeme do sklenej miestnosti. Stále je plná ľudí, ale dav sa už preriedil, keďže predstavenie sa skončilo.

Po pár sekundách si ma ľudia všimnú a začnú na mňa ukazovať. Zrýchlim a držím sa tesne pri Tobiasovi, ale aj tak sa nevyhnem pochvalnému vresku, potľapkávaniu po pleciach, gratuláciám. Obzerám sa po ľuďoch okolo seba a uvedomujem si, že otcovi a bratovi by sa zdali čudní, ale mne pripadajú úplne normálni, aj s kovovými krúžkami na tvári a potetovanými rukami, krkom a hruďou.

„Chcem sa ťa niečo spýtať,“ ozvem sa, keď schádzame do Jamy.

Zahryznem si do pery. „Koľko ti toho povedali o mojom bludisku?“

„Dokopy nič. Prečo?“

„Len tak.“ Odkopnem kamienok k okraju cestičky.

„Musíš sa vrátiť do spálne?“ spýta sa. „Lebo ak by si si chcela v pokoji oddýchnuť, môžeš do večierka zostať so mnou.“

Zovrie sa mi žalúdok.

„Čo sa deje?“ spýta sa Tobias.

Nechcem sa vrátiť do spálne a nechcem sa ho báť.

„Nič. Poďme.“

* * *

Zavrie za nami dvere a vyzuje si topánky.

„Dáš si trochu vody?“ spýta sa.

„Nie, vďaka.“ Ruky nervózne spínam pred sebou.

„Cítiš sa dobre?“ spýta sa a položí mi dlaň na líce, dlhými prstami mi vkĺzne do vlasov. Usmeje sa, pridrží mi hlavu a pobozká ma. Celým telom sa mi pomaly šíri teplo a spolu s ním strach, bzučí mi v hrudi ako alarm.

Pery stále tisne k mojim a zhodí mi z pliec bundu. Myknem sa, keď ju začujem dopadnúť na zem, a odstrčím ho. Štípu ma oči. Nechápem, čo sa mi stalo. Keď ma bozkával vo vlaku, vôbec som sa nebála. Schovám si tvár do dlaní a zakryjem si oči.

„Čo je? Stalo sa niečo?“

Pokrútim hlavou.

„Nehovor mi, že nič,“ odsekne chladne a chytí ma za rameno. „No tak. Pozri na mňa.“

Zložím si ruky z tváre a zdvihnem pohľad. Prekvapí ma zronený výraz v jeho očiach a zlostne zaťatá čeľusť.

„Občas uvažujem,“ poviem najpokojnejšie, ako vládzem, „čo z toho vlastne máš. Z nášho… ani neviem akého vzťahu.“

„Čo z toho vlastne mám?“ zopakuje, o krok ustúpi a pokrúti hlavou. „Ty si sa zbláznila, Tris.“

„Nezbláznila som sa. Práve preto mi je trochu divné, že si si zo všetkých báb, ktoré máš poruke, vybral práve mňa. Takže ak ti ide len o… veď vieš… to…“

„Čo? Sex?“ zamračí sa na mňa. „Pre tvoju informáciu, keby mi nešlo o nič iné, asi by som si ťa fakt nevybral.“

Zabolí to ako úder pod pás. Jasné, že by som ho hneď neupútala. Nie som najkrajšia, nie som žiaduca. Pritisnem si ruky na brucho a odvrátim sa, zo všetkých síl potláčam slzy. Ja sa predsa len tak nerozplačem. Ani nezačnem vrieskať. Párkrát žmurknem, spustím ruky a pozriem naňho.

„Odchádzam,“ oznámim potichu. Otočím sa k dverám.

„Nechoď, Tris.“ Schmatne ma za zápästie a pritiahne ma naspäť. Tvrdo ho odstrčím, ale on ma chytí aj za druhé zápästie, naše prekrížené ruky drží medzi nami.

„Prepáč, tak som to nemyslel. Chcel som povedať, že ty taká nie si. Vedel som to hneď, keď som ťa stretol.“

„Mala som ťa v bludisku strachu. Ako prekážku.“ Zachveje sa mi spodná pera. „Vedel si o tom?“

„Čože?“ Pustí mi zápästia a opäť sa zatvári nešťastne. „Ty sa ma bojíš?“

„Nie teba,“ hlesnem. Zahryznem si do pery, aby sa prestala chvieť. „Vzťahu s tebou, s kýmkoľvek. Ešte nikdy som žiadny vzťah nemala a… ty si starší a ja neviem, čo sa odo mňa očakáva.“

„Tris,“ umlčí ma prísne. „Neviem, aký nezmysel si si vzala do hlavy, ale ja s takýmito vecami nemám o nič viac skúseností než ty.“

„Nezmysel?“ zopakujem. „Chceš povedať, že si nikdy…“ Zdvihnem obočie. „Aha. Jasné. Ja som len predpokladala…“ Predpokladala som, že sa z neho všetkým podlamujú kolená rovnako ako mne. „No… Veď vieš.“

„Tak si sa skrátka mýlila.“ Odvráti pohľad. Horia mu líca, akoby bol v rozpakoch. „Môžeš sa so mnou rozprávať o čomkoľvek,“ ubezpečí ma. Vezme mi tvár do teplých dlaní, len končeky prstov má studené. „Nie som taký strašný, ako som sa tváril na tréningu. Fakt nie.“

Verím mu. Lenže môj problém vôbec nesúvisí s jeho povahou.

Pobozká ma medzi obočie, na špičku nosa a potom opatrne priloží pery na moje. Som napätá na prasknutie. Namiesto krvi mi v žilách prúdi elektrina. Chcem jeho bozky, túžim po nich, ale zároveň sa bojím, kam by až mohli viesť.

Presunie mi ruky na plecia a prstami zavadí o okraj obväzu. So zvrašteným obočím sa odtiahne.

„Poranila si sa?“

„Nie. Mám nové tetovanie. Už sa zahojilo. Len som… radšej som ho nechcela odkrývať.“

„Môžem sa pozrieť?“

S obavami prikývnem. Stiahnem si rukáv nižšie a vystrčím plece z výstrihu. Tobias naň chvíľočku pozerá, potom po ňom prejde prstami. Stúpajú a klesajú po línii mojich kostí, ktoré trčia výraznejšie, než by sa mi páčilo. Zdá sa mi, že moja pokožka sa pod jeho dotykom mení. Telom mi prebehne triaška, ale nespôsobil ju len strach. Aj niečo iné. Túžba.

Odhrnie roh obväzu, pozorne si prezrie symbol Sebazaprenia a usmeje sa.

„Ja mám to isté,“ zasmeje sa. „Na chrbte.“

„Fakt? Môžem sa pozrieť?“

Pritisne obväz späť na tetovanie a natiahne mi rukáv na plece.

„Chceš, aby som sa vyzliekol, Tris?“

V hrdle mi zabuble nervózny smiech. „Len čiastočne.“

Prikývne a zrazu zvážnie. Pozrie mi do očí a rozopne si zips na mikine. Stiahne si ju z pliec a odhodí na stoličku pri stole. Smiech ma už prešiel. Nevládzem od neho odtrhnúť oči.

Zamračí sa, chytí si lem trička a jediným rýchlym pohybom si ho vyzlečie.

Pravý bok mu pokrývajú plamene Neohrozenosti, ale na hrudi nemá ani čiarku. Odvráti pohľad.

„Čo je?“ zamračím sa. Tvári sa rozpačito.

„Väčšinou sa pred ľuďmi nepredvádzam,“ podotkne. „Teda vlastne nikdy.“

„Neviem si predstaviť prečo,“ poviem potichu. „Veď sa na seba pozri.“

Pomaly ho obídem. Na chrbte má viac atramentu než nepokreslenej kože. Dal si vytetovať symboly všetkých frakcií: plameň Neohrozenosti najvyššie, pod ňou ruky Sebazaprenia a dolu menšie symboly zvyšných troch. Chvíľu si ich obzerám. Váhy znázorňujú Otvorenosť, oko Informovanosť a strom Harmóniu. Chápem, že chce nosiť na koži symbol Neohrozenosti, kde našiel útočisko, a Sebazaprenia, odkiaľ pochádza, presne ako ja. Ale prečo všetky?

„Myslím, že sme urobili chybu,“ povie tlmeným hlasom. „Začali sme zhadzovať hodnoty iných frakcií, aby sme vyzdvihli vlastné. Nepáči sa mi to. Chcem byť statočný, obetavý aj múdry aj čestný aj priateľský.“ Odkašle si. „To posledné mi stále veľmi nejde.“

„Nikto nie je dokonalý,“ zašepkám. „Tak to nefunguje. Keď jedno zlo zmizne, nahradí ho iné.“

Ja som vymenila zbabelosť za krutosť, slabosť za divokosť.

Končekmi prstov pohladím symbol Sebazaprenia.

„Musím ich varovať. Čo najskôr.“

„Viem,“ súhlasí. „Zvládneme to.“

Otočí sa ku mne. Chcem sa ho dotknúť, ale bojím sa jeho nahoty; bojím sa, že vyzlečie aj mňa.

„Naháňam ti strach, Tris?“

„Nie,“ zachripím. Odkašlem si. „Nie naozaj. Ja len… bojím sa toho, čo chcem.“

„A čo chceš?“ V tvári sa mu objaví napätie. „Mňa?“

Pomaly prikývnem.

Aj on prikývne, jemne ma chytí za ruky a pritisne si ich na telo. So sklopenými očami ich posúva hore po bruchu a hrudi až ku krku. Pri dotyku s jeho teplou, hladkou pokožkou ma šteklia dlane. Chvejem sa, hoci mi horí tvár. Pozrie mi do očí.

„Raz, ak ma ešte budeš chcieť, môžeme…“ odmlčí sa a odkašle si. „Môžeme…“

Zľahka sa usmejem a objímem ho, než dokončí vetu. Opriem mu líce o hruď a cítim tlkot jeho srdca, rovnako rýchly ako môj.

„A ty sa ma bojíš, Tobias?“

„Strašne,“ odpovie s úsmevom.

Otočím hlavu a vtisnem mu bozk do jamky pod krkom.

„Nabudúce ťa už možno v bludisku nenájdem,“ zamrmlem.

Zohne sa a nenáhlivo ma pobozká.

„Potom ťa všetci budú volať Šesť.“

„Štyri a Šesť.“

Ďalší bozk mi už pripadá dôverne známy. Všetko je tam, kde má byť, jeho ruka okolo môjho pása, moje dlane na jeho hrudi, jeho pery na mojich. Poznáme jeden druhého naspamäť.

TRIDSIATA DRUHÁ KAPITOLA

CESTOU DO JEDÁLNE pozorne sledujem Tobiasovu tvár a hľadám akýkoľvek náznak sklamania. Strávili sme dve hodiny na jeho posteli, rozprávali sme sa, bozkávali a napokon driemali, až kým nás nezobudili výkriky ľudí smerujúcich na večierok.

Prinajmenšom vyzerá uvoľnenejšie než doteraz. Aspoň sa viacej usmieva.

Pri vchode sa rozdelíme. Ja vojdem prvá a prebehnem k stolu, kde sedávam s Willom a Christinou. Tobias vstúpi asi minútu po mne a sadne si k Zekemu, ktorý mu ponúkne tmavú fľašu. Odmietavo mávne rukou.

„Kam si zase zmizla?“ spýta sa Christina. „Všetci išli naspäť do spálne.“

„Iba som sa tak motala. Bola som taká nervózna, že sa mi nechcelo s nikým baviť.“

„Prečo by si ty mala byť nervózna?“ pokrúti hlavou Christina. „Len som sa otočila, že niečo poviem Willovi, a už si bola hotová.“

V jej hlase zacítim žiarlivý tón. Veľmi rada by som jej vysvetlila, že som bola na bludisko dobre pripravená, lebo môj mozog funguje inak. Namiesto toho len pokrčím plecami.

„Akú prácu si vyberieš?“ spýtam sa jej.

„Asi by som chcela robiť niečo ako Štyri. Trénovať kandidátov. Strašiť ich na smrť a tak podobne. Samé srandičky. A čo ty?“

Doteraz som bola natoľko sústredená na zvládnutie skúšky, že som sa nad tým sotva zamyslela. Mohla by som pracovať pre vodcov – lenže keby zistili, čo som zač, zabili by ma. Aké iné možnosti mám?

„Čo ja viem… mohla by som robiť vyslanca v inej frakcii,“ poviem. „Asi by mi pri tom dosť pomohlo, že som prestúpila.“

„Dúfala som, že povieš vodca v zácviku,“ vzdychne Christina. „Lebo niečo také by chcel Peter. Celý čas sa o tom rozkrikoval.“

„Ja by som chcel to isté,“ dodá Will. „Dúfam, že som skončil vyššie než on… aha, a ešte všetci z Neohrozenosti. Akosi som na nich pozabudol.“ Povzdychne si. „Božemôj. Nemám šancu.“

„Čoby nie,“ namieta Christina. Chytí ho za ruku a prepletie si s ním prsty, akoby to bola najprirodzenejšia vec na svete. Will jej stisne ruku.

„Mám otázku.“ Christina sa nakloní ku mne. „Keď ťa vodcovia sledovali, ako ideš cez bludisko, na niečom sa rehotali.“

„Čože?“ Silno si zahryznem do pery. „Teší ma, že sa na mojom utrpení dobre pobavili.“

„Tušíš, ktorá prekážka to bola?“

„Nie.“

„Klameš,“ vyhlási, „keď klameš, hryzieš si vnútornú stranu líca, podľa toho ťa vždy odhalím.“

Prestanem si hrýzť vnútornú stranu líca.

„Ak ti to zlepší náladu, Will zase špúli pery,“ dodá Christina.

Will si okamžite zakryje ústa.

„Okej, tak ti to poviem. Bála som sa intímností.“

„Intímností?“ zopakuje Christina. „Akože… sexu?“

Stŕpnem, ale donútim sa prikývnuť. Aj keby som sa s ňou rozprávala osamote, v tomto momente by som ju najradšej zaškrtila. Zvažujem spôsoby, ako človeku maximálne ublížiť pri nasadení minimálnej námahy. Pokúsim sa vychrliť z očí plamene.

Will sa zasmeje.

„Ako to prebiehalo?“ zaujíma sa Christina. „Jednoducho sa to s tebou niekto pokúsil… robiť? Kto to bol?“

„Čo ja viem… Chlap bez tváre. Nemala som ho ako spoznať,“ poviem. „Ako si dopadla s tými moľami?“

„Sľúbila si, že to nikomu nepovieš!“ skríkne Christina a plesne ma po ruke.

„Mole,“ zopakuje Will. „Ty sa bojíš molí?“

„Nebolo to len pár molí,“ bráni sa Christina. „Skôr celý roj. Boli všade. Tie hnusné krídelká a nožičky a…“ strasie sa a pokrúti hlavou.

„Príšerné,“ naoko vážne prisvedčí Will. „To je správna ženská. Tvrdá ako vata.“

„Sklapni.“

Kdesi na opačnom konci jedálne zapiští mikrofón tak nahlas, že si zakryjem uši rukami. Na jednom zo stolov tam stojí Eric s mikrofónom v ruke a ťuká po ňom končekmi prstov. Keď ho odskúša a dav sa utíši, Eric si odkašle a začne: „Tu si nepotrpíme na dlhé prejavy. Výrečnosť necháme Informovaným.“ Všetci sa zasmejú. Uvažujem, či vedia, že Eric nielenže prišiel z Informovanosti, ale stále do nej skutočne patrí, hoci sa skrýva pod ľahkomyseľnou a často aj bezcitnou maskou vzorového zástupcu Neohrozenosti. Keby si to uvedomovali, asi by sa na jeho slovách nesmiali. „Budem teda stručný. Prešiel rok a prišla k nám ďalšia banda kandidátov. Zostala z nich trochu menšia banda nových členov. Všetkým gratulujeme!“

Pri slove gratulujeme miestnosť vybuchne nadšením, lenže ľudia nezačnú tlieskať, ale mlátiť päsťami po stoloch. Hluk mi rozochveje hrudný kôš. Usmejem sa od ucha k uchu.

„Veríme v statočnosť. Veríme v rozhodné činy. Veríme v oslobodenie od strachu a získavanie schopností, vďaka ktorým zo sveta odstránime zlo, aby dobro mohlo rásť a prosperovať. Ak veríte v naše ideály, vítame vás.“

Eric pravdepodobne ničomu z toho neverí, ale mimovoľne sa usmievam, lebo ja verím všetkému. Vodcovia síce stavajú ideály Neohrozenosti hore nohami, ale ja ich môžem prijať za svoje.

Ozve sa ďalšie búchanie päsťami, tentoraz doplnené krikom.

„Zajtra najlepší desiati kandidáti vykonajú svoj prvý čin ako členovia a vyberú si povolanie,“ pokračuje Eric. „Viem, že všetci už netrpezlivo čakáte na výsledok skúšky. Určujeme ho podľa toho, ako sa vám darilo pri bojoch v prvej fáze, simuláciách v druhej fáze a napokon v záverečnom teste, ktorým je bludisko strachu. Na obrazovke za mnou uvidíte konečné poradie.“

Len čo vysloví slovo „poradie“, na obrazovke, ktorá zaberá takmer celú stenu, sa začnú objavovať mená. Pri čísle jeden svieti moja fotka a meno.

Padne mi kameň zo srdca. Ani som nevedela, že ma ťaží, uvedomila som si to, až keď zmizol. Usmejem sa a v celom tele pocítim príjemné šteklenie. Prvá! Čo tam po divergencii, ja patrím do Neohrozenosti.

Zabudnem na vojnu, zabudnem na smrť. Zozadu ma objíme Will, mocne ako medveď. Všade okolo znie krik, smiech a prípitky. Christina ukazuje na obrazovku s vytreštenými očami plnými sĺz.

1. Tris

2. Uriah

3. Lynn

4. Marlene

5. Peter

Peter teda zostáva. Potlačím vzdych. No vzápätí si prečítam ďalšie mená.

6. Will

7. Christina

Usmejem sa, Christina sa načiahne ponad stôl a objíme ma. Mám takú povznesenú náladu, že mi dotyky vôbec neprekážajú. Christina sa mi zasmeje do ucha.

Ktosi ma schmatne zozadu a vrieska mi do druhého ucha. Uriah. Nemôžem sa otočiť, tak len siahnem rukou dozadu a stisnem mu plece.

„Gratulujem!“ kričím.

„Porazila si ich!“ zahučí, so smiechom ma pustí a vbehne späť do hlúčika svojich kamošov.

Natiahnem krk a znovu skontrolujem obrazovku. Na ôsmom, deviatom a desiatom mieste skončili decká z Neohrozenosti, ich mená mi veľa nehovoria.

Na jedenástom a dvanástom sú Molly a Drew.

Obaja teda letia. Drew, ktorý sa snažil zdrhnúť, keď ma Peter držal za krk nad priepasťou, a Molly, ktorá niekomu z Informovanosti natárala nezmysly o mojom otcovi, sú odteraz bezprizorní.

Nie je to presne také víťazstvo, o aké mi išlo, ale inak ako víťazstvom sa to nedá nazvať.

Will a Christina sa bozkávajú, na môj vkus trochu uslintane. Všade okolo mňa ľudia trieskajú päsťami do stolov. Niekto ma poklepká po pleci a otočím sa. Tobias. Vstanem s úsmevom od ucha k uchu.

„Myslíš, že by som prezradil príliš veľa, keby som ťa objal?“ spýta sa.

„Vieš čo, je mi to úplne jedno.“

Postavím sa na špičky a pobozkám ho na pery.

V živote som sa necítila lepšie.

Potom mi Tobias prejde palcom po vpichu od injekcie a vzápätí si uvedomím niekoľko vecí naraz. Zrazu nechápem, ako je možné, že mi to nenapadlo skôr.

Po prvé: farebné sérum obsahuje vysielače.

Po druhé: vysielače pripájajú myseľ k simulačnému programu.

Po tretie: sérum vyvinuli v Informovanosti.

Po štvrté: Eric a Max pracujú pre Informovanosť.

Odtrhnem pery od Tobiasa a zízam naňho s vytreštenými očami.

„Čo je?“ spýta sa zmätene.

Pokrútim hlavou. „Teraz nie.“ Chcem tým povedať nie tu. Nie keď Will a Christina stoja sotva pol metra od nás a civejú na nás s otvorenými ústami, asi preto, že som Tobiasa práve pobozkala. Nie uprostred hlučného davu. No musím mu dať najavo, že ide o niečo dôležité.

„Neskôr,“ poviem. „Platí?“

Prikývne. Ani neviem, ako mu to vlastne vysvetlím. V hlave mám zmätok, myšlienky sa mi pletú.

Naisto viem len to, ako nás Informovaní donútia bojovať.

TRIDSIATA TRETIA KAPITOLA

CESTOU Z JEDÁLNE sa snažím zastihnúť Tobiasa samého, ale v hustom dave starých a nových členov sa mi to nepodarí, príval gratulantov nás čoskoro rozdelí. Poviem si, že sa vykradnem zo spálne, keď všetci zaspia, a vyhľadám ho. Lenže bludisko strachu ma zjavne vyčerpalo väčšmi, než som si myslela, onedlho už pokojne odfukujem spolu s ostatnými.

Zobudí ma vŕzganie matracov a šuchot krokov. V tme najprv sotva vidím, ale postupne si na ňu privyknem a rozoznám Christinu, ako si zaväzuje šnúrky na topánkach. Otvorím ústa, že sa jej opýtam, čo to stvára, ale vtom oproti nám zbadám Willa, ako si oblieka košeľu. Nikto nespí, ale všetci mlčia.

„Christina,“ zasyčím. Ani na mňa nepozrie, tak ju chytím za plece a zatrasiem ňou. „Christina!“

Nič. Ďalej si zaväzuje šnúrky.

Pri pohľade na jej tvár sa mi stiahne žalúdok. Oči má otvorené, ale bezvýrazné, svaly úplne uvoľnené, ústa pootvorené. Hýbe sa, ale vôbec nesleduje, čo robí. Nespí, ale nie je ani pri vedomí. Všetci ostatní vyzerajú presne rovnako.

Prejdem na opačnú stranu miestnosti a skúsim osloviť Willa. Keď sa poobliekajú, všetci sa zoradia za seba a potichu zamieria von zo spálne. Chytím Willa za rameno, aby som ho zadržala, ale proti sile, ktorá ho ženie dopredu, nič nezmôžem. Zatnem zuby a držím ho ako kliešť, päty zarývam do podlahy. Will ma ťahá so sebou.

Všetci sú ako námesační.

Nahmatám topánky. Nemôžem tu zostať sama. Bleskovo si zaviažem šnúrky, oblečiem si bundu a šprintujem za ostatnými. Čoskoro ich dobehnem a zladím s nimi krok. V priebehu pár sekúnd si uvedomím, že sa hýbu ako jeden človek, tou istou nohou vykračujú dopredu, tou istou rukou švihajú dozadu. Snažím sa ich napodobniť, ale ten rytmus mi pripadá čudný.

Pochodujeme smerom k Jame, ale keď prídeme ku vchodu, čelo hada zabočí doľava. Na chodbe stojí Max a pozoruje nás. Srdce mi bije ako splašené, upieram čo najneprítomnejší pohľad priamo dopredu a sústredím sa na vlastné nohy. Keď okolo neho prechádzam, nervy mám napäté na prasknutie. Všimne si ma. Všimne si, že nie som vygumovaná ako ostatní, a stane sa mi niečo príšerné.

Maxove tmavé oči sa na mne ani nezastavia.

Vyjdeme po schodoch a rovnakým tempom pokračujeme po štyroch chodbách. Posledná vyústi do rozľahlej jaskyne. Vnútri sa už hemží početný dav.

Stoja tam rady stolov, obložené kopami niečoho čierneho. Keď sa k nim dostanem sotva na pol metra, konečne rozoznám, čo ich tvorí. Zbrane.

Ako inak. Eric vravel, že včera dostali injekciu všetci členovia frakcie. Neohrozenosť je vygumovaná, poslušná, vycvičená zabíjať. Dokonalá armáda.

Vezmem si zbraň, puzdro a opasok, presne ako Will predo mnou. Snažím sa čo najvernejšie napodobniť jeho pohyby, ale nedokážem predvídať, čo sa chystá urobiť. Darí sa mi horšie, než by som chcela. Zatnem zuby. Musím sa spoľahnúť, že ma nikto nepozoruje.

Keď sa ozbrojím, nasledujem Willa a ostatných k východu.

Nemôžem bojovať proti Sebazapreniu, proti vlastnej rodine. Radšej by som zomrela. Potvrdilo sa to aj v bludisku strachu. Zoznam mojich možností sa okamžite zúži a uvidím pred sebou jedinú správnu cestu. Budem predstierať, až kým neprídeme do štvrte Sebazaprenia. Zachránim svoju rodinu. Potom nech sa stane čokoľvek. Náhly pokoj ma obalí ako prikrývka.

Zástup najnovších členov zmizne v tmavej chodbe. Nevidím ani Willa pred sebou, ani nič pred ním. Nohou zakopnem o niečo tvrdé, zapotácam sa a natiahnem ruky pred seba. Kolenom narazím na ďalšiu prekážku – schod. Vyrovnám sa, taká napätá, že mi takmer drkocú zuby. Nikto to nevidel. Je tu príliš veľká tma. Prosím, nech tu je príliš veľká tma!

Keď schodište zmení smer, zaplaví ho prúd svetla a čoskoro pred sebou opäť rozoznám Willove plecia. Sústredím sa na to, aby som s ním zladila krok, lebo hore na konci schodiska stojí ďalší vodca. Konečne ich všetkých spoznám, zjavne len oni zostali pri vedomí.

Vlastne nie sú jediní. Ja takisto vnímam všetko naplno, najskôr preto, že som divergentná. To znamená, že Tobias je na tom rovnako, pokiaľ som ho odhadla správne.

Musím ho nájsť.

Stojím pri koľajniciach v rade, ktorý sa ťahá ďalej, než kútikom oka dovidím. Vlak pred nami zastal, všetky vagóny sú otvorené. Tmavé postavy po jednom nastupujú do vagóna rovno pred nami. Nemôžem sa voľne poobzerať, len zaškúlim na obe strany. Doľava sa ťahajú samé neznáme tváre, ale o pár metrov ďalej napravo zbadám vysokého chalana s krátkymi vlasmi. Možno to nie je on a nemôžem sa naisto presvedčiť, ale lepšiu nádej nemám. Neviem, ako sa k nemu prikradnem bez toho, aby som na seba pritiahla pozornosť. No musím sa k nemu dostať za každú cenu.

Vagón pred nami sa naplní a Will zamieri k ďalšiemu. Nasledujem ho, no nezastanem za ním, ale prešmyknem sa kúsok doprava. Všetci okolo sú odo mňa vyšší, zakryjú ma. Zatnem zuby a spravím ďalší krok doprava. Príliš veľa pohybov. Chytia ma. Prosím, nech ma nechytia!

Neohrozený s neprítomným výrazom podá ruku chalanovi predo mnou. Ten ju chytí ako robot. Schmatnem ďalšiu ruku, ani nepozriem, komu patrí, a čo najladnejšie vkĺznem do vagóna.

Ocitnem sa zoči-voči človeku, ktorý mi pomohol. Šibnem pohľadom vyššie, na jeho tvár. Tobias, s rovnako neprítomným výrazom ako všetci ostatní. Mýlila som sa? Nie je divergentný? V očiach ma zaštípu slzy, silno zažmurkám, aby sa mi nespustili po lícach, a odvrátim sa od neho.

Do vagóna sa hrnú ďalší ľudia, napokon vytvoríme štyri rady. Stojíme tesne natlačení, plece pri pleci. Vtom sa stane čosi zvláštne: niečie prsty sa prepletú s mojimi a dlaň sa mi pritisne k dlani. Tobias ma drží za ruku.

Celé telo mi zaplaví energia. Tobias mi stisne ruku a ja stisnutie opätujem. Je pri vedomí. Mala som pravdu.

Chcem naňho pozrieť, ale donútim sa nehybne stáť a upierať pohľad rovno pred seba. Vlak sa rozbieha. Tobias mi pomaličky krúži palcom po chrbte ruky. Robí to, aby ma upokojil, ale skôr ma znervózňuje. Potrebujem sa s ním porozprávať. Potrebujem naňho pozrieť.

Žena predo mnou je príliš vysoká, vôbec nevidím, kam vlak mieri. Uprene jej zízam na zátylok a sústredím sa na Tobiasovu ruku v mojom zovretí, až kým koľajnice nezaškrípu. Neviem, ako dlho som nehybne stála, ale stihol ma rozbolieť chrbát, takže asi dosť dlho. Vlak s kovovým škrekom zastane. Srdce mi búcha tak silno, že sotva vládzem dýchať.

Tesne predtým, než vyskočíme z vagóna, kútikom oka zbadám, že Tobias otočil hlavu, a obzriem sa naňho. „Bež,“ naznačí perami, s naliehavým výrazom v tmavých očiach.

„Rodičia,“ hlesnem.

Znovu sa zahľadím dopredu a vyskočím z vagóna, keď na mňa príde rad. Tobias prejde predo mňa. Mala by som mu pozerať na zátylok, no kráčam po známych uliciach a šíky Neohrozených predo mnou si už sotva všímam. Prechádzam okolo miesta, kam sme s mamou približne raz za pol roka chodievali vyzdvihnúť nové oblečenie pre celú rodinu, autobusovú zastávku, kde som čakávala každé ráno cestou do školy, rozpraskaný kus chodníka, na ktorom sme s Calebom hrávali nejakú skákavú hru, aby sme sa dostali na druhú stranu.

Teraz všetko vyzerá inak. Tmavé budovy zívajú prázdnotou. Cesty sú plné vojakov z Neohrozenosti, všetci pochodujú v rovnakom rytme, okrem dôstojníkov, ktorí stoja v pravidelných rozstupoch a sledujú nás, alebo vytvárajú hlúčiky a o niečom diskutujú. Zatiaľ to vyzerá, že nikto nič nepodniká. Načo sme sem vlastne prišli?

Prejdem ešte necelý kilometer, než dostanem odpoveď.

Začínam registrovať praskavé zvuky. Nemôžem sa poobzerať, aby som zistila, odkiaľ prichádzajú. Čím ďalej kráčam, tým sú ostrejšie a výraznejšie, až nakoniec rozoznám, že sa tam strieľa. Zatnem zuby. Musím pochodovať ďalej. Musím pozerať priamo pred seba.

Ďaleko pred nami žena v čiernom zhodí na kolená muža v sivom. Spoznávam ho, je to člen rady. Vojačka vytasí pištoľ a s bezduchým výrazom v tvári mu vpáli guľku do zátylku.

V jej vlasoch rozoznám sivý prameň. Tori. Takmer sa potknem.

Kráčaj ďalej. Oči ma štípu. Kráčaj ďalej.

Prepochodujeme okolo Tori a mŕtveho člena rady. Keď prekračujem jeho ruku, takmer sa rozplačem.

Vojaci predo mnou zastanú, tak zastanem aj ja. Stojím nehybne, ako len dokážem, ale v skutočnosti zúfalo túžim nájsť Jeanine, Erica a Maxa a všetkých ich postrieľať. Ruky sa mi trasú a nemôžem proti tomu nič robiť. Prudko dýcham nosom.

Ďalší výstrel. Kútikom oka zazriem, ako ďalšia sivá škvrna klesá na chodník. Ak to bude takto pokračovať, všetci členovia Sebazaprenia čoskoro zomrú.

Vojaci vykonávajú nevypovedané povely bez váhania a bez protestov. Dospelých aj deti zo Sebazaprenia ženú k blízkej budove, stráženej davom vojakov v čiernom. Nevidím tam len členov rady. Možno sú už všetci mŕtvi.

Neohrození predo mnou sa postupne rozchádzajú plniť svoje úlohy. Vodcovia si čoskoro všimnú, že signály, ktoré vysielajú k ostatným, nedostávam. Čo urobím, keď k tomu náhodou dôjde?

„Neskutočné,“ nadchýna sa mužský hlas napravo odo mňa. Zazriem prameň dlhých, mastných vlasov a striebornú náušnicu. Eric. Ukazovákom ma štuchne do líca. Bojujem s nutkaním plesnúť ho po ruke.

„Fakt nás nevidia? Ani nepočujú?“ spýta sa ženský hlas.

„Ale hej, vidia aj počujú. Len to spracovávajú iným spôsobom,“ vysvetlí Eric. „Dostávajú povely z našich počítačov cez vysielače, ktoré sme im vpichli injekciou,“ pri tých slovách mi pritisne prsty na miesto vpichu, aby jej ukázal, kde je. Ani sa nepohni, rozkážem si. Nepohni, nepohni, nepohni!

„A dokonale ich vykonávajú.“

Eric urobí krok nabok a s úškrnom sa nakloní k Tobiasovi.

„To je ale pekný pohľad,“ povie. „Legendárny Štyri. Po dnešku si už nikto nespomenie, že som skončil druhý, vieš o tom? Už sa ma nikto nespýta, ako sa mi trénovalo s chalanom, ktorý sa bojí len štyroch vecí.“ Vytiahne pištoľ a namieri ju Tobiasovi na pravú sluchu. Srdce mi búši tak mocne, že ho cítim až v lebke. Nemôže vystreliť, to by neurobil. Eric pohodí hlavou. „Myslíš, že by si niekto všimol, keby som ho náhodou odbachol?“

„Poslúž si,“ znudene odpovie žena. Určite patrí k vodcom, keď si od nej Eric pýta povolenie. „Už neznamená nič.“

„Smola, že si nevzal Maxovu ponuku, Štyri. Teda smola pre teba,“ potichu skonštatuje Eric a šťukne záverom pištole. Horia mi pľúca, nenadýchla som sa aspoň minútu. Kútikom oka zbadám, ako Tobias trhne rukou, ale vtedy už držím pištoľ. Pritisnem hlaveň k Ericovmu čelu. Vytreští oči a padne mu sánka, na moment vyzerá ako všetci vygumovaní vojaci.

Ukazovák držím tesne nad spúšťou.

„Daj mu tú pištoľ preč od hlavy,“ zavelím.

„Nezastrelila by si ma,“ vyhŕkne Eric.

„Zaujímavá teória,“ poviem, ale nemôžem ho jednoducho zavraždiť, nedokážem to. Zatnem zuby, švihnem rukou dolu a strelím mu do nohy. Zvrieskne a oboma rukami sa chytí za topánku. Len čo mu prestane mieriť na hlavu, Tobias vytasí vlastnú pištoľ a strelí do nohy Ericovej kolegyni. Nečakám ani, kým ju trafí guľka. Schmatnem Tobiasa za ruku a šprintujem preč.

Ak sa nám podarí zahnúť do bočnej uličky, stratíme sa im medzi domami. Chýba nám necelých dvesto metrov. Za nami počujem kroky, ale neobzriem sa. Tobias ma chytí za ruku, stisne mi ju a ťahá ma dopredu, rýchlejšie než som kedy v živote bežala, rýchlejšie než vôbec vládzem bežať. Potkýnam sa za ním a vzápätí začujem výstrel.

Náhla a ostrá bolesť ma zasiahne do pleca a šíri sa ďalej ako elektrizujúce prsty. V hrdle sa mi zasekne výkrik a spadnem, líce si oškriem o chodník. Zdvihnem hlavu, pred svojou tvárou rozoznám Tobiasove kolená a skríknem: „Bež!“

„Nie,“ povie tichým a pokojným hlasom.

V priebehu pár sekúnd nás obkľúčia. Tobias mi pomôže vstať a podopiera ma. Od bolesti sa mi zahmlí zrak, sotva vidím kruh Neohrozených, ktorí na nás mieria pištoľami.

„Divergentní rebeli,“ vyštekne Eric. Stojí na jednej nohe a tvár má bledú ako stena. „Odovzdajte zbrane.“

TRIDSIATA ŠTVRTÁ KAPITOLA

SŤAŽKA SA OPIERAM o Tobiasa. Do chrbtice sa mi zarýva hlaveň pištole a postrkuje ma dopredu, cez dvere sídla Sebazaprenia, nenápadnej sivej dvojposchodovej budovy. Po boku mi steká krv. Vôbec sa nebojím, čo bude nasledovať. Pre bolesť na to nevládzem ani pomyslieť.

Hlaveň pištole ma nasmeruje k dverám stráženým dvoma vojakmi v čiernom. Spolu s Tobiasom vojdeme a ocitneme sa v jednoduchej kancelárii. Zariadenie tvorí stôl, počítač a dve prázdne stoličky. Za stolom sedí Jeanine s telefónom pri uchu.

„No, tak ich zopár pošlite vlakom naspäť,“ zavelí do slúchadla. „Treba ju dobre strážiť, to je najdôležitejšia časť operácie – o tom nemôžem – musím končiť.“ Zaklapne telefón a uprie na mňa sivé oči. Pripomínajú mi roztopenú oceľ.

„Divergentní rebeli,“ ohlási nás jeden strážca. Určite patrí k vodcom – alebo aspoň k radovým členom, ktorých odpojili od simulácie.

„Vidím,“ skonštatuje. Zloží si okuliare, poskladá ich a položí na stôl. Asi ich vôbec nepotrebuje a nosí ich len z márnivosti, aby vyzerala inteligentnejšie. Otec to spomínal.

„Ty,“ povie a ukáže na mňa, „teba som tu čakala. Podozrievala som ťa, odkedy došlo k ťažkostiam s tvojím testom predpokladov. Ale ty.“

Pokrúti hlavou a zahľadí sa na Tobiasa.

„Ty, Tobias – alebo by som ťa mala volať Štyri? –, si nejako unikol mojej pozornosti. V tvojom prípade všetko súhlasilo: výsledky testu, simulácie počas skúšky, všetko. No aj tak mi ťa sem priviedli.“ Oprie si bradu o zložené ruky. „Čo keby si mi vysvetlil, ako je to možné?“

„Ty si tu tá geniálna,“ odpovie chladne. „Vysvetli si to sama.“

Vykrúti pery do úsmevu. „Podľa mojej teórie naozaj patríš do Sebazaprenia. Tvoja divergencia je slabšia.“

Usmeje sa výraznejšie, ako keby sa dobre bavila. Zatnem zuby a zvažujem, že sa na ňu vrhnem ponad stôl a zaškrtím ju. Keby som nemala náboj v pleci, možno by som to urobila.

„Tvoje dedukčné schopnosti ma ohromujú,“ odsekne Tobias. „Asi padnem na zadok.“

Úkosom naňho pozriem. Takmer som zabudla na túto stránku jeho povahy, vždy radšej vybuchne, než by mal mlčky prijať svoj osud.

„Keď si nám už dokázala, ako ti to myslí, môžeš prejsť na ďalšiu fázu a zavraždiť nás.“ Tobias zavrie oči. „Máš čo robiť, ešte ti zostáva kopa členov rady.“

Ak ju aj Tobiasove poznámky rozrušili, Jeanine to nedáva najavo. Stále sa usmieva a elegantne vstane. Telo jej od pliec po kolená obopínajú úzke modré šaty, pod ktorými sa jej rysuje pneumatika okolo pása. Snažím sa zaostriť na jej tvár, ale miestnosť sa so mnou zatočí a zvalím sa na Tobiasa, aby som nestratila rovnováhu. Ovinie mi ruku okolo pása a podoprie ma.

„Nevymýšľaj. Nemáme naponáhlo,“ povie Jeanine zmierlivo. „Obaja poslúžite veľmi dôležitému účelu. Zistenie, že divergentní jedinci sú schopní vzdorovať účinkom séra, ktoré som vyvinula, ma nepríjemne prekvapilo, tak som sa to zlyhanie snažila napraviť. Myslela som, že sa mi to podarilo a najnovšia dávka bude fungovať, no ako sami dobre viete, mýlila som sa. Našťastie som už pripravila novú verziu, ktorá čaká na otestovanie.“

„Načo s tým strácať čas?“ Doteraz spoločne s vodcami Neohrozenosti vraždila divergentných bez výčitiek svedomia. Prečo by sa to malo zmeniť?

Uškrnie sa na mňa.

„Odkedy som rozbehla spoluprácu s Neohrozenosťou, trápi ma jedna otázka.“ Obíde stôl a ukazovákom prebehne po doske. „Prečo sú divergentní väčšinou bohabojní niktoši so slabou vôľou, ktorí pochádzajú práve zo Sebazaprenia?“

Nevedela som, že väčšina divergentných pochádza zo Sebazaprenia, a netuším, prečo by to tak malo byť. Odpovede sa už pravdepodobne nedožijem.

„So slabou vôľou?“ namieta Tobias. „Ak ma pamäť neklame, ovplyvnenie simulácií vyžaduje silnú vôľu. Slabú vôľu má skôr ten, kto ovláda armádu s vymytými mozgami, lebo sa mu nechce vycvičiť si vlastnú.“

„Nie som blázon,“ povie Jeanine. „Z frakcie plnej intelektuálov by som armádu nespravila. Ale už máme plné zuby nadvlády bandy pokryteckých idiotov, ktorí odmietajú bohatstvo a pokrok, ale sami by sme sa ich nezbavili. Vodcovia Neohrozenosti nadšene súhlasili, keď sme im zaručili miesto v novej, vylepšenej vláde.“

„Vylepšenej?“ pohŕdavo odfrkne Tobias.

„Áno, vylepšenej,“ prisvedčí Jeanine. „Vo vylepšenej vláde, ktorá bude pracovať na zabezpečení bohatstva, pohodlia a prosperity pre každého.“

„Na čí úkor?“ spýtam sa priduseným, malátnym hlasom. „To bohatstvo… nevezmete len tak odnikiaľ.“

„Momentálne naše prostriedky zbytočne vyčerpávajú bezprizorní,“ odpovie Jeanine. „A Sebazaprenie. Nepochybujem, že keď zvyšky vašej bývalej frakcie splynú s armádou Neohrozených, Otvorenosť sa rozhodne pre spoluprácu a veci sa konečne pohnú dopredu.“

Splynú s armádou Neohrozených. Presne viem, čo tým myslí. Chce kontrolovať aj ich. Chce, aby sa všetci bez odporu podriadili jej vôli.

„Tak si švihni,“ trpko zopakuje Tobias. Zdvihne hlas. „Nemysli si, že prežiješ dnešný deň, ty…“

„Možno keby si vedel lepšie ovládať svoj temperament,“ skočí mu do reči Jeanine, „vôbec si sa v tejto situácii nemusel ocitnúť, Tobias.“

„Som v tejto situácii, lebo si ma do nej dostala,“ odsekne. „Tým, že si zorganizovala útok proti nevinným ľuďom.“

„Nevinným,“ zasmeje sa Jeanine. „Z tvojich úst to znie pomerne vtipne. Od Marcusovho syna by som čakala väčší nadhľad. Mohol by si pochopiť, že nie všetci sú celkom nevinní.“ Posadí sa na okraj stola, sukňa jej odhalí stehná posiate kŕčovými žilami. „Môžeš mi úprimne povedať, že by si sa nepotešil, keby tvojho otca pri útoku zabili?“

„Nie,“ precedí Tobias cez zaťaté zuby. „Napáchal toho síce dosť, ale nesnažil sa o manipuláciu celej frakcie a systematické vyvražďovanie všetkých politických vodcov.“

Chvíľu na seba zazerajú, dosť dlho na to, aby som napätie cítila až v kostiach. Potom si Jeanine odkašle.

„Chcela som povedať,“ prehovorí, „že čoskoro budem mať k dispozícii desiatky členov Sebazaprenia a ich malé deti. Skutočnosť, že mnohí z nich môžu byť divergentní ako vy, a teda imúnni voči simuláciám, pre mňa neveští nič dobré.“

Vstane a prejde pár krokov doľava, s rukami zopnutými pred telom. Nechty má ohryzené až do krvi, presne ako ja.

„Preto som musela vyvinúť nový typ simulácií, voči ktorému by sa nevedeli brániť. Okolnosti ma donútili prehodnotiť vlastné závery. A tak sa dostávame k dôvodu, prečo ste tu.“ Prejde pár krokov doprava. „Nepopieram, že máte silnú vôľu, preto ju ani nehodlám ovládnuť. Ale ešte stále mám dosť priestoru, kde sa môžem realizovať.“

Zastane a otočí sa tvárou k nám. Opriem si hlavu o Tobiasovo plece. Po chrbte mi steká krv. Bolesť ma posledných pár minút trápila tak vytrvalo, že som si na ňu zvykla, tak ako človek po čase prestane vnímať zavýjajúcu sirénu.

Jeanine zopne ruky. V očiach jej nevidím škodoradosť, dokonca ani štipku sadizmu, ktorý som očakávala. Nepôsobí ako šialenec, pripomína skôr stroj. Vidí problémy a riešenia založené na informáciách, ktoré zhromažďuje. Sebazaprenie stálo v ceste jej honbe po moci, tak našla spôsob, ako ho odstrániť. Nemala armádu, spravila si ju z Neohrozenosti. Vedela, že bude musieť kontrolovať veľké množstvo ľudí, aby si zaistila beztrestnosť, tak vynašla sérum s vysielačmi. Divergenciu považuje len za ďalšiu prekážku, ktorú treba odstrániť, a práve to ma na nej najväčšmi desí – je dosť inteligentná na to, aby vyriešila čokoľvek, vrátane problému s našou existenciou.

„Môžem ovládať váš zrak a sluch,“ vyhlási. „Vyvinula som totiž nové sérum, ktoré ovplyvní vaše vnímanie prostredia a s ním aj vaše konanie. Ľudí, ktorí odmietnu nové vedenie, bude treba dôkladne zabezpečiť.“

Zabezpečiť – čiže okradnúť o slobodnú vôľu. Má talent na pekné reči.

„Ty budeš náš prvý pokusný králik, Tobias. Ale Beatrice…“ usmeje sa, „ty si príliš zranená na to, aby som ťa mohla využiť, takže po skončení nášho stretnutia ťa čaká poprava.“

Snažím sa skryť zachvenie, ktoré mnou prebehne pri slove poprava, zranené plece pritom bolestivo protestuje. Pozriem na Tobiasa. Sotva vládzem potlačiť slzy pri pohľade na hrôzu v jeho vytreštených tmavých očiach.

„Nie,“ povie Tobias. Hlas sa mu trasie, ale v očiach mu svieti pevné odhodlanie. Pokrúti hlavou. „Radšej zomriem.“

„Obávam sa, že v skutočnosti nemáš na výber,“ bezstarostne poznamená Jeanine.

Tobias mi drsne chytí tvár do dlaní a pobozká ma, moje pery sa poddajú tlaku a otvoria. Zabudnem na bolesť a hrôzu z prichádzajúceho konca a na okamih som vďačná, že na smrť ma bude sprevádzať čerstvá spomienka na tento bozk.

Potom ma pustí a musím sa oprieť o stenu, aby som nespadla. Tobias napne svaly a bez ďalšieho varovania sa vrhne ponad stôl a zdrapne Jeanine za krk. Odo dverí naňho skočia strážcovia s pištoľami v rukách. Zvriesknem.

Obidvaja majú čo robiť, aby Tobiasa zo svojej veliteľky odlepili a strhli na zem. Jeden ho drží dolu, kolenami mu kľačí na pleciach a rukami mu tlačí tvár do koberca. Vrhnem sa k nim, ale druhý strážca ma schmatne za plecia a pritisne k stene. Som príliš malá a oslabená stratou krvi.

Jeanine sa opiera o stôl, prská a lapá po dychu. Šúcha si hrdlo, na ktorom sa červenejú odtlačky Tobiasových prstov. Možno sa správa ako stroj, ale stále je to človek. So zaslzenými očami vyberie zo zásuvky stola škatuľku, otvorí ju a vytiahne injekčnú striekačku.

Zamieri k Tobiasovi, stále pritom sťažka dýcha. Tobias zaškrípe zubami a vrazí jednému strážcovi lakeť do tváre. Strážca ho treskne po hlave pažbou pištole a Jeanine mu zapichne ihlu do krku. Tobias bezvládne klesne na zem.

Z úst mi vykĺzne nejaký zvuk, ani vzlyk, ani výkrik, len akýsi chrapľavý ston. Znie cudzo, akoby ho vydal niekto iný.

„Postavte ho,“ zakráka Jeanine.

Strážca vstane a Tobias s ním. Nevyzerá ako námesační vojaci, v očiach má bdelý výraz. Pár sekúnd sa obzerá, akoby neveril vlastným očiam.

„Tobias,“ oslovím ho. „Tobias!“

„Nespoznáva ťa,“ oznámi mi Jeanine.

Tobias sa obzrie ponad plece. Prižmúri oči a vyštartuje ku mne. Než ho strážcovia zastavia, zovrie mi hrdlo do dlaní, končekmi prstov mi tlačí na hrtan. Dusím sa, do tváre sa mi nahrnie krv.

„Simulácia manipuluje jeho konanie,“ povie Jeanine. V ušiach mi tak nahlas pulzuje krv, že ju ledva počujem. „Pomocou zmenených zrakových vnemov. Vymení priateľa za nepriateľa.“

Jeden strážca ho odo mňa odtiahne. Zalapám po vzduchu a roztraseným nádychom si naplním pľúca.

Stratila som ho. Teraz bude pod vplyvom simulácie vraždiť ľudí, ktorých ešte pred necelými troma minútami pokladal za nevinných. Menej by ma bolelo, keby ho Jeanine zabila.

„Výhoda tejto simulácie,“ pochváli sa Jeanine s rozžiarenými očami, „spočíva v tom, že môže konať nezávisle, a teda omnoho efektívnejšie než vojak s vymytým mozgom.“ Pozrie na strážcov, ktorí Tobiasa zadržiavajú. Zápasí s nimi, svaly napína na prasknutie, oči upiera priamo na mňa, ale nevidí ma, aspoň nie tak ako predtým. „Pošlite ho do kontrolnej miestnosti. Budeme tam potrebovať niekoho pri vedomí, aby na všetko dozeral, a ak sa dobre pamätám, on tam pracoval aj predtým.“

Jeanine zopne ruky pred sebou. „A ju vezmite do miestnosti B13,“ zavelí. Mávnutím ruky ma pošle preč. Mávnutím ruky nariadi moju popravu, ale pre ňu to znamená len vyčiarknutie jednej položky zo zoznamu úloh, ďalší logický krok na ceste k vytýčenému cieľu. Keď ma dvojica vojakov ťahá z miestnosti, pozoruje ma bez náznaku citu.

Vlečú ma po chodbe. Vnútri som ochromená, ale moje telo vrieska a zápasí s vypätím všetkých síl. Zahryznem do ruky chlapovi napravo a usmejem sa, keď zacítim chuť krvi. Potom nasleduje úder a prázdnota.

TRIDSIATA PIATA KAPITOLA

ZOBUDÍM SA POTME, natlačená v nepohodlnom kúte. Pod sebou cítim hladkú a studenú podlahu. Siahnem si na ubolenú hlavu a nahmatám niečo lepkavé. Červené – krv. Keď spustím ruku, narazím lakťom do steny. Kde to som?

Nado mnou zabliká svetlo. Matná modrá žiarovka. Obklopujú ma sklenené tabule, pred sebou vidím vlastný nejasný odraz. Akvárium stojí v malej miestnosti bez okien, s betónovými stenami. Som sama. Vlastne nie úplne – na jednej betónovej stene visí drobná kamera.

Pri svojich nohách zbadám malý otvor. Ústi doň hadička, ktorá sa pripája k obrovskej nádrži v rohu miestnosti.

Chvenie najskôr zacítim v končekoch prstov, po rukách sa šíri hore, čoskoro sa mi trasie celé telo.

Tentoraz nie som v simulácii.

Pravú ruku si vôbec necítim. Nadvihnem sa a v kúte, kde som sedela, zbadám mláku krvi. Paniku si teraz nemôžem dovoliť. Vyštverám sa na nohy, opriem sa o stenu a nadýchnem. Utopím sa v tomto akváriu. Nič horšie sa mi už nemôže stať. Pritisnem čelo o sklo a rozosmejem sa. Nič horšie si ani neviem predstaviť. Môj smiech sa premení na vzlyky.

Ak odmietnem vzdať sa, dokážem svoju statočnosť komukoľvek, kto ma sleduje cez kameru. Lenže statočnosť niekedy neznamená boj, ale dôstojné prijatie neodvratného konca. Vzlykám opretá o sklo. Smrti sa nebojím, ale chcela by som umrieť iným spôsobom, akokoľvek, len nie takto.

Vresk mám radšej než plač, tak zvriesknem a pätou vrazím do steny za sebou. Noha sa mi od nej odrazí, ale kopnem ešte raz, tak prudko, až ma päta rozbolí. Kopem znovu a znovu a znovu, potom sa odtiahnem ďalej od steny a tresnem do nej ľavým plecom. Rana na pravom ma pri náraze pálčivo zabolí, ako keby mi ju prebodol rozžeravený kutáč.

Na dno akvária vteká pramienok vody.

Cez videokameru ma určite pozorujú – nie, študujú, Informovaní predsa nerobia nič iné. Chcú zistiť, či v skutočnosti reagujem rovnako ako v simulácii. Dokázať, že som zbabelec.

Otvorím päste a spustím ruky. Nie som zbabelec. Zdvihnem hlavu a zahľadím sa rovno do kamery oproti. Sústredím sa na dýchanie, pomôže mi to zabudnúť, že čoskoro umriem. Zízam na kameru, až kým ju nevidím ako cez tunel. Voda mi zalieva členky, potom lýtka, stehná. Stúpne mi po končeky prstov na rukách. Nádych, výdych. Voda je mäkká a príjemná ako hodváb.

Nadýchnem sa. Veď voda mi vypláchne rany. Vydýchnem. Keď som bola maličká, mama ma ponorila do vody, aby ma zasvätila Bohu. Už dávno som si na Boha nespomenula, ale teraz naňho myslím. Pripadá mi to prirodzené. Zrazu ma poteší, že som Ericovi nestrelila do hlavy, ale do nohy.

Voda ma nadnáša hore. Nekopem nohami, aby som sa udržala nad hladinou, namiesto toho vytlačím z pľúc všetok vzduch a klesnem na dno. Zaľahne mi v ušiach. Voda ma hladí po tvári. Napadne mi, že by som mohla vodu vdýchnuť, aby som smrť urýchlila, ale neviem sa k tomu donútiť. Z úst vypúšťam bublinky.

Uvoľni sa. Zavriem oči. Pľúca mi horia.

Ruky nechám vyplávať hore. Dovolím vode, aby ma držala v hodvábnom objatí.

Ako malú ma otec občas zdvihol nad hlavu a behal so mnou, až sa mi zdalo, že lietam. Spomeniem si, ako som sa cítila, keď moje telo pohltil prúd vzduchu. Už sa nebojím. Otvorím oči.

Predo mnou stojí tmavá postava. Keď mám halucinácie, určite to znamená, že smrť sa blíži. Pľúca mi prebodne bolesť. Zadusenie bolí. Postava priloží dlaň ku sklu pred mojou tvárou. Hľadím cez vodu a marí sa mi, že vidím rozmazanú tvár svojej matky.

Ozve sa rana a sklo praskne. Z diery pri hornom okraji akvária vytryskne voda a sklená tabuľa praskne napoly. Odvrátim sa, keď sa sklo začne trieštiť, a vlna vody ma strhne so sebou na zem. Lapám po dychu, prehĺtam vodu a vzduch, zakašlem, znovu lapám po dychu, ruky ma chytia za ramená a počujem jej hlas.

„Beatrice,“ osloví ma. „Beatrice, rýchlo preč!“

Ovinie si moju ruku okolo pliec a zdvihne ma na nohy. Vyzerá ako mama a je oblečená ako mama, ale drží pištoľ a v očiach má odhodlaný výraz, aký som nikdy nevidela. Tackám sa vedľa nej cez rozbité sklo a vodu. Von cez otvorené dvere. Pri dverách ležia mŕtvi strážcovia.

Nohy ma neposlúchajú, kĺžu po obkladačkách. Kráčame tak rýchlo, ako mi oslabené telo dovolí. Keď zabočíme za roh, mama vystrelí na dvoch strážcov pri dverách na konci chodby. Obaja dostanú guľku priamo do hlavy a zosypú sa na zem. Mama ma oprie o stenu a vyzlečie si sivú bundu.

Pod ňou má tričko bez rukávov. Keď zdvihne ruku, zbadám okraj tetovania pod pazuchou. Už sa nečudujem, že sa predo mnou nikdy neprezliekala.

„Mami,“ dostanem zo seba, „pochádzaš z Neohrozenosti, že?“

„Áno,“ prisvedčí s úsmevom. Rukávy bundy mi zaviaže okolo krku a zafixuje mi ňou ruku. „A dnes mi to veľmi pomohlo. Otec, Caleb a pár ďalších sa skrývajú v pivnici na križovatke medzi North a Fairfield Avenue. Musíme sa k nim dostať.“

Vyvaľujem na ňu oči. Šestnásť rokov som dvakrát denne sedávala vedľa nej pri kuchynskom stole a nikdy mi ani nenapadlo, že by sa mohla narodiť inde než v Sebazaprení. Do akej miery som poznala vlastnú matku?

„Na otázky bude čas neskôr,“ povie. Nadvihne si tričko, spoza opaska vytiahne pištoľ a podá mi ju. Potom ma pohladká po líci. „Už musíme ísť.“

Prebehne na koniec chodby a ja sa jej držím v pätách.

Sme v podzemí sídla Sebazaprenia. Mama tu pracovala, odkedy sa pamätám, takže ma ani neprekvapí, keď ma prevedie niekoľkými tmavými chodbami a hore vlhkým schodiskom späť na denné svetlo bez toho, aby nás niekto zastavil. Lenže koľko strážcov musela zastreliť, než sa ku mne dostala?

„Ako si ma našla?“ spýtam sa.

„Sledovala som vlaky, odkedy sa začal útok,“ vysvetlí a pozrie na mňa ponad plece. „Nevedela som, čo vlastne urobím, keď ťa nájdem. Ale chcela som ťa zachrániť za každú cenu.“

Stiahne sa mi hrdlo. „Ale veď som ťa zradila. Opustila som ťa.“

„Si moja dcéra. Čo tam po frakciách.“ Pokrúti hlavou. „Pozri, kam nás dostali. Ľudstvo nikdy dlho nevydrží správať sa slušne. Zlo sa zakaždým votrie naspäť a otrávi nás.“

Zastane tesne predtým, než vyjdeme z bočnej uličky na cestu.

Viem, že nemáme čas na reči, ale niečo sa musím dozvedieť.

„Mami, odkiaľ vieš o divergencii?“ spýtam sa. „Čo znamená? Prečo…“

Otvorí zásobník pištole a nazrie dnu. Zisťuje, koľko nábojov jej zostáva. Potom siahne do vrecka a vloží tam ďalšie. Tentoraz jej výraz spoznávam: rovnako sa tvárila vždy, keď navliekala niť do ihly.

„Viem o nej, lebo sa ma týka,“ povie, keď vkladá náboj na miesto. „Prežila som len vďaka tomu, že moja mama patrila k vedeniu Neohrozenosti. V deň rozhodovacej ceremónie mi povedala, že mám opustiť našu frakciu a nájsť si miesto v nejakej bezpečnejšej. Tak som si vybrala Sebazaprenie.“ Náboj, ktorý jej zvýšil, vloží späť do vrecka a vystrie sa. „No ja som chcela, aby si sa rozhodla sama.“

„Nerozumiem, prečo nás vodcovia považujú za takú hrozbu.“

„Každá frakcia svojich členov vycvičí, aby konali a mysleli rovnako. A väčšina ľudí to aj robí. Väčšina si ľahko nájde spôsob života, ktorý im vyhovuje, a nikdy sa ho nevzdá.“ Potľapká ma po zdravom pleci a usmeje sa. „Lenže naše myslenie kmitá všetkými smermi. Nikto ho nemôže obmedziť a vodcov to desí. Znamená to, že nás nemôžu ovládať, vymykáme sa spod kontroly. Nech urobia čokoľvek, stále im budeme stáť v ceste.“

Mám pocit, ako keby mi niekto vdýchol do pľúc čerstvý vzduch. Nepatrím do Sebazaprenia. Nepatrím do Neohrozenosti.

Som divergentná.

Nikto ma nemôže ovládať.

„Už idú,“ povie pri pohľade za roh. Nazriem jej ponad plece a zbadám niekoľko Neohrozených s pištoľami. Pochodujú v rovnakom rytme, priamo k nám. Mama sa obzrie. Uličkou k nám z diaľky beží ďalšia skupinka, takisto zladeným krokom.

Mama ma chytí za ruky a pozrie mi do očí. Sledujem, ako sa jej zatrepocú dlhé mihalnice, keď žmurkne. Škoda, že na mojej drobnej, nevýraznej tváričke nevidno ani stopu jej krásy. Aspoňže som po nej zdedila niečo v mozgu.

„Nájdi otca a brata. Ulička napravo, dolu do pivnice. Zaklop dvakrát, potom trikrát, potom šesťkrát.“ Vezme mi tvár do dlaní. Má studené ruky a drsné dlane. „Odpútam ich pozornosť. Musíš bežať najrýchlejšie, ako vládzeš.“

„Nie,“ pokrútim hlavou. „Bez teba nikam nejdem.“

Usmeje sa. „Buď statočná, Beatrice. Ľúbim ťa.“

Pritisne mi pery na čelo a vzápätí vybehne do stredu cesty. Zdvihne pištoľ nad hlavu a trikrát vystrelí do vzduchu. Neohrození sa rozbehnú.

Prešprintujem cez cestu do úzkej uličky. V behu sa obzriem ponad plece, či ma niekto nesleduje. Lenže mama do nich práve strieľa, takže si nevšímajú nič iné.

Keď začujem, že streľbu opätujú, prudko sa otočím. Nohy mi odmietnu poslušnosť a zastanú.

Mama zmeravie s prehnutým chrbtom. Z rany na bruchu jej vytryskne krv a zafarbí jej tričko na šarlátovo. Ďalšia krvavá škvrna sa jej objaví na pleci. Žmurknem a žiarivo červené fľaky mi zvnútra zašpinia viečka. Znovu žmurknem a uvidím úsmev, s ktorým mama vždy zhŕňala na kôpku moje odstrihnuté vlasy.

Najprv padne na kolená, ruky jej bezvládne visia pri tele, potom sa zrúti na chodník, skrčená na boku ako handrová bábika. Nehýbe sa a nedýcha.

Zakryjem si ústa rukou a v dlani zadusím výkrik. Po lícach mi stekajú horúce slzy, ani som nepostrehla, kedy som sa rozplakala. Moja krv vrieska, že patrí jej, a pokúša sa k nej vrátiť a pri behu sa mi v hlave ozývajú jej slová: „Buď statočná.“

Celé telo mi zovrie bolestivý kŕč, keď sa vo mne všetko rúca, celý môj svet sa rozpadol v jedinom momente. Chodník mi oškiera kolená. Ak si teraz ľahnem, je koniec. Eric mal asi pravdu – keď si človek vyberie smrť, odváži sa na neznáme miesto plné neistoty.

Cítim, ako mi Tobias odhŕňa vlasy z krku pred prvou simuláciou. Počujem jeho hlas, ako mi hovorí: „Buď statočná.“ Počujem mamu, ako mi hovorí: „Buď statočná.“

Vojaci sa otočia, ako keby ich riadila jediná myseľ. Nejako sa mi podarí vstať a rozbehnúť sa.

Som statočná.

TRIDSIATA ŠIESTA KAPITOLA

NAHÁŇAJÚ MA TRAJA Neohrození. Bežia navlas rovnako, ich kroky sa ozývajú v úzkej uličke. Jeden vystrelí. Vrhnem sa na zem a oškriem si dlane. Guľka zasiahne tehlovú stenu napravo odo mňa a úlomky sa rozprsknú na všetky strany. Vrhnem sa za roh a odistím pištoľ.

Zavraždili mi mamu. Namierim zbraň do uličky a naslepo vystrelím. Neurobili to oni osobne, ale na tom nezáleží – nesmie na tom záležať, a rovnako ako samotná smrť to nesmie byť skutočné.

Už len jeden pár nôh. Chytím zbraň do oboch rúk, postavím sa na koniec uličky a namierim ju na protivníka. Stisnem spúšť, ale nie dosť silno na to, aby som vystrelila. Nebeží ku mne muž, je to len chlapec. Chlapec so strapatými vlasmi a vráskou medzi obočím.

Will. S bezvýraznými očami a vygumovaným mozgom, ale stále je to Will. Zastane a napodobní ma, rozkročí nohy a zdvihne zbraň. Vidím, že drží prst nad spúšťou a počujem šťuknutie záveru. Vystrelím. Oči mám tuho zavreté. Nemôžem dýchať.

Guľka ho trafila do hlavy. Viem to, lebo tam som mierila.

Otočím sa bez toho, aby som otvorila oči, a potkýnam sa uličkou. North Avenue a Fairfield Avenue. Musím pozrieť na tabuľu s názvom ulice, aby som zistila, kde som, ale neviem ju prečítať. Zrak mám úplne rozmazaný. Párkrát žmurknem a zistím, že stojím len niekoľko metrov od budovy, kde sa skrýva zvyšok mojej rodiny.

Klesnem na kolená vedľa dverí. Tobias by mi vynadal, že robiť hluk nie je najlepší nápad. Hluk môže prilákať nepriateľov.

Pritisnem čelo o stenu a zakvílim. Po pár sekundách si zapchám ústa rukou, aby som stlmila zvuk, a kvílim ďalej, až kým sa to nezmení na vzlykanie. Pištoľ mi zhrkoce na zem. Stále pred sebou vidím Willa.

V mojej mysli sa usmieva. Ohŕňa peru a ukazuje rovné zuby. Oči mu žiaria. Smeje sa, vtipkuje, v spomienke je živší než ja v skutočnosti. Mala som na výber: on alebo ja. Uprednostnila som seba. No teraz sa takisto cítim ako mŕtvola.

* * *

Zabúcham na dvere – dvakrát, trikrát a napokon šesťkrát, presne ako mi nakázala mama.

Utriem si slzy z tváre. Znovu sa stretnem s otcom, po prvý raz, odkedy som ho opustila, a nechcem, aby ma videl ako ufňukanú trosku.

Dvere sa otvoria. Ocitnem sa tvárou v tvár Calebovi a zmeraviem. Chvíľu na mňa vypliešťa oči, potom ma zovrie v náručí, dlaň mi nechtiac pritlačí na zranené plece. Zahryznem si do pery, aby som nevykríkla, ale bolestivé syknutie mi unikne. Caleb sa bleskovo odtiahne.

„Beatrice! Preboha, postrelili ťa?“

„Poďme dnu,“ hlesnem.

Prejde si palcom popod oči a zotrie slané kvapky. Dvere sa za nami zabuchnú.

Vnútri vládne prítmie, ale rozoznám v ňom známe tváre, bývalých susedov a spolužiakov a otcových kolegov. Zbadám otca, ktorý na mňa zíza, akoby mi narástla druhá hlava. Marcus. Pri pohľade naňho ma zabolí pri srdci. Tobias…

Nie. To nemôžem. Nebudem naňho myslieť.

„Ako si nás tu našla?“ spýta sa Caleb. „Stretla si sa s mamou?“

Prikývnem. Nechcem myslieť ani na mamu.

„Au, moje plece.“

Keď som v bezpečí, adrenalín, ktorý ma poháňal, pomaly vyprcháva a bolesť sa zhoršuje. Klesnem na kolená. Z oblečenia mi na betónovú dlážku kvapká voda. Zvnútra sa mi derie vzlyk a zúfalo sa túži dostať von. Zadusím ho v sebe.

Žena, ktorá bývala na našej ulici, volá sa Tessa, rozbalí skladaciu posteľ. Jej manžel patril k členom rady, ale nevidím ho tu. Asi je už mŕtvy.

Niekto iný prinesie z rohu lampu, aby sme mali svetlo. Caleb vytiahne lekárničku a Susan mi prinesie fľašu vody. Keď človek potrebuje pomoc, nemôže sa ocitnúť na lepšom mieste, ako medzi členmi Sebazaprenia. Pozornejšie si obzriem Caleba. Znovu chodí v sivom. Naše stretnutie v sídle Informovanosti mi teraz pripadá ako sen.

Otec pristúpi ku mne, ovinie si moju ruku okolo pliec a pomôže mi prejsť na opačnú stranu miestnosti.

„Prečo si mokrá?“ spýta sa Caleb.

„Pokúsili sa utopiť ma. Čo tu vlastne robíš?“

„Urobil som presne to, čo si mi odkázala – čo mi odkázala mama. Preskúmal som simulačné sérum a zistil som, že Jeanine pracuje na vývoji vysielačov s väčším dosahom, aby signál prenikol ďalej. Odtiaľ som sa dostal k informáciám o dohode medzi Informovanosťou a Neohrozenosťou. Aby som to skrátil… keď som zistil, čo sa deje, odišiel som. Chcel som vás varovať, ale nestihol som. Teraz som bezprizorný.“

„Nie, nie si,“ prísne ho zahriakne otec. „Patríš k nám.“

Kľaknem si na posteľ a Caleb mi lekárskymi nožnicami vystrihne kus košele na pleci. Keď odtiahne štvorec látky, odhalí vytetovaný symbol Sebazaprenia na pravom pleci a tri havrany na kľúčnej kosti. Caleb s otcom na ne hľadia rovnako fascinovane a šokovane, ale nijako ich nekomentujú.

Ľahnem si na brucho. Caleb mi stisne ruku a otec zatiaľ vytiahne z lekárničky antiseptikum.

„Už si niekomu vyberal náboj z tela?“ spýtam sa s roztraseným smiechom v hlase.

„Možno by si bola prekvapená, čo všetko viem.“

Už verím, že moji rodičia skrývajú kopu prekvapení. Spomeniem si na mamino tetovanie a zahryznem si do pery.

„Teraz to bude bolieť,“ varuje ma.

Nevidím, ako mi nôž vkĺzne do svalu, ale cítim ho. Bolesť mi zachváti celé telo. Zvriesknem cez zaťaté zuby a zovriem Calebovi ruku. Napriek vlastnému kriku počujem, ako mi otec káže, aby som uvoľnila chrbát. Poslúchnem. Z kútikov očí mi tečú slzy. Zaplaví ma ďalšia bolesť, cítim, ako sa mi pod pokožkou hýbe nôž, a bez prestania vrieskam.

„Mám ho.“ Niečo cinkne o podlahu.

Caleb prejde pohľadom z otca na mňa a rozosmeje sa. Jeho smiech som nepočula tak dávno, že mi vženie slzy do očí.

„Čo ti pripadá také vtipné?“ zafňukám.

„Nečakal som, že sa ešte raz ocitneme všetci pohromade.“

Otec mi niečím studeným čistí pokožku okolo rany. „Treba to zašiť.“

Prikývnem. Navlieka niť do ihly, akoby to robil už tisíckrát.

„Raz,“ povie, „dva… tri.“

Zatnem zuby a tentoraz nevydám ani hláska. Dnes som už zakúsila množstvo bolesti: postrelili ma, takmer som sa utopila, otec mi vyrezal náboj z tela, našla som mamu aj Tobiasa a oboch som vzápätí navždy stratila. Túto znášam zo všetkých najľahšie.

Otec mi zašije ranu, zauzlí niť a zakryje stehy obväzom. Caleb mi pomôže sadnúť si. Oddelí lemy dvoch tričiek, ktoré má na sebe. Vrchné s dlhým rukávom si vyzlečie cez hlavu a ponúkne mi ho.

Otec mi pomôže vsunúť pravú ruku do rukáva a natiahnuť tričko cez hlavu. Visí na mne a sviežo vonia, vonia ako Caleb.

„Povedz mi,“ osloví ma otec potichu. „Kde je mama?“

Sklopím zrak. Nechcem tú správu odovzdať. Najradšej by som ju ani nepriniesla.

„Už nie je,“ dostanem zo seba. „Zachránila ma.“

Caleb zavrie oči a zhlboka sa nadýchne.

Otec na okamih vyzerá, akoby ho zasiahol blesk, potom odvráti vlhké oči a prikývne.

„To je správne,“ povie neprirodzeným hlasom. „Najdôstojnejšia smrť.“

Keby som sa teraz pokúsila prehovoriť, zrútila by som sa. Nemôžem si to dovoliť, radšej len prikývnem.

Eric označil Alovu samovraždu za prejav statočnosti, ale mýlil sa. Statočne zomrela moja mama. Vybavím si pokojné odhodlanie, ktoré jej vyžarovalo z tváre. Takto vyzerá naozajstná statočnosť: nielenže zomrela, aby ma zachránila, ale urobila to bez slova, nezaváhala ani sekundu a podľa všetkého jej iná možnosť vôbec neprišla na um.

Otec mi pomôže na nohy. Nadišiel čas čeliť zvyšku miestnosti. Mama mi povedala, že ich mám zachrániť. Aj preto musím prevziať velenie, navyše som tu jediná Neohrozená. Vôbec netuším, ako to bremeno ponesiem.

Marcus vstane. Vzápätí si predstavím, ako ma v simulácii udrel po ruke opaskom. Zovrie ma úzkosť.

„Tu nebudeme v bezpečí donekonečna,“ skonštatuje po chvíli Marcus. „Musíme sa dostať z mesta. Najlepšie urobíme, ak sa vyberieme do sídla Harmónie a budeme dúfať, že nás prijmú. Vieš niečo o stratégii Neohrozenosti, Beatrice? Prerušia boj na noc?“

„Neohrozenosť nemá žiadnu stratégiu,“ poviem. „Všetko riadia Informovaní. Naši nedávajú žiadne rozkazy.“

„Nedávajú rozkazy?“ začuduje sa otec. „Čo tým chceš povedať?“

„Chcem tým povedať, že asi tak deväťdesiat percent Neohrozených nie je pri vedomí. Ovláda ich simulácia a nevedia, čo robia. Ja sa nesprávam ako oni len preto, že som…“ Radšej to slovo nevyslovím. „Kontrola mysle na mňa nefunguje.“

„Kontrola mysle? Oni teda nevedia, že práve vraždia ľudí?“ spýta sa ma otec s vytreštenými očami.

„Nie.“

„To je príšerné.“ Marcus pokrúti hlavou. Jeho súcitný tón mi pripadá neúprimný. „Keď sa zobudia a uvedomia si, čo urobili…“

V miestnosti zavládne ticho, všetci si asi predstavujú, ako by sa cítili v koži vojakov z Neohrozenosti. Vtedy mi konečne svitne.

„Musíme ich zobudiť,“ poviem.

„Čože?“ nechápe Marcus.

„Ak ich zobudíme, pravdepodobne odmietnu poslušnosť, len čo si uvedomia realitu,“ vysvetlím. „Informovanosť príde o armádu. Členovia Sebazaprenia nebudú musieť umierať. Všetko sa skončí.“

„Nebude to také jednoduché,“ ozve sa otec. „Aj bez pomoci Neohrozených určite nájdu nejaký spôsob na…“

„A ako ich máme zobudiť?“ preruší ho Marcus.

„Nájdeme počítače, ktoré riadia simuláciu, a zničíme dáta,“ navrhnem. „Program. Všetko.“

„To sa ti ľahko povie,“ schladí ma Caleb. „Môžu byť hocikde. Nemôžeme len tak vtrhnúť do sídla Informovanosti a snoriť tam.“

„Sú…“ Zamračím sa. Keď nás k nej priviedli do kancelárie, Jeanine rozprávala o niečom dôležitom, až natoľko, že niekomu položila telefón, len aby sme to nepočuli. Treba ju dobre strážiť. A potom, keď posielala Tobiasa preč: Pošlite ho do kontrolnej miestnosti. Do kontrolnej miestnosti, kde predtým pracoval. Do miestnosti s bezpečnostnými monitormi, prostredníctvom ktorých Neohrození sledujú celé mesto. A s počítačmi.

„Sú v hlavnom stane Neohrozenosti. Je to logické. Tam archivujú všetky údaje o Neohrozených, prečo by ich odtiaľ nemohli aj riadiť?“ Matne si uvedomím, že som povedala ich. Včera som sa teoreticky stala členkou Neohrozenosti, ale teraz mám pocit, že tam nepatrím. A nepatrím ani do Sebazaprenia.

Myslím, že som taká, aká som bola odjakživa. Nehodím sa do Sebazaprenia, do Neohrozenosti ani medzi bezprizorných. Som skrátka divergentná.

„Si si istá?“ spýta sa otec.

„Odhad založený na faktoch. Lepší návrh nemám.“

„Budeme sa musieť rozhodnúť, kto sa do toho pustí a kto pôjde priamo do Harmónie,“ nahlas rozmýšľa otec. „Koľko ľudí potrebuješ, Beatrice?“

Jeho otázka ma zarazí, rovnako ako výraz v jeho tvári. Pozerá na mňa ako na seberovného. Buď sa zmieril s tým, že už som dospelá, alebo s tým, že už nie som jeho dcéra. Druhá možnosť je pravdepodobnejšia a bolestivejšia.

„Každého, kto vie strieľať z pištole a nebojí sa výšok.“

TRIDSIATA SIEDMA KAPITOLA

SILY NEOHROZENOSTI a Informovanosti sú sústredené vo štvrti Sebazaprenia. Keď sa z nej dostaneme, už nám až tak veľmi nehrozí, že narazíme na odpor.

Rozhodovanie, kto pôjde so mnou, som nemohla nijako ovplyvniť. Jednoznačne musel ísť Caleb, lebo vie najviac o plánoch Informovanosti. Marcus napriek mojim protestom trval na tom, že pôjde s nami, lebo sa vraj vyzná v počítačoch. A otec sa správal, akoby ani neprichádzalo do úvahy, že nepôjde.

Pár sekúnd sledujem ostatných, ako bežia opačným smerom, do sídla Harmónie, do bezpečia. Potom sa otočím späť k mestu a k vojne. Stojíme pri koľajach, ktoré nás odvezú v ústrety nebezpečenstvu.

„Koľko je hodín?“ spýtam sa Caleba.

Mrkne na hodinky. „Tri dvanásť.“

„Mal by prísť každú chvíľu,“ skonštatujem.

„Zastaví?“ spýta sa.

Pokrútim hlavou. „Cez mesto prechádza pomaly. Chvíľu pobežíme vedľa vagóna a potom naskočíme dnu.“

Naskakovanie do idúceho vlaku mi už pripadá prirodzené. Zvykla som si. Ostatným to nepôjde ľahko, ale už nemôžeme cúvnuť. Obzriem sa ponad ľavé plece. Na pozadí sivých budov a ciest žiaria zlaté reflektory. Kruhy svetla sa stále zväčšujú. Poskakujem na špičkách, a keď okolo mňa prefrčí lokomotíva, rozbehnem sa. Zbadám otvorený vagón, zrýchlim krok, aby som s ním držala tempo, schmatnem držadlo a vhupnem dnu.

Caleb skočí za mnou, tvrdo pristane a prevalí sa na bok. Potom pomôže Marcusovi hore. Otec dopadne na brucho a nohy vytiahne za sebou. Všetci sa odplazia čo najďalej odo dverí, ale ja sa postavím priamo do nich, jednou rukou sa pridŕžam držadla a pozerám na mesto.

Keby som namiesto Jeanine velila ja, väčšinu strážcov by som sústredila pri vchode nad Jamou, pred sklenenou budovou. Radšej by sme teda mali ísť zadným vchodom, aj keď pritom treba skočiť zo strechy.

„Predpokladám, že teraz ťa tvoj prestup do Neohrozenosti mrzí,“ povie mi Marcus.

Prekvapilo ma, že mi rovnakú otázku nepoložil otec, lenže on len ticho pozoruje mesto, presne ako ja. Vlak prejde okolo sídla Informovanosti. Teraz sa tam nesvieti. Z diaľky vyzerá mierumilovne a medzi jeho stenami asi tiež vládne pokoj. Nachádza sa ďaleko od konfliktu a všetkého, čo spôsobilo.

Pokrútim hlavou.

„Ani keď sa vaši vodcovia pridali ku sprisahaniu na zvrhnutie vlády?“ vyprskne Marcus.

„Potrebovala som sa naučiť pár vecí.“

„Statočnosť?“ potichu sa spýta otec.

„Nie, obetavosť,“ poviem. „Často znamenajú to isté.“

„Preto si si dala na jedno plece vytetovať symbol Sebazaprenia?“ spýta sa Caleb. Zrazu mám pocit, akoby sa na mňa otec usmieval očami.

Tiež sa mierne usmejem a prikývnem. „A na druhom mám symbol Neohrozenosti.“

* * *

Sklenená budova nad Jamou odráža svetlo vychádzajúceho slnka do očí. Vstanem a chytím sa držadla pri dverách, aby som nestratila rovnováhu. Už sme takmer na mieste.

„Keď vám poviem,“ ozvem sa, „skočíte. Najďalej, ako vládzete.“

„Skočíme?“ zapochybuje Caleb. „Tris, veď sme vo výške siedmeho poschodia!“

„Na strechu,“ dodám. Pri pohľade na jeho ohromený výraz si neodpustím poznámku: „Preto to volajú skúška odvahy.“

Polovica odvahy spočíva v uhle pohľadu. Keď som to robila po prvý raz, považovala som to za jednu z najťažších vecí, aké som kedy zdolala. Teraz sa chystám vyskočiť z idúceho vlaku, akoby nešlo o nič extra, lebo za posledných pár týždňov som zvládla viac kritických situácií než väčšina ľudí za celý život. No moje doterajšie výkony sa nedajú ani porovnať s tým, čo sa práve chystám spáchať. Ak to prežijem, určite ma čakajú ešte ťažšie úlohy. Napríklad budem musieť žiť mimo frakcie, hoci taká možnosť mi vždy pripadala úplne katastrofálna.

„Choď prvý, otec,“ poviem a odstúpim, aby sa mohol postaviť do dverí. Ak otec s Marcusom pôjdu prví, môžem to načasovať tak, aby im stačilo preskočiť minimálnu vzdialenosť. Ja a Caleb s trochou šťastia doskočíme ďalej, lebo máme mladšie kosti. Musím to risknúť.

Koľajnice zabočia, a keď zbadám, že sme zarovno s okrajom strechy, skríknem: „Skok!“

Otec ohne kolená a vymrští sa dopredu. Nečakám, či to zvládol. Postrčím Marcusa dopredu a skríknem: „Skok!“

Otec pristane na streche tak blízko k okraju, že zalapám po dychu. Sadne si do štrku. Sotím pred seba aj Caleba. Postaví sa do dverí a skočí aj bez povelu. Urobím pár krokov dozadu, aby som získala rozbeh, a vyskočím akurát v okamihu, keď vlak príde na opačný koniec strechy.

Sekundu sa vznášam uprostred ničoty, potom nohami dopadnem na betón a zapotácam sa nabok, ďalej od okraja strechy. Bolia ma kolená a náraz cítim v celom tele, v pleci mi pulzuje bolesť. Sadnem si, zhlboka dýcham a pozriem na opačnú stranu strechy. Caleb a otec stoja pri okraji strechy a držia Marcusa za ramená. Nedoskočil, ale ešte ani nepadol.

Kdesi hlboko v mojom vnútri škodoradostný hlások skanduje: spad-ni, spad-ni, spad-ni.

No nestane sa. Otec s Calebom ho vytiahnu na strechu. Vstanem a oprášim si z nohavíc štrk. Lámem si hlavu nad tým, čo bude nasledovať. Okej, donútila som ich vyskočiť z idúceho vlaku. Ale strmhlav sa vrhnúť zo strechy, to už je iná káva.

„Teraz zistíte, prečo som sa pýtala, či sa bojíte výšok,“ podotknem, keď prechádzame krížom cez strechu. Za sebou počujem ich šuchtavé kroky. Postavím sa na rímsu. Zospodu ma zachytí závan vetra a nadvihne mi tričko od tela. Zahľadím sa do diery v zemi, sedem poschodí podo mnou, potom zavriem oči a vychutnám si poryv vetra na tvári.

„Dolu je sieť,“ prehodím ponad plece. Tvária sa zmätene. Ešte im nedošlo, čo od nich vlastne chcem.

„Nerozmýšľajte o tom,“ poradím im. „Len skočte.“

Otočím sa a pritom sa nakloním dozadu a stratím rovnováhu. Padám ako kameň, oči mám zavreté, jednu ruku natiahnutú vo vetre. Snažím sa čo najväčšmi uvoľniť svaly, než narazím na sieť. Môjmu zranenému plecu pripadá tvrdá ako betón. Zatnem zuby, odkotúľam sa nabok, chytím sa rámu siete a prehodím si nohu na druhú stranu. Na plošinu dopadnem kolenami, zrak mi zastierajú slzy.

Caleb zjajkne, keď ho sieť obalí a vzápätí sa znovu napne. S námahou vstanem.

„Caleb!“ zasyčím. „Poď sem!“

Caleb sťažka dýcha. Preplazí sa k okraju siete a tvrdo žuchne na plošinu. Mykne sa od bolesti, narovná sa a pozrie na mňa s otvorenými ústami.

„Koľkokrát… si to už… urobila?“ spýta sa pomedzi dychčanie.

„Aj s dneškom dvakrát.“

Pokrúti hlavou.

Keď do siete dopadne otec, Caleb mu pomôže dolu. Len čo sa ocitne na plošine, prehne sa a vracia ponad okraj. Keď zostúpim dolu po schodoch, počujem Marcusa, ako s povzdychom narazí do siete.

Jaskyňa je prázdna a ústia z nej tmavé chodby.

Podľa toho, čo hovorila Jeanine, som usúdila, že v hlavnom stane Neohrozenosti nie je nikto okrem vojakov, ktorých poslala späť, aby strážili počítače. Ľahko ich nájdeme. Obzriem sa ponad plece. Marcus stojí na plošine, bledý ako stena, ale nezranený.

„Takže toto je hlavný stan Neohrozenosti,“ skonštatuje.

„Áno,“ prisvedčím. „No a?“

„V živote by mi nenapadlo, že ho uvidím,“ odpovie a rukou prechádza po stene. „Nemusíš byť stále taká nabrúsená, Beatrice.“

Predtým som si nikdy nevšimla, aké má nevľúdne oči.

„Máš nejaký plán, Beatrice?“ spýta sa ma otec.

„Áno.“ Neklamem. Naozaj mám. Ani neviem, kedy som ho vymyslela.

Takisto neviem, či bude naozaj fungovať. Mám nejaké oporné body, na ktoré sa môžem spoľahnúť: v hlavnom stane nezostalo veľa ľudí, Neohrození práve nevynikajú rafinovanosťou a ja som ochotná urobiť všetko na svete, aby som ich zastavila.

Kráčame chodbou, ktorá vedie do Jamy. V trojmetrových rozstupoch ju pretínajú pruhy svetla. Keď vstúpime do prvého, začujem výstrel a vrhnem sa k zemi. Niekto nás určite zbadal. Preplazím sa na ďalší ostrovček tmy. Iskra z pištole blikla na vzdialenom konci chodby, pri vchode do Jamy.

„Všetci ste v poriadku?“ spýtam sa.

„Áno,“ uistí ma otec.

„Tak zostaňte tu.“

Prebehnem k bočnej stene. Lampy z nej vytŕčajú dopredu, takže pod každou je kúsok tieňa. Keď sa otočím bokom, schovám sa doň celá. Môžem sa prikradnúť pozdĺž steny a prekvapiť strážcu, ktorý na nás strieľa, ešte než mi vpáli guľku do hlavy. Možno.

Tréning v Neohrozenosti ma okrem iného naučil rýchlo premôcť strach.

„Hej, ty tam,“ skríkne nejaký hlas, „odhoď zbrane a ruky hore!“

Otočím sa chrbtom k stene a tesne sa k nej pritisnem. Rýchlo sa posúvam popri nej, nohy kladiem krížom jednu pred druhú, škúlim cez prítmie. Do ticha sa ozve ďalší výstrel. Dostanem sa pod poslednú lampu, chvíľu zostanem v jej tieni, aby si moje oči privykli na tmu.

Súboj by som nevyhrala, ale ak sa pohnem dosť rýchlo, k žiadnemu nemusí dôjsť. Ľahkým krokom precupkám k strážcovi pri vchode. Keď sa k nemu priblížim na pár metrov, uvedomím si, že jeho tmavé vlasy, ktoré sa vždy lesknú, dokonca aj v polotme, a dlhý úzky nos dobre poznám.

Je to Peter.

Po tele mi prebehne ľadový chlad, zovrie mi srdce a skĺzne až do žalúdka.

Peter sa tvári napäto – určite je pri vedomí. Obzerá sa dokola, ale očami prehľadáva len vzduch nado mnou a za mnou. Podľa jeho mlčania odhadujem, že s nami neplánuje vyjednávať, zabil by nás bez jediného slova.

Obliznem si pery, prešprintujem posledných pár krokov a zdvihnem ruku. Hranou dlane ho zasiahnem do nosa. Skríkne a oboma rukami si zakryje tvár. Celým telom mi pulzuje nezadržateľná energia. Keď prižmúri oči, kopnem ho do rozkroku. Klesne na kolená a zbraň mu s hrkotom padne na zem. Schmatnem ju a pritlačím mu hlaveň na temeno.

„Ako je možné, že si pri vedomí?“ oborím sa naňho.

Nadvihne hlavu. Šťuknem záverom pištole a zdvihnem obočie.

„Vodcovia… prehodnotili moje záznamy a odpojili ma od simulácie.“

„Ani sa im nedivím,“ skonštatujem. „Určite zistili, že máš vražedné tendencie a pár stoviek ľudí by si v pohode postrieľal aj bez simulácie.“

„Ja nie som vrah!“

„Ani by som neverila, že v Otvorenosti sa mohol narodiť taký hnusný klamár.“ Poklepkám mu zbraňou po lebke. „Kde sú počítače, ktoré kontrolujú simuláciu, Peter?“

„Nestrelila by si do mňa.“

„Ľudia majú o mojej povahe príliš vysokú mienku,“ zasyčím. „Myslia si, že keď som malá, alebo ženská, alebo drevo, tak nemôžem byť krutá. Ale sú na omyle.“

Posuniem pištoľ o pár centimetrov doľava a strelím mu do ruky.

Jeho krik sa ozýva chodbou. Z rany mu vytryskne krv, znovu zvrieskne a pritisne čelo o podlahu. Presuniem mu pištoľ späť k hlave a ignorujem bodavý pocit viny.

„Keď už vieš, ako si sa vo mne mýlil, dám ti ešte jednu šancu, aby si mi povedal, čo chcem vedieť, inak ti vpálim ďalšiu guľku niekam, kde sa ti to bude páčiť ešte menej.“

Peter myslí v prvom rade na seba, s tým naisto môžem rátať.

Otočí hlavu a zaostrí na mňa lesklé oči. Zahryzne si do spodnej pery a roztrasene vydýchne. Potom nasleduje rovnako trasľavý nádych. A zase výdych.

„Počúvajú nás,“ vyprskne napokon. „Ak ma nezabiješ ty, spravia to oni. Poviem ti to, len ak ma odtiaľto dostaneš.“

„Čože?“

„Vezmi ma… au… so sebou,“ povie a telom mu šklbne bolestivý kŕč.

„Chceš, aby som so sebou brala teba,“ zopakujem, „aj keď si ma chcel zavraždiť?“

„Presne tak,“ vydýchne. „Ak zo mňa chceš vytiahnuť, čo potrebuješ.“

Vyzerá to, že mám na výber, ale v skutočnosti nemám. Za každú minútu, ktorú strávim zízaním na Petra a premýšľaním, ako mi ublížil, armáda Neohrozených s vygumovaným mozgom povraždí aspoň tucet členov Sebazaprenia.

„Okej,“ dostanem zo seba. Takmer sa tým slovom zadrhnem. „Okej.“

Za sebou počujem kroky. Pevne zovriem pištoľ a obzriem sa ponad plece. Prichádzajú k nám ostatní.

Otec si vyzlečie košeľu, pod ňou má tričko s krátkym rukávom. Čupne si k Petrovi, obalí mu ruku košeľou a pevne ju zaviaže. Pri utieraní krvi, ktorá Petrovi steká po ruke, sa obráti ku mne. „Naozaj si ho musela postreliť?“

Neodpoviem.

„Bolesť niekedy poslúži na dobrý účel,“ pokojne skonštatuje Marcus.

Zrazu ho vidím, ako stojí pred Tobiasom s opaskom v ruke a v mysli sa mi ozýva jeho hlas: Je to pre tvoje vlastné dobro. Letmo naňho fľochnem. Fakt tomu verí? Znie to ako od niekoho z Neohrozenosti.

„Poďme,“ zavelím. „Vstávaj, Peter.“

„Chceš od neho, aby šiel po vlastných?“ oborí sa na mňa Caleb. „Zošalela si?“

„Strelila som ho snáď do nohy? Nie. Tak pôjde po vlastných. Takže kam, Peter?“

Caleb pomôže Petrovi na nohy.

„Sklená budova,“ povie Peter s ubolenou grimasou. „Ôsme poschodie.“

Otvorí dvere a vedie nás.

Vojdem do Jamy zaplavenej modrým svetlom a hukotom rieky, ale inak prázdnejšej, než som ju kedy videla. Sledujem steny, či neobjavím nejakú známku života, no nepostrehnem žiadny pohyb ani postavy stojace v tme. Pištoľ stále držím v ruke a vykročím k cestičke, ktorá vedie ku sklenému stropu. Z tej prázdnoty mám zimomriavky. Pripomína mi nekonečnú lúku v nočných morách plných vrán.

„Z čoho usudzuješ, že máš právo strieľať do ľudí?“ spýta sa ma otec cestou hore. Prechádzame okolo tetovacieho štúdia. Kde asi môže byť Tori? A Christina?

„Teraz nie je vhodný čas diskutovať o etike,“ odseknem.

„Naopak, teraz je najvhodnejší čas,“ protirečí mi, „lebo čoskoro budeš mať ďalšiu príležitosť strieľať, a ak si neuvedomíš…“

„Neuvedomím čo?“ preruším ho, ani sa neotočím. „Že každá sekunda, ktorú premárnim, znamená, že ďalší človek zo Sebazaprenia zomrie a z ďalšieho Neohrozeného sa stane vrah? Už som si to uvedomila. Teraz je rad na tebe.“

„Veci sa dajú robiť aj správnym spôsobom.“

„Odkiaľ berieš istotu, že správny je ten tvoj?“ nevzdávam sa.

„Prosím vás, prestaňte sa hádať,“ preruší nás Caleb vyčítavo. „Teraz máme na práci dôležitejšie veci.“

Kráčam hore. Líca mi horia. Ešte pred pár mesiacmi by som si netrúfla otcovi odseknúť. Asi ani pred pár hodinami. No niečo sa zmenilo, keď mi zastrelili matku. Keď mi vzali Tobiasa.

Aj napriek hukotu vody počujem otcovo dychčanie. Akosi som pozabudla, že je starší než ja a jeho kosti a kĺby už ledva unesú váhu jeho tela.

Nepustím sa po kovových schodoch nad sklený strop, ale stojím v tme a sledujem slnečné svetlo, ktoré dopadá na stenu Jamy. Počkám, kým cez osvetlenú stenu prejde tieň, a potom počítam, kým sa objaví ďalší. Každú minútu a pol prejde jeden strážca, vzápätí na dvadsať sekúnd zastane a zase sa pohne.

„Sú tam ozbrojení chlapi. Keď ma zbadajú, pokúsia sa ma zabiť,“ potichu poviem otcovi. Hľadám mu odpoveď v očiach „Mám im to dovoliť?“

Chvíľu na mňa mlčky hľadí.

„Choď,“ povie napokon. „A Boh ti pomáhaj.“

Opatrne vyjdem hore a zastanem tesne predtým, než mi hlava vykukne zo schodiska. Čakám, pozorujem tiene, a keď jeden zastane, vykročím hore, zamierim a vystrelím.

Guľka netrafí strážcu, ale rozbije okno za ním. Ešte raz vystrelím a prikrčím sa, keď na dlážku okolo mňa cinkajú náboje. Vďakabohu, že sklený strop je nepriestrelný, inak by sa roztrieštil a ja by som spadla a zabila sa.

Jeden strážca padol. Zhlboka sa nadýchnem a vystrčím nad strop len ruku, na terč pozerám cez sklo. Namierim pištoľ hore a vystrelím na strážcu, ktorý beží ku mne. Zasiahnem ho do ramena. Našťastie som trafila ruku, ktorou strieľa. Pištoľ mu vypadne a kĺže sa po podlahe preč od neho. Okolo ucha mi preletí náboj, tak blízko, že mi rozstrapatí vlasy. Vytreštím oči, pravou rukou švihnem ponad plece a trikrát vystrelím za seba. Jedna guľka nejakým zázrakom zasiahne strážcu. Pálčivá bolesť v pleci mi vháňa slzy do očí. Určite som si práve roztrhla stehy.

Oproti mne sa postaví ďalší strážca. Ľahnem si na brucho, ruky si opriem o dlážku a namierim naňho obe pištole. Hľadím do čierneho oka jeho hlavne.

Potom sa stane niečo prekvapivé. Mykne hlavou nabok. Naznačí mi, že môžeme ísť.

Určite je divergentný.

„Vzduch čistý!“ skríknem.

Strážca zmizne v miestnosti s labyrintom strachu.

Pomaly vstanem, pravú ruku si tisnem k hrudi. Vidím ako cez tunel. Rútim sa po ceste, ktorú som si vybrala, a nemôžem zastať, nemôžem pomyslieť na nič iné, kým nedobehnem na koniec.

Jednu pištoľ podám Calebovi, druhú si zastrčím za opasok.

„Ty a Marcus by ste mali zostať s ním,“ poviem a kývnem na Petra. „Len by nás spomaľoval. Postarajte sa, aby nás nikto nesledoval.“

Dúfam, že Caleb nepochopil môj plán, že ho chcem nechať tu, v bezpečí, hoci by za úspech podujatia rád položil život. Ak vyjdem hore, pravdepodobne sa už nevrátim. Môžem akurát dúfať, že stihnem zastaviť simuláciu, než ma niekto zabije. Kedy som sa vlastne rozhodla, že sa vydám na samovražednú misiu? To je vždy takéto jednoduché?

„Nemôžem zostať tu a nechať ťa, nech riskuješ život hore,“ odporuje mi Caleb.

„Urob to pre mňa,“ poprosím ho.

Peter klesne na kolená. Na tvári sa mu leskne pot. Na okamih mi ho takmer príde ľúto, no hneď si spomeniem na Edwardovo oko a na škriabanie látky, ktorou mi zaviazal oči, a môj súcit sa rozplynie v nenávisti. Caleb napokon prikývne.

Prejdem k jednému mŕtvemu strážcovi a vezmem mu pištoľ. Snažím sa nepozerať na zranenie, ktoré ho zabilo.

V hlave mi treští. Nejedla som, nespala, neplakala ani nekričala, nezastavila som sa ani na sekundu. Zahryznem si do pery a vlečiem sa k výťahom na pravej strane miestnosti. Ôsme poschodie.

Keď sa za mnou zavrú dvere výťahu, opriem sa hlavou o sklenú stenu a počúvam pípnutia.

Pozriem na otca.

„Ďakujem ti, že si chránila Caleba,“ povie mi. „Beatrice, ja…“

Výťah zastane na ôsmom poschodí a dvere sa otvoria. Ocitneme sa tvárou v tvár dvom strážcom s neprítomným výrazom a pištoľami v rukách. Vytreštím oči a vrhnem sa na brucho, keď zahrmia výstrely. Náboje zasiahnu sklo. Strážcovia sa zosypú na zem, jeden žije a vzdychá, z druhého život rýchlo vyprcháva. Otec stojí nad nimi, pištoľ stále drží pred telom.

Vytackám sa na nohy. Zľava bežia ďalší strážcovia. Podľa zladeného kroku odhadujem, že všetkých ovláda simulácia. Mohla by som sa rozbehnúť doprava, lenže keď oni prišli zľava, počítače budú tam. Hodím sa na zem medzi tých dvoch, ktorých otec pred chvíľkou zastrelil, a ležím tak nehybne, ako sa len dá.

Otec vyskočí z výťahu a rozbehne sa doprava, aby strážcov odlákal. Zakryjem si ústa rukou, aby som naňho nezakričala. Chodba sa o kúsok ďalej končí.

Mala by som zavŕtať hlavu do dlážky, aby som to nevidela, ale nemôžem si pomôcť. Vykuknem spoza mŕtvoly. Otec strieľa ponad plece na strážcov, ktorých má tesne v pätách, ale nie je dosť rýchly. Jeden ho trafí do brucha. Jeho bolestný vzdych cítim až v hrudi.

Chytí sa za brucho, plecami narazí do steny a znovu vystrelí. A znovu. Strážcov ovláda simulácia, bežia aj po zásahoch guľkou, bežia, až kým im nezastane srdce, ale k otcovi sa nedostanú. Krv mu vyteká pomedzi prsty a z tváre mu mizne farba. Ďalší výstrel a posledný strážca padá.

„Otec!“ chcem skríknuť, ale dostanem zo seba len chrapot.

Skĺzne na zem. Pohľady sa nám stretnú, akoby nás nedelila žiadna vzdialenosť.

Otvorí ústa, aby niečo povedal, ale vzápätí mu ovisne brada a ochabne telo.

Štípu ma oči a nevládzem vstať, z pachu krvi a potu sa mi dvíha žalúdok. Najradšej by som zložila hlavu na zem a všetko ukončila. Chcem zaspať a nikdy sa nezobudiť.

No uvedomím si, že som otcovi pred chvíľou povedala čistú pravdu, každá premárnená sekunda znamená smrť ďalšieho člena Sebazaprenia. Na tomto svete musím vykonať už len jednu vec: zneškodniť simuláciu.

Horko-ťažko sa postavím na nohy, rozbehnem sa po chodbe a na konci zabočím doprava. Otvorím jediné dvere.

Celú náprotivnú stenu pokrývajú neveľké monitory, asi tridsaťkrát tridsať centimetrov. Sú ich tam desiatky, každý ukazuje inú časť mesta: plot, Centrálu, ulice vo štvrti Sebazaprenia, ktoré sa teraz hemžia vojakmi z Neohrozenosti, aj prvé poschodie budovy pod nami, kde na mňa čakajú Peter, Marcus a Caleb. Stena mi ukazuje všetko, čo som kedy videla, všetko, čo som kedy poznala.

Na jednom monitore namiesto obrazu bežia riadky kódu, oveľa rýchlejšie než stíham čítať. Simulácia. Hotový program. Zložitý zoznam príkazov, ktoré predvídajú a riešia tisícky najrozličnejších situácií.

Pred stenou s monitormi stojí stôl a stolička. Na stoličke sedí jediný človek.

„Tobias,“ oslovím ho.

TRIDSIATA ÔSMA KAPITOLA

TOBIAS SA OBZRIE a uprie na mňa tmavé oči. Zamračí sa. Vstane a zatvári sa zmätene. Zdvihne pištoľ.

„Odhoď zbraň,“ zavelí.

„Tobias, si v simulácii.“

„Odhoď zbraň,“ zopakuje. „Lebo strelím.“

Jeanine vravela, že ma nespozná, pod vplyvom simulácie považuje priateľov za nepriateľov. Ak bude musieť, zastrelí ma.

Položím si pištoľ k nohám.

„Odhoď zbraň!“ skríkne Tobias.

„Práve som to urobila,“ poviem. Slabý hlások v hlave sa mi posmieva, že ma nepočuje, nevidí a nespoznáva. Do hlavy mi stúpa horúčava. Nemôžem tu len tak stáť a čakať, kým ma zastrelí.

Priskočím k nemu a schmatnem ho za zápästie. Cítim, ako sa mu napnú svaly, keď stisne spúšť. V poslednom okamihu zohnem hlavu. Guľka sa zavŕta do steny za mnou. Zalapám po dychu, kopnem Tobiasa do rebier a celou silou mu vykrútim zápästie. Pištoľ mu vypadne z ruky.

Dobre viem, že v bitke ho neporazím. No musím zničiť počítač. Vrhnem sa po pištoľ, ale nestihnem ju dočiahnuť, Tobias ma zdrapí a odhodí nabok.

Na moment pozriem do jeho zmätených tmavých očí. Vzápätí schytám takú ranu do čeľuste, až sa mi otočí hlava. Prikrčím sa a zakryjem si tvár rukami. Nemôžem spadnúť, nesmie ma dostať na zem, lebo potom by kopol a to by bolo oveľa horšie. Pätou odsotím pištoľ, aby na ňu nedočiahol, odpútam sa od pulzujúcej bolesti v sánke a kopnem ho do brucha.

Chytí ma za nohu a strhne na zem. Dopadnem na plece. Od bolesti sa mi zatmie pred očami. Napriahne nohu, ako keby sa ma chystal kopnúť. Prevalím sa na kolená a načiahnem sa po pištoľ. Neviem, čo s ňou urobím. Nemôžem ho zastreliť. Naozaj nemôžem. Niekde v ňom sa skrýva Tobias, ktorého poznám.

Schmatne ma za vlasy a strhne nabok. Načiahnem sa dozadu a chytím ho za zápästie, ale nevládzem sa mu vytrhnúť. Treskne ma čelom o stenu.

Niekde sa tam skrýva.

„Tobias,“ pokúsim sa ho privolať.

Žeby jeho zovretie na moment povolilo? Zvrtnem sa a kopnem dozadu, pätou ho trafím do nohy. Keď sa mu moje vlasy vyšmyknú z rúk, vrhnem sa po pištoľ a v prstoch zovriem chladný kov. Prekotúľam sa na chrbát a zamierim na Tobiasa.

„Tobias,“ vyhŕknem, „ja viem, že si tam.“

Lenže keby to bola pravda, asi by sa na mňa nevrhol, akoby ma chcel naozaj zabiť.

Treští mi v hlave. Podarí sa mi vstať.

„Tobias, prosím.“ Úplne trápne modlikám. Po tvári mi stekajú horúce slzy. „Prosím, pozri na mňa.“ Blíži sa ku mne, pohyby má nebezpečné, rýchle a efektívne. Zbraň sa mi trasie v rukách. „Tobias, prosím, som to ja, prosím!“

Zamyslený výraz mu zostáva v očiach, aj keď sa mračí. Spomeniem si, ako sa mu pery vlnili v úsmeve.

Nemôžem ho zabiť. Nie som si istá, či ho milujem, ani či to je pravý dôvod. No presne viem, čo by na mojom mieste urobil on. Presne viem, že nič na svete nie je také cenné, aby vyvážilo jeho smrť.

Raz som sa už ocitla v rovnakej situácii – v bludisku strachu, keď som držala pištoľ a Jeanine mi prikazovala, aby som zastrelila ľudí, ktorých milujem. Rozhodla som sa, že zomriem namiesto nich, ale teraz by mi to sotva mohlo pomôcť. No viem, čo je správne.

Otec hovorí – hovorieval –, že v sebaobetovaní je sila.

Otočím si pištoľ v ruke a vtisnem ju Tobiasovi do dlane.

Priloží mi hlaveň k čelu. Slzy mi už netečú a vlhké líca mi ovanie studený vzduch. Vystriem ruku a položím mu ju na hruď, aby som cítila tlkot jeho srdca. Ten nezmení ani simulácia.

Možno mu dovolím, aby ma zastrelil tak ľahko, ako som to urobila v bludisku strachu, ako to stále robím v nočných morách. Možno sa len ozve rana, zasvieti svetlo a nájdem sa v inom svete. Stojím a čakám.

Zaslúžim si odpustenie za všetko, čo som spáchala, aby som sa sem dostala?

Neviem. Netuším.

Prosím.

TRIDSIATA DEVIATA KAPITOLA

VÝSTREL NEPRICHÁDZA. Tobias na mňa zazerá s rovnakou nenávisťou, ale ani sa nepohne. Prečo ma nezastrelí? Pod dlaňou cítim, ako mu búcha srdce, a moje vlastné poskočí od radosti. Je divergentný. Zvíťazí nad simuláciou. Nad akoukoľvek simuláciou.

„Tobias, to som ja.“

Prikročím bližšie a objímem ho. Stojí ako soľný stĺp, no pritisnutým lícom cítim, že srdce mu búcha rýchlejšie. Niečo ma udrie. Pištoľ s buchotom dopadne na zem. Tobias ma chytí za plecia, príliš drsne, prsty mi zaryje do rany po guľke. Keď ma od seba odtiahne, zvriesknem. Možno ma chce zabiť nejakým brutálnejším spôsobom.

„Tris,“ hlesne a zase je sám sebou. Naše pery sa zrazia.

Pevne ma k sebe pritisne a nadvihne od zeme, rukami ma kŕčovito objíma. Tvár aj zátylok má klzké od potu a celé telo sa mu trasie, no a čo, je mi to jedno, vôbec na tom nezáleží. Zranené plece mi mučí pálčivá bolesť, ale vôbec si ju nevšímam.

Tobias ma položí späť na zem, prstami mi prechádza po čele, obočí, lícach, perách.

Vydá zo seba niečo medzi vzlykom, vzdychom a stonom a znovu ma pobozká. Oči sa mu lesknú slzami. Nikdy som si nemyslela, že ho uvidím plakať. Bolí ma to.

Priviniem sa k nemu a plačem mu do košele. Trešťanie v hlave aj bolesť v pleci je späť, zdá sa mi, že vážim dvakrát viac než pred chvíľou. Nakloním sa k nemu a Tobias ma podoprie.

„Ako sa ti to podarilo?“ spýtam sa.

„Neviem, len som spoznal tvoj hlas.“

* * *

O pár sekúnd si spomeniem, prečo som sem vlastne prišla. Odtiahnem sa, utriem si líca dlaňami a obrátim sa späť k monitorom. Všimnem si, že jeden sleduje fontánku na pitie. Preto sa Tobias správal tak paranoidne, keď som tam nadávala na Neohrozenosť. Stále sa pozeral na stenu nad fontánkou. Už viem prečo.

Chvíľu tam len tak stojíme. Predpokladám, že viem, čo si Tobias myslí, lebo ja myslím na to isté: ako môže niečo také malé kontrolovať toľko ľudí?

„Ja som tú simuláciu držal v chode?“

„Neviem, skôr si ju len monitoroval,“ ubezpečím ho. „Už je hotová. Netuším ako, ale Jeanine ju spravila tak, aby fungovala aj sama.“

Pokrúti hlavou. „To je… neuveriteľné. Príšerné, hnusné… ale neuveriteľné.“

Na jednom monitore zbadám podozrivý pohyb. Sledujem, ako Caleb, Marcus a Peter vstanú a obkľúčia ich vojaci z Neohrozenosti, celí v čiernom a ozbrojení.

„Tobias, rýchlo!“ vyšteknem.

Prebehne k monitoru a párkrát doň ťukne prstom. Vôbec nevnímam, čo robí. Pred očami mám len brata. Pištoľ, ktorú som mu dala, drží rovno pred sebou, ako keby sa ju chystal použiť. Zahryznem si do pery. Nestrieľaj! Tobias ešte niekoľkokrát ťukne do monitora, píše tam niečo nezrozumiteľné. Nestrieľaj!

Z jednej pištole vyletí záblesk svetla – iskra. Zalapám po dychu. Caleb, Marcus a Peter sa prikrčia na zemi a rukami si kryjú hlavu. Po chvíli sa pohnú, takže mám istotu, že všetci žijú. Vojaci vykročia k nim. Brata obklopí zhluk čiernej.

„Tobias,“ súrim ho.

Naposledy ťukne do monitora a všetci na prvom poschodí zmeravejú.

Ruky im ovisnú dolu.

Neohrození sa vzápätí pohnú. Otáčajú hlavu z jednej strany na druhú, odhadzujú zbrane a pohybujú perami, akoby kričali, navzájom sa sáču, niektorí klesnú na kolená, chytia sa za hlavu a kývajú sa dopredu, dozadu, dopredu, dozadu.

Všetko napätie v hrudi sa mi uvoľní, sadnem si a sťažka vzdychnem.

Tobias si čupne k počítaču a odmontuje bočnú stenu krytu.

„Musím zabezpečiť všetky dáta,“ vysvetlí, „inak by to mohli spustiť znovu.“

Sledujem chaos na obrazovke. Určite to rovnako vyzerá aj v uliciach. Po jednom prezerám monitory a hľadám, či mi niektorý neukáže štvrť Sebazaprenia. Nájdem len jeden, dolu v najvzdialenejšom rohu miestnosti. Neohrození strieľajú do vlastných radov, všade je krik, chaos. Muži a ženy v čiernom sa navzájom zhadzujú na zem. Ľudia utekajú všetkými smermi.

„Už ho mám,“ povie Tobias a ukáže mi pevný disk z počítača, kus kovu, veľký asi ako jeho dlaň. Keď mi ho podá, schovám ho do zadného vrecka nohavíc.

„Musíme vypadnúť,“ poviem a vstanem. Ukážem na monitor napravo.

„Jasné,“ prisvedčí a položí mi ruku okolo pliec. „Poďme.“

Spolu prejdeme chodbou a zabočíme za roh. Výťah mi pripomenie otca. Nemôžem si pomôcť, musím ešte raz vidieť jeho telo.

Leží na zemi vedľa výťahu, medzi mŕtvolami niekoľkých strážcov. Z úst mi vyletí priškrtený výkrik. Odvrátim sa. Do hrdla mi vystúpi žlč, opriem sa o stenu a vraciam.

Na okamih mám pocit, že sa všetko vo mne rúca. Prikrčím sa pri jeho tele a dýcham ústami, tak menej cítim pach krvi. Zakryjem si ústa rukou, aby som potlačila vzlyk. Dávam si päť sekúnd. Ešte päť sekúnd slabosti, potom vstanem. Jeden, dva. Tri, štyri.

Päť.

* * *

Okolie sotva vnímam. Výťah, sklená miestnosť, závan studeného vzduchu. Hlučný dav v čiernom. Hľadám Caleba, ale nikde ho nevidím, nikde, až kým nevyjdeme von na slnko.

Caleb ku mne pribehne, hneď ako prejdeme dvermi, a pevne ma zovrie, keď mu padnem do náručia.

„Otec?“ spýta sa.

Mlčky pokrútim hlavou.

„On,“ začne Caleb priškrteným hlasom, „určite by si to tak prial.“

Ponad Calebovo plece postrehnem, že Tobias zastal v polovici kroku. Keď zbadal Marcusa, celý zmeravel. Tak som sa sústredila na zastavenie simulácie, že som ho zabudla varovať.

Marcus prikročí k synovi a objíme ho. Tobias ďalej stojí ako socha, so spustenými rukami a bezvýraznou tvárou. Sledujem, ako mu poskočí ohryzok, keď sťažka prehltne. Oči zdvihne k oblohe.

„Syn môj,“ vzdychne Marcus.

Tobias sa strasie.

„Hej,“ ozvem sa a odtiahnem sa od Caleba. Spomeniem si na štipľavý úder opaskom v bludisku strachu, vkĺznem medzi nich a odtisnem Marcusa. „Hej. Vypadni od neho.“

Na krku cítim Tobiasov dych, rýchly a prerývaný.

„Drž sa od neho ďalej,“ zasyčím.

„Beatrice, čo to stváraš?“ nechápe Caleb.

„Tris,“ osloví ma Tobias.

Marcus na mňa vrhne pohoršený pohľad, ktorý mi pripadá falošný. Oči má príliš vytreštené a ústa príliš otvorené. Keby som mu ten výraz mohla nejako zotrieť z tváre, urobila by som to.

„Nie všetky články od Informovaných klamali,“ vyšteknem a zazerám naňho s prižmúrenými očami.

„O čom to rozprávaš?“ potichu sa spýta Marcus. „Neviem, čo ti kto natáral, Beatrice, ale…“

„Vieš, prečo som ťa ešte nezastrelila? Len preto, že by to mal urobiť on. Drž sa od neho ďalej, inak si poviem, že na to kašlem.“

Tobias ma chytí za ramená a stisne ich. Marcus na mňa pár sekúnd uprene pozerá. Nemôžem si pomôcť, jeho oči mi pripadajú ako čierne diery, presne ako v simulácii. Potom odvráti pohľad.

„Musíme ísť,“ neisto sa ozve Tobias. „Vlak tu bude každú chvíľu.“

Kráčame po tvrdej zemi ku koľajniciam. Tobias zatína zuby a pozerá priamo pred seba. Prepadnú ma výčitky svedomia. Možno som ho mala nechať, aby si s otcom poradil sám.

„Prepáč,“ zamrmlem.

„Nemáš sa za čo ospravedlňovať,“ povie a chytí ma za ruku. Prsty sa mu stále trasú.

„Ak nasadneme na vlak, ktorý ide opačným smerom, von z mesta, môžeme sa dostať do sídla Harmónie,“ poviem. „Tam išli ostatní.“

„A čo Otvorenosť?“ spýta sa Caleb. „Čo myslíš, čo urobia?“

Netuším, ako na útok zareaguje Otvorenosť. Určite sa nepridajú k Informovanosti – takú podlosť by neurobili. No možno sa ani nepostavia proti nej.

Stojíme pri koľajniciach a pár minút čakáme na vlak. Tobias ma v istom okamihu vezme do náručia, lebo nevládzem stáť na nohách. Opriem si oňho hlavu a zhlboka vdychujem vôňu jeho pokožky. Odkedy ma zachránil pred pádom do priepasti, jeho vôňa sa mi spája s bezpečím. Ak sa na ňu plne sústredím, budem sa cítiť bezpečne.

No v skutočnosti to neprichádza do úvahy, kým sa s nami vláčia aj Peter a Marcus. Snažím sa nepozerať na nich, ale cítim ich prítomnosť, dusí ma ako perina na tvári. Pripadá mi kruté, že musím odísť s ľuďmi, ktorých nenávidím, kým moji najbližší ležia mŕtvi za nami.

Ležia mŕtvi, alebo chodia ako vrahovia. Kde sú Christina a Tori? Túlajú sa po uliciach a utápajú sa vo výčitkách svedomia? Alebo mieria pištoľou na ľudí, ktorí ich k tomu donútili? Čo ak sú už mŕtve? Chcela by som to vedieť.

No zároveň dúfam, že to nikdy nezistím. Ak Christina ešte žije, raz nájde Willovo telo. A keď ma ešte niekedy stretne, očami vycvičenými v Otvorenosti zistí, že som ho zabila ja. Nepochybujem o tom. Viem to a vina ma tak škrtí a drví, že na ňu musím zabudnúť. Musím sa donútiť zabudnúť.

Príde vlak a Tobias ma položí, aby som mohla naskočiť. Prebehnem pár krokov popri vagóne, potom sa hodím nabok a pristanem na ľavej ruke. Vtiahnem sa dovnútra a opriem sa o stenu. Caleb si sadne oproti mne a Tobias vedľa mňa, aby ma oddelili od Marcusa a Petra. Mojich nepriateľov. Svojich nepriateľov.

Vlak zatočí a mesto zanechá za sebou. Neustále sa bude zmenšovať, až kým neprídeme na miesto, kde sa koľaje končia, uprostred lesov a polí. Naposledy som ich videla, keď som bola taká malá, že som si vôbec neuvedomovala, kde som. Dobrí ľudia z Harmónie nás na chvíľu prichýlia, ale nemôžeme tam zostať navždy. Informovaní spolu so zradcovskými vodcami Neohrozenosti nás čoskoro začnú hľadať, takže sa budeme musieť vydať ďalej.

Tobias si ma pritiahne k sebe. Zohneme kolená a skloníme hlavy, uzavrieme sa do seba, aby sme nevideli našich nepriateľov, nádychy aj výdychy sa nám miešajú.

„Moji rodičia,“ hlesnem, „dnes zomreli.“

Vypovedala som to a viem, že to je pravda, ale vôbec tomu neverím.

„Obetovali sa za mňa,“ pokračujem. Pripadá mi to dôležité.

„Milovali ťa. Nepoznali lepší spôsob, ako ti to dokázať.“

Prikývnem a očami prechádzam po obryse jeho tváre.

„Ty si takmer zomrela tiež. Takmer som ťa zastrelil. Prečo si nezastrelila ty mňa, Tris?“

„Nemohla som to urobiť. Pripadalo mi to ako zastreliť samu seba.“

Zatvári sa dojato a nakloní sa bližšie, takže sa perami dotýka mojich, keď rozpráva.

„Musím ti niečo oznámiť,“ zašepká.

Pohladkám ho po vystúpených šľachách na ruke a spýtavo naňho pozriem.

„Myslím, že ťa milujem.“ Trochu sa pousmeje. „Ale chcem počkať, kým si tým budem stopercentne istý, až potom ti to poviem.“

„Dobrý nápad,“ súhlasím s úsmevom. „Mali by sme nájsť kus papiera a spraviť nejaký záznam alebo graf alebo niečo také.“

Na tvári cítim jeho smiech, nosom mi prejde po sánke, pery mi pritisne za ucho.

„A možno som si aj istý, len ťa nechcem nastrašiť.“

Potichu sa zasmejem. „Ak náhodou nevieš, ja sa tak ľahko nezľaknem.“

„Fajn, tak ti to poviem. Milujem ťa.“

Bozkávam ho, zatiaľ čo sa vlak kĺže do tmy a do neznáma. Bozkávam ho, koľko len chcem, určite dlhšie, než by sa patrilo. Môj brat predsa sedí necelý meter od nás.

Siahnem do vrecka a vytiahnem pevný disk s naprogramovanou simuláciou. Zatočím ho v ruke, takže sa od neho odrazí večerné svetlo. Marcus naň chamtivo pozerá. Nie som v bezpečí, pomyslím si. Nie celkom.

Pritisnem si pevný disk k hrudi, opriem sa Tobiasovi o plece a snažím sa zaspať.

* * *

Sebazaprenie aj Neohrozenosť sú rozvrátené, ich členovia roztratení. Už sa nijako nelíšime od bezprizorných. Neviem, ako sa mi bude žiť mimo frakcie – už teraz sa cítim opustená ako list odtrhnutý od stromu, ktorý ho živil. Nezostalo nám nič, všetko sme nechali za sebou. Nemám domov, budúcnosť ani istotu. Už nie som obetavá Tris ani statočná Tris.

Myslím, že teraz ich budem musieť obe prekonať.

POĎAKOVANIE

ĎAKUJEM TI, BOŽE, za tvojho syna a nekonečné požehnanie, ktorým si ma obdaril.

Ďalšiu vďaku si zaslúžia:

Joanna Stampfelová-Volpeová, moja nezničiteľná agentka, ktorá pracuje usilovnejšie než ktokoľvek, koho poznám, a neustále ma ohuruje svojou láskavosťou a veľkorysosťou. Molly O’Neillová, známa aj ako zázračná redaktorka, s neuveriteľne ostrým zrakom a veľkým srdcom. Mám šťastie, že po mojom boku stoja úžasní ľudia ako vy dve.

Katherine Tegenová, šéfka tejto fantastickej pobočky. Barb Fitzsimmonsová, Amy Ryanová a Joel Tippie, tvorcovia krásnej a pôsobivej obálky. Brenna Franzittová, Amy Vinchesiová a Jennifer Stradová, nindžovia, ktorí mi poskytli neoceniteľnú pomoc s gramatikou, interpunkciou a úpravou textu. Suzanne Daghlianová, Patty Rosatiová, Colleen O’Connellová, Sandee Rostonová, Allison Verostová a všetci ostatní z reklamného a marketingového oddelenia.

Jean McGinley, Alpha Wong a celý tím, ktorý má na starosti predaj práv do zahraničia, lebo umožnili, aby moju knihu čítali ľudia vo viacerých jazykoch, než sa ja kedy naučím. Všetci úžasní zahraniční vydavatelia, ktorí jej poskytli domov. Produkčný tím a tím z HarperMedia zodpovedný za výrobu audio– a elektronických kníh za ich poctivú prácu. Geniálni ľudia z obchodného oddelenia, ktorí pre moju knihu urobili zázraky, a dopočula som sa, že Tobiasa milujú takmer tak veľmi ako ja. A všetci ostatní z vydavateľstva HarperCollins, ktorí podporovali moju knižku – na to treba celú armádu a ja som rada, že ste na mojej strane.

Nancy Coffeyová, legendárna literárna agentka, za srdečné prijatie a dôveru, ktorú vložila do mojej knihy. Pouya Shahbazianová, ktorá mi vybavila filmové práva ako mávnutím čarovného prútika a nevyčítala mi moju závislosť od relácie Top Chef. Shauna Seliyová, Brian Bouldrey a Averill Curdyová, učitelia, ktorí majú nesmierny podiel na zlepšení mojich spisovateľských schopností. Jennifer Woodová, moja kamarátka-spisovateľka a bezodná studnica nápadov. Sumayyah Daudová, Veronique Pettingillová, Kathy Bradleyová, Debra Drizová, Lara Erlichová a Abigail Schmidtová, moje prvé čitateľky, za nadšený prístup a konštruktívnu kritiku.

Moji kamaráti, ktorí držia so mnou, aj keď som náladová a uzavretá. Mike za to, že ma naučil veľa o živote. Ingrid a Karl, moji súrodenci, za ich nekonečnú lásku a oddanosť. Frank za to, že ma podržal v najťažších chvíľach – tvoja podpora pre mňa znamená viac, než si dokážeš predstaviť. A Barbara, moja matka, ktorá vždy podporovala moje spisovateľské ambície, aj vtedy, keď ešte žiadna z nás nevedela, že z toho niečo bude.

Veronica Roth

VERONICA ROTH

DIVERGENCIA

Z anglického originálu Veronica Roth: Divergent,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve

Katherine Tegen Books v roku 2011,

preložila Elena Guričanová.

Zodpovedná redaktorka Dana Guričanová

Editor Erik Fazekaš

Sadzba Alias Press s.r.o., Bratislava

Tlač KASICO a.s., Bratislava

ISBN 978-80-556-0300-1

www.slovart.sk