Slepota

José Saramago

(2010)

Hodnocení:

90%

Štítky:

Romány, Literatura světová

Na semaforu v jakémsi bezejmenném městě naskočí zelená. Jedno auto přesto zůstává na křižovatce stát, jeho řidič totiž znenadání oslepne. Ale namísto aby upadl do temnoty, vidí najednou vše bílé, jako by byl v mlze nebo spadl do mléčného jezera. Pomocníka, který jej doveze domů, stihne tentýž osud. Během jediného dne oslepne nejen manželka prvního slepého, ale i taxikář, který pár vezl k lékaři, onen lékař i jeho pacienti.

Slepota se šíří jako epidemie a stát bezcitně zareaguje ve snaze zabránit panice. Slepí jsou izolováni v prázdné psychiatrické léčebně, kde jsou odkázáni jen sami na sebe, pod dohledem vojáků, kteří mají rozkaz střílet po každém, kdo se pokus o útěk. V této společnosti slepých lidí je přesto ještě jeden pár vidoucích očí – doktorova žena, která slepotu jen předstírá, aby mohla zůstat se svým manželem.

Počet slepých narůstá, jejich azyl praská ve švech, a o to víc je problémů se zásobováním, hygienou a pohřbíváním neustále přibývajících mrtvých. Společenské konvence se začínají neodvratně rozpadat…

José Saramago

Slepota

Na semaforu v jakémsi bezejmenném městě naskočí zelená. Jedno auto přesto zůstává na křižovatce stát, jeho řidič totiž znenadání oslepne. Ale namísto aby upadl do temnoty, vidí najednou vše bílé, jako by byl v mlze nebo spadl do mléčného jezera. Pomocníka, který jej doveze domů, stihne tentýž osud. Během jediného dne oslepne nejen manželka prvního slepého, ale i taxikář, který pár vezl k lékaři, onen lékař i jeho pacienti.

Slepota se šíří jako epidemie a stát bezcitně zareaguje ve snaze zabránit panice. Slepí jsou izolováni v prázdné psychiatrické léčebně, kde jsou odkázáni jen sami na sebe, pod dohledem vojáků, kteří mají rozkaz střílet po každém, kdo se pokusí o útěk. V této společnosti slepých lidí je přesto ještě jeden pár vidoucích očí – doktorova žena, která slepotu jen předstírá, aby mohla zůstat se svým manželem.

Počet slepých narůstá, jejich azyl praská ve švech, a o to víc je problémů se zásobováním, hygienou a pohřbíváním neustále přibývajících mrtvých. Společenské konvence se začínají neodvratně rozpadat…

PHOTOGRAPHY © PEDRO SOARES

JOSÉ SARAMAGO (1922)

je jedním z nejproslulejších portugalských spisovatelů současnosti. Jeho díla byla přeložena do více než 40 jazyků. V roce 1998 získal právě za knihu Slepota Nobelovu cenu za literaturu; je doposud jediným portugalským autorem, který se tímto oceněním může pyšnit.

Saramago ve svých dílech opakovaně kritizuje existující fungování světa, řízeného pravidly moderní civilizace, peněz, majetku, zkrátka „slepé“ spotřeby. Román Slepota je apokalyptickou vizí společnosti, kterou zachvátí epidemie slepoty. Vlastní příběh je v zásadě dechberoucím a velmi naturalisticky líčeným thrillerem, jehož prostřednictvím autor vyslovuje závažné otázky, ale odpovědi nechává na čtenáři…

JOSÉ SARAMAGO

Slepota

plus

Věnováno Pilar

a mojí dceři Violantě

Díváš-li se, hleď. Hledíš-li popatři.

Kniha rad

Obra apoiada pelo Instituto Camòes, Portugal.

Dílo vydáno s podporou Camòesova institutu.

© José Saramago & Editorial Caminho 1995

Published by arrangement with Literarische Agentur Mertin Inh. Nicole Witt e. K., Frankfurt am Main, Germany.

Translation © Lada Weissová, 2010

Cover illustration © Miro Hadinec, 2010

ISBN 978-80-00-02322-9

Rozsvítila se oranžová. První dvě auta zrychlila, než naskočí červená. Na semaforu pro chodce se objevil zelený panáček. Chodci se vydali na druhou stranu vozovky po bílých pruzích na černém asfaltu, natolik připomínajících zebru, že se jim i tak říká. Nedočkaví řidiči s nohou na plynu udržovali auta v napětí, takže popojížděla dopředu a dozadu jako neklidní koně, kteří předvídají ránu bičíkem. Chodci už přešli, ale ještě chvíli bude trvat, než se objeví světelný signál a auta budou smět vyrazit. Jsou dokonce i tací, kteří tvrdí, že ve městě toto zanedbatelné zdržení, násobené tisícovkami navzájem nesladěných semaforů, způsobuje zpomalení silničního provozu, běžně nazývané dopravní zácpa.

Konečně se rozsvítila zelená, auta vyrazila, ovšem vzápětí bylo jasné, že nevyjela všechna. První vůz v prostřední řadě zůstal stát, asi má poruchu, prokluzuje startér, zasekla se řadicí páka nebo vypověděla službu hydraulika, zablokovaly se brzdy, nastal zkrat v elektrickém rozvodu nebo prostě došel benzin, nestalo by se to poprvé. Mezitím na chodníku roste nová skupinka chodců a ti vidí, jak řidič za čelním sklem nepojízdného auta tápe rukama před sebou, zatímco auta za ním freneticky troubí. Někteří řidiči už vyskočili z aut a chystají se odtlačit nepohyblivý vůz někam, kde by nepřekážel provozu, vztekle buší do zatažených okýnek, a muž uvnitř k nim obrací tvář, na jednu stranu a pak na druhou, je vidět, že něco křičí, z pohybu rtů je zřejmé, že opakuje nějaké slovo, vlastně ne, jsou to dvě slova, což se potvrdí, jakmile se komusi konečně podaří otevřít dveře, Jsem slepý.

Nikdo by to do něho neřekl. Při zběžném pohledu, protože jinak to v tuto chvíli není možné, vypadají mužovy oči zcela zdravé, duhovka se jeví jasná, světlá, bělmo čisté a kompaktní jako z porcelánu. Každému je jasné, že vytřeštěné oči, vrásky na čele a stažené obočí jsou známky náhlé úzkosti. A i to málo, co bylo vidět, zmizelo, když si muž přitiskl na tvář zaťaté pěsti, jako by se snažil zadržet v mozku poslední zaznamenaný obraz, kulaté červené světlo na semaforu. Jsem slepý, jsem slepý, opakoval zoufale, zatímco mu pomáhali vystoupit z vozu, a oči, které byly podle jeho tvrzení nevidomé, se leskly ještě víc slzami. To přejde, uvidíte, to přejde, to budou jen nervy, utěšovala ho jedna žena. Na semaforu už zase svítí jiná barva, u skupinky se zvědavě zastavilo pár kolemjdoucích a řidiči vzadu, kteří netušili, co se děje, protestovali proti tomu, co považovali za běžnou nehodu, rozbité světlo, zmáčknutý blatník, nic, co by zdůvodňovalo takový zmatek. Zavolejte policii, křičeli, a odtáhněte pryč tu plechovku. Slepec žadonil, Prosím vás, odvedl by mě někdo domů. Žena, která před chvílí mluvila o nervech, zastávala názor, že se má zavolat sanitka, která toho nešťastníka odveze do nemocnice, ale slepec protestoval, že ne, že to není třeba, jen kdyby ho někdo dovedl ke dveřím domu, kde bydlí, Je to kousek odtud, moc byste mi pomohli. A co s autem, otázal se další hlas. A jiný odpověděl, Klíček je v zapalování, odstavíme ho na chodník. Nemusíte, zasáhl třetí hlas, já se o auto postarám a tady pána doprovodím domů. Bylo slyšet souhlasné mručení. Slepec cítil, že ho někdo bere za rameno, Pojďte, pojďte se mnou, říkal tentýž hlas. Pomohli mu sednout si na místo spolujezdce, zapnuli bezpečnostní pás, Nevidím, nevidím, mumlal mezi vzlyky, Řekněte mi, kde bydlíte, požádal ho druhý muž. Okénky vozu nahlížely lačné tváře dychtící po informacích. Slepý muž zvedl ruce a zašermoval jimi před očima, Nic, jako v husté mlze, jako bych se potopil do moře mléka, Slepci obvykle tvrdí něco jiného, podotkl druhý, říkají, že vidí tmu, Právě, ale já mám před sebou jen bílo, Možná měla pravdu ta ženská, když říkala, že je to od nervů, s nervama je peklo, Já vím, co to je, tragédie, ano, tragédie, Řekněte mi, kde bydlíte, a nastartoval motor. Slepý s obtížemi vykoktal adresu, jakoby mu ztráta zraku poškodila i paměť, a pak dodal, Nevím, jak se vám odvděčím, ale druhý odpověděl, To je dobrý, dneska pomůžu já vám a zítra vy mě, nikdo neví, co mu osud nachystal, Máte pravdu, když jsem dnes ráno odcházel z domova, nenapadlo by mě, co mě čeká. Bylo mu divné, že auto pořád stojí, Proč nejedeme, zeptal se, Máme červenou, odpověděl druhý, Aha, hlesl slepec a znovu se rozplakal. Od této chvíle už sám nepozná, kdy svítí červená.

Slepec bydlel blízko, přesně jak říkal. Ale u chodníků už stálo tolik aut, že nenašli místo na zaparkování a museli zastavit v jedné z bočních uliček. I tam bylo tak těsno, že se dveře na straně spolujezdce daly otevřít jen na šířku dlaně, a aby slepý nemusel složitě přelézat přes řadicí páku a volant k sousedním dveřím, bylo třeba, aby vystoupil dřív. Sám, opuštěný uprostřed ulice cítil, jak mu zem ujíždí pod nohama, a snažil se ze všech sil potlačit děs, který v něm pomalu rostl. Nervózně mával rukama před obličejem, jakoby plaval v tom, co nazval mořem mléka, a už už otvíral ústa, aby volal o pomoc, když mu v posledním okamžiku druhý muž zlehka položil ruku na rameno, Uklidněte se, povedu vás. Kráčeli pomaličku, slepec ze strachu, aby neupadl, téměř neodlepil nohy od země, jenže pak zakopával o nerovnosti na chodníku. Buďte trpělivý, už jsme skoro tam, šeptal mu ten druhý, a o kousek dál se zeptal, Postará se o vás doma někdo, a slepec odpověděl, Nevím, manželka asi ještě nepřišla z práce, náhodou jsem se dneska vracel domů dřív, a tohle mě potkalo, Nebude to nic vážného, uvidíte, nikdy jsem neslyšel, že by někdo skutečně úplně oslepl takhle z minuty na minutu, A já se dokonce vytahoval, že nenosím brýle, nikdy jsem je nepotřeboval, Tak vidíte. Došli ke vchodovým dveřím, dvě ženy ze sousedství zvědavě sledovaly, jak souseda vedou domů a ještě ho musí podpírat, ani jednu však nenapadlo zeptat se, Máte něco s očima, na to vůbec nepomyslely, přitom by klidně mohl odpovědět, Ano, nateklo mi do nich moře mléka. Uvnitř domu řekl slepec, Mockrát děkuju, nezlobte se, že jsem vás tak obtěžoval, tady se už o sebe postarám, To jsou nápady, půjdu s vámi, neměl bych klid, kdybych vás nechal tady. S obtížemi se vmáčkli do malého výtahu. Ve kterém patře bydlíte, Ve třetím, neumíte si představit, jak jsem vám vděčný, Nechte toho, dneska pomůžu já vám, Ano, máte pravdu, a zítra já vám. Výtah se zastavil, vyšli na chodbu, Mám vám pomoct odemknout, Děkuji, ale myslím, že to zvládnu. Vytáhl z kapsy malý svazek klíčů, bral jeden po druhém do prstů a ohmatával zoubky, pak řekl, To bude on, levou rukou nahmatal zámek a pokusil se odemknout, Není, Ukažte, pomůžu vám. Na třetí pokus se dveře otevřely. Slepý zavolal dovnitř, Jsi doma. Žádná odpověď, Vidíte, říkal jsem to, ještě se nevrátila. Natáhl ruce před sebe a po hmatu došel do chodby, pak se opatrně otočil a obrátil tvář směrem, kde předpokládal druhého muže, Jak vám mám poděkovat, Dělal jsem jen svou povinnost, vysvětlil mu ten milosrdný samaritán, neděkujte mi, a dodal, Chcete, abych tu s vámi zůstal, dokud se manželka nevrátí. Ta dychtivost náhle začala být slepému podezřelá, v žádném případě nehodlal pozvat dál úplně cizího člověka, koneckonců, může mít za lubem nějakou špatnost, třeba se chystá ubohého bezbranného slepce omráčit, svázat, dát mu roubík a pak mohl odnést všechno cenné, co tu najde. Není třeba, nedělejte si starosti, odpověděl, nic nepotřebuji, a když pomalu zavíral dveře, stále opakoval, Není třeba, není třeba.

Odechl si, když slyšel, že se výtah rozjel dolů. Automatickým pohybem odklopil kukátko na dveřích a vyhlédl ven. Ale jako by proti němu stála bílá zeď. Cítil dotek kovu na obočí, řasami se otíral o miniaturní čočku, ale neviděl ji, všechno pokrývala neproniknutelná bílá tma. Že je doma, poznal podle vůně, podle atmosféry, která tu vládla, podle ticha, známé kusy nábytku i další předměty poznával pouhým dotykem, když po nich přejížděl prsty, ale současně jakoby se všechno rozpouštělo v podivném prostoru bez světových stran a záchytných bodů, bez výšek a hloubek. Jako snad všichni si i on v dětství občas hrával na slepého, a když vydržel pět minut se zavřenýma očima, měl dojem, že slepota je sice strašná tragédie, ale pokud člověk není slepý od narození a dostatečně si pamatuje nejen barvy, ale i tvary a plochy, prostor a jeho hranice, dá se to vydržet. Dokonce se domníval, že tma, která slepce obklopuje, se prostě rovná absenci světla a to, co nazýváme slepotou, jen člověku sebere možnost vidět postavy a věci, ale jinak mu je za tím černým závojem zachová nedotčené. Teď byl však ponořený do absolutního zářivě bílého jasu, který spíš pohlcoval než skrýval nejen barvy, ale i věci a bytosti, takže byly tím neviditelnější.

Přestože se cestou do obývacího pokoje snažil postupovat opatrně a pomalu a rukou se váhavě přidržoval stěny, shodil vázu s květinami, kterou tam nečekal. Buď na ni zapomněl nebo ji tam postavila žena, když odcházela do práce, a chtěla ji dát na správné místo, až se vrátí. Sklonil se, aby posoudil, jak velkou napáchal škodu. Voda se rozlila po naleštěné podlaze. Chtěl posbírat květiny, ale zapomněl na rozbité sklo a dlouhý tenký střep se mu zabodl do prstu, vytryskly mu slzy, protože to bolelo, protože byl sám jako malé dítě, zasažený bílou slepotou v bytě, kde se s nadcházejícím večerem pomalu šeřilo. Dál svíral květiny a cítil, jak mu teče krev, skroutil se, aby dosáhl do kapsy na kapesník, a prst ovázal, jak nejlépe dovedl. Pak po hmatu klopýtal kolem nábytku a snažil se nezamotat nohy do koberce, až se dostal ke gauči, odkud se obvykle se ženou dívali na televizi. Sedl si, květiny položil na kolena a velice opatrně rozvázal kapesník. Vyděsil ho lepkavý dotek krve, To bude tím, že ji nevidím, řekl si, z jeho vlastní krve se stala bezbarvá mazlavá tekutina, cizí, i když jeho, jako by tím sám sobě poslal výstrahu. Zdravou rukou opatrně nahmatal štíhlý skleněný střep, ostrý jako miniaturní meč, a spojeným palcem a ukazováčkem místo pinzety ho nakonec celý vytáhnul. Poraněný prst znovu pevně ovázal kapesníkem, aby zastavil krvácení, a pak se vyčerpaně zhroutil na pohovku. O minutu později, díky jednomu z těch nijak vzácných případů, kdy tělo odmítne dál poslouchat právě ve chvílích největší úzkosti a zoufalství, kdy by podle vší logiky mělo mít napnutý a čilý každičký nerv, na něj padla únava podobající se spíš otupělé malátnosti než skutečnému spánku, nicméně mající jeho hloubku. Zdálo se mu, že hraje hru Na slepou bábu, že mnohokrát zavírá a otvírá oči, a pokaždé ho jako poutníka vracejícího se z cest čeká známý svět, stabilní, neměnný, se všemi barvami a tvary. Pod tou konejšivou jistotou však hlodala tupá pochybnost, že je to jen falešný sen, ze kterého se dříve či později bude muset probudit, aniž tuší, jaká skutečnost ho čeká. Potom, má-li takové slovo vůbec nějaký význam, když malátný stav trval nanejvýš několik vteřin, v polobdělém stavu těsně před probuzením moudře usoudil, že není dobré zůstávat nerozhodnutý zda se vzbudit či nevzbudit, protože jednou nastane okamžik, kdy nezbude než to zkusit, Co to dělám, s kytkama na klíně, jako bych se bál otevřít oči. Co to děláš, proč spíš s kytkama na klíně, zeptala se ho manželka.

Ani nečekala na odpověď. Ostentativně začala uklízet střepy a utírat podlahu, a vůbec se nesnažila zakrýt zlost, když bručela, Mohl jsi to udělat sám, místo toho sis sednul a usnul, jakoby se tě to netýkalo. Nepromluvil, ukrýval oči za zavřenými víčky a vzrušený tím, co ho právě napadlo, Co když teď otevřu oči a budu vidět, ptal se dychtivě a s nadějí sám sebe. Žena přistoupila blíž, všimla si kapesníku se skvrnami od krve a zlost z ní rázem vyprchala, Chudáčku, jak se ti to stalo, ptala se účastně a přitom rozmotávala provizorní obvaz. Usilovně si přál vidět ženu, o níž věděl, že teď klečí vedle jeho nohou, a pak, když si byl jistý, že neuvidí nic, otevřel oči, Konečně ses probudil, ty ospalče, řekla s úsměvem. Chvíli mlčel a pak oznámil, Jsem slepý, nevidím tě. Nech si ty hloupé vtipy, obořila se na něho žena, o některých věcech se nežertuje, Kéž by to byl žert, ale já jsem opravdu slepý, nevidím vůbec nic, Nestraš mě, prosím tě, a podívej se na mě, tady, tady jsem, je rozsvíceno, Vím, že jsi tam, slyším tě, dotýkám se tě a předpokládám, že jsi rozsvítila, ale jsem slepý. Dala se do pláče a přitiskla se k němu, To není pravda, řekni, že to není pravda. Květiny sklouzly na zem a z prstu začala znovu kapat krev na potřísněný kapesník, jako by chtěl říct, že to je to nejmenší, zamumlal, Vidím jen bílo, a smutně se pousmál. Žena si sedla vedle něho, pevně ho objala, opatrně ho políbila na čelo, na tvář, zlehka na oči, To přejde, uvidíš, nebyl jsi nemocný, nikdo neoslepne zničehonic, Snad, Povídej, jak se to stalo, cítil jsi něco, kdy kde, ne, ještě ne, počkej, nejdřív musíme zavolat na oční, znáš nějakého doktora, Neznám, ani jeden z nás nenosí brýle, Co kdybych tě zavezla do nemocnice, Na pohotovosti by asi nevidomého nepřijali, Máš pravdu, raději půjdeme rovnou ke specialistovi, najdu nějakého v telefonním seznamu, s ordinací někde poblíž. Vstala, ještě se zeptala, Cítíš nějakou změnu, Ne, řekl, Dávej pozor, zhasnu světlo, a pak řekneš, teď, Nic, Nic, cože, Nic, vidím pořád jen bílo, jako by nebyl večer.

Slyšel, jak žena rychle listuje telefonním seznamem, jak popotahuje, aby se nerozplakala, vzdychá a nakonec říká, Tenhle se hodí, snad nás přijme. Pak vyťukala číslo, zeptala se, jestli se dovolala do ordinace a jestli je tam pan doktor a zda by s ním mohla mluvit, Ne, ne, pan doktor mě nezná, volám kvůli velmi naléhavému případu, ano, prosím, chápu, tak to tedy vyřídím s vámi, ale snažně vás prosím, řekněte panu doktorovi, že můj manžel náhle oslepl, ano, ano, přesně jak říkám, z ničeho nic, ne, není pacientem pana doktora, manžel nenosí brýle, nikdy je neměl, ano, viděl perfektně jako já, taky mám dobrý zrak, děkuji, počkám, jistě, počkám, pane doktore, ano, najednou, říká, že vidí jen bílo, nevím, jak se to stalo, ani jsem neměla čas se ho zeptat, přišla jsem domů a našla ho takhle, mám se ho zeptat, aha, jsem vám tolik vděčná, pane doktore, hned přijdeme, hned. Slepec vstal, Počkej, řekla žena, nejdřív ti ošetřím ten prst, na chvíli zmizela a vrátila se s lahvičkou kysličníku a další s jodovou tinkturou, vatou a krabičkou náplastí. Ošetřovala ho a přitom se vyptávala, Kde jsi nechal auto, a hned nato, V tomhle stavu jsi přece nemohl řídit, nebo se to stalo až doma, když, Ne, ještě venku, zastavil jsem na červenou, jeden člověk byl tak laskavý a dovezl mě domů, auto stojí ve vedlejší ulici, Dobře, sejdeme dolů a počkáš před domem, než dojdu pro auto, kam jsi dal klíče, Nevím, nevrátil mi je, Kdo, Ten člověk, který mě přivezl domů, ten chlap, Určitě je položil někde tady, počkej, podívám se, To nemá smysl, vůbec nevešel do bytu, Musejí někde být, Nejspíš zapomněl, odnesl je omylem, Tohle nám ještě sházelo, Vezmi si svoje, uvidíme, co se stalo, Dobře, půjdeme, podej mi ruku, Jestli to nepřejde, zabiju se, řekl slepec, Nemluv hlouposti, prosím tě, už tak je to dost velké neštěstí, Oslepl jsem já, ne ty, neumíš si představit, jaké to je, Doktor ti pomůže, uvidíš, Uvidím.

Vyšli z bytu. V přízemí žena rozsvítila a pošeptala mu do ucha, Počkej tady na mě, kdyby se objevil někdo ze sousedů, bav se s ním jakoby nic, řekni, že čekáš na mě, nikdo nepozná, že nevidíš, zatím si to necháme pro sebe, Ano, ale pospěš si. Žena vyběhla z domu. Žádný soused kolem neprošel. Slepý ze zkušenosti věděl, že na chodbě je při rozsvíceném světle slyšet automatické počítadlo, proto pokaždé, když nastalo ticho, stiskl vypínač. Světlo, tohle světlo, se mu proměnilo ve zvuk. Nechápal, kde se žena tak dlouho zdržela, ulice byla hned vedle, nějakých osmdesát, sto metrů, Když si nepospíšíme, doktor odejde domů, napadlo ho. A bezmyšlenkovitě zvedl k tváři pravou ruku, aby se podíval na hodinky na zápěstí. Pak stiskl rty, jako by jím projela náhlá bolest, a v duchu děkoval, že v té chvíli není nablízku žádný soused, protože by se při prvním slově rozplakal. Na ulici zastavilo auto, Konečně, řekl si, ale hned ho překvapil zvuk motoru, To je přece diesel, taxík, uvažoval, a znovu stiskl vypínač. Žena nervózně a vztekle vešla do domu, Ten svatoušek, co tě zachránil, odjel i s naším autem, To není možné, špatně ses dívala, Dívala jsem se dobře, já totiž vidím, uklouzlo jí nechtěně, a hned se to snažila napravit, Říkal jsi, že auto je ve vedlejší ulici, ale nestojí tam, jedině že byste ho nechali jinde, Ne, ne, určitě tam, Takže ho čmajznul, Proto vzal ty klíče, Byl jsi zmatený a rozrušený a on toho využil a ukradl nám ho, A já se bál a nechtěl ho pozvat dál, ale kdyby se mnou zůstal, dokud bys nepřišla, nic by nám neukradl, Jdeme, taxík čeká, dal bych rok života za to, aby ten hajzl taky oslepnul, přísahám, Nemluv tak nahlas, A aby mu ukradli všechno, co má, Třeba se ještě objeví, Jo, jasně, zítra nám zaklepe na dveře a řekne, že se omlouvá, že si nevšiml, a bude se zajímat, jestli je ti líp.

Celou cestu do ordinace mlčeli. Ona se snažila zahnat myšlenky na ukradené auto, držela manželovu ruku v dlaních a on klopil hlavu, aby mu řidič ve zpětném zrcátku neviděl do očí a pořád se ptal, jak je možné, že jej potkalo tak velké neštěstí. Proč právě já. K uším mu doléhal hluk dopravy, a když taxík přibrzdil, tu a tam i hlas či hlasy, jako když člověk ještě spí, ale závojem bezvědomí, který ho halí jako bílá pokrývka, už pronikají zvuky okolního světa. Jako bílá pokrývka. Vzdychl a svěsil hlavu, žena ho zlehka pohladila po tváři, jako by chtěla říct, Uklidni se, jsem u tebe, položil jí hlavu na rameno a vůbec mu nezáleželo, co tomu řekne řidič, Kdyby se ti stalo to, co mně, taky bys teď neseděl za volantem, řekl si s dětskou trucovitostí, aniž by si uvědomoval, jak je to absurdní, naopak si blahopřál, že je v té zoufalé situaci ještě schopen racionální úvahy. Žena mu nenápadně pomohla vystoupit z taxíku, vypadal klidně, ale u dveří do ordinace, kam si šel vyslechnout ortel, jí rozechvěle zašeptal, S jakou asi budeme odcházet, a sklopil hlavu, jako by už ztratil veškerou naději.

Na recepci žena oznámila, že sem před půl hodinou telefonovala kvůli manželovi, a sestra je uvedla do malé místnosti, kde čekali ostatní pacienti. Stařec s černým klípcem, šilhavý chlapec v doprovodu ženy, jež mohla být jeho matka, mladá dívka v tmavých brýlích a dva další lidé bez viditelné oční vady, ale žádný další slepec, slepci k oftalmologovi nechodí. Žena nasměrovala muže k volné židli, a protože sama si už neměla kam sednout, zůstala stát vedle něho, Musíme počkat, zašeptala mu do ucha. Věděl to, protože slyšel hlasy osob, které tu už čekaly, a zděsil se představy, že čím později ho lékař vyšetří, tím vážnější a hůř léčitelná bude jeho slepota. Neklidně se zavrtěl na židli a chystal se svoje obavy sdělit ženě, když v tom se otevřely dveře a sestra z recepce je vyzvala, Pojďte dál, prosím, a ostatním pacientům oznámila, Pan doktor se omlouvá, pán je urgentní případ. Chlapcova matka protestovala, že všichni mají stejná práva a na řadě jsou teď oni a že tu čekají už víc jak hodinu. Ostatní pacienti ji tiše podpořili, ovšem nikdo z nich, ani ona sama, neměl odvahu bránit se s větší vehemencí, aby se doktor neurazil a za trest je nenechal čekat ještě déle, však to známe. Stařec s klípcem velkoryse řekl, Nechte ho jít, chudáka, je na tom o dost hůř než kdokoliv z nás. Ale slepec ho neslyšel, protože už vcházel do ordinace a žena říkala, Děkuji, pane doktore, jste moc laskavý, můj manžel totiž, ale pak se zarazila, protože popravdě nevěděla, co přesně se stalo, jen to, že manžel oslepl a že jim ukradli auto. Lékař řekl, Prosím, posaďte se, a sám pomohl pacientovi do křesla, dotkl se jeho ruky a vyzval ho, Povězte mi, co se vám stalo. Slepý vysvětlil, že zničehonic přestal vidět, když stál s autem u semaforu a čekal, až naskočí zelená, seběhli se lidé, aby mu pomohli, a jakási žena, soudě podle hlasu spíš starší, říkala něco o nervech, a že ho pak jeden člověk doprovodil až domů, protože sám by to nedokázal, Vidím samé bílo, pane doktore. O krádeži auta pomlčel.

Lékař se ho zeptal, Nikdy dřív se vám to nestalo, myslím to, co teď nebo něco podobného. Nikdy, pane doktore, ani brýle nenosím. A říkáte, že jste oslepl náhle, Ano, pane doktore, Jako by zhaslo světlo, Spíš jako by se rozsvítilo, Cítil jste v posledních dnech nějaké změny týkající se vašeho zraku, Ne, pane doktore, Máte nebo měli jste v rodině nějaké případy slepoty, Ne, pane doktore, Syfilidy, Ne, pane doktore, Vysokého tlaku, tepenného nebo nitrolebečního, S tím nitrolebečním si nejsem jistý, ale na ten druhý tlak netrpím, v práci chodíme na pravidelné prohlídky. Neuhodil jste se dnes nebo včera do hlavy, Ne, pane doktore, Kolik vám je, Třicet osm, Dobrá, tak se na ty vaše oči podíváme. Slepec rozevřel zeširoka oči, jako by chtěl pomoct při vyšetření, ale lékař ho vzal za paži a postavil ho k přístroji, který by člověk s bujnou fantazií mohl považovat za nový model zpovědnice, kde oči slouží místo slov a zpovědník nahlíží přímo do hříšníkovy duše. Tady si opřete bradu, poradil mu, oči mějte stále otevřené, nehýbejte se. Žena se postavila blíž k manželovi, položila mu ruku na rameno a řekla, Bude to dobré, uvidíš. Lékař na své straně chvíli posunoval nahoru a dolů optický systém, pak utáhl tenoučké šroubky a začal s prohlídkou. Rohovka, bělmo, zorničky, sítnice, sklivec, papila, zrakový nerv, nic, nenašel vůbec nic. Odklonil se od přístroje, promnul si oči, a pak beze slova celou prohlídku zopakoval, když skončil, tvářil se zmateně, Žádný defekt nevidím, vaše oči jsou bez vady. Žena spráskla ruce radostí a vykřikla, Říkala jsem ti to, říkala jsem ti to, určitě se to spraví. Slepec jí nevěnoval pozornost a zeptal se lékaře, Můžu už zdvihnout bradu, pane doktore, Jistě, promiňte, Když jsou mé oči bez vady, jak říkáte, tak proč jsem slepý, Na to zatím neumím odpovědět, musíme vás poslat na podrobnější vyšetření, provézt rozbory, echografii, encefalogram, Mohlo by to mít něco společného s mozkem, Nelze to vyloučit, i když tomu moc nevěřím, Říkáte, pane doktore, že zatím jste žádnou vadu nenašel, Přesně tak, Nechápu to, Chci říct, že pokud jste opravdu slepý, tak ta slepota nemá v tuto chvíli žádné vysvětlení, Pochybujete, že jsem slepý, Co vás napadá, ale je to naprosto neobvyklý případ, za celou kariéru jsem se s něčím podobným nesetkal a troufám si tvrdit, že v celé historii očního lékařství se dosud nic podobného neobjevilo, Myslíte, že se vyléčím, Vzhledem k absenci jakýchkoliv poranění a vrozených vad bych vám měl dát kladnou odpověď, Ale neuděláte to, Jsem opatrný, nechci vám dávat naději, která by se později ukázala planá, Chápu, Dobře, Navrhujete nějakou léčbu, prášky, Zatím vám nepředepíšu nic, bylo by to naslepo, To je příhodný výraz, poznamenal slepec. Lékař se tvářil, jako že neslyší, vstal z otáčivé židle, na níž během vyšetření seděl, a vestoje sepsal na list papíru testy a vyšetření, které považoval za nezbytné. Papír podal ženě, Prosím, vážená paní, až budete mít výsledky, vraťte se s manželem sem, kdyby se jeho stav mezitím nějak změnil, zavolejte mi, Co jsme dlužni, pane doktore, Zaplatíte v recepci. Dovedl je ke dveřím, zamumlal pár slov, něco jako, Uvidíme, uvidíme, nesmíme ztrácet naději, a když znovu osaměl, vešel do malé koupelny přiléhající k ordinaci a pár minut se díval do zrcadla. Co to znamená, říkal si potichu. Pak se vrátil do ordinace a zavolal na recepční, Pošlete sem dalšího.

Slepému se v noci zdálo, že je slepý.

Když muž, který později ukradl auto, slepci nabídl, že mu pomůže, neměl ještě v plánu nic nekalého, ba právě naopak, konal, jak mu velela velkorysost a nezištnost, což jsou, jak každý ví, dvě nejlepší vlastnosti lidského rodu, které lze najít i v povaze zločinců mnohem horšího ražení, než je tenhle prostý zlodějíček automobilů bez naděje na kariérní postup, vykořisťovaný skutečnými pány situace, protože ti vždycky tyjí z potřeb chudáků. Koneckonců není až zase takový rozdíl mezi člověkem, který pomůže slepci a pak mu ukradne auto, a tím, kdo s vidinou dědictví pečuje o senilní a hekavou stařenu. Ten nápad dostal teprve chvíli předtím, než dojeli ke slepcovu domu, jako by právě zjistil, že vyhrál los, který si předtím koupil jen proto, že náhodou potkal prodavače losů, smířený s čímkoliv, co mu přelétavá štěstěna přinese. Někdo by to jednání možná označil za pudový projev jeho osobnosti. Neoblomní skeptikové, kterých je vždycky dost, mohou tvrdit, že příležitost sice nedělá zloděje z každého, ale určitě ho k tomu popostrčí. No a my si můžeme myslet, že pokud by slepec v tom pomíjivém okamžiku, kdy ještě mělo dobro navrch, přijal i druhou nabídku samaritána, který se nakonec ukázal být falešný, tedy nabídku, že s ním zůstane, dokud se nevrátí slepcova manželka, mravní závazek vyplývající z projevené důvěry by mohl zarazit zločinné spády a odkrýt čisté a šlechetné rysy, které lze najít i v těch nejzbloudilejších duších. Stručně řečeno, neb moudrost starých přísloví nikdy neomrzí, slepý se chtěl pokřižovat, ale rozbil si nos.

Svědomí, jemuž mnozí pošetile vyčítají, že vůbec existuje, a stejně tak jeho existenci zpochybňují, opravdu je a vždycky bylo, není to pouhý výmysl dávných filozofů, kdy duše nebyla o moc víc než zmatená představa. V průběhu věků a v důsledku projevů společného soužití i vzájemné výměny genů jsme dali svědomí barvu krve a slanou chuť slz, a jako by toho nebylo dost, jsme oči proměnili v jakási zrcadla duše, takže nakonec často nekompromisně prozrazují i to, co se slovy snažíme popřít. K této obecné skutečnosti se v některých konkrétních případech u prostých duší zaměňuje špatné svědomí ze spáchaného zla za nejrůznější dávnověké obavy, takže hříšníkův podlý čin je nakonec bez milosti a slitování ztrestán dvojnásob. Asi nebude možné zjistit, jak velký strach a jak moc špatné svědomí začaly hlodat v zlodějově mysli, když nastartoval auto. Ale bezpochyby ho nijak neuklidňovalo vědomí, že sedí na místě nešťastníka, který oslepl právě, když svíral stejný volant, který se díval přes stejné přední sklo a najednou neviděl nic, a není třeba mít nijak mimořádnou fantazii, aby takové myšlenky probudily hnusnou a plíživou bestii děsu, která už už zvedá hlavu. A pak přišly výčitky, nejhorší projev špatného svědomí, o němž jsme před chvílí mluvili, a pokud bychom jej chtěli popsat sugestivněji, pak můžeme říct, že ho svědomí hlodalo ostrými tesáky a neustále mu nelítostně připomínalo obraz slepce zavírajícího dveře. Není třeba, to není třeba, říkal ten chudák, ale od nynějška už nejspíš neudělá ani krok bez cizí pomoci.

Zloděj upnul pozornost na řízení, aby mu ty děsivé myšlenky zcela neovládly vědomí, protože věděl, moc dobře věděl, že si nemůže dovolit sebemenší chybu, sebemenší nepozornost. Kdekoliv mohl narazit na policisty a stačilo, aby mu některý z nich přikázal zastavit, Ukažte mi řidičský průkaz a technický průkaz vozidla, a pak znovu vězení, drsný život. Usilovně se snažil jet podle semaforů, v žádném případě neprojíždět na červenou, respektovat oranžovou, trpělivě čekat, dokud se neobjeví zelená. V určité chvíli si uvědomil, že se na ty barvy soustředí tak, až to hraničí s posedlostí. Proto přizpůsoboval rychlost jízdy, aby pokaždé přijel k semaforu na zelenou, i když to znamenalo zrychlit nebo naopak zpomalit a rozčilovat řidiče za sebou. Nakonec ho napětí přemohlo a vyčerpalo, že nedokázal pokračovat v jízdě, proto zahnul do boční ulice, o níž věděl, že tam nejsou semafory, a jako dobrý řidič zaparkoval skoro poslepu. Měl dojem, že omdlí, přesně tak si to v duchu řekl, Já snad omdlím. Uvnitř vozu se dusil. Stáhnul obě postranní okénka, ale jestli zvenčí zavanul nějaký vzduch, atmosféru uvnitř nijak neosvěžil. Co mám dělat, ptal se, budova, k níž potřeboval dovézt auto, byla daleko, za hranicemi města, a v tomhle stavu by tam nikdy nedojel, Buď mě chytí policajti, nebo nabourám a to bude ještě horší, mumlal si. Tak ho napadlo, že nejlepší bude vystoupit, provětrat myšlenky. Třeba si pročistím hlavu, že ten chlap oslepl ještě neznamená, že mně se stane totéž, není to nakažlivé jako chřipka, projdu se kolem bloku, abych se vzpamatoval. Vystoupil, ani nezamkl auto, za chvíli přece bude zpátky, a vykročil. Neušel ani třicet kroků, když oslepl.

Posledním pacientem, který čekal na vyšetření u očního lékaře, byl laskavý starý muž, co pronesl ta velkorysá slova o chudákovi, který je na tom hůř než ostatní. Přišel si jen domluvit datum operace šedého zákalu, který se objevil na jediném oku, jež mu zbývalo, černá páska zakrývala jen prázdnou jamku, se současným stavem neměla nic společného, To jsou neduhy stáří, řekl mu před nějakou dobou doktor, vyoperujeme to, až nastane čas, budete se cítit jako znovuzrozený. Když starý muž s klípcem odešel a sestra oznámila, že v čekárně nikdo další není, vzal lékař do ruky kartu muže, který náhle oslepl, znovu si přečetl záznam, několik minut přemýšlel a nakonec zavolal kolegovi a vedl s ním zhruba následující rozhovor, Představ si, že jsem tu měl dneska velice zvláštní případ, člověka, který náhle úplně ztratil zrak, vyšetřil jsem ho, ale nezjistil jsem žádné viditelné poranění ani vrozenou vadu, říkal, že vidí jen bílo, jako by mu před očima ležela hustá mléčně bílá mlha, pokouším se co nejpřesněji opakovat, jak to popsal, jistě, samozřejmě že je to subjektivní, ne, byl mladý, třicet osm let, slyšel jsi někdy o podobném případu, hodilo by se mi to, v tuhle chvíli nevidím řešení, poslal jsem ho na pár vyšetření, abych získal čas, ano, mohli bychom ho prohlédnout spolu, po večeři se kouknu do knih, projdu celý seznam, třeba narazím na nějakou stopu, ano, já vím, agnózie, psychická slepota, je to možné, ale byl by to první případ s podobnými příznaky, ten člověk bezpochyby je slepý, a víme přece, že agnózie znamená neschopnost rozeznat, co vidíme, jistě, taky mě napadlo, že by mohlo jít o případ amaurozy, ale na začátku jsem přece řekl, že vidí jen bílo, u amaurozy je vjem přesně opačný, naprostá tma, pokud neexistuje bílá amauroza, řekněme bílá tma, ano, já vím, to zatím nikdo neviděl, zítra mu zavolám a řeknu, že ho chceme vyšetřit spolu. Lékař domluvil, opřel se v křesle a pár minut tak zůstal, potom vstal, pomalu unaveně si svlékl plášť. V koupelně si umyl ruce, ale tentokrát zrcadlu nepoložil metafyzický dotaz, Co to znamená, probudil se v něm duch vědce, popisy agnózie i amaurozy v knihách i z praxe ještě nevylučují, že se jednoho dne nemohou objevit nové varianty a, je-li to vhodné slovo, mutace, zdá se, že ten den právě nastal. Jsou tisíce důvodů, proč by se lidský mozek mohl odmlčet, jako když pozdní příchozí zůstane mlčky stát před vlastními zavřenými dveřmi. Oftalmolog rád četl a také dokázal používat vhodné citáty.

Doma po večeři řekl ženě, Dnes jsem měl v ordinaci zvláštní případ, mohlo by se jednat o nějaký druh psychické slepoty nebo amaurozy, ale nenašel jsem záznam o podobném případu v minulosti, Co je to za nemoci, amauroza a ta druhá choroba, otázala se žena. Lékař podal vysvětlení vhodné pro běžného posluchače a tím její zvědavost nasytil, pak přešel ke knihovně a pátral po zmínkách o podobném případu jak ve starých knihách z dob studií, tak z nových, nejnovějších, které ještě neměl čas prostudovat. Nejprve hledal v obsahu a pak systematicky začal pročítat všechno, co našel o agnózii a amauroze, s nepříjemným pocitem, že vstupuje do prostoru, kam nepatří, do záhadných sfér neurochirurgie, z níž mu v hlavě utkvělo jen pár kusých záblesků. Později v noci odsunul knihy, promnul si unavené oči a opřel se v křesle. V tuto chvíli viděl obě alternativy zcela jasně. Kdyby se jednalo o agnózii, pacient by viděl totéž, co vždycky, nedošlo by tedy k žádnému omezení vizuálních schopností, ale mozek by prostě přestal být schopen rozeznat židli tam, kde je židle, jinak řečeno, nadále by správně reagoval na světelné vjemy předávané optickými nervy, ale slovy běžného jazyka srozumitelného pro neinformovanou veřejnost, nevěděl by, co vidí, ani by to nedokázal správně popsat. U amaurozy nebylo nejmenších pochyb. Aby se mohlo jednat o případ této choroby, musel by pacient vidět všechno černě, navzdory nevhodně použitému slovesu vidět tam, kde je řeč o naprosté tmě. Slepý rozhodně tvrdil, že, také navzdory tomu slovesu, vidí všude jednolité husté bílo, jakoby se s otevřenýma očima ponořil do moře mléka. Bílá amauroza je nejen etymologický paradox, ale z neurologického hlediska i zcela nemožný jev, protože mozek neschopný rozeznávat obrazy, tvary a barvy reálného světa by v žádném případě nemohl pokrýt bílou barvou, dá-li se to tak nazvat, tedy souvislou bílou vrstvou, jakýmsi bílým nátěrem bez dalších odstínů. Ty barvy, tvary a obrazy, které skutečnost nabízí normálnímu pohledu, přesto jak problematické vůbec je oprávněně mluvit o tom, že existuje nějaký normální pohled. S jasným vědomím, že se nejspíš nachází v slepé uličce, lékař svěsil hlavu a pak se rozhlédl kolem. Žena si už šla lehnout, matně si vzpomínal, jak za ním v jednu chvíli přišla a zlehka ho políbila na vlasy, asi řekla, Jdu spát, a dům byl teď tichý, knihy rozházené na stole. Co to je, napadlo ho a najednou dostal strach, jako by sám měl za chvíli oslepnout a už o tom věděl. Zadržel dech a vyčkával. Nic se nestalo. Až o minutu později, když sbíral knihy, aby je srovnal do knihovny. Nejprve si uvědomil, že nevidí ruce, pak pochopil, že je slepý.

Neduh brýlaté dívky nebyl nijak závažný, trápil ji obyčejný zánět spojivek, a během několika dní to měl vyřešit přípravek, který jí lékař bez zaváhání předepsal. A černé brýle neodkládejte, leda do postele, řekl jí. Ten vtip se používá už spoustu let, takže lze předpokládat, že oftalmologové si jej předávají z generace na generaci, ale účinek je pokaždé stejný, lékař pronášel slova s úsměvem, usmívala se i pacientka, když je slyšela, a v jejím případě stál úsměv za to, protože dívka měla pěkné zuby a uměla je ukázat. Skeptik obeznámený s detaily z dívčina života by čistě z rozmrzelosti či z životní deziluze namítl, že krásný úsměv je pouhá past, zlomyslný příslib, který nic nestojí, protože ta žena se usmívala stejně i v poměrně nedávné minulosti, když byla ještě malá holka a její budoucnost jako zalepený dopis a touha otevřít jej se teprve rodila. Zjednodušeně by se ta žena dala zařadit do kategorie, jíž se říká prostitutka, ale v době, kterou tu popisujeme, jsou společenské vztahy ve dne i v noci, vertikálně i horizontálně tak složité, že bychom se měli vyvarovat všech uspěchaných definitivních soudů, ale jsme tak spokojení sami se sebou, že se toho zlozvyku nejspíš nikdy nezbavíme. I kdyby bylo známo, v kterém mraku je Héra, řecká bohyně a obyčejná masa vody v kapkách plující atmosférou nejsou v žádném případě jedno a totéž. Tato žena určitě spí s muži za peníze, což by nás opravňovalo označit ji bez dalšího váhání za prostitutku, ale protože jde, jen kdy sama chce a s kým chce, nelze vyloučit, že se tím odlišuje od většiny chápané jako celek. Má profesi jako obyčejní lidé a stejně jako oni využívá čas, který jí zbývá, k potěše těla a uspokojení specifických i obecných potřeb. Abychom se tedy vyhnuli zjednodušující povrchní definici, závěrem o ní obecně prohlasme, že žije, jak se jí líbí, a ještě z toho čerpá veškeré možné potěšení.

Když vyšla z ordinace, byla už tma. Brýle však neodložila, protože jí vadilo pouliční osvětlení a především světelné nápisy. Vstoupila do lékárny, aby si koupila léky, co jí doktor předepsal, a rozhodla se nereagovat na lékárníkovu poznámku o tom, jak je nespravedlivé, aby se některé oči skrývaly za černými skly, což je nejen obecně nevhodná poznámka, jen si to představte, byl to pomocný lékárník, ale vyvrací i ženino přesvědčení, že jí černé brýle propůjčují záhadný vzhled vzbuzující zájem mužů, který by i mohla vyslyšet, ale ne dnes, protože dnes už na ni někdo čeká a ona má důvod věřit, že jí ta schůzka přinese něco dobrého, jak v hmotném, tak v jiném významu. Muže, s nímž se měla setkat, už znala, nevadilo mu, když ho upozornila, že si nebude moci sundat černé brýle, což bylo víc, než jí doktor nařídil, ale muži se ta novinka líbila. Před lékárnou mávla na taxík a uvedla jméno hotelu. Sedla si dozadu a cestou se jí už sbíhaly sliny, dá-li se to tak říct, na rozličné příjemné pocity, od prvního zkušeného doteku rtů, přes první intimní doteky, až po několik výbuchů orgasmu, po nichž se bude cítit vyčerpaná a šťastná, jako by ji ukřižovali na závratně oslnivém kateřinském kole. Z toho lze soudit, že když dívka v tmavých brýlích nalezne partnera, který je časově i technicky schopen plně dostát jejím požadavkům, odmění se mu předem a dvojnásob tím, za co si pak sama nechá zaplatit. Nejspíš proto, že právě platila u lékaře, ji uprostřed těch úvah napadlo, jestli nenastala správná doba, aby zdvihla částku za to, co nazývala úsměvným eufemismem: oprávněná náhrada.

Nechala se vysadit o blok dříve, zamíchala se mezi chodce kráčející jejím směrem a nechala se jimi vést, anonymní a bez znamení hříchu. Vešla do hotelu a nenuceně prošla halou k baru. Zbývalo pár minut, a proto bude muset počkat, čas schůzky byl přesně domluvený. Objednala si nealkoholický koktejl a mlčky ho upíjela, aniž by se na kohokoliv podívala, nechtěla, vypadat jako laciná lovkyně. Chvíli na to se jako turistka, která se vrací na pokoj unavená po odpoledni stráveném v muzeích, vydala k výtahu. Pokud jste si toho ještě nevšimli, vězte, že dobru se vždy na cestě k dokonalosti staví do cesty překážky, zatímco hříchu a špatnosti přeje štěstí, takže jakmile došla k výtahu, jeho dveře se otevřely. Vystoupil z něho starší manželský pár, dívka nastoupila a stiskla tlačítko třetího patra, byla očekávána v pokoji tři sta dvanáct, tady to je, diskrétně zaťukala a za deset minut už byla nahá, za patnáct sténala, za osmnáct šeptala zamilovaná slůvka, protože už nepotřeboval nic předstírat, po dvaceti začínala ztrácet hlavu, po jednadvaceti cítila, jak se jí tělo rozpouští v rozkoši, po dvaceti dvou minutách vykřikla, Teď, teď, a když opět nabyla vědomí, řekla vyčerpaně a šťastně, Ještě vidím všechno bílé.

Z

loděje aut dovedl domů policista. Obezřetný a soucitný ochránce zákona vůbec netušil, že má v rukou kriminálníka a recidivistu, a na rozdíl od jiných případů ho nedržel pevně proto, aby muž neutekl, ale prostě proto, aby ten nebožák nezakopl a neupadl. Pro nás je naopak snadné odtušit, jaký úlek zažila zlodějova manželka, když otevřela dveře a pohlédla do tváře uniformovanému policistovi, který, tak to alespoň viděla ona, zadržel jejího muže nenapraveného vězením, a z mužovy tváře vyčetla, že se stalo něco ještě mnohem horšího. Ženu v první chvíli napadlo, že manžela přistihli při činu a policista přišel prohledat byt, představa, která ji paradoxně uklidnila, jelikož manžel krade pouze automobily, tedy předměty, jež svými rozměry vylučují, aby je někdo schovával pod postel. Její nejistota však neměla dlouhého trvání, policista řekl, Tenhle pán je slepý, postarejte se o něj, a žena, které by se mělo ulevit, protože strážce zákona přišel jen jako doprovod, pochopila, jak velká rána osudu je postihla, jakmile jí uplakaný manžel padl do náruče a oznámil, co my už víme.

Také dívku v tmavých brýlích přivedl domů k rodičům policista, ovšem pikantní okolnosti, za kterých oslepla – nahá dívka v hotelu, jež svým křikem pobouřila ostatní hosty, zatímco její společník si zbrkle natahoval kalhoty a snažil se zmizet – do určité míry zmírnily zjevnou dramatičnost situace. Jakmile dívka pochopila, že ztráta zraku není jen nový a nečekaný důsledek rozkoše, dala se do zoufalého křiku, ale pak ji zaplavil stud, což je, navzdory nesouhlasnému mručení falešných mudrců a moralistů, pocit plně slučitelný i s erotickými službami provozovanými za úplatu, a téměř se neodvažovala plakat či naříkat, když ji narychlo oblečenou z hotelu skoro vyháněli. Policista chtěl vědět, kde bydlí, a pak se jí uštěpačně či snad přímo bezohledně zeptal, jestli má peníze na taxík, Tohle mi stát neproplatí, oznámil, a na okraj budiž řečeno, že tomu nelze upřít jistou logiku, protože dívka patřila do skupiny osob, které ze svých nemravných zisků neplatí daně. Přikývla na znamení souhlasu, ale zřejmě protože byla slepá, napadlo ji, že policista to gesto možná neviděl, a zamumlala, Ano, mám, a sama k sobě dodala, Kéž bych neměla, a přestože ta slova zdánlivě nedávala smysl, nahlédneme-li do zákrut lidské duše, kde neexistují krátké a přímé cesty, bude nám jejich význam jasný, protože dívka chtěla říct, že byla potrestána za špatné nemravné jednání, a takhle dopadla. Matce řekla, že nestihne večeři a nakonec přijde víc než včas, ještě dříve než otec.

Lékař byl v jiné situaci, ne snad proto, že oslepl doma, ale protože se jako lékař nehodlal bezbranně poddat zoufalství jako ti, kteří si uvědomí, že mají tělo, teprve když začne bolet. I v tísnivé situaci, kdy měl před sebou noc plnou úzkosti, si dokázal vzpomenout na to, co napsal Homér v Iliadě, výsostné básnické skladbě o smrti a utrpení, Jeden lékař má cenu několika mužů, což nesmíme chápat v kvantitativním, ale převážně v kvalitativním smyslu slova, jak se vzápětí potvrdí. Dokázal si lehnout do postele, aniž by cokoliv řekl ženě, přestože ta cosi rozespale zamumlala a posunula se na posteli, aby mu byla blíž. Dlouhé hodiny byl vzhůru a usnul na chvíli jen díky naprostému vyčerpání. Přál si, aby noc nikdy neskončila, aby on, jehož prací bylo léčit neduhy cizích očí, nemusel oznámit, Jsem slepý, ale současně chtěl, aby se už objevilo denní světlo, přesně tak si to v duchu říkal, Denní světlo, ačkoliv věděl, že ho neuvidí. Upřímně řečeno slepý oftalmolog není moc užitečný, ale měl by informovat zdravotnické úřady, upozornit je na to, co mohlo přerůst v celostátní katastrofu, nic míň a nic víc než do této doby neznámý a zřejmě vysoce nakažlivý druh slepoty, která se podle dostupných údajů neprojevuje žádnými předběžnými chorobnými příznaky zánětlivé, infekční nebo degenerativní povahy, potvrzuje to jak případ slepce, kterého dnes vyšetřil v ordinaci, tak jeho vlastní případ, krátkozrakost a tak mírný astigmatismus, že se prozatím rozhodl nenosit korekční čočky. Oči, které přestaly vidět, které byly úplně slepé, se nacházely v jinak perfektním stavu, bez jakékoliv vady, ani novějšího ani staršího data, jež by způsobil úraz nebo vrozená dispozice. Vzpomněl si, jak zdravě vypadaly při prohlídce jednotlivé části oka dostupné vyšetření, bez známek chorobných změn, něco takového bylo poměrně vzácné nejen u osmatřicetiletého člověka, což byl věk, který muž uvedl, ale i u osob mnohem mladších. Pomyslel si, že ten člověk by neměl být slepý, a úplně zapomněl, že on je na tom stejně, takového sebepopření je člověk schopen, ale není to nic nového, vzpomeňme, co říká Homér, byť zdánlivě odlišnými slovy.

Když žena vstala, předstíral, že spí. Cítil, jak ho lehounce políbila na čelo, jako by ho nechtěla rušit z toho, co pokládala za hluboký spánek. Možná si říkala, Chudák, byl dlouho vzhůru kvůli tomu zvláštnímu případu slepoty. Když lékař osaměl, měl dojem, že mu na prsou leží těžký mrak a pomalu ho dusí, vniká mu do těla nosními dírkami a oslepuje jej zevnitř, krátce zasténal a cítil, že mu do očí vstoupily slzy, Jsou bílé, napadlo ho, a stékají po spáncích na jedné i druhé straně obličeje, teď už chápal strach pacientů, když mu říkali, Pane doktore, já asi ztrácím zrak. Do ložnice pronikaly známé domácí zvuky, žena se za chvíli přijde podívat, jestli stále spí, je čas chystat se do nemocnice. Opatrně vstal, nahmatal župan, došel na záchod, vymočil se. Pak se obrátil tam, kde po paměti tušil zrcadlo, ale tentokrát se nezeptal, Co to znamená, neřekl, Jsou tisíce důvodů, proč by se lidský mozek mohl odmlčet, jen natáhl ruce, až se dotkly skla, věděl, že tam je jeho vlastní odraz a pozoruje ho, odraz ho viděl, zatímco on jeho ne. Aha, už jsi vzhůru, řekla žena a on odpověděl, Ano. Vzápětí ji ucítil stát vedle sebe, Dobrý den, miláčku, i po tolika letech manželství se oslovovali s láskou, proto odpověděl, jako by stáli na scéně a přišla řada na jeho repliku. Obávám se, že nebude moc dobrý, mám něco s očima. Vnímala jen poslední slova, Ukaž, navrhla, pozorně mu prohlédla oči, Nic nevidím, ale tuhle repliku si zjevně prohodili, ta nepatřila k její postavě, to přece měl říct on, a tak jednoduše oznámil, Nevidím, a dodal, asi jsem se včera nakazil od toho slepce.

Manželky lékařů se po čase díky důvěrnému soužití také trochu vyznají v medicíně, a tihle dva si byli hodně blízcí, proto žena znala dost na to, aby věděla, že slepota se nešíří vzduchem jako epidemie, že člověk neoslepne jen proto, že se podíval na slepce, slepota je soukromou věcí každého člověka a očí, s nimiž se narodil. Ovšem lékař musí vědět, co říká, má na to školy, a tenhle tvrdí nejen to, že je slepý, ale otevřeně přiznává, že se slepotou nakazil, a jí jako manželce, byť lékařově, nepřísluší pochybovat. Je proto pochopitelné, že nebohá paní zareagovala na onu nepopiratelnou skutečnost jako každá obyčejná manželka, se dvěma jsme se tu už setkali, objala svého muže a přidala běžné projevy zármutku, Co teď budeme dělat, ptala se s pláčem, Ze všeho nejdřív to oznámíme zdravotnickým orgánům, ministerstvu, pokud je to skutečně epidemie, bude nutné přijmout preventivní opatření, O epidemii slepoty nikdy nikdo neslyšel, poznamenala žena ve snaze chytit se té chabé naděje, O člověku, který bez zjevné příčiny oslepl, také ne, a teď už jsou takoví nejméně dva. Jen to dořekl, objevil se mu na tváři nový výraz. Skoro hrubě ženu odstrčil a sám ucouvl, Běž dál, nepřibližuj se ke mně, můžu tě nakazit, bušil se pěstmi do hlavy, Já pitomec, pitomec, jsem doktor a chovám se jako idiot, jak to, že mě to nenapadlo, celou noc jsme byli spolu, měl jsem zůstat v pracovně, zavřít dveře, i když stejně, Prosím tě, nemluv tak, stane se, co se má stát, pojď, udělám ti snídani, Nech mě být, Nenechám, vykřikla žena, co chceš dělat, chodit po hmatu, vrážet do nábytku, až budeš hledat telefon, jak chceš bez očí najít správná čísla v telefonním seznamu, a já se na to mám klidně dívat, schovaná před nákazou jako v relikviáři. Rozhodně ho vzala za ruku a řekla, Pojď, můj milý.

Bylo ještě brzy, lékař vypil šálek kávy a snědl topinku, kterou mu žena přes jeho protesty připravila, představme si, jak mu asi chutnalo. Bylo příliš brzy, ti, které by měl informovat, ještě nepřišli do práce. Z logiky věci a v zájmu větší účinnosti se rozhodl poreferovat o událostech co nejrychleji přímo na nejvyšších odpovědných místech na ministerstvu zdravotnictví, ale pochopil, že všechno je jinak, když se jako lékař, který chce ohlásit důležitou a naléhavou událost, marně snažil přesvědčit úředníka, k němuž ho po opakovaných žádostech konečně přepojili z ústředny. Úředník chtěl vědět, o co jde, než ho předá nadřízenému, jenže žádný lékař se smyslem pro odpovědnost nenahlásí epidemii slepoty prvnímu subalternímu úředníkovi, na kterého narazí, protože by tím okamžitě vyvolal paniku. Úředník se vymlouval, Tvrdíte, že jste lékař a chcete, abych vám věřil, no dobře, věřím vám, ale mám své příkazy, buď mi řeknete, o co jde, nebo se tím nebudu dál zabývat, Je to tajné, Tajné záležitosti se nevyřizují po telefonu, nejlepší bude, když přijdete osobně, Nemohu odejít z domu, Znamená to, že jste nemocný, Ano, jsem, odpověděl po chvilce váhání slepec, V tom případě si zavolejte doktora, skutečného doktora, opáčil úředník a potěšený vlastním ostrovtipem zavěsil.

Ta drzost účinkovala na lékaře jako rána pěstí. Teprve po pár minutách se uklidnil a dokázal ženě popsat úředníkovo hrubé jednání. A jakoby právě objevil to, co měl vědět už dávno, smutně zašeptal, A takoví jsou všichni, napůl lhostejní a napůl zkažení. Byl bezradný, chtěl se zeptat, Co teď, když pochopil, že jen ztrácí čas a jediná možnost, jak informaci dostat bezpečně tam, kam patří, je promluvit s primářem nemocnice, kde pracuje, jen lékař s lékařem, bez byrokratických prostředníků, ti ať se starají, až bude to zatracené úřední soukolí uvedeno do chodu. Žena vyťukala číslo do nemocnice, znala ho zpaměti. Lékař se představil a po chvíli rychle řekl, Děkuji, dobře, protože spojovatelka se určitě zeptala, Jak se máte, pane doktore, říkáme to, i když ze všech sil přemáháme slabost, Dobře, a přitom máme lidově řečeno smrt na jazyku, podobné chování bylo pozorováno jen u lidského druhu. Primář zvedl telefon, Tak, co se děje, lékař se ujistil, že je tam sám, že rozhovor nikdo neposlouchá, spojovatelky se nebál, měla na práci jiné věci než odposlouchávat rozhovory očních lékařů, tu zajímala jen gynekologie.

Mluvil stručně, ale přesně a bez okolků, zbytečných slov, vycpávek, používal strohý odborný jazyk, který primáře v takové situaci překvapil, Vážně jsi slepý, zeptal se, Úplně slepý, Mohla by to být náhoda, nemusí se jednat o nákazu v pravém slova smyslu, Souhlasím, prokázané to není, jenže my, on a já, jsme neoslepli doma nezávisle na sobě, setkali jsme se, ten slepý člověk přišel ke mně do ordinace a já oslepl pár hodin na to, Jak ho najdeme, Jméno a adresu mám v ordinaci, Hned tam někoho pošlu, Lékaře, Samozřejmě, některého z kolegů, Nemyslíš si, že bychom měli ohlásit ministerstvu, co se tu děje, To se mi zdá zatím předčasné, představ si jaký poplach by to vyvolalo, k čertu, slepota přece není nakažlivá, Smrt také ne, a přesto všichni umřeme, Dobře, zůstaň doma, zařídím to, pak tě dám přivést sem, chci tě vyšetřit, Uvědom si, že jsem oslepl, protože jsem vyšetřoval toho slepce, To není jisté, Je, přinejmenším tu je silná vazba mezi příčinou a následkem, Jistě, ale na konečné závěry je stejně ještě brzy, dva izolované případy nejsou statisticky významné, Pokud nás už není víc, Chápu tvé rozpoložení, ale nesmíme podléhat pesimismu, který se může ukázat jako nepodložený, Děkuju, Zavolám ti, Na shledanou.

Půl hodiny poté, co se lékař neobratně a s manželčinou pomocí oholil, zazvonil telefon. Znovu volal primář a jeho hlas měl jiný tón, Máme tu chlapce, také oslepl, náhle, vidí jen bílo, matka říká, že byla včera se synem u tebe v ordinaci, Předpokládám, že má strabismus na levém oku, Ano, Pak je to určitě on, Začínám si dělat starosti, situace je opravdu vážná, Ministerstvo, Ano, jasně, okamžitě promluvím s vedením nemocnice. Telefon opět zazvonil o tři hodiny později, kdy lékař s manželkou mlčky obědvali, snažil se vidličkou nabodnout kousky masa, které mu nakrájela. Telefon vzala žena, ale hned byla zpátky, Volají z ministerstva a chtějí mluvit s tebou. Pomohla mu vstát, dovedla ho až do pracovny a podala mu telefon. Rozhovor byl stručný. Ministerstvo zajímala totožnost pacientů, kteří předchozího dne navštívili lékařovu ordinaci, on jim odpověděl, že veškeré údaje, jméno, věk, stav, profese, bydliště, jsou v kartách pacientů, a nabídl se, že doprovodí osobu nebo osoby, které si přijdou karty vyzvednout. Druhá strana stroze oznámila, Není třeba. Pak si sluchátko vzal někdo další a neznámý hlas řekl, Dobré odpoledne, tady ministr zdravotnictví, jménem vlády chci poděkovat za vaši duchapřítomnost, věřím, že díky vaší rychlé reakci dokážeme zajistit a kontrolovat situaci, vy se prosím zatím nevzdalujte z bytu. Přestože byla poslední slova pronesena nanejvýš zdvořilým tónem, nebylo pochyb o tom, že je to rozkaz. Lékař odpověděl, Ano, pane ministře, ale na druhé straně už zavěsili.

Pár minut na to další telefon. Primář nervózně drmolil, Právě jsem se dozvěděl, že na policii mají hlášené další dva případy náhlého oslepnutí, Policistů, Ne, jeden muž a jedna žena, jeho našli na ulici, křičel, že je slepý, ona oslepla v hotelu, nejspíš se tam šla s někým vyspat, Musíme ověřit, jestli to jsou moji pacienti, znáte jejich jména, To mi neřekli, Volali z ministerstva, že přijdou do ordinace pro karty, To je hrůza, Mně to nemusíte říkat. Lékař položil sluchátko, zvedl ruku k očím a nechal ji tam, jako by je chtěl ochránit před tím nejhorším, nakonec potichu vzdychl, Jsem hrozně unavený, Trochu se vyspi, dovedu tě do postele, řekla žena, To nemá smysl, nedokázal bych usnout, a tohle není konec, dneska se ještě něco stane.

Bylo skoro šest, když telefon zazvonil naposled. Lékař seděl poblíž a zvedl sluchátko. Ano, já, řekl, pozorně poslouchal a než zavěsil, jen lehce kývnul hlavou. Kdo to byl, zeptala se žena, Ministerstvo, za půl hodiny pro mě přijede sanitka, Na tohle jsi čekal, Více méně ano, Kam tě odvezou, Nevím, předpokládám, že do nemocnice, Sbalím ti věci, oblečení, jako obvykle, Nejedu na výlet, Nevíme, kam jedeš. Opatrně ho dovedla do ložnice a usadila na postel, Posaď se, o všechno se postarám. Slyšel, jak chodí sem a tam, otvírá zásuvky a skříně, vyndává oblečení a skládá je na zemi do kufru, ale už nemohl vidět, že kromě jeho věcí se v kufru objevilo i pár sukní a halenek, jedny kalhoty, šaty, boty, které nemohly patřit nikomu jinému než ženě. Hlavou se jí mihlo, že tolik věcí ani nebude potřebovat, ale mlčela, protože nebyl čas zabývat se prkotinami. Bylo slyšet cvaknutí zámku a pak žena řekla, Hotovo, sanitka může přijet. Sama odnesla kufr ke dveřím a odmítla, když jí manžel nabízel pomoc, Ukaž, pomůžu ti, ještě nejsem úplný mrzák. Pak se posadili v pokoji na gauč a čekali. Drželi se za ruce a on řekl, Nevím, na jak dlouho nás rozdělí, a ona odpověděla, Tím se netrap.

Čekali skoro hodinu. Když se rozezněl zvonek u dveří, vstala a šla otevřít, ale za dveřmi nikdo nestál. Zvedla sluchátko domovního telefonu, Dobře, hned přijde, odpověděla. Obrátila se k manželovi a oznámila, Prý čekají dole, mají přísný zákaz vstoupit do domu, Na ministerstvu jsou jak vidno pořádně vyděšení, Jdeme. Dolů sjeli výtahem, žena pomohla manželovi překonat poslední schody, nastoupit do sanitky, vrátila se pro kufr, sama ho dovlekla k vozu a strčila dovnitř. Nakonec nastoupila a sedla si vedle muže. Řidič sanitky protestoval, Smím odvézt jenom jeho, takový je příkaz, vystupte si, paní. Žena klidně odpověděla, Musíte vzít i mě, právě jsem oslepla.

Ta myšlenka se zrodila v hlavě samotného ministra. A ať už se na ni díváme z kterékoliv strany, z hlediska zdravotního, sociálního i politického to byl šťastný, ne-li dokonalý nápad. Dokud nebudeme znát příčinu, oficiální terminologií etiologii chorobné bělozrakosti, jak přejmenoval nelibě znějící slepotu chytrý poradce, a dokud se nenajde způsob léčby či snad dokonce vakcína, která by vyloučila návrat choroby v budoucnosti, všichni, kteří oslepli, jakož i ti, kteří s nimi byli ve fyzickém kontaktu nebo se pohybovali v jejich bezprostřední blízkosti, budou shromážděni a izolováni, aby se předešlo šíření nákazy, jejíž rychlost by mohla dosáhnout parametrů, které je v matematice zvykem označovat jako geometrickou řadu. Quod erat demonstrandum, poznamenal ministr. Řečeno všeobecně srozumitelným jazykem, ty lidi je třeba zavřít do karantény, v duchu zděděných postupů známých z dob cholery a žluté zimnice, kdy lodě, na jejichž palubě se tyto infekce prokazatelně vyskytly nebo vyskytnout mohly, nesměly po dobu čtyřicetidenní quaranty přirazit ke břehu, dokud se nevidělo, co dál. Týmiž slovy, Dokud se neuvidí, zhodnotil ministr, podle tónu cíleně, ale při nedostatku údajů v podstatě prorocky celou situaci, a vzápětí svůj výrok upřesnil, chci říci, že to může trvat čtyřicet dní nebo i čtyřicet týdnů či čtyřicet měsíců, hlavně, aby se nedostali ven. Teď ještě musíme rozhodnout, kam je dáme, pane ministře, řekl předseda dopravní a bezpečnostní komise, která byla za tím účelem spěšně ustanovena a měla za úkol postarat se o přepravu, izolaci a ostrahu pacientů, Jaké možnosti se nám v tuto chvíli nabízejí, zajímal se ministr, Jedna psychiatrická léčebna, je prázdná a čeká na nové využití, několik vojenských objektů, které armáda poté, co prošla restrukturalizací, už nevyužívá, nový areál výstaviště těsně před dokončením, a ještě jeden hypermarket, je v konkurzním řízení, ale nikdo mi nedokázal vysvětlit proč. Který z těchto objektů je podle vás pro náš účel nejvhodnější, Z hlediska zajištění bezpečnosti jsou nejvhodnější kasárna, Přirozeně, Mají ovšem jednu nevýhodu, jsou příliš rozlehlá, ostraha internovaných osob by byla složitá a nákladná, Chápu, Hypermarket by pravděpodobně znamenal řešit různé překážky v zákonech, právní záležitosti, A výstaviště, Pane ministře, domnívám se, že výstaviště bychom měli z našich úvah vypustit, Proč, Průmysl by určitě protestoval, investovali do toho milióny, Takže zbývá psychiatrická léčebna, Ano, pane ministře, zbývá léčebna, Tak je dáme do blázince, Stejně má v mnoha ohledech nejlepší podmínky, kolem celého areálu je zeď a budovu tvoří dvě křídla, v jednom budou ti skutečně slepí a ve druhém ti, u kterých je zatím jen podezření, a střední část se stane, abych tak řekl, územím nikoho, kudy ti, kteří oslepnou, přejdou do slepeckého křídla, Tady vidím problém, Jaký, pane ministře, Musíme tam umístit personál, který se postará o ty přesuny, Domnívám se, že to nebude nutné, pane ministře, Nechápu, Ujišťuju vás, pane ministře, že jakmile někdo z potenciálních slepců skutečně oslepne, a k tomu dříve nebo později určitě dojde, ti, kterým zatím zůstal zrak zachován, ho okamžitě vyženou, Máte pravdu, A stejně tak nedovolí přejít na druhou stranu slepci, kterého by něco takového napadlo, Máte to promyšlené, Děkuji, pane ministře, můžeme to tedy spustit, Ano, máte volnou ruku.

Komise jednala rychle a efektivně. Do setmění byli shromážděni všichni slepí, o kterých se vědělo, a určité množství pravděpodobně nakažených osob, které se podařilo identifikovat a zajistit během rychlé pátrací akce převážně v rodinách a na pracovištích těch, kteří ztratili zrak.

Lékař s manželkou přijeli do prázdné psychiatrické léčebny jako první. Objekt střežili vojáci. Brána se otevřela právě na tak dlouho, aby mohli vejít dovnitř, a vzápětí se zavřela. Od brány ke vstupním dveřím budovy vedlo tlusté lano sloužící jako zábradlí. Přejděte kousek doprava, je tam lano, položte na něj ruce a postupujte rovně, pořád rovně až ke schodišti, schodů je šest, oznámil jim seržant. Uvnitř se lano rozebíhalo do dvou stran, jedna větev vedla nalevo a druhá napravo, seržant zavolal, Pozor, vy máte jít doprava. Žena vlekla kufr a současně směrovala manžela do pokoje, který byl nejblíž ke vchodu. V úzkém pokoji bývalé nemocnice stály dvě řady lůžek, původní šedý lak byl už notně oprýskaný. Stejnou barvu měly i deky, prostěradla a pokrývky. Žena odvedla manžela na konec pokoje, usadila ho na jedno z lůžek a řekla, Nikam nechoď, trochu se tu porozhlédnu. Byly tu další pokoje, dlouhé a úzké chodby, pracovny, které asi patřily lékařům, zatuchlé umývárny, kuchyně, odkud ještě nevyvanul pach zkaženého jídla, velká jídelna s kovovými stoly, tři cely, se stěnami obloženými polštáři do výšky dvou metrů a dál korkem. Za budovou byl opuštěný dvůr se zanedbanými stromy s kmeny jakoby staženými z kůže. Všude se válely odpadky. Lékařova žena se vrátila dovnitř. V pootevřené skříni zahlédla svěrací kazajky. Když byla zpátky u manžela, zeptala se ho, Víš, kam nás zavezli, Ne, Chtěla dodat do blázince, on ji však předběhl, Ty přece nejsi slepá, nemůžu připustit, abys tu zůstala, Ano, máš pravdu, nejsem slepá, Požádám je, aby tě zavezli domů, řeknu jim, že sis to vymyslela, abys mohla zůstat se mnou, Nemá to cenu, nikdo tě neuslyší, a i kdyby, nic neudělají, Ty přece vidíš, Zatím, jenže nejspíš taky brzy oslepnu, za pár dní nebo za chvíli, Odejdi odtud, prosím tě, Nenuť mě, navíc se vsadím, že by mě ti vojáci nepustili ani na schody, Nemůžu tě nutit, To je pravda, můj milý, nemůžeš, budu pomáhat, tobě i ostatním, až sem přijdou, ale neprozraď, že vidím, Kterým ostatním, Přece nevěříš, že tu zůstaneme jenom my, To je šílené, Jistě, taky jsme v blázinci.

Další slepci přijeli všichni najednou. Sebrali je doma, jednoho po druhém, nejdřív muže z auta, pak zloděje, který ho okradl, dívku v tmavých brýlích, šilhavého kluka neodvezli z domova, ale z nemocnice, kam ho odvedla matka. Ta s ním ovšem nepřijela, nebyla tak pohotová jako lékařova žena, aby si vymyslela, že je slepá, byla to jednoduchá osoba, která nedokázala lhát ani pro svoje dobro. Vklopýtali do pokoje, rukama tápali ve vzduchu, tady nebylo žádné lano, které by je vedlo, za poznání museli platit bolestí, kluk plakal a volal mámu, až ho začala uklidňovat právě dívka s tmavými brýlemi, Přijde, uvidíš, říkala mu, a protože měla oči skryté za tmavými skly, nebylo jasné, jestli je slepá, nebo ne. Ostatní se rozhlíželi na jednu i na druhou stranu, i když nic neviděli, ale dívka v tmavých brýlích říkala, Přijde, uvidíš, tak, jako by zoufalou matku skutečně viděla ve dveřích. Lékařova žena přitiskla ústa k manželovu uchu a zašeptala, Jsou celkem čtyři, jedna žena, dva muži a jedno dítě, Jak vypadají ti muži, zeptal se manžel potichu, Popsala je, on na to, Toho prvního neznám, ten druhý je podle popisu slepec, který byl u mě v ordinaci, Ten malý šilhá a žena má černé brýle, je docela hezká, Oba byli u mě. Slepí hledali místo, kde by se cítili v bezpečí a dělali přitom takový hluk, že rozhovor neslyšeli, nejspíš si mysleli, že kromě nich tam nikdo další není, a protože ztratili zrak teprve nedávno, sluch se jim nezbystřil nad běžný průměr. Nakonec zřejmě usoudili, že nemá smysl měnit jistotu za pochybnosti, každý se posadil na postel, do které narazil, velmi blízko dalších dvou osob, o kterých však neměli ponětí. Dívka pořád potichu domlouvala chlapci, Neplač, máma za chvíli přijde, uvidíš. Nastalo ticho, a pak lékařova žena promluvila tak, aby ji bylo slyšet až u dveří na druhém konci pokoje, My jsme dva, kolik je vás. Nově příchozí se lekli, muži ale dál mlčeli, odpověděla dívka, Myslím, že jsme čtyři, tenhle kluk a já, Kdo dál, proč ostatní nemluví, zeptala se lékařova žena, Já, zamumlal mužský hlas, jakoby ho mluvení stálo spoustu sil, A já, zamručel neochotně další mužský hlas. Lékařova žena si pomyslela, Oba se chovají, jako by se báli, že je ten druhý pozná. Viděla, jak jsou uzavření, napjatí, natahovali krk, jakoby něco větřili, a oba měli podivně shodný, napůl výhružný a napůl vystrašený výraz, ovšem strach jednoho pramenil z něčeho jiného než strach druhého, a s výhružkami to bylo stejně tak. Co mezi nimi asi je, přemýšlela.

V tom se ozval silný a strohý hlas, který zněl jako hlas člověka zvyklého udělovat rozkazy. Vycházel z tlampače upevněného nad vchodovými dveřmi. Nejprve se třikrát ozvalo Pozor, a pak hlas řekl, Vláda s lítostí oznamuje, že v rámci svého práva a povinnosti chránit obyvatelstvo v kritické situaci všemi dostupnými prostředky byla nucena přijmout jistá rychlá opatření proti tomu, co se jeví jako epidemie náhlé slepoty, dočasně nazývané chorobná bělozrakost, vláda doufá, že může počítat s vaší občanskou uvědomělostí a součinností při úsilí zabránit dalšímu šíření nákazy, je-li to nákaza, nikoliv řada zatím nevysvětlitelných nesouvisejících náhod. Po pečlivém zvážení jsme dospěli k rozhodnutí soustředit na jednom místě nakažené jedince a blízko nich ty, kteří s nimi byli ve styku. Vláda si plně uvědomuje svoji odpovědnost a doufá, že svůj díl odpovědnosti přijmou ti, k nimž se tímto sdělením obracíme, a izolaci, v níž pobývají, pochopí jako výraz solidarity se zbytkem společnosti a národa, solidarity, která stojí nad veškerými osobními zájmy. Proto vás žádáme, abyste všichni věnovali pozornost následujícím pokynům, Za prvé, světla zůstanou neustále rozsvícena, jakákoliv manipulace s vypínači je zbytečná, nejsou funkční, Za druhé, kdo bez předchozího svolení svévolně opustí budovu, bude okamžitě zastřelen, Za třetí, na každém pokoji je telefon, který se smí použít pouze k objednání chybějících hygienických a čisticích prostředků, Za čtvrté, internovaní občané jsou povinni sami si prát svůj oděv, Za páté, doporučujeme, aby si každý pokoj zvolil svého zástupce, ovšem jedná se o doporučení, nikoliv příkaz, internované osoby mohou vytvářet taková seskupení, jaká jim nejlépe vyhovují, pokud budou dodržovat předchozí i následující pravidla, Za šesté, napravo a nalevo od vstupních dveří budou třikrát denně složeny krabice s jídlem pro nemocné i pro osoby, u nichž je podezření na nákazu, Za sedmé, veškeré odpadky je nutné spálit, proto jsou všechny nádoby, talíře a příbory vyrobeny z hořlavých materiálů, Za osmé, ke spalování odpadků jsou určeny dvory uvnitř objektu nebo po jeho obvodu, Za deváté, internované osoby jsou odpovědné za jakoukoliv škodu způsobenou při spalování odpadků, Za desáté, v případě náhodného i úmyslně založeného požáru nebudou zasahovat hasiči, Za jedenácté, internované osoby nemohou počítat s žádnou pomocí zvenčí ani v případě nemoci, nepokojů nebo násilí, Za dvanácté, pokud některá z internovaných osob zemře, a to z jakékoliv příčiny, ostatní bez obřadu pohřbí mrtvolu v zahradě, Za třinácté, komunikace mezi křídlem nemocných a křídlem potenciálně nakažených smí probíhat přes střední část budovy, kudy jste vstoupili, Za čtrnácté, potenciálně nakažené osoby, které oslepnou, se okamžitě přemístí do slepeckého křídla, Za patnácté, toto sdělení se bude opakovat každý den v tuto dobu, aby byli informováni i nově příchozí. Vláda a národ od vás očekávají, že splníte svoji povinnost. Dobrou noc.

V tichu, které následovalo, byl zřetelně slyšet chlapcův hlas, Chci mámu, slovům však chyběl výraz, jako by vyšla z nějakého mechanického nahrávače, který se na chvíli zastavil a pak náhle opožděně pronesl jednu větu. Lékař řekl, Slyšeli jste ta pravidla, je to jasné, zavřeli nás do izolace, nejspíš do přísnější izolace, než jakou kdo z nás poznal, není naděje, že odtud vyjdeme dřív, než někdo najde lék na tuhle nemoc, Váš hlas znám, řekla dívka v tmavých brýlích, Jsem lékař, oční lékař, Vy jste ten lékař, který mě včera vyšetřoval, je to váš hlas, Ano, a kdo jste vy, Měla jsem zánět spojivek, asi ho pořád mám, ale teď, když jsem slepá, už na tom nezáleží, A ten malý, který přišel s vámi, Nepatří ke mně, nemám děti, Včera jsem vyšetřoval chlapce, který šilhal, jsi to ty, zeptal se lékař, Ano, pane doktore, odpověděl chlapec neochotně, jako člověk, kterému se nelíbí, když připomínají jeho tělesnou vadu, a nelíbí se mu to právem, protože už jen tím, že se o vadách mluví, stávají se doopravdy viditelné. Je tu ještě někdo, koho bych mohl znát, zeptal se lékař, není tu náhodou muž, kterého mi včera přivedla do ordinace jeho žena, ten, který náhle oslepl při řízení auta, To jsem já, odpověděl první slepý, Je tu ještě někdo další, řekněte nám prosím, kdo jste, nevíme jak dlouho budeme nuceni žít společně, proto se musíme navzájem poznat. Jo, jo, procedil zloděj mezi zuby, v domnění, že to stačí jako potvrzení, že tam je, ale lékař dál naléhal, To je hlas poměrně mladého člověka, vy asi nejste ten starší člověk s šedým zákalem, Ne, pane doktore, to nejsem já, Jak jste oslepl, Na ulici, A dál, Dál už nic, šel jsem po ulici a oslepl jsem. Lékař otevřel ústa, aby se zeptal, jestli i jeho slepota má bílou barvu, ale odmlčel se, k čemu to, ať by odpověděl jakkoliv, černá, nebo bílá, ven by je to stejně nedostalo. Váhavě natáhl ruku k ženě a na půli cesty se setkal s její. Políbila ho na tvář, nikdo jiný nemohl vidět jeho svraštělé čelo, ústa s pokleslými koutky, mrtvé oči jakoby ze skla, které děsily, protože se zdálo, že vidí a neviděly nic, Na mě taky dojde, pomyslela si, ale kdy, možná teď, nebudu mít ani čas dokončit tuhle myšlenku, nebo kdykoliv jindy, jako se to stalo jim, nebo oslepnu, až zavřu oči ke spánku, a budu si myslet, že jsem jen usnula, a vzbudím se slepá.

Prohlížela si čtveřici slepců, seděli na lůžkách, u nohou těch pár věcí, které si mohli vzít s sebou, chlapec školní batůžek, ostatní malé kufříky, jako by si vyjeli na víkend. Dívka v tmavých brýlích si potichu povídala s chlapcem, naproti nim seděli tváří v tvář první slepec a zloděj, aniž by tušili, že je dělí jediná prázdná postel. Lékař řekl, Všichni jsme slyšeli rozkazy, ať se stane cokoliv, jedno víme jistě, nikdo nám nepomůže, proto bychom neměli ztrácet čas a nějak si to tu zorganizovat, protože za chvíli bude tady i v ostatních pokojích plno lidí, Jak víte, že tu jsou další pokoje, zeptala se dívka, Trochu jsme to tu prošli, ale nakonec jsme zůstali tady, nejblíž ke vchodovým dveřím, vysvětlila lékařova žena, a stiskem manžela upozornila, aby byl opatrnější. Naším zástupcem byste měl být vy, pane doktore, jste přece lékař, K čemu je dobrý lékař bez zraku a bez léků, Stále je to autorita. Lékařova žena se usmála, Podle mě bys to měl přijmout, pokud s tím souhlasí i ostatní, Jasně, Mně se to nezdá jako dobrý nápad, Proč, Zatím je tu jenom nás šest, ale zítra určitě přibudou další, každý den sem budou přicházet lidé a těžko věřit, že budou ochotni respektovat člověka, kterého si nezvolili a který jim navíc nemá za ten respekt co nabídnout, a to ještě předpokládám, že budou ochotni uznávat vůbec nějakou autoritu a pravidla, Ale pak bude dost složité tady žít, Pokud to bude jen složité, můžeme mluvit o štěstí. Dívka v tmavých brýlích řekla, Myslela jsem to dobře, ale nejspíš máte pravdu, pane doktore, všichni budou myslet hlavně na sebe.

Pod dojmem těch slov nebo kvůli vzteku, který už dál nedokázal potlačovat, se jeden z mužů rázně vztyčil, Za naše neštěstí může tenhle chlap, kdybych viděl, na místě si to s ním vyřídím, vykřikl a ukazoval do míst, kde předpokládal druhého muže. Příliš se nespletl, přesto působilo jeho dramatické gesto komicky, protože napřažený žalující prst mířil na nevinný noční stolek. Uklidněte se, řekl lékař, při epidemii neexistují viníci, jen oběti, Kdybych se nezachoval slušně, kdybych ho nedovedl domů, mohl jsem teď mít svoje drahý oči, Kdo jste, zeptal se lékař, ale žalobce neodpověděl, zřejmě ho mrzelo, že vůbec promluvil. Vtom se ozval hlas druhého muže, Dovedl mě domů, to je pravda, ale pak zneužil moji situaci a ukradl mi auto, Lže, nic jsem neukradl, Ale jo, ukradl, ukradl, Jestli vám někdo šlohnul auťák, tak já to nebyl, mojí odměnou za dobrý skutek je, že nevidím, a kde máte nějaký svědky, to bych chtěl teda vidět, Hádkou nic nevyřešíte, řekla lékařova žena, auto je tam venku, vy tady uvnitř, raději se smiřte, uvědomte si, že tu budeme bydlet spolu, S ním určitě bydlet nebudu, prohlásil první slepec, dělejte si tady, co chcete, jdu do jiného pokoje, nezůstanu vedle zmetka, který byl schopen okrást slepce, jestli si stěžuje, že oslepl kvůli mně, má to tak být, aspoň nějaká spravedlnost je na světě. Chopil se kufru a šouravým krokem, aby nezakopl, s volnou rukou nataženou před sebe došel do chodbičky mezi dvěma řadami lůžek, Kde jsou pokoje, zeptal se, ale už neslyšel, jestli mu někdo odpověděl, protože se náhle ocitl ve změti paží a nohou, zloděj aut se v rámci možností pokusil uskutečnit předchozí výhrůžku, že se původci svého neštěstí pomstí. Váleli se v těsném prostoru, chvíli byl nahoře jeden, chvíli druhý, naráželi do nohou postelí a znovu vyděsili šilhavého kluka, který začal plakat a volat mámu. Lékařova žena věděla, že sama tu rvačku nezastaví, proto stiskla manželovu paži a šla s ním uličkou k místu, kde se prali a supěli rozzuření soupeři. Vedla manželovy ruce a sama si vzala na starost toho slepce, kterého mohla spíš zvládnout, pak je s velkou námahou odtrhli od sebe. Chováte se jako pitomci, rozčílil se lékař, jestli tady chcete mít peklo, vede cesta právě tudy, ale nezapomeňte, že nás nechali napospas nám samotným, zvenčí žádná záchrana nepřijde, slyšeli jste, co říkali, Ukradl mi auto, skuhral první slepý, zmlácený víc než ten druhý, Přestaňte, teď na tom nezáleží, uklidňovala ho lékařova žena, už vám k ničemu nebylo, když ho ukradli, Dobře, ale bylo moje, a ani nevím, kam ho tenhle zloděj odvezl, Vaše auto bude pravděpodobně tam, kde oslepl tento muž, řekl lékař, Vám to vážně myslí, pane doktore, to se musí nechat, prohlásil zloděj. První slepec se chtěl vytrhnout rukám, které ho svíraly, ale byl to chabý pokus, snad chápal, že žádné rozhořčení, byť oprávněné, mu vůz nevrátí, a auto že mu zase nevrátí zrak. Jenže zloděj vyhrožoval, Pokud si myslíš, že jsi za vodou, tak se moc mýlíš, jo, ukradl jsem ti auto, byl jsem to já, ale tys mi ukradl zrak, aby bylo jasno, kdo z nás je větší zloděj. Přestaňte, protestoval lékař, tady jsme všichni slepí a nestěžujeme si ani nikoho neobviňujeme, Když druhý mají smůlu, pořád ještě můžu mít štěstí, odpověděl opovržlivě zloděj, Pokud se chcete přestěhovat na jiný pokoj, oslovil lékař prvního slepce, moje žena vás tam zavede, orientuje se tu lépe než já, Rozmyslel jsem si to, raději zůstanu tady. Zloděj si ho dobíral, Chlapeček má strach zůstat sám, aby ho neodnesl bubák, To stačí, okřikl ho netrpělivě lékař, Hele, doktůrku, zavrčel zloděj, tady jsme si všichni rovni, nebudete mi rozkazovat, Nerozkazuji vám, jen radím, abyste toho člověka nechal na pokoji, Jasně, jasně, ale dejte si na mě bacha, když mám špatný den, není radno mě dráždit, jsem sice kamarád, ale když se naštvu, umím být hodně zlej. Zloděj se agresivně prodral k posteli, na které předtím seděl, strčil pod ní kufr a oznámil, Jdu si lehnout, a zaznělo to, jakoby chtěl ostatní upozornit, Otočte se, chci se svléknout. Dívka v tmavých brýlích řekla šilhavému chlapci, Taky půjdeš do postele, lehni si z téhle strany, kdybys v noci něco potřeboval, zavoláš mě, Mně se chce čůrat, zaškemral chlapec. Jen to řekl, pocítili stejnou potřebu i ostatní, a každého tak či onak napadlo, Co teď, první slepý zašátral pod postelí, jestli tam nestojí nočník, ale současně si přál, aby tam nebyl, protože by se styděl močit v přítomnosti dalších osob, které ho sice nemohly vidět, ale mohly slyšet indiskrétní, nezaměnitelný zvuk crčící moči, i když muži mají v tomto ohledu větší štěstí a mohou použít trik, který je ženám nedostupný. Zloděj se posadil na posteli a řekl, Do prdele, kde se v tomhle baráku dá vychcat, Dávejte si pozor na jazyk, je tady dítě, ohradila se dívka v tmavých brýlích, Jasně, krasotinko, ale buď to místo najdeš, nebo se ti děťátko pochčije do kalhot. Lékařova žena navrhla, Já bych možná záchody našla, Vzpomínám si, že jsem tu cítila smrad, Půjdu s vámi, řekla dívka v tmavých brýlích, která už držela chlapce pevně za ruku, Myslím, že bychom měli jít všichni, poznamenal lékař, aspoň zjistíme kudy, až budeme potřebovat, Rozumím ti, řekl si v duchu zloděj, ale nahlas se neodvážil, nechceš, aby se mnou tvoje ženuška musela jít pokaždé, když se mi bude chtít. Dvojsmyslnost té věty mu přivodila mírnou erekci, která ho překvapila, jako by slepota potažmo znamenala i ztrátu nebo oslabení touhy po sexu. Fajn, pomyslel si, nepřišel jsem o všechno, koneckonců, mezi mrtvými a zraněnými vždycky někdo přežije, přestal se soustředit na rozhovor a zasnil se. Nedopřáli mu však čas, lékař právě říkal, Postavíme se do řady, moje žena půjde vpředu, každý položí ruku na rameno člověka před sebou, abychom se neztratili. První slepý řekl, S ním nejdu, a zjevně myslel muže, který ho okradl.

Ať se hledali nebo se snažili jeden druhému vyhnout, v úzké uličce téměř nebylo k hnutí, tím hůř, že i lékařova žena se musela chovat jako slepá. Konečně vytvořili zástup, za lékařovou ženou stála dívka v tmavých brýlích a držela za ruku šilhavého chlapce, za ní zloděj ve slipech a tílku, pak lékař a nakonec první slepý, dočasně chráněný před dalšími útoky. Postupovali velice pomalu, jako by nevěřili svému vůdci, hmatali volnou rukou ve vzduchu, když se cestou snažili najít nějakou pevnou oporu, zeď, rám dveří. Zloděj, vzrušený vůní dívky v tmavých brýlích před sebou a vzpomínkou na nedávnou erekci, se rozhodl, že využije ruce k něčemu příjemnějšímu, jednu položil dívce na šíji pod vlasy a druhou ji přímo a bez zdráhání uchopil za ňadro. Chtěla ho setřást, ale tiskl ji pevně. Dívka tedy vší silou vykopla jednou nohou dozadu. Podpatek tenký jako dýka se zabodl do zlodějova nahého stehna, muž zařval překvapením a bolestí. Co se děje, zeptala se lékařova žena a ohlédla se, Zakopla jsem, odpověděla dívka v tmavých brýlích, asi jsem zranila toho za mnou. Zloděj, kterému už krev stékala mezi prsty, sténal a klel a snažil se zjistit následky útoku, Jsem zraněný, ta holka nevidí, kam šlape, Vy zase nevidíte, kam saháte, odsekla dívka. Lékařova žena pochopila, co se stalo, nejprve se usmála, ale okamžitě si všimla, že rána vypadá ošklivě, krev stékala nešťastníkovi po noze a oni tu nemají kysličník ani tinkturu, náplasti, obvazy, vůbec žádnou dezinfekci, prostě nic. Zástup se rozpadl a lékař se vyptával, Kde jste zraněný, Kde, přece tady, tady, na noze, copak nevidíte, ta holka mě bodla podpatkem, Zakopla jsem, nemůžu za to, opakovala dívka, ale vzápětí zoufale vybuchla, ten zmetek mě osahával, za koho mě má. Zasáhla lékařova žena, Teď je třeba vyčistit a ovázat ránu, A kde tady teče voda, zeptal se zloděj, V kuchyni, voda bude v kuchyni, ale tam nemusíme chodit všichni, já a manžel půjdeme s tímhle pánem a ostatní na nás počkají tady, nezdržíme se dlouho, Mně se chce čůrat, ozval se chlapec, Vydrž chvíli, hned jsme zpátky. Lékařova žena věděla, že se musí zabočit jednou doprava a jednou doleva a pak postupovat dlouhou chodbou stáčející se v pravém úhlu, na jejímž konci byla kuchyně. Po několika minutách se zarazila, jakoby se spletla, zastavila se, otočila zpátky a vykřikla, Už si vzpomínám, a pak už mířili přímo do kuchyně, nemohli ztrácet víc času, rána silně krvácela. Voda z kohoutku tekla zpočátku špinavá, proto museli čekat. Byla vlažná, zatuchlá, jakoby nějakou dobu hnila v potrubí, ale zraněný s úlevou vydechl. Rána vypadala zle. Čím tu nohu teď zavážeme, obrátila se žena na lékaře. Pod stolem se válelo pár špinavých hadrů, kterými tu asi dříve vytírali, ale použít je jako obvaz by bylo velmi neprozřetelné, Zdá se, že tu nic není, řekla poté, co na oko prohledávala okolí, Takhle přece nemůžu zůstat, pane doktore, pořád to krvácí, pomozte mi, prosím vás, a omlouvám se, jestli jsem na vás byl před chvílí sprostý, naříkal zloděj, Snažíme se vám pomoci, snažíme se, odpověděl lékař, pak dodal, svlékněte si tílko, jiná možnost není. Zraněný zamručel, že ho bude potřebovat, ale poslechl. Lékařova žena tílko rychle smotala, obtočila kolem stehna, vší silou utáhla a z ramínek a dolního lemu uvázala neohrabaný uzel. Jako slepá by ty pohyby neměla provádět tak snadno, ale nechtěla ztrácet víc času, stačilo, že předstírala, jak bloudí. Zlodějovi se to zdálo divné, protože logické by bylo, aby ránu ovázal lékař, i když byl odborníkem na oči, ale péče, které se mu dostalo, ho uklidnila natolik, že nechal stranou pochybnosti, které mu na chvíli vrtaly hlavou. Kulhavě se vrátil k ostatním a lékařova žena si okamžitě všimla, že šilhavý chlapec to nevydržel a počůral se do kalhot. První slepec ani dívka v tmavých brýlích netušili, co se stalo. U chlapcových nohou rostla kaluž a moč mu ještě odkapávala z kalhot. Ale lékařova žena jakoby nic prohlásila, Pojďme hledat ty záchody. Až na dívku v tmavých brýlích, která rovnou prohlásila, že s tím sprosťákem, který ji osahával, nepůjde, se slepci hledali s rukama nataženýma před obličejem, až znovu vytvořili zástup, první slepec a zloděj si vyměnili místa a mezi ně se postavil lékař. Zloděj kulhal víc a víc a vlekl nohu za sebou. Vadil mu obvaz a krev ve stehně mu tepala tak silně, jako by se do té otevřené rány přestěhovalo srdce. Dívka v tmavých brýlích hledala chlapcovu ruku, on se však snažil jít co nejdál, aby si nikdo nevšiml jeho poklesku, třeba lékař, který popotáhl nosem a řekl, Páchne tady moč, žena věděla, že ho musí podpořit, Ano, vážně to tu smrdí, ale nemohla říci, že zápach vychází z toalet, protože ty byly ještě daleko, stejně jako nemohla odhalit, coby slepá, že zápach pochází z chlapcových vlhkých kalhot.

Když došli k záchodům, ženy i muži se shodli, že první by si měl ulevit chlapec, ale nakonec vešli všichni muži společně, bez ohledu na naléhavost potřeby či věk. Mušle byly ve společné místnosti, jak to v podobných zařízeních bývá, a mísy také. Ženy, které údajně vydrží víc, čekaly u dveří, ale všechno má své meze, proto lékařova žena po chvíli navrhla, Možná tu někde mají další záchody, ale dívka v tmavých brýlích odpověděla, Já můžu počkat, Tak já také, po chvíli ticha se začaly bavit, Jak jste oslepla, Jako všichni, najednou jsem přestala vidět, Byla jste doma, Ne, Stalo se vám to cestou z manželovy ordinace, Tak nějak, Co znamená tak nějak, že se to nestalo okamžitě, Cítila jste nějakou bolest, Žádnou bolest, jen když jsem otevřela oči, byla jsem slepá, Já ne, Co ne, Neměla jsem zavřené oči, oslepla jsem ve chvíli, kdy manžel nasedl do sanitky, Docela štěstí, Cože, Váš manžel měl štěstí, zůstali jste spolu, V tom případě jsem měla štěstí i já, Ano, měla, Jste vdaná, Ne, nejsem, a myslím, že teď si mě už nikdo nevezme, Tahle slepota je velice zvláštní, mimo všechno, co věda zná, určitě nepotrvá věčně, A co když takhle zůstaneme až do smrti, My dvě, Všichni, To bylo hrozné, Svět, kde jsou všichni slepí, Nechci si to představovat.

První vyšel ze záchodů šilhavý chlapec, který tam vlastně ani nemusel chodit. Sroloval si kalhoty až ke kolenům a svlékl ponožky. Řekl, Už jsem tady, a dívka v tmavých brýlích okamžitě natáhla ruku za hlasem, poprvé ani podruhé se nestrefila a až napotřetí našla chlapcovu nejistou dlaň. Zanedlouho se objevil lékař, hned za ním první slepec, jeden z nich se zeptal, Kde jste, lékařova žena vzala manžela za paži, druhé paže se dotkla a chytila dívka v tmavých brýlích. První slepec se pár vteřin neměl o koho opřít, pak mu ale kdosi položil ruku na rameno. Jsme všichni, zeptala se lékařova žena, Ten s nohou koná ještě další potřebu, odpověděl jí manžel. A dívka v tmavých brýlích řekla, Třeba tu mají ještě jiné záchody, omlouvám se, ale už to asi nevydržím, Půjdeme je hledat, odpověděla lékařova žena, a ruku v ruce se oddělily od ostatních. Vrátily se asi za deset minut, našli ordinaci s vlastním sociálním zařízením. Zloděj už byl ze záchodů venku a stěžoval si na zimu a na bolesti v noze. Postavili se do zástupu v pořadí, v jakém přišli, a už snadněji a bez incidentů se vrátili do pokoje. Aniž by si to ostatní uvědomili, lékařova žena obratně zajistila, že každý našel postel, na které byl předtím. Ještě než vstoupili do pokoje, upozornila je, jakoby to byla naprostá samozřejmost, že každý najde svoje místo nejsnáze tak, že si spočítá, kolikátá postel od vchodu je ta jeho.

Naše jsou ty poslední vpravo, čísla devatenáct a dvacet. Zloděj se pustil uličkou mezi postelemi jako první. Byl téměř nahý, třásl se, toužil ulevit bolavé noze, dost důvodů na to, aby mu dali přednost. Postupoval od postele k posteli, šátral po podlaze, kde hledal kufr, a když ho poznal, řekl nahlas, Tady je, a dodal, čtrnáct, na které straně, zeptala se lékařova žena, Nalevo, odpověděl poněkud překvapeně, jakoby to měla vědět bez ptaní. První slepec ho následoval. Věděl, že jeho lůžko je na stejné straně, druhé za zlodějovým. Už se nebál spát blízko muže s bolavou nohou a v tak zuboženém stavu, podle vzdechů a hekání usoudil, že druhý se sotva hýbe. Když došel na místo, řekl Šestnáct, nalevo, a lehl si, aniž by se svlékl. Dívka v tmavých brýlích potichu poprosila, Můžeme zůstat blízko u vás, naproti, cítili bychom se líp. Vydali se společně všichni čtyři a rychle se uložili. Po pár minutách se ozval šilhavý chlapec, Mám hlad, a dívka v tmavých brýlích zašeptala, Zítra, najíme se zítra, teď spi. Pak otevřela kabelku, nahmatala lahvičku, kterou si koupila v lékárně. Sundala brýle, zaklonila hlavu, pomocí druhé ruky navedla ruku s lahvičkou nad doširoka otevřené oči a nechala vytéct několik kapek borové vody. I když ne všechny kapky spadly do očí, bude při takové péči zánět spojivek jistě brzy vyléčený.

M

usím otevřít oči, říkala si v duchu lékařova žena. V noci se několikrát probudila a pokaždé za zavřenými víčky cítila mdlé světlo slabých žárovek, ale teď měla pocit, že se něco změnilo, že přibylo nějaké další světlo, buď to jsou první paprsky svítání, nebo i její oči zaplavilo mléčné moře. Rozhodla se, že bude počítat do deseti a pak oči otevře, řekla si to dvakrát a dvakrát počítala, ale ani podruhé oči neotevřela. Slyšela, jak manžel na sousední posteli pravidelně oddechuje, kdosi chrápal, Jak se asi daří tomu se zraněnou nohou, napadlo ji, ale uvědomovala si, že za tou myšlenkou není opravdový soucit, ale snaha předstírat jiné starosti, než ty, které ji skutečně trápí, nechce otevřít oči. Ty se však vzápětí docela přirozeně otevřely samy, bez ohledu na ženino rozhodování. Okny, která začínala v alce stěny a končila na píď od stropu, pronikalo dovnitř tlumené namodralé ranní světlo. Nejsem slepá, zamumlala a vzápětí se vyděšeně posadila, co když ji zaslechla dívka s tmavými brýlemi v posteli naproti. Spala. Vedle ní na lůžku u stěny ležel chlapec a taky spal, Udělala totéž co já, nabídla mu bezpečnější postel, byly bychom ale hodně chatrné hradby, spíš takový kámen na cestě, o nějž by nepřítel leda tak zakopl, ale jaký nepřítel, tady nás nemá kdo napadnout, i kdybychom venku vraždili a kradli, sem nás nikdo zatknout nepřijde, ten, který ukradl auto, by si nikde jinde nemohl být jistý svobodou tak jako tady, jsme natolik vzdáleni světu, že zakrátko zapomeneme, kdo jsme, vůbec nás nenapadlo říct si, jak se jmenujeme, a nač taky, k čemu by nám byla jména, psi se také nepředstavují a nepoznávají podle jmen, která dostali, ale podle pachu, a my jsme vlastně jako nové plemeno, poznáme se podle štěkotu, podle hlasu a na ostatním, na tváři, barvě očí, pleti, vlasů nezáleží, jako by to přestalo existovat, já sice ještě vidím, ovšem na jak dlouho. Světlo se trochu změnilo, ne snad, že by se vracela noc, ale oblohu zatáhly mraky a zadržely ráno. Z místa, kde spal zloděj, se ozvalo zasténání. Jestli se rána zanítila, pomyslela si lékařova žena, nemáme nic, čím bychom ji ošetřili, vůbec nic, sebemenší úraz tu může skončit tragédií, ale možná právě na to čekají, až tu jeden po druhém zajdeme, zabij hada a zbavíš se jedu. Lékařova žena vstala z postele a sklonila se nad manželem, aby ho probudila, jenže neměla odvahu vytrhnout ho ze sna a připomenout mu, že je slepý. Bosa po špičkách přešla ke zlodějově posteli. Měl otevřené oči a zíral před sebe. Jak se cítíte, zašeptala lékařova žena. Zloděj otočil tvář za hlasem a řekl, Špatně, ta noha strašně bolí. Málem řekla, Podívám se, ale včas se zarazila, taková neopatrnost, jenže on zcela bezděčně, jako by si neuvědomoval, že tady jsou všichni slepí, udělal přesně to, co by bylo ještě před pár hodinami tam venku přirozené, kdyby mu lékař řekl, Ukažte mi to, a odkryl přikrývku, Každý, komu by sloužily oči, by navzdory příšeří uviděl slamník nasáklý krví a oteklou tkáň s černou zející ránou. Obvaz se uvolnil. Lékařova žena opatrně položila přikrývku zpátky a pak muže zlehka pohladila po čele. Suchá kůže jen hořela. Světlo se znovu změnilo, mraky se rozestoupily. Lékařova žena se vrátila ke svému lůžku, ale už si nelehla. Dívala se na manžela, který cosi mumlal ze spaní, na ostatní siluety pod šedivými přikrývkami, na špinavé stěny, prázdné nachystané postele a v duchu si přála být také slepá, proniknout pod viditelný povrch věcí a vstoupit do nich, do vlastní oslnivé a nevyléčitelné slepoty.

Odkudsi zvenku, nejspíš z haly mezi oběma protilehlými křídly budovy, se náhle ozvaly hrubé hlasy, Pryč, pryč, Běžte, Zmizte, Nemůžete tu zůstat, Musíme dodržovat nařízení. Hluk zesílil a pak utichl, bouchly nějaké dveře a dál už zazněl jen čísi zoufalý vzlyk a nezaměnitelný zvuk toho, jak někdo zakopl. Všichni v pokoji už byli vzhůru. Obraceli tváře ke vchodu a nepotřebovali vidět, aby pochopili, že přicházejí další slepci. Lékařova žena vstala a chtěla dobrovolně nabídnout pomoc nově příchozím, povzbudit je, dovést je k postelím, upozornit, Tohle je sedmá postel zleva, tohle čtvrtá zprava, pamatujte si to, ať se nespletete, ano, nás je šest, přijeli jsme včera, ano, byli jsme první, jména, co záleží na jménech, je tu jeden, který nejspíš kradl, a další, kterého okradli, záhadná dívka v tmavých brýlích, která si léčí zánět spojivek kapkami do očí, můj manžel je oční lékař a byla jeho pacientkou, ano, on je tu taky, nezapomněla jsem na nikoho, ovšem, jistě, ještě ten šilhavý chlapec. Nepohnula se, jen oznámila manželovi, Už jdou. Lékař vstal, a právě když se s ženinou pomocí oblékl, ačkoliv na tom nezáleželo, protože nikdo neviděl, vstoupili slepci, bylo jich pět, tři muži a dvě ženy. Lékař nahlas řekl, Zachovejte klid, nelekněte se, nás je šest, ať je vás kolik chce, místa je tu dost. Nevěděli, kolik jich je, určitě se jeden druhého dotkli, občas do sebe vrazili, když je strkali z levého křídla sem, ale kolik jich je, nevěděli. Neměli ani zavazadla. Když se probudili a zjistili, že jsou slepí, spustili nářek a ostatní je okamžitě nemilosrdně vyhnali, ani jim nedali čas, aby se rozloučili s příbuznými či přáteli, které tam možná měli. Lékařova žena řekla, Bude nejlepší, když se odpočítáte a každý řekne, co je zač. Slepci váhali, kdo začne, dva z mužů spustili současně, což se obvykle stává, pak se zarazili a ke slovu se dostal třetí, Jedna, odmlčel se, jako by chtěl říct své jméno, ale pak pokračoval, jsem policista, a lékařovu ženu napadlo, neřekl, jak se jmenuje, už taky zjistil, že tady na tom nezáleží, ale to se už představoval druhý muž, Dva, a po vzoru prvního pokračoval, jsem taxikář, a třetí muž řekl, Tři, jsem pomocný lékárník, následovala žena, Čtyři, jsem pokojská z hotelu, a poslední, Pět, úřednice. To je moje manželka, vykřikl první slepec, kde jsi, řekni, kde jsi, Tady jsem, tady, odpověděla žena a rozplakala se, roztřeseně postupovala uličkou mezi lůžky, třeštila oči a rukama se prala s mléčně bílým mořem, které jí do nich teklo. On jí vykročil naproti s větší jistotou, Kde jsi, kde jsi, opakoval, jako by se modlil. Jedna ruka se dotkla druhé, a vzápětí si padli do náruče, splynuli v jedno tělo, navzájem se hledali polibky a občas je nechali viset ve vzduchu, protože nevěděli, kde má ten druhý tvář, oči, rty. Lékařova žena se rozplakala a objala manžela, jako by se i oni právě teď našli, Co nás to potkalo, říkala. Vtom se šilhavý chlapec zeptal, Přišla taky moje máma, ptal se. Dívka v tmavých brýlích, která seděla na chlapcově posteli, zašeptala, Určitě přijde, neboj se, určitě přijde.

Domov se tu člověku smrskne na místo, kam se ukládá ke spánku, proto není s podivem, že nově příchozí se tady stejně jako v minulém pokoji, kdy jejich oči ještě viděly, starali, kterou postel si vybrat. Nikdo ani na okamžik nepochyboval, že jediné přirozené místo pro manželku prvního slepce je po manželově boku, na lůžku číslo sedmnáct, osmnáctka mezi ní a dívkou s tmavými brýlemi zůstala volná. Stejně tak není překvapivé, že se každý snažil zůstat co nejblíž těm, s nimiž ho poutalo něco společného, některé vazby už známe, jiné právě vyšly najevo, třeba že pomocný lékárník prodal oční kapky dívce v tmavých brýlích, první slepec se vezl k lékaři v taxikářově voze, a muž, jenž se představil jako policista, našel slepého zloděje plačícího jako ztracené děcko, pokojská jako první vstoupila do pokoje, kde křičela dívka v tmavých brýlích. Ale nepodaří se rozkrýt všechny vazby, buď k tomu nebude příležitost, nebo na ně nikdo nepřijde, případně jejich odhalení a zveřejnění zabrání prostý takt a cit. Pokojskou by ani ve snu nenapadlo, že je tu dívka, kterou viděla nahou, pomocný lékárník určitě prodal oční kapky více zákazníkům v tmavých brýlích, policistovi pochopitelně nikdo neprozradí, že tu je muž, který ukradl auto, a taxikář by přísahal, že v posledních dnech žádného slepce nevezl. První slepec manželce samozřejmě šeptem sdělil, že mezi pacienty je ten zmetek, který ho okradl, To je náhoda, viď, ale protože se mezitím dozvěděl, že ten lotr je na tom dost špatně kvůli poraněné noze, velkoryse dodal, už se dost potrestal sám. A žena, smutná, že náhle oslepla, a šťastná, že znovu našla manžela, protože smutek a štěstí se mohou mísit, nejsou jako olej a voda, si ani nevzpomněla, jak před dvěma dny prohlásila, že by dala rok života za to, aby ten parchant oslepl. A pokud jí snad i přesto tížil na duši poslední stín zloby, tak i ten se rozplynul, když zraněný zaúpěl, Pane doktore, prosím vás, pomozte mi. Lékař, vedený svou ženou, opatrně ohmatal okraje rány, ale víc udělat nemohl, omývat ránu nemělo smysl, infekci mohl způsobit jak podpatek se zbytky nečistoty z ulice, který bodl hluboko, tak choroboplodné zárodky, které velmi pravděpodobně obsahovala stojatá, zčásti mrtvá voda v zašlém a neudržovaném potrubí. Uličkou se k nim pomalu blížila dívka v tmavých brýlích, vstala, když se ozvalo zasténání, a vydala se podél postelí. Předklonila se, natáhla ruku, přejela po tváři lékařovy ženy, a aniž věděla jak, nahmatala horečnatou ruku zraněného a kajícně řekla, Omlouvám se vám, všechno je moje vina, přehnala jsem to, To je dobrý, odpověděl muž, to se v životě stává, taky jsem to přehnal.

Poslední slova téměř přehlušil strohý hlas z tlampače, Pozor, pozor, u vchodu do budovy byly složeny potraviny a hygienické a čisticí prostředky, nejdřív pro ně půjdou slepci, výzva pro obyvatele křídla nakažených bude následovat, Pozor, pozor, u vchodu do budovy byly složeny potraviny a hygienické a čisticí prostředky, nejdřív pro ně půjdou slepci, nejdřív půjdou slepci. Zraněného horečka omámila natolik, že nepochytil všechna slova a domníval se, že mohou jít pryč, že je propustili, a pokusil se vstát, jenže lékařova žena ho zadržela, Kam jdete, Vy jste neslyšela, zeptal se, říkali, že slepci můžou jít, Ano, ale jen pro potraviny. Zraněný zklamaně vzdychl a znovu se zkroutil v bolestivé křeči. Půjdu tam, řekl lékař, vy zůstaňte tady, Jdu s tebou, prohlásila žena. Když vyšli z pokoje, otázal se jeden z nově příchozích, Co je tenhle zač, Lékař, oční lékař, odpověděl mu první slepec, To je nejlepší fór, jaký jsem kdy slyšel, komentoval to taxikář, ze všech doktorů nám připadne zrovna ten, který je nám k ničemu, Máme tu i taxikáře, který nás nikam neodveze, oplatila mu jízlivost dívka v tmavých brýlích.

Bedna s jídlem stála v hale. Doveď mě ke vstupním dveřím, požádal lékař ženu, Proč, Řeknu jim, že tady máme člověka s těžkou otravou a chybějí nám léky, Nezapomeň, jak nás varovali, Ano, ale v tomhle konkrétním případě snad, Pochybuji, Já taky, ale máme povinnost se pokusit. Denní světlo z vnějšího dvora ženu oslnilo, ačkoliv nebylo právě jasno a po nebi pluly tmavé mraky, možná se i schylovalo k dešti, Tak krátká doba a já už odvykla dennímu světlu, pomyslela si. Stát, vykřikl v tom okamžiku voják u podesty schodiště, okamžitě se vraťte zpátky, mám rozkaz střílet, vzápětí na ně namířil a pokračoval stejným tónem, Pane četaři, nějaký lidi se snaží dostat ven, Nechceme jít ven, bránil se lékař, To bych vám taky neradil, prohlásil přicházející četař a zpoza mřížové brány se zeptal, Co chcete, Jeden člověk se zranil na noze a rána se evidentně zanítila, neodkladně potřebujeme antibiotika a další léky, Mám naprosto jasné příkazy, nikdo nesmí ven a dovnitř jen jídlo, Ten zánět se skoro určitě rozšíří, a pak už půjde o život, To není moje věc, Tak informujte nadřízené, Podívej, slepoune, informovat budu teď já tebe, buď okamžitě zalezeš zpátky, nebo budeme střílet, Jdeme, řekla žena, nedá se nic dělat, není to jejich vina, jsou vyděšení a poslouchají rozkazy, Nemůžu tomu uvěřit, to je v naprostém rozporu s humanitárními pravidly, Raději tomu věř, nikdy jsi nestál před jasnější pravdou, Vy jste ještě tady, zařval četař, počítám do tří, když mi nezmizíte z očí, než řeknu tři, garantuju, že se už dovnitř nevrátíte, jednááá, dvááá, třííí, a je to, vydechl vítězně a obrátil se k vojákovi, Ani kdyby to byl vlastní brácha, aniž by vysvětlil, jestli má na mysli muže, který přišel žádat o léky, nebo druhého, se zanícenou nohou. Zraněný se zajímal, jestli dovolí donést léky, Jak víte, že jsem o ně žádal, zeptal se lékař, Předpokládal jsem to, jste přece lékař, Je mi to moc líto, Chcete říct, že léky nebudou, Nebudou, Hm, dobrá.

Jídlo bylo vypočteno přesně pro pět osob. Bedny obsahovaly lahve s mlékem a pečivo, ale při balení zapomněli na hrnečky, taky talíře chyběly, zřejmě je přinesou až s obědem. Lékařova žena dala napít zraněnému, ale ten všechno vyzvracel. Taxikář protestoval, že mléko nemá rád, a vyptával se, jestli není káva. Někteří se najedli a znovu si lehli, kromě prvního slepce, který vzal svou ženu na prohlídku budovy, nikdo další neopustil pokoj. Pomocný lékárník požádal pana doktora, jestli by s ním mohl mluvit, protože by od pana doktora rád slyšel, jestli si už na tu nemoc vytvořil nějaký názor, Nevěřím, že tomu můžeme říkat nemoc v pravém slova smyslu, upřesnil pro začátek lékař, a potom velmi zjednodušeně shrnul to, co vyčetl z knih, než oslepl. O pár postelí dál je pozorně poslouchal taxikář, a když lékař skončil s výkladem, prohlásil, Vsadím se, že to všechno souvisí s ucpanými nadočnicovými kanálky a mozkovou dření, Pitomec, ulevil si pohoršené pomocný lékárník a lékař se neubránil úsměvu, Kdo ví, oči jsou vlastně obyčejné čočky, objektivy, samotnou schopnost vidět má teprve mozek, funguje to, jako když promítáte na plátno film, takže kdyby se ucpaly ty kanálky, jak říká tamten pán, Funguje to jako karburátor, když benzín neprotéká, motor se netočí a auto nejede, Sám vidíte, jak je to prosté, řekl lékař pomocnému lékárníkovi. Co myslíte, pane doktore, jak dlouho tu budeme muset zůstat, zeptala se pokojská, Přinejmenším dokud nezačneme vidět, A kdy to bude, Upřímně řečeno si myslím, že to neví nikdo, A je ta vada přechodná, nebo trvalá, Jak to mám vědět. Pokojská vzdychla a po chvíli řekla, taky by mě zajímalo, co se stalo s tou dívkou, Jakou dívkou, zeptal se pomocný lékárník, V hotelu, pamatuju si, že stála uprostřed pokoje, jak ji Pánbůh stvořil, na sobě jen ty tmavé brýle, a křičela, že je slepá, určitě mě nakazila ona. Lékařova žena se rozhlédla a viděla, jak si dívka pomalu nenápadně sundává brýle, schovává je pod polštář a přitom se ptá chlapce, Chceš další buchtu. Od chvíle, kdy sem vstoupili, se lékařova žena poprvé cítila jako člověk, který pod mikroskopem pozoruje chování nějakých nic netušících tvorů, a připadalo jí to najednou podlé, neslušné, Nemám právo se dívat, když ostatní nemůžou vidět mě, řekla si. Dívka si třesoucí se rukou nakapala do očí. Aspoň může tvrdit, že to, co jí teče z očí, nejsou slzy. Když tlampač o pár hodin později oznámil, že si můžou vyzvednout jídlo k obědu, první slepec a taxikář se dobrovolně nabídli vykonat úkol, k němuž nepotřebují oči, jen hmat. Bedny stály daleko od dveří spojujících chodbu s halou, a aby je našli, museli lézt po kolenou a nataženou paží šátrat po zemi před sebou a druhou se opírat o člověka vedle sebe, cesta zpátky proběhla snadno díky nápadu, který lékařově ženě vnukla zkušenost, roztrhali jednu pokrývku a udělali z ní něco na způsob lana, jeden konec zůstane přivázaný k vnější klice na dveřích pokoje, a druhý se pokaždé uváže kolem kotníku tomu, kdo půjde pro jídlo. Šli dva, přinesli talíře i příbory, ale jídla bylo pořád jen pro pět osob, četař velící hlídce pravděpodobně nevěděl, že přibylo dalších šest slepců, protože ani ten, kdo by pečlivě pozoroval, co se děje za hlavními dveřmi, by zvenčí zahlédl nanejvýš stín v hale a z toho by těžko usoudil, že se někdo přesunul z jednoho křídla do druhého. Taxikář se nabídl, že půjde požádat o chybějící potraviny, a odešel, nikoho s sebou nechtěl, Není nás pět, ale jedenáct, zakřičel na vojáky, Jen klid, odpověděl mu stejný četař, bude vás mnohem víc, což taxikáře natolik šokovalo, že zpátky v pokoji sděloval ostatním, Představte si, že se mi vysmíval. Rozdělili si jídlo, pět porcí na deset dílů, protože zraněný stále odmítal jíst, žádal jen vodu, ať mu, prosím, navlhčí ústa. Tváře mu jen hořely. Nesnesl, aby mu na ráně ležela pokrývka, občas nohu vystrčil, ale chladný vzduch v pokoji ho po chvíli pokaždé donutil znovu se přikrýt, a tak to šlo celé hodiny. V pravidelných intervalech vyrážel přidušené steny, jako by táhlá vytrvalá bolest nečekaně zesilovala a on už ji nedokázal zadržet a potlačit do snesitelných mezí.

Uprostřed odpoledne přibyli další tři slepci, které vyhnali z druhého křídla. Lékařova žena mezi nimi okamžitě poznala sestru z manželovy ordinace, hrou osudu tu byl i muž, s nímž se v hotelu sešla dívka v tmavých brýlích, a nakonec i ten policejní hrubián, který ji zavedl domů. Měli právě tak čas dojít k náhodně vybraným postelím a posadit se, zdravotní sestra zoufale plakala a oba muži mlčeli, jako by ještě nechápali, co se stalo. Vtom zvenčí dolehla změť výkřiků, hlasitých příkazů, protestů. Všichni slepci v místnosti obrátili zvědavé tváře ke dveřím. Nic neviděli, ale věděli, co se v následujících minutách stane. Lékařova žena zašeptala manželovi sedícímu vedle ní na posteli, Jinak to dopadnout nemohlo, nastává slíbené peklo. Stiskl jí ruku a zašeptal, Nechoď pryč, odteď už nemůžeš dělat nic. Křik polevil a ve změti zvuků z haly bylo slyšet, jak slepci hnaní jako stádo vrážejí jeden do druhého, nesmyslně se tlačí do dveří, pár jich ztratilo orientaci a zůstalo trčet v jiných pokojích, ale většina klopýtala dál, natěsnaní jeden na druhého do sebe vráželi a zoufale komíhali rukama ve vzduchu, jako by se topili, až nakonec horempádem vtrhli do pokoje, jako by je sem zvenčí nahrnula radlice. Pár jich upadlo a další po nich šlapali. V prostřední uličce bylo těsno a proud slepců se postupně rozléval do prostoru mezi lůžky, kde se každý chytil postele jako kotvy, podobni lodím bažícím po přístavu uprostřed bouře, a všichni pak svorně namítali, že víc lidí se sem už nevejde, opozdilci ať si hledají místo jinde. Lékař na druhém konci místnosti zavolal, že jsou ještě další pokoje, ale těch pár, na které nezbyla postel, mělo strach, že je čeká jen bludiště chodeb, pokojů, zavřených dveří, nečekaných schodů, kde se ztratí. Nakonec pochopili, že tady všichni zůstat nemůžou, tápali po dveřích, kterými vstoupili, a odvážili se vykročit do neznáma. Pětice slepců z druhé skupiny zabrala volné postele vedle pacientů z první skupiny, jako by to bylo poslední bezpečné útočiště. Jen zraněný muž zůstal na lůžku číslo čtrnáct v levé řadě opuštěný a sám.

O čtvrt hodiny později se kromě pár vzlyků, několika protestů a diskrétního převalování vrátilo do pokoje ticho, ne však klid. Všechna lůžka už byla plná. Odpoledne se chýlilo ke konci a matné světlo lamp se zdálo silnější. Pak se ozval strohý hlas z amplionu. Stejně jako první den opakoval, jak se mají pacienti chovat na pokojích a jakými pravidly se musí řídit, Vláda, jejíž zákonnou povinností i právem je chránit v nastalé krizi obyvatelstvo této země všemi dostupnými prostředky, s lítostí oznamuje, atd. atd. Když se hlas odmlčel, zdvihl se chór dotčených protestů, Zavřeli nás sem, Všichni tady umřeme, Nemají právo, Kde jsou doktoři, které nám slibovali, tohle byla novinka, úřady přislíbily lékaře, péči, snad úplné vyléčení. Lékař nenabídl, že pokud by potřebovali, jednoho doktora mají. Už nikdy. Lékař neléčí rukama, potřebuje léky, prášky, chemické sloučeniny, směsi toho a onoho, a po ničem takovém tu nebylo ani stopy a chyběla i naděje, že by se to mohlo změnit. Chyběl mu i zrak, aby zaznamenal chorobnou bledost nebo zarudnutí způsobené nedostatečností periferního oběhu, či další vnější příznaky jako zbarvení sliznice a pigmentace, které i bez podrobného vyšetření už tolikrát přinesly stejné informace jako kompletní zdravotní prohlídka a vysokou pravděpodobnost správné diagnózy, tentokrát nebylo úniku. Protože všechna lůžka kolem byla plná, nemohla mu žena nadále popisovat, co se děje, ale sám cítil, jak s příchodem posledních slepců zhoustla atmosféra a hrozila přerůst v otevřený konflikt. Vzduch v pokoji ztěžkl, místností se šířily zatuchlé pachy, až se člověku občas chtělo zvracet, Jak to tu bude vypadat za týden, říkal si, a představa, že tu budou zavření ještě za týden, ho děsila, Doufám, že bude fungovat zásobování jídlem, i když to vůbec není jisté, pochybuji, že venku například vědí, kolik nás tu v danou chvíli je, další problém bude s hygienou, nejde jen o to, že se nedokážeme umýt, protože jsme slepí teprve pár dní tady a tady nám nikdo nepomůže, nemluvě o tom, jak dlouho ještě budou fungovat sprchy, pokud jsou vůbec v provozu, mluvím o obyčejném odpadu, stačí jediný ucpaný odtok, jenom jediný, a změní se to tu ve stoku. Přejel si rukou po tváři a ucítil ostré třídenní strniště, Nevadí a doufám, že nikdo nedostane ten hloupý nápad, aby nám sem poslali žiletky a nůžky. V kufru měl vše, co k holení potřeboval, ale uvědomoval si, že použít to by byla chyba. Navíc kde asi, v pokoji mezi všemi lidmi určitě ne, samozřejmě, mohla by mě oholit moje žena, ale ostatní by si toho brzy všimli a divili by se, jak to někdo dokáže, a uvnitř, v umývárně, v tom zmatku, bože můj, jak moc člověku scházejí oči, vidět, vidět třeba jen matné stíny, stát před zrcadlem a vidět nejasnou tmavou skvrnu a moci říct, Tam je můj obličej, Ten, v němž je světlo, mi nepatří.

Protesty postupně slábly a z vedlejšího pokoje se přišli zeptat, jestli nezbylo nějaké jídlo, Ani drobek, odpověděl taxikář, ale pomocný lékárník chtěl projevit dobrou vůli a příkré odmítnutí odlehčil, Možná ještě přinesou. Nepřinesli. Nastala noc. Bez jídla, beze slov. Ze sousedního pokoje se ozýval křik, pak nastalo ticho, jestli někdo plakal, pak tichounce a pláč nepronikl zdí. Lékařova žena se šla podívat na nemocného, To jsem já, řekla opatrně a odhrnula přikrývku. Noha vypadala děsivě, otekla od stehna dolů a černý kruh rány lemovaný narudlou a prokrvenou tkání se výrazně zvětšil, jako by ji roztahovalo něco zevnitř. Linul se z ní hnilobný nasládlý zápach. Jak je vám, zeptala se lékařova žena, Děkuji, že jste přišla, Řekněte mi, jak vám je, Špatně, Máte bolesti, Ano, i ne, Nerozumím, Bolí to, ale jako by mi ta noha už nepatřila, jako by se oddělila od těla, neumím to vysvětlit, je to divný pocit, jako bych tu ležel a díval se na nohu, která bolí, To je z horečky, Možná, Snažte se usnout. Lékařova žena mu položila ruku na čelo, ale v okamžiku, kdy se chystala odejít, dříve než stačila popřát dobrou noc, ji nemocný chytil za paži, přitáhl k sobě a donutil ji sklonit se blíž k němu, Vím, že vidíte, řekl velice potichu. Lékařova žena se zachvěla překvapením a zašeptala, Mýlíte se, jak jste na něco takového přišel, vidím stejně jako kdokoliv jiný tady, Nesnažte se mi nic namluvit, paní, vím dobře, že vidíte, ale nebojte se, nikomu to neprozradím, Spěte, spěte, Nevěříte mi, Věřím, Slovo pobudy není důvěryhodné, Řekla jsem, že vám věřím, Tak proč mi neřeknete pravdu, Promluvíme si zítra, teď spěte, Jasně, zítra, jestli nějaké zítra bude, Nesmíme myslet na nejhorší, Já ano, možná za mě myslí horečka. Lékařova žena se vrátila k manželovi a pošeptala mu do ucha, Ta rána vypadá hrozně, nejspíš gangréna, Za tak krátkou dobu to není pravděpodobné, Ať je to jak chce, vypadá moc zle, Co s námi bude, řekl lékař schválně tak, aby ho slyšeli ostatní, nestačí, že jsme slepí, skoro jako by nám svázali nohy i ruce. Z lůžka číslo čtrnáct v levé řadě se ozval hlas nemocného, Mě nikdo svazovat nebude, pane doktore.

Hodiny plynuly a slepci postupně usínali. Někteří si přetáhli pokrývku přes hlavu, jako by toužili, aby tma, skutečná černá tma konečně zakryla matná slunce, která teď měli místo očí. Tři lampy zavěšené nedosažitelně vysoko u stropu zalévaly pokoj špinavým, nažloutlým světlem, které nedovolovalo stín. Čtyřicet lidí spalo nebo se zoufale snažilo usnout, někdo vzdychal a mumlal ze sna, snad o tom, co se mu zdálo, nebo si říkal, Pokud je to sen, nechci se probudit. Nikomu nešly hodinky, lidé je zapomněli natáhnout nebo usoudili, že to nemá smysl, jen hodinky lékařovy ženy tikaly dál. Bylo po třetí v noci. V přední části pokoje se zloděj aut velice pomaličku opřel o lokty a nadzvedl se. Nohu necítil, zbyla jen bolest, ostatní k němu už nepatřilo. Kolenní kloub byl ztuhlý. Převalil se na bok a zdravou končetinu svěsil přes okraj postele, pak podstrčil obě ruce pod zadek a snažil se pohnout nemocnou nohou. Bolest vyrazila do všech stran jako smečka právě probuzených vlků a pak se vrátila do temného otvoru, z něhož vyvřela. Vzepřel se na rukou a pomalu posunoval tělo po posteli směrem k uličce. U čela postele si musel odpočinout. Oddechoval ztěžka jako astmatik, hlava se mu kymácela na ramenou, jen stěží se držel při vědomí. Po pár minutách už dýchal pravidelněji a pomalu se postavil, veškerou váhu přenesl na zdravou nohu. Věděl, že druhá mu nebude k ničemu a ať se vydá kamkoliv, musí ji táhnout za sebou. Zatočila se mu hlava a zachvátil ho neovladatelný třas, zuby mu drkotaly zimou a horečkou. Ručkoval mezi spícími těly od jedné postele k druhé a jejich kovová čela mu sloužila jako opory. Zraněnou nohu vlekl za sebou jako pytel. Nikdo si ho nevšiml, nikdo se neptal, Kam jdete v tuhle hodinu, a kdyby to snad někdo zkusil, věděl, jak odpovědět, Vymočit se, řekl by, ale přál si, aby ho neoslovila lékařova žena, ji by neoklamal, jí by nelhal, jí by musel svěřit, co ho napadlo, Nemůžu tady dál hnít, vím, že váš manžel udělal všechno, co bylo v jeho silách, když jsem chtěl ukrást auto, taky jsem nežádal někoho jiného, aby ho ukradl za mě, a tohle je stejná situace, musím tam jít sám, až uvidí, jak na tom jsem, pochopí, že je to zlé, naloží mě do sanitky a odvezou do nemocnice, určitě mají zvláštní nemocnice pro slepce a jeden navíc nic neznamená, nohu mi ošetří a vyléčí, slyšel jsem, že s odsouzenými na smrt to dělají stejně, když je chytne slepé střevo, pošlou je na operaci a teprve potom na popravu, musí umřít zdraví, mě pak můžou klidně odvézt zpátky sem, je mi to jedno. Udělal další krok a zatínal zuby, aby nesténal, teprve když na konci řady ztratil rovnováhu, nedokázal potlačit bolestivý vzdech. Špatně odpočítal postele a čekal, že je tam ještě jedna, ale hmátl do prázdna. Upadl a zůstal nehybně ležet, dokud si nebyl jistý, že tím hlukem nikoho nevzbudil. Pak usoudil, že tahle poloha je pro slepce tou nejvhodnější, protože po čtyřech najde cestu snáz. Dolezl až do haly, tam se zastavil a přemýšlel co dál, má zavolat už od dveří, nebo se přiblížit k bráně podél lana, kterého se předtím přidržovali a určitě tam ještě visí. Dobře věděl, že když zavolá o pomoc odtud, zaženou ho zpátky, ale odrazovala ho představa, že by mu jako jediná opora sloužilo poddajné houpající se lano, když i pohyb podél pevných postelí mu působil takové utrpení. Po pár minutách měl dojem, že ví, jak na to. Polezu po čtyřech, říkal si, pod lanem, občas zdvihnu ruku, abych věděl, jestli jdu správně, je to jako ukrást auto, člověk vždycky najde nějaký způsob. Vtom se v něm nečekaně probudilo svědomí a přísně mu vytklo, že to auto ukradl chudáku slepci, Nejsem tady proto, že jsem mu ukradl auto, bránil se, ale že jsem ho doprovodil domů, to byla ta velká chyba. Svědomí se nehodlalo pouštět do kazuistické debaty, jeho argumenty byly prosté a jasné, Slepec je svatý, slepec se neokrádá, Technicky vzato jsem ho neokradl, bránil se viník, nevytáhl jsem mu auto z kapsy, nemířil jsem mu pistolí do obličeje, Nech těch sofismat, zavrčelo svědomí, a dělej, co máš dělat.

Chladný ranní vzduch ho osvěžil. Jak dobře se venku dýchá, pomyslel si. Zdálo se mu, že noha bolí mnohem méně, ale nepřekvapilo ho to, něco podobného zažil už několikrát. Byl na vnějším ochozu, za chvíli dorazí ke schodům, To bude nejsložitější, říkal si, sestupovat hlavou dolů. Zvedl paži, aby se přesvědčil, že je tam lano, a vydal se kupředu. Přelézat z jednoho schodu na druhý nebylo podle očekávání vůbec jednoduché, hlavně kvůli noze, na kterou se vůbec nemohl spolehnout, což se potvrdilo, když mu uprostřed schodiště sklouzla ruka po stupni, tělo se naklonilo na stranu a pak ho váha té zatracené bezvládné nohy ho strhla úplně. Bolest se okamžitě vrátila, jako by do něho současně řezali, vrtali a mlátili ho kladivem, nechápal, jak dokázal nekřičet. Dlouhé minuty ležel na břiše s tváří k zemi. V závanech svěžího větru se třásl zimou. Na sobě měl jen trenýrky a tílko. Rána se celá dotýkala země, Mohla by se do ní dostat infekce, napadlo ho docela nesmyslně, protože zapomněl, že takhle se plazí celou cestu z pokoje, Vždyť je to jedno, postarají se o mě, než se infekce rozšíří, uklidňoval se vzápětí, a převalil se na bok, aby snáz dosáhl na lano. Chvíli trvalo, než ho našel. Zapomněl, že lano měl kolmo nad sebou, než se svalil ze schodů, ale instinktivně se odmítal hnout z místa. Pak ho však rozum přiměl posadit se a pomalu se sunout pozadu tak dlouho, dokud se zády nedotkne prvního stupně schodů, a když pak zdvižená paže nahmátla tuhé lano, zaplavil ho triumfální pocit vítězství. Stejný pocit ho zřejmě přivedl na nápad, jak se pohybovat a nedřít zraněním o zem, posadil se zády k bráně a pomocí paží namísto berlí, jako kdysi lidé s amputovanýma nohama, postupoval kousek po kousku dál vsedě. Samozřejmě pozadu, protože tady stejně jako jinde bylo jednodušší přitáhnout než postrkovat. Noha tolik netrpěla a pomáhal i mírně svažitý terén. Nemusel se bát, že ztratí lano, protože teď se ho v podstatě dotýkal hlavou. Uvažoval, jak daleko je to ještě ke dveřím, couvat a nestát na nohou, vlastních neřku-li obou, a posouvat se píď po pídi byla zcela nová zkušenost. Na okamžik zapomněl, že je slepý, a otočil hlavu, jakoby se chtěl ujistit, kolik ještě zbývá, ale viděl jen stále stejné bezedné bílo. Je noc, nebo den, zeptal se sám sebe, kdyby byl den, už by mě viděli, navíc zatím přinesli jen snídani, a to je už dávno. Omračovala ho schopnost logického uvažování, kterou v sobě objevil, i rychlost a přesnost myšlenek, náhle se viděl jinak než dřív a nebýt té nešťastné nohy, byl by ochoten přísahat, že se nikdy necítil líp. Zády narazil do plechu v dolní části brány. Je u cíle. Voják na hlídce se schovával před zimou ve strážní budce, ale zdálo se mu, že slyší jakýsi neidentifikovatelný šramot, vůbec ho přitom nenapadlo, že vychází zevnitř, ale spíš z korun stromů, asi nějaké větve ve větru buší do plotu. Vtom mu k uším dolehl nový hluk, ovšem tohle bušení, přesněji řečeno ránu, nemohl způsobit vítr. Zneklidněný voják vylezl z budky s prstem na spoušti automatické zbraně a zahleděl se k bráně. Neviděl nic. Ale hluk se ozval znovu, jako by někdo škrábal nehty po drsném povrchu. Plech na dveřích, napadlo ho. Vykročil k vojenskému stanu, kde spal četař, ale při představě, co by si vyslechl, kdyby spustil falešný poplach, se zarazil, velitelé nejsou rádi, když je někdo budí, byť by k tomu měl důvod. Znovu se zadíval k bráně a napjatě vyčkával. Mezi dvěma železnými pruty se pomaličku vynořila bílá tvář, duch. Tvář slepce. Vojákovi ztuhla krev v žilách hrůzou a hrůza ho taky vedla, když zacílil a bez varování vystřelil.

Vzrušený rachot výstřelů téměř okamžitě vyhnal ze stanů zpola oblečené vojáky střežící sanatorium i jeho obyvatele. Četař se ujal velení. Co to sakra bylo, Slepec, slepec, drmolil voják, Kde, Tamhle, ukázal hlavní k bráně, Nic tam nevidím, Byl tam, viděl jsem ho. Vojáci se seřadili a se zbraněmi v rukou čekali na rozkazy. Zapněte reflektor, nařídil četař. Jeden z vojáků vylezl na korbu vozu. O pár vteřin později ozářil bránu a průčelí budovy oslňující kužel světla. Nikdo tam není, ty ňoumo, řekl velitel, a chystal se pronést pár dalších podobných nadávek, když si v ostrém světle všiml lesklé tmavé louže pod vraty. Je po něm, oznámil. Potom si vzpomněl, že má přísné rozkazy, a zařval, Všichni zpátky, je to nakažlivé. Vojáci vyděšeně couvli, nepřestávali však sledovat krvavou kaluž, která se zvolna rozlévala po štěrkové cestě. Myslíš, že je ten chlap mrtvý, zeptal se četař vojáka, Určitě, schytal celou dávku přímo do ksichtu, odpověděl střelec, spokojený, jak dobrou má mušku. V té chvíli další voják nervózně vykřikl, Pane četaři, pane četaři, podívejte tamhle. Na vnější podestě schodiště v bílém světle reflektoru stálo asi deset slepců, Nepřibližujte se, zařval četař, ještě krok a napálíme to do vás. Zpoza zavřených oken v průčelí budovy zděšeně vyhlíželo pár lidí, které výstřely probudily. Četař zavolal, Pošlete čtyři lidi, ať odnesou tělo. Slepci se neviděli, a proto se nemohli spočítat, vyrazilo jich šest, Řekl jsem čtyři, zařval hystericky četař. Slepci se několikrát vzájemně dotkli a dva zůstali stát. Ti zbylí vykročili podél lana.

M

usíme se podívat, jestli tu někde není lopata nebo krumpáč, cokoliv, čím bychom mohli vykopat hrob, řekl lékař. Bylo ráno, s nesmírným úsilím dovlekli mrtvého na vnitřní dvůr a položili na zem mezi odpadky a suché listí. A teď ho musejí pohřbít. Jen lékařova žena věděla, v jakém stavu se mrtvý nachází, že mu tvář a lebku roztříštila dávka ze samopalu, další tři otvory po kulkách zejí v krku a v hrudi. Věděla také, že v celé budově není nic, čím by se dala vykopat jáma. Prošla všechna místa, která pro ně vyhradili, ale našla jen jednu železnou tyč. Možná by se hodila, ale určitě nestačila. Viděla, že za okny dole v chodbě kolem křídla pravděpodobně nakažených vykukují vyděšené obličeje těch, kteří čekali, kdy i na ně přijde řada, kdy i oni budou nuceni oznámit ostatním Nevidím, nebo to budou skrývat, ale prozradí je chybné gesto, pohyb hlavy hledající stín, škobrtnutí nevysvětlitelné u člověka, který má oči. To všechno věděl i lékař a vyřčená věta byla součástí domluvené hry, proto teď jeho žena mohla říct, Co kdybychom požádali vojáky, ať nám hodí dovnitř lopatu, Dobrý nápad, zkusme to, všichni souhlasili, ano, je to dobrý nápad, jen dívka v tmavých brýlích neřekla k otázce lopaty či krumpáče jediné slovo, její projev se teď omezoval na slzy a vzlyky, Byla to moje vina, plakala, a nelze popřít, že měla pravdu, ovšem, je-li to pro ni nějaká útěcha, kdybychom pokaždé dokázali předvídat následky všech svých skutků a mohli je řádně promyslet, nejprve ty bezprostřední, potom ty pravděpodobné, a dále možné, a představitelné, nehnuli bychom se z místa, kde nás zastavila první myšlenka. Doufejme, že dobré i špatné následky našich slov a činů se dostatečně rovnoměrně a vyváženě rozprostřou do všech budoucích dní, včetně těch věčných, kdy tu už nebudeme, abychom je prožili, abychom se potěšili nebo požádali o prominutí, ostatně někteří říkají, že právě v tom spočívá ona tolikrát zmiňovaná nesmrtelnost, Možná, ale teď je tady mrtvý člověk, kterého je třeba pohřbít. Proto se lékař s manželkou vypravili vyjednávat a dívka v tmavých brýlích, kterou nebylo možno utišit, prohlásila, že půjde s nimi. Tížilo ji svědomí. Jakmile se objevili na dohled mezi dveřmi, jeden voják vykřikl, Stát, a jako by se bál, že neuposlechnou ani tak rázného příkazu, vypálil salvu do vzduchu, Vyděšeně couvli do ochranného příšeří haly, za těžké dřevěné veřeje otevřených dveří. Pak vykročila vpřed jen lékařova žena, ze svého místa mohla sledovat pohyby vojáků a v případě potřeby se včas skrýt. Nemáme čím mrtvého zakopat, řekla, potřebujeme lopatu. U brány, ale na opačné straně, než kam slepec padl, se objevil další voják. Taky četař, ale jiný než předtím, Co chcete, zakřičel, Potřebujeme lopatu nebo krumpáč, Nic takového tu nemáme, odstupte, Musíme pohřbít tělo, Nikoho nepohřbívejte, nechte ho, ať shnije, Když ho tam necháme, infikuje vzduch, Jasně že infikuje a vám to jen prospěje, Vzduch nezůstává na místě, je u nás stejně jako u vás. Vytrvalé přesvědčování četaře přimělo zamyslet se. Právě nahradil kolegu, který oslepl a byl okamžitě přesunut tam, kde byli soustřeďováni nemocní z řad příslušníků pozemních ozbrojených sil. Je asi zbytečné dodávat, že vzdušné a námořní síly také disponovaly svými vlastními objekty, které však byly menší a méně důležité, protože obě tyto složky měly méně členů. Ta žena má pravdu, usoudil četař, v takovéhle situaci je veškerá opatrnost namístě. Dva vojáci v ochranných protiplynových maskách preventivně vylili na krvavou kaluž dvě lahve čpavkové vody a z výparů ještě všechny pálilo v nose a krku. Četař nakonec prohlásil, Půjdu se podívat, co se dá sehnat, A jídlo, využila lékařova žena příležitost, jak připomenout, co ještě chybí, Pořád ještě nepřivezli jídlo, jen v našem bloku je už přes padesát lidí, máme hlad, to, co posíláte, nestačí, O jídlo se nestará armáda, Někdo to musí vyřešit, vláda se zavázala, že nám zajistí potraviny, Vraťte se dovnitř, ve dveřích ať nikoho nevidím, A krumpáč, zavolala lékařova žena, ale četař už odešel. Uplynula půlka dopoledne, když se pokojem rozlehl hlas z tlampače, Pozor, pozor, pacienti se zaradovali, mysleli, že ohlašují jídlo, ale kdepak, sehnali lopatu, Někdo pro ni měl jít, nikoliv skupina osob, ale jen jeden člověk, Já půjdu, už jsem s nimi mluvila, prohlásila lékařova žena. Lopatu uviděla, jakmile vyšla na venkovní odpočívadlo. Ležela blíž k bráně než ke schodům, určitě ji jen přehodili přes plot, Nesmím zapomenout, že jsem slepá, pomyslela si, Kde je, zeptala se, Sejdi ze schodů, navedu tě, odpověděl četař, výborně, teď běž rovně, tak, tak, stát, otoč se mírně doprava, ne, doleva, míň, to je moc, teď běž dopředu, jestli neuhneš, narazíš do ní nosem, přihořívá, hodně přihořívá, do prdele, říkal jsem, abys nezahýbala, samá voda, samá voda, teď trochu přihořívá, přihořívá, pořád víc, hoří, teď se otoč zpátky a zase tě navedu, nechci, abys tu trčela jak osel u studny, motala se kolem a nakonec skončila u brány, Jen se neboj, pomyslela si, půjdu klidně přímo ke dveřím, ale vždyť je to koneckonců jedno, i kdybys začal pochybovat, jestli jsem opravdu slepá, mně je to jedno, dovnitř si pro mě stejně nepřijdeš. Hodila si lopatu na rameno jako kopáč, který jde do práce, a bez jediného zaváhání došla ke dveřím, Pane veliteli, viděl jste to, zvolal jeden z vojáků, vypadá, jako by měla oči, Slepí se rychle učí orientovat se v prostoru, vysvětli přesvědčivě četař.

Kopání hrobu bylo pracné. Zem byla tvrdá, udusaná, se spoustou kořenů kousek pod povrchem. Střídavě kopal taxikář, dva policisté a první slepec. Tváří v tvář smrti je přirozené očekávat, že spory ztrácejí na síle i jedovatosti, a říká se, že stará nenávist se neunaví, i literatura a život o tom přinášejí spoustu důkazů, jenže tady, jak vidno, nebyla v hloubi nenávist a už vůbec ne stará, protože co znamená jedna krádež vozu ve srovnání se smrtí zloděje, navíc tak zbědovaného, vždyť člověk nepotřebuje oči, aby věděl, že té tváři chybí nos i ústa. Nedokázali kopat hlouběji než tři pídě. A kdyby byl nebožtík tlustý, přečuhovalo by mu břicho nad okraj hrobu, ale zloděj byl hubeňour, učiněná tyčka, ještě tenčí po pár dnech hladovění, hrob by stačil pro dva takové. Nikdo nad hrobem nekázal. Mohl by se mu tam dát kříž, navrhla ještě dívka v tmavých brýlích pronásledovaná výčitkami svědomí, ale nikdo si nevšiml, že by se nebožtík, dokud žil, zabýval záležitostmi Boha a víry, lepší bude mlčet, máme-li před tváří smrti vůbec na něco jiného právo, nemluvě o tom, že vyrobit kříž je mnohem těžší, než se zdá, a mezi slepými, kteří nevidí, kam šlapou, by stejně dlouho nevydržel. Vrátili se do pokoje. V místech, kde pobývali častěji, se už neztráceli, pokud to zrovna nebyl otevřený prostor dvora, s rukou vytrčenou před sebe a s citlivými prsty místo hmyzích tykadel se dokázali dostat všude, kam potřebovali, u těch nadanějších se nejspíš dokonce vyvine i takzvané frontální vidění. Třeba lékařova žena, je úžasné, jak se dokáže pohybovat a orientovat v tom nefalšovaném labyrintu pokojů, komor a chodeb, jak dokáže přesně ve správnou chvíli zabočit za roh, jak se bez zaváhání zastaví před dveřmi a otevře je, jak nepotřebuje počítat postele, aby došla k té své. Právě teď sedí na posteli vedle manžela a něco si potichu povídají, je vidět, že jsou to vzdělaní lidé, pořád si mají co vyprávět, na rozdíl od páru prvního slepce a jeho manželky, kteří od prvního výbuchu citů na uvítanou skoro nepromluvili, smutek nad nedávnými událostmi v nich zatím převážil nad láskou, ale určitě si časem zvyknou. Zato šilhavý chlapec si nedá pokoj a pořád opakuje, že má hlad, ačkoliv dívka v tmavých brýlích skoro nejí, aby ho mohla nakrmit. Už se pěkně dlouho neptal po mámě, ale určitě se mu po ní zase začne stýskat, až se nají, až se tělo zbaví bezohledné sebestřednosti, způsobené obyčejným nicméně všemocným pudem sebezáchovy. Ať už za to mohou události dnešního rána nebo zásah vyšší moci, faktem zůstává, že bedny se snídaní ještě nedorazily. Teď se už blíží doba oběda, hodinky, na které se lékařova žena občas potají dívá, ukazují jednu odpoledne, a proto se není co divit, že netrpělivé žaludeční šťávy přiměly několik obyvatel tohoto i druhého křídla vydat se do haly a čekat na potraviny tam, mají k tomu hned dva zřejmé důvody, jeden veřejný, ušetří tím čas, druhý skrytý, všichni vědí, že kdo dřív přijde, ten dřív mele. Nejmíň deset slepců tu napjatě čekalo, až jim hluk oznámí, že se otevírá brána, a zvuk kročejů, že vojáci nesou požehnané bedny. Obyvatelé z křídla nakažených se bojí, že by mohli oslepnout, když slepí jsou až v hale, proto zůstali za dveřmi a jen netrpělivě vykukují skulinou ve dveřích, kdy na ně přijde řada. Čas plyne. Čekání některé slepce unavilo a posadili se na zem, dva nebo tři se vrátili do pokojů. A krátce nato se ozvalo nezaměnitelné skřípění brány. Slepci jeden přes druhého nedočkavě vyrazili směrem, kde podle zvuku předpokládali dveře, když vtom je nejasná obava, kterou neměli čas popsat ani vysvětlit, zmrazila na místě, začali zmateně couvat, zatímco z dálky už bylo slyšet tlumené kroky vojáků s potravinami a ozbrojené hlídky, která je doprovázela.

Pod dojmem tragické noční události se vojáci domluvili, že nenechají bedny na dosah vstupních dveří jako předtím, ale postaví je do haly, a ať si ti vevnitř spánembohem nějak poradí. Náhlý přechod z venkovního jasu do zšeřelé haly je oslepil tak, že v první chvíli skupinku slepců neviděli. Spatřili je až po chvíli. S vyděšenými výkřiky hodili bedny na zem a jako šílení se vyřítili ven. Dva vojáci stojící na stráži u podesty schodů zareagovali příkladně. A jen Bůh ví, jak a proč ovládli strach, na který měli nárok, vyběhli až ke dveřnímu prahu a tam vystříleli zásobníky. Slepci padali jeden přes druhého, jenže kulky se zavrtávaly i do padajících těl, ačkoliv tyhle výstřely byly jen zbytečným plýtváním municí, všechno probíhalo neuvěřitelně pomalu, těla se sunula k zemi jedno za druhým, jako v nekonečných záběrech filmové či televizní kamery. Stát se to v době, kdy se každý výstřel musí zdůvodnit, by tihle vojáci klidně přísahali na standartu, že to byla oprávněná obrana nejen jich samotných, ale i neozbrojených kamarádů s humanitárním posláním, které náhle ohrozila početně silnější skupina slepců. Následoval zmatený úprk k bráně, krytý hlavně zbraněmi, jimiž ostatní vojáci roztřeseně mířili mezi železnými pruty, jako by slepci, kteří zůstali naživu, chystali protiútok. Jeden ze střelců ještě mrtvolně bledý hrůzou prohlásil, Mě už tam dovnitř nedostanete, ani kdybyste mě zabili, a měl pravdu. Oslepl na sklonku odpoledne, ve chvíli, kdy ho přišli vystřídat, ale vyplatilo se mu, že patří k armádě, protože jinak by rovnou skončil tady a dělal společnost slepým krajanům, kamarádům těch, které postřílel, a jen Bůh ví, jak by s ním naložili. Velitel ještě řekl, Vůbec nejlepší by bylo nechat je pochcípat hlady, zabij hada a jed vyteče sám. Víme, že těch, kteří tak uvažují a hovoří, tu není málo, ale v tomhle muži naštěstí zbylo dost lidství, aby dodal, Napříště budeme nechávat bedny na půli cesty, ať si pro ně přijdou, budeme je přitom mít na očích a při sebemenším podezřelém pohybu vystřelíme. Vykročil k velitelskému stanovišti, zapnul mikrofon a poskládal slova, jak nejlépe uměl, vypomáhal si přitom výrazy, které slyšel kdesi jinde při víceméně podobných příležitostech, a oznámil, Armáda s lítostí sděluje, že byla nucena použít střelné zbraně a potlačit povstání, které bezprostředně ohrožovalo naši bezpečnost, armáda nenese za ozbrojený zásah přímou ani nepřímou odpovědnost, dále oznamujeme, že od dnešního dne si pacienti budou přebírat potraviny venku před budovou, současně předem upozorňujeme, že ponesete veškeré následky za jakékoliv podobné pokusy o narušení pořádku, k nimž došlo jednak před chvílí a jednak dnes v noci. Odmlčel se a nebyl si jistý, co by se hodilo říct na závěr, určitě existují správná slova, ale nemohl si na ně vzpomenout, proto se vzmohl jen na to, že opakoval, Nebyla to naše vina, nebyla to naše vina.

Hromový rachot střel rezonující v omezeném prostoru haly vyvolal uvnitř budovy zděšení. V prvních chvílích si všichni mysleli, že vojáci vtrhnou do pokojů a kulkami skosí všechno, co jim přijde do cesty, protože vláda změnila názor a rozhodla slepce hromadně zlikvidovat, pár lidí zalezlo pod postele, jiní hrůzou znehybněli, někdo si dokonce říkal, že je lepší být radši mrtvý než mrzák, a ať je to aspoň rychle. Jako první zareagovali nakažení. Jakmile spustila střelba, rozprchli se, ale povzbuzeni tichem se vrátili a přiblížili se ke dveřím do haly. Viděli navršená těla, klikaté pramínky krve rozlévající se po dlaždicích na podlaze a krabice s jídlem. Hlad je přiměl vyjít tam, kde bylo vytoužené jídlo, pravda, patřilo slepcům a to jejich mají podle pravidel teprve donést, ale nastal čas vykašlat se na pravidla, nikdo nás nevidí a odvážnému štěstí přeje, jak pravili předci v různých dobách i místech, a ti se v takových věcech nemýlili. Hlad jim však dal sílu jen na první tři kroky, pak se do věci vložil rozum a varoval je, že tam v tělech bez života a zejména v krvi číhá na neopatrné nebezpečí, kdo ví jaké výpary a výměšky, jaké jedovaté zplodiny se uvolňují ze zmasakrovaných těl slepců. Jsou mrtví, nic nám neudělají, řekl někdo ve snaze uklidnit sebe i ostatní, ale tím tomu jen uškodil, slepci skutečně jsou mrtví, nehýbou se, podívejte, jsou ztuhlí, nedýchají, ale copak víme, jestli bílou slepotou nemůže onemocnět i duše, a pokud může, pak právě teď jsou duše těch slepců volné a osvobozené od těl jako nikdy předtím, a tudíž mohou víc než dřív dělat, co je napadne, hlavně páchat zlo, protože každý na světě ví, že to je to nejjednodušší. Jenže nikdo nedokázal odtrhnout pohled od krabice s jídlem, žaludek používá argumenty silné ráže a nedá si říct, ani když je to pro jeho dobro. Z jedné krabice vytékala bílá tekutina, podle všeho mléko, to má nezaměnitelnou barvu, a pomalu se mísila s kaluží krve. Dva nakažení, snad odvážnější než ostatní nebo větší fatalisté, občas se to nerozlišuje snadno, se pustili dál a dychtivýma rukama se už téměř dotýkali první bedny, když se v pootevřených dveřích druhého křídla objevilo pár slepců. Nejspíš dílem představivosti, která se v podobných morbidních situacích zdá všemocná, si ti dva lupiči mysleli, že mrtví vstali ze země a jsou slepí jako dřív, ale mnohem nebezpečnější, protože se vrátili kvůli pomstě. Hbitě a v tichosti zacouvali zpátky do dveří svého křídla, snad se slepci postarají o mrtvé, jak velí láska a úcta k bližnímu, a když ne, třeba tu zapomenou nějakou bednu, třeba i tu nejmenší, prostě si jí nevšimnou, nakažených je už jen pár, takže by možná měli poprosit Prosím vás, mějte slitování, nechte nám aspoň jednu bedničku, protože po dnešku už možná další jídlo nepřinesou. Slepci se pohybovali jako slepci, po hmatu, zakopávali, sunuli nohy po zemi, ale přesto si dokázali efektivně rozdělit úkoly, jakoby je někdo organizoval, někteří nejisté šlapali v lepkavé krvi a mléce, ale okamžitě začali odklízet mrtvoly na dvůr, jiní se starali o bedny, až odnesli všech osm, které tu vojáci nechali, pěkně jednu po druhé. Zvlášť jedna žena jako by byla snad úplně všude, pomáhala nakládat, snad i vedla ostatní, což je u slepce vyloučená věc, a ať už náhodou nebo úmyslně se několikrát obrátila ke křídlu nakažených, jako by je viděla nebo cítila jejich přítomnost. Ve chvíli byla hala prázdná, nezbylo v ní nic kromě velké krvavé skvrny a další menší mléčné skvrny, která se jí dotýkala, a načervenalých nebo jen mokrých šlépějí. Nakažení zhrzeně zavřeli dveře a vydali se hledat zbytky, byli zklamaní a tak moc si zoufali, že jeden z nich dokonce řekl, Jestli stejně oslepneme, jestli je to náš osud, bylo by lepší jít tam rovnou, aspoň bychom měli co jíst. Třeba vojáci ještě donesou naše příděly, řekl kdosi, Byl jste na vojně, zeptal se ten první, Ne, Myslel jsem si to.

Mrtví pocházeli z prvního i z druhého pokoje, proto se jejich obyvatelé sešli, aby se dohodli, jestli budou nejdřív jíst a pak zakopávat mrtvoly, nebo naopak. Zdálo se, že nikoho nezajímá, koho to vlastně zabili. Pět nebožtíků bydlelo původně v druhém pokoji a neví se, jestli se už dřív znali nebo zda v opačném případě měli čas a chuť navzájem se představit a postěžovat si. Lékařova žena si nevzpomínala, že by si jich všimla mezi příchozími. Zbylé čtyři ovšem znala, spali tu společně, jak se říká pod jednou střechou, i když o jednom z nich nic dalšího nevěděla, a jak by také mohla, kdo si váží sám sebe nezačne vyprávět prvnímu člověku, kterého potká, důvěrnosti ze svého života, třeba jak se v hotelovém pokoji miloval s dívkou v tmavých brýlích, a té, pokud to je ona, ani nepřijde na mysl, že byla a stále je nablízko člověku, s nímž uviděla všechno bílé. Zbylými oběťmi byli dva policisté a taxikář, tři silní muži schopní postarat se o sebe, jejichž povolání obnášela, byť různým způsobem, i péči o druhé, skončí krutě podťati v rozpuku sil a teď jen čekají, až naplní jejich osud. A budou muset počkat, dokud se ti, kteří přežili, nenajedí, tentokrát není na vině obvyklé lidské sobectví, ale čísi rozumná poznámka, že pohřbít devět těl do tvrdé země pomocí jediné motyky bude trvat nejmíň do večeře. A protože je nepřijatelné, aby jedni s dobrou vůlí pracovali a ostatní si cpali břicha, rozhodlo se, že mrtví musejí počkat. Potraviny byly roztříděny na jednotlivé porce, takže se snadno rozdělovaly, ty máš tohle a ty zas tamto, až nezbylo nic. Pár méně chápavých, a tudíž netrpělivých slepců zkomplikovalo proces, který by za normálních podmínek probíhal v klidu, jenže po chladné a nezúčastněné úvaze musíme připustit, že všechny přehnané reakce, ke kterým zde došlo, měly svůj důvod, vždyť si jen vzpomeňme, že na začátku nikdo netušil, jestli bude dost jídla pro všechny. Každý jistě pochopí, že není jednoduché spočítat slepce ani rozdělit porce, když nejsou oči, které by jedny či druhé viděly. Navíc někteří obyvatelé druhého pokoje lstivě tvrdili, že jich je víc než ve skutečnosti. Jako už tolikrát se vyplatilo, že tu je lékařova žena. Pár slov pronesených v pravou chvíli vždy dokáže vyřešit potíže, které by zdlouhavá řeč jen prohloubila. Zlý úmysl a špatný charakter prokázali i ti, kteří nejen chtěli, ale i dostali dvě porce. Lékařova žena o tom odsouzeníhodném chování věděla, ale usoudila, že bude moudřejší mlčet. Nechtěla ani pomyslet, co by se stalo, kdyby přiznala, že není slepá, přinejlepším by si z ní udělali služku všichni, přinejhorším otrokyni jen někteří. Podobné či snad ještě větší potíže by se možná vyřešily, kdyby každý pokoj jmenoval své zástupce, jak se navrhovalo na začátku, a pokud by tyto osoby využívaly svoji byť křehkou, nejistou a určitě co chvíli zpochybňovanou autoritu pro blaho všech, většina by je uznávala. Musíme to vyřešit, říkala si, jinak se nakonec pobijeme navzájem. Slíbila si, že o těch citlivých záležitostech promluví s manželem, a vrátila se k rozdělování porcí.

Někteří propadli apatii, jiní měli slabý žaludek, ale nikomu se po jídle nechtělo ujmout se práce hrobníka. Když je lékař, kterému jeho profese dávala silnější pocit odpovědnosti než ostatním, nepříliš přesvědčivě vyzval, Pojďme je zakopat, nenašel se jediný dobrovolník. Slepci se natáhli na postele a přáli si, aby je nechali v klidu trávit, někteří okamžitě usnuli, a není se co divit, že se těla při těch všech leknutích a zvratech poddala lenivému procesu trávení i po tak skromné krmi. Později, a už krátce před soumrakem, kdy mdlé lampy při postupném úbytku přirozeného světla zdánlivě nabývaly na síle, a současně ukazovaly, jak jsou slabé a málo užitečné, lékař spolu se ženou přesvědčili dva muže ze svého pokoje, aby zašli na dvůr a aspoň zvážili, co je třeba udělat, a rozdělili už ztuhlá těla, protože se dohodli, že každý pokoj si pohřbí své mrtvé sám. Tihle slepci měli výhodu, kterou lze nazvat iluze světla. Bylo jim vlastně úplně jedno, jestli je den či noc, soumrak nebo svítání, tiché ráno nebo hlučné poledne, žili obklopeni oslňující bělostí, jako když věčné slunce svítí v mlze. Slepota pro ně neznamenala život v temnotě, ale uvnitř zářivého jasu. Když lékařovi uklouzla poznámka o tom, že by si měli těla rozdělit, první slepec, který se taky přihlásil jako dobrovolník, chtěl vědět, podle čeho mrtvé rozeznají, a tím pro slepce logickým dotazem lékaře ovšem zaskočil. Žena usoudila, že tentokrát mu nemůže jít na pomoc, protože by se prozradila. Lékař z obtížné situace vybruslil radikálním krokem a svou chybu prostě přiznal, a znělo to, jako by se smál sám sobě, když říkal, Člověk je tak zvyklý na oči, že by je chtěl používat, i když mu už k ničemu nejsou, víme, že tu máme čtyři lidi, taxikáře, dva policisty a ještě jednoho, který taky bydlel s námi, tak prostě náhodně vybereme čtyři těla a pohřbíme je, jak se sluší a patří, tím svoji povinnost splníme. Souhlasili oba, první slepec i jeho společník, a znovu se střídavě pustili do kopání hrobů. Oba pomocníci jsou slepí, a proto se nikdy nedozvědí, že pohřbívají přesně ta těla, o nichž se obávali, že je nedokážou identifikovat, a je zbytečné zmiňovat, že lékař zdánlivě náhodou, ve skutečnosti vedený svou ženou, uchopil tu paži, tu nohu a pak jen řekl, Tohohle. Už pohřbili dvě těla, když se objevili další tři spolubydlící konečně ochotní pomoct, ale pravděpodobně by se nenabídli, kdyby je někdo upozornil, že je hluboká noc. Uvědomme si, že i slepý člověk vnímá psychologický rozdíl mezi tím, jestli se hrob hloubí za denního světla, nebo po západu slunce. Ve chvíli, kdy se zpocení, zašpinění hlínou a se stopami nasládlého pachu rozkládajících se těl v nose vrátili do pokoje, hlas z tlampače zopakoval známé instrukce. Ani zmínka o tom, co se seběhlo, ani slovo o střelbě ani o obětech zastřelených z bezprostřední blízkosti. Díky tvrdé životní zkušenosti, nejlepší ze všech učitelek, náhle plně pochopili význam některých pokynů, například Každý, kdo svévolně opustí budovu, bude okamžitě zastřelen, nebo Mrtvoly je třeba bez obřadu zakopat na dvoře, jen slib, že bedny s jídlem přinesou třikrát denně, teď zněl jako stěží snesitelný jízlivý výsměch nebo ironie. Hlas utichl a lékař, který tu už znal skoro každý kout, se sám vydal až ke dveřím druhého pokoje, kde oznámil, Svoje jsme už pohřbili, Když jste pohřbili je, mohli jste pohřbít i ostatní, ozval se zevnitř mužský hlas, Dohodli jsme se, že každý pokoj pohřbí ty mrtvé, kteří mu patří, vzali jsme čtyři a zahrabali je, Dobře, zítra se postaráme o ty naše, odpověděl další mužský hlas, a pak se změněným tónem zeptal, Víc jídla nepřinesli, Ne, odpověděl lékař, Ale hlásili, že jídlo bude třikrát denně, Pochybuju, že ten slib kdy splní, Tak to musíme přesně rozpočítat, všechny potraviny, které přinesou, řekl ženský hlas, To je asi dobrý nápad, zítra to probereme, jestli chcete, Souhlasím, řekla žena. Lékař byl už na odchodu, když se ozval hlas muže, který předtím promluvil jako první, Kdo tomu tady šéfuje. Zastavil se a čekal, že někdo odpoví, uslyšel tentýž ženský hlas, Pokud si mezi sebou neuděláme pořádek sami, udělá ho za nás hlad a strach, je hanba, že jsme nešli pohřbít své mrtvé jako oni, Běžte je zakopat sama, když jste tak chytrá, že nás chcete soudit, Sama to nezvládnu, ale jsem ochotná pomáhat, Nemá cenu se hádat, vložil se do rozhovoru další mužský hlas, postaráme se o ně zítra ráno. Nebude to snadné soužití, povzdechl si lékař. Cestou do svého pokoje pocítil silné nutkání na záchod. Nebyl si jistý, že trefí na toalety z místa, kde právě byl, ale rozhodl se, že to zkusí. Doufal, že snad někoho napadlo dát tam toaletní papír, který přinesli spolu s bednami a jídlem. Cestou se dvakrát spletl a stále úpornější nutkání ho dohánělo k zoufalství, když došel do míst, kde si konečně mohl stáhnout kalhoty a přidřepnout jako na tureckém záchodě, bylo už skoro pozdě. Dusil se smradem. Měl dojem, že šlápl do husté kašovité hmoty, do výkalů kohosi, kdo se nestrefil do mísy nebo se rozhodl ulevit si a na nic se přitom neohlížel. Zkusil si představit, jak asi vypadá místo, kde se právě nachází, místo stěn a podlahy, které neviděl, bylo všude bílo, jas, záře, jenže nakonec dospěl k absurdnímu zjištění, že i to světlo a bílo smrdí. Zblázníme se hrůzou, pomyslel si. Pak se chtěl utřít, ale neměl papír. Rukou šmátral po stěně za sebou, kde měly být stojany nebo držáky na ruličky papíru, na kterých při troše štěstí mohly zůstat nějaké zbytky. Nic. Přidržoval si kalhoty mezi rozkročenýma nohama, ale stejně je vláčel po odporně špinavé podlaze a cítil se strašně nešťastný a ubohý, a slepý, slepý, slepý, až se nedokázal ovládnout a potichu se rozplakal. Udělal několik váhavých kroků a narazil do zdi před sebou. Natáhl jednu ruku, natáhl druhou, až konečně našel dveře. Zaslechl váhavé kroky, nejspíš někdo další taky hledá záchody, škobrtnutí, Kde to je, do prdele, mumlal hlas bezbarvým tónem, jako by mu na tom vlastně ani nezáleželo. Byl od doktora na dva kroky, aniž by tu tušil jeho přítomnost a stejně na tom nezáleželo, vždyť se tu neodehrávalo nic nepřístojného, byl tu jen zhroucený člověk přistižený v trapném okamžiku, nepříjemný pocit studu však lékaře na poslední chvíli přiměl natáhnout si kalhoty. Později, když měl dojem, že už je zase sám, je sundal, ale bylo už pozdě, cítil se tak špinavý, že špinavější v životě nebyl. Je mnoho způsobů, jak se z člověka může stát zvíře, pomyslel si, a tohle je jen začátek. Vlastně by si neměl tolik stěžovat, pořád tu je někdo, kdo se nezdráhá ho očistit.

Slepci leželi na lůžkách a čekali, až se nad nimi slituje milosrdný spánek. Diskrétně, jako by hrozilo, že ostatní budou to žalostné představení sledovat, pomohla lékařova žena svému muži umýt se, jak nejlíp to šlo. Rozhostilo se útrpné nemocniční ticho, kdy nemocní spí a trpí ve spánku. Lékařova žena seděla na lůžku, bděla a rozhlížela se kolem, chmurné postavy, napnutý bledý obličej, pohyby paží ze sna. Ptala se sama sebe, jestli také někdy oslepne, jako ostatní a z jakých nevysvětlitelných důvodů zůstala dosud uchráněna. Unaveným posunkem zdvihla ruce k obličeji a odhrnula si vlasy, Všichni budeme smrdět, řekla si v duchu. V té chvíli uslyšela vzdechy, pár protestů, zprvu tlumené výkřiky, zvuky připomínající slova, určitě to měla být slova, jejich smysl se však rozplynul v rytmu proměňujícím je ve výkřik, chroptění a chrčivý výdech. Někdo z nitra pokoje protestoval, Prasata, jako prasata. Žádná prasata, jen slepý muž a slepá žena, kteří se o sobě už nejspíš nikdy víc nedozvědí.

Žaludek, který pracuje naprázdno, se probouzí brzy. Do rána bylo ještě daleko, ale někteří slepci už otevřeli oči, i když v tomto případě za to mohly spíš porouchané biologické hodiny než hlad, dá-li se to tak nazvat, a lidé se domnívali, že už je bílý den, a mysleli si, Zaspal jsem, ale vzápětí pochopili, že je to jinak, chrápající spolunocležníci vyvraceli veškeré pochyby. Z knih i vlastní zkušenosti víme, že člověk, který se z vlastní vůle či z donucení probudí před svítáním, těžko snáší, když ostatní kolem spokojeně spí, a v tomhle případě to platí dvojnásob, protože je obrovský rozdíl mezi slepcem, který spí, a tím, který otevřel oči a vůbec nic z toho nemá. Tyto postřehy psychologické povahy jsou příliš uhlazené a nedokážou vystihnout nesmírný rozsah katastrofy, kterou se snažíme popsat, pouze vysvětlují, proč byli slepci vzhůru tak brzo. Někoho probudil hladový žaludek, jak bylo řečeno na začátku, jiného vytrhl ze sna neklid ranního ptáčete, ovšem tomu pak bylo jedno, jestli nedělá větší hluk, než je nutné a přípustné tam, kde více lidí obývá společný prostor jako například v kasárnách nebo v nemocničních pokojích. Nesešli se tu jen lidé slušní a vzdělaní, objevilo se i pár nevychovanců uvyklých bezohledně si po ránu ulevit od hlenovitých chrchlů a od plynů bez ohledu na ostatní, popravdě řečeno se tak chovají celý den, vzduch těžkne a nedá se s tím nic dělat, jediné otevřít dveře, okna jsou příliš vysoko a nikdo na ně nedosáhne.

Lékařova žena se tiskla co nejblíž k manželovi, jednak měli úzkou postel a jednak jí to bylo příjemné, ačkoliv v noci je stálo hodně sebezapření zachovat jistou důstojnost a nebýt jako ti, které kdosi nazval prasaty. Žena se podívala na hodinky. Ukazovaly dvě hodiny dvacet tři minuty. Zaostřila a zjistila, že vteřinová ručička se nehýbe. Pitomé hodinky, zapomněla je natáhnout, ne hodinky, ale ona je pitomá, tak pitomá, když se po pouhých třech dnech izolace nedokáže postarat ani o takovou maličkost. Neovládla se a začala plakat, jako kdyby ji potkalo nějaké strašné neštěstí. Lékař se domníval, že oslepla, že nastalo to, čeho se obával, ale těsně předtím, než se zeptal, Jsi slepá, uslyšel, jak šeptá, Ne, kvůli tomu to není, a pak přetáhla oběma deku přes hlavu a téměř neslyšně dodala, Jsem pitomá, nenatáhla jsem hodinky, načež se znovu usedavě rozplakala. Z postele naproti vstala dívka v tmavých brýlích a s rukama nataženýma před sebe se blížila po zvuku vzlyků, Stalo se něco, potřebujete pomoct, ptala se a šla pořád dál, až se její ruce dotkly ležících těl. Slušnost velela okamžitě odejít, a mozek určitě takový povel vyslal, jenže ruce neposlechly, jen se dotýkaly o poznání jemněji, nic víc než lehký dotyk pokožky s hrubou teplou dekou. Potřebujete něco, zeptala se znovu, a teprve teď se ruce zdvihly a bezradně se zanořily do sterilní bílé. Lékařova žena vstala z postele, a když dívku objala, ještě vzlykala, Nic se nestalo, jenom mi najednou bylo smutno, Jestli si zoufá i tak silný člověk jako vy, asi už vážně nemáme naději, vzdychla dívka. Lékařova žena se trochu uklidnila, podívala se zblízka na dívku a napadlo ji, Zánět už je skoro pryč, škoda, že jí to nemůžu říct, potěšilo by ji to. Nejspíš, by měla radost, i když to nedávalo smysl, ne proto, že je slepá, ale protože slepí jsou i všichni ostatní, a k čemu jsou člověku čisté krásné oči, když je nikdo nevidí. Lékařova žena řekla, Na každého přijde slabá chvíle, naštěstí dokážeme plakat a pláč často znamená záchranu, někdy bychom bez pláče umřeli, Nás už nic nezachrání, opakovala dívka s tmavými brýlemi, Kdo ví, tohle není obyčejná slepota, může zmizet stejně, jako přišla, Pro ty mrtvé už bude pozdě, Všichni musíme umřít, Ale nemusí nás nikdo zabít, a já ho zabila, Neobviňujte se, prostě se to tak seběhlo, všichni jsme viníci i nevinní, vojáci, kteří nás hlídají, spáchali něco mnohem horšího, ale i je ospravedlňuje důvod ze všech nejsilnější, strach, Měla jsem ho nechat, když mě osahával, mě by neubylo a on mohl žít, Nemyslete na to, odpočiňte si, snažte se usnout. Dovedla ji k lůžku, Lehněte si, dívka řekla, Jste strašně hodná, a pak tlumeně dodala, Nevím, co mám dělat, začínají mi měsíčky a nevzala jsem si s sebou vložky, Nebojte se, já ano. Dívčiny ruce hledaly, kde se zachytit, ale lékařova žena je sama něžně vzala do dlaní, Odpočiňte si, odpočiňte si. Dívka zavřela oči a asi minutu tak zůstala, možná by i usnula, nebýt nenadálé hádky, kdosi odešel na záchod, a když se vrátil, našel postel obsazenou, nebyl v tom zlý úmysl, jen ze stejného důvodu vstal i někdo další, potkali se, ale ani jednoho pochopitelně nenapadlo říct, Až se budete vracet, dávejte pozor, abyste si nespletl postel. Lékařova žena se zastavila a chvíli ty dva rozhádané slepce pozorovala, přitom si všimla, že nedělají žádné posunky, že téměř nepohnou tělem, rychle se naučili, že teď mohou používat jen hlas a sluch, zůstaly jim paže, takže se mohli chytit do křížku, poprat se, vyřídit si to ručně, jak se říká, ale za to jim nějaká záměna postele nestála, kéž by všechny životní omyly byly jako tenhle, kdy stačilo včas se domluvit, Ujasníme si to jednou pro vždy, dvojka je moje a trojka vaše, Nespletli bychom se, nebýt slepí, Máte pravdu, za všechno může ta slepota. Lékařova žena řekla muži, Tady uvnitř je celý svět.

Ale nebyl celý. Například jídlo zůstalo venku a dodávky se opožďovaly. Pár lidí z jednoho i druhého pokoje postávalo v hale a čekalo na výzvu z tlampače. Byli neklidní a netrpělivě přešlapovali. Věděli, že pokud vojáci dodrží slib, bedny zůstanou mezi branou a schodištěm a oni budou muset vyjít na dvůr, báli se, aby to nebyla léčka či past. Kdo nám zaručí, že nebudou střílet, Po tom, co udělali, jsou toho určitě schopni, Nemůžeme jim věřit, Já ven nepůjdu, Já taky ne, Někdo ale jít musí, jestli se chceme najíst, Nevím, co je lepší, nechat se zastřelit, nebo pomalu umírat hlady, Půjdu, Já taky, Není nutné, abychom šli všichni, Vojákům by se to nemuselo líbit, mohli by se vylekat, domnívat se, že chceme utéct, kvůli tomu možná zabili toho s nemocnou nohou, Musíme se rozhodnout, Opatrnosti není nikdy dost, vzpomeňte si, co se stalo včera, pro nic za nic devět mrtvých, Vojáci z nás měli strach, A já mám strach z nich, Rád bych věděl, jestli taky oslepnou, Kdo, Vojáci, Podle mě by měli oslepnout jako první. S tím souhlasili všichni, i když nevěděli proč, Protože by nemohli střílet, lepší důvod nikdo nevymyslel. Čas plynul a tlampač zůstával němý. Už jste se postarali o svoje mrtvé, zeptal se jeden slepec z prvního pokoje, aby něco řekl, Ještě ne, Začínají páchnout, všechno tu nakazí, Ať nakazí, ať smrdí, já osobně nehnu ani prstem, dokud se nenajím, znáte to úsloví, nejdřív se jí, teprve pak se myjí hrnce, Zvyklosti jsou jiné, tvoje přísloví neříká pravdu, většinou se jí a pije až po pohřbu, Jo, jenže já to dělám naopak. Po pár minutách jeden ze slepců pronesl, Dumám nad takovým problémem, Jakým, Jak to jídlo rozdělíme, Stejně jako předtím, víme, kolik nás je, spočítáme porce, každý dostane svůj díl, tak to je nejjednodušší a nejspravedlivější, Neosvědčilo se to, někteří zůstali o hladu, A někteří zase jedli dvakrát, Rozdělilo se to špatně, Nikdy to nebude dobře, pokud nebudeme ctít pravidla, Kéž bychom tu měli někoho, kdo by aspoň trošku viděl, Jasně, aby vymyslel nějaký trik, jak mít co nejvíc pro sebe, říká se, že mezi slepými je jednooký králem, Nech už těch přísloví, Tady by nebyl v bezpečí ani jednooký, Podle mě bude nejlepší, když jídlo rozdělíme stejným dílem mezi oba pokoje, ať si s tím pak každý udělá, co chce, Kdo to řekl, Já, Kdo já, Já, Z kterého pokoje jste, Z druhého, To bylo jasné, pěkná vychytralost, to by se vám hodilo, když máte míň lidí, jedli byste víc než my, protože náš pokoj je plný, Navrhl jsem to nejjednodušší, Přece se říká, že kdo dělí a rozděluje a přitom si nenechá to nejlepší, je buď blázen nebo trouba, Co pořád meleš ta přísloví, nech toho, sakra, znervózňuješ mě, Měli bychom odnést všechny potraviny do jídelny, každý pokoj zvolí tři zástupce, kteří jídlo rozdělí, když jich bude šest, hrozí menší nebezpečí, že se spletou nebo budou podvádět, A jak si ověříme, že ti druzí mluví pravdu, když řeknou, že jich je v pokoji tolik a tolik, Tady jsou slušný lidi, To je taky přísloví, Ne, to říkám já, Drahý příteli, pravda je taková, že tu jsou především lidé, kteří mají hlad.

A z tlampače, který jako by celou dobu čekal na tenhle kód, na heslo, na zaříkadlo, se vzápětí ozvalo Pozor, pozor, pacienti si smějí přijít pro jídlo, ale jestli se někdo přiblíží k bráně a po první výzvě se nevrátí, druhou výzvou je kulka. Slepci pomalu vykročili, ti sebejistější přímo tam, kde tušili dveře, a ti, kteří svým novým orientačním schopnostem věřili méně, se raději drželi při zdi, tak předejdou omylu, protože až dojdou do kouta, budou pokračovat podél stěny v pravém úhlu až ke dveřím. O poznání důraznější a nervóznější hlas z tlampače výzvu opakoval. Změněného tónu si všimli i ti, kteří netrpěli přehnanou opatrností, a vyděsili se. Jeden prohlásil, Já tam nejdu, chtějí nás dostat ven a pak postřílet, Já taky ne, řekl další, Ani já, přidal se třetí. Zůstali nerozhodně stát, někteří by chtěli jít dál, ale strach jim nedovolil. Hlas se ozval znovu, Jestli si nepřijdete pro bedny do tří minut, odneseme je. Hrozba strach nepřemohla, jen ho zahnala do nejzazšího kouta mozku jako lovené zvíře, které čeká na příležitost, kdy zaútočit. Vyděšení slepci vyšli na horní podestu schodů a schovávali se jeden za druhého. Nemohli vidět, že bedny neleží u zábradlí, jak předpokládali, nemohli vědět, že se vojáci ve strachu z nákazy odmítli přiblížit k lanu, kterého se všichni přítomní slepci přidržovali. Bedny s jídlem ležely na hromadě zhruba tam, kde lékařova žena našla lopatu. Postupujte, postupujte, přikázal velitel. Slepci se zmateně snažili vyrovnat do zástupu, aby mohli postupovat spořádaně, ale četař na ně zakřičel, Bedny jsou jinde, pusťte lano, pusťte ho, přejděte na pravou stranu, na vaši, na vaši pravou stranu, pitomci, člověk nepotřebuje oči, aby věděl, kde má pravou ruku. Upozornění přišlo právě včas, někteří slepci respektující pravidla pochopili příkaz doslova, když říká napravo, je logické, že myslí svoji pravici, a snažili se podlézt lano a jít hledat bedny bůhví kam. Za jiných okolností by tohle groteskní představení rozesmálo i ty nejvážnější pozorovatele, skutečně podívaná k popukání, někteří slepci po čtyřech, s tváří u země jako vepři a paží vytrčenou před sebe pomalu lezli vpřed, jiné zoufalý strach zřejmě přikoval k lanu, báli se, že když nad sebou ztratí ochranný strop, pohltí je bílý prostor, a teď napínali sluch, až uslyší první výkřik ohlašující, že někdo bedny našel. Vojáci by ty blby, kteří jim lezli před očima jako zmrzačení krabi, co nejistými chapadly hledají ztracenou nohu, nejraději jednoho po druhém postříleli. Věděli, že dnes ráno v kasárnách velitel posádky prohlásil, že jedinou možností, jak bez falešných humanitárních ohledů vyřešit problém slepoty, je fyzická likvidace všech slepých i nakažených, doslova řekl, že to je totéž, jako odříznout odumřelou končetinu, aby se zachránilo tělo, a pro ilustraci dodal, Psa, který má vzteklinu, přirozeně vyléčíme, když ho utratíme. Několika vojákům s omezeným citem pro krásu obrazných příměrů chvíli trvalo, než pochopili, co má vzteklina společného se slepotou, ale slovo velitele posádky má také obrazně řečeno cenu zlata, člověk, který to v armádě dotáhl tak vysoko, přece musí mít pravdu ve všem, co říká, dělá i co si myslí. Konečně jeden ze slepců narazil do beden, objal je a volal, Tady jsou, tady jsou, jestli se tomu člověku jednoho dne vrátí zrak, neoznámí tu úžasnou novinu s větší radostí. Za pár vteřin už v propletenci paží a nohou klopýtali kolem beden ostatní slepci, tahali se o ně, hádali se, kdo má přednost, Ta je moje, tuhle nesu já. Ti, kteří zůstali přilepení k lanu, znervózněli a znovu se báli, tentokrát že budou za svou liknavost či zbabělost vyloučeni z rozdělování potravin. Nechtělo se vám plazit po zemi s prdelí k nebi, báli jste se kulky, tak teď nebudete jíst, vzpomeňte si na přísloví, že štěstí přeje odvážnému. Pod tlakem takových úvah se jeden z nich rozhodl, pustil se lana a natáhl ruce před sebe a vyrazil za hlukem, Mě tak snadno neodstrčí, ale najednou hlasy utichly a bylo slyšet bedny tažené po zemi, pár tlumených citoslovcí, zmatené zvuky rozptýlené v prostoru vycházely odevšad a odnikud. Nerozhodně se zastavil, rád by se vrátil do bezpečí k lanu, ale zradil ho orientační smysl, na bílém nebi hvězdy nesvítí, pak uslyšel četaře, jak nosičům beden radí, kudy se vrátit ke schodům, jeho rady však měly smysl jen pro ně, když chce člověk dojít k cíli, je důležité, odkud vyšel. Slepci prošli podél lana, cesta zpátky byla snadná a oni už čekali u podesty schodů na ostatní. Osamocený slepec se neodvažoval hnout z místa. Z plna hrdla zoufale volal, Prosím, pomoc, a nevěděl, že ho vojáci mají na mušce a čekají, až překročí neviditelnou hranici mezi životem a smrtí. Ty tam snad zůstaneš, slepoune, zeptal se četař, ale znělo to poněkud nervózně, protože s názory svého nadřízeného tak docela nesouhlasil, Kdo mi zaručí, že stejné neštěstí nezaklepe zítra i na moje dveře, o vojácích je známo, že když dostanou rozkaz střílet, střílejí, dostanou jiný a umřou, Střílejte jen na můj povel, zakřičel četař. Při těch slovech slepec pochopil, jaké nebezpečí mu hrozí, Padl na kolena a žadonil, Prosím vás, pomozte mi, řekněte mi, kam mám jít, Tak pojď, slepečku, pojď, ozval se falešně přátelský hlas jednoho z vojáků, slepec vstal, ale po třech krocích znovu znehybněl, sloveso, které voják použil, v něm vzbudilo podezření, pojď není totéž jako běž, pojď znamená, abys šel tam, právě tam, odkud na tebe volají, vstříc kulce, která jednu slepotu nahradí jinou. Ten voják byl zlý a jeho jednání takříkajíc trestné, ale četař všechno okamžitě zarazil dvěma po sobě následujícími výkřiky, Stát, Čelem vzad, a navíc ostrou výtkou na adresu neposlušného vojáka, který zjevně patřil k lidem, jimž zbraň do ruky nepatří. Slepce, kteří mezitím došli k podestě schodů, četařův benevolentní zásah povzbudil a spustili hlasitý povyk, který ztracenému nevidomému posloužil jako magnet. S náhlou jistotou zamířil přímo k nim. Ještě, ještě, žádal, a slepci ho povzbuzovali, jako by sledovali dlouhý vzrušující a náročný sprint. Objetí, jimiž ho uvítali, byla plně namístě, teprve v nastalém či hrozícím neštěstí se pozná skutečný přítel.

Sbratření netrvalo dlouho. Několik slepců využilo zmatku a upláchlo s tolika bednami jídla, kolik dokázali odnést, čímž se nezákonně pojistilo proti případné nespravedlnosti při rozdělování potravin. Pár důvěřivců, protože ti se najdou všude, i když jim to ostatní vymlouvají, dotčeně protestovalo, že takhle tu žít nemůžou, Kde tohle skončí, když si nevěříme ani mezi sebou, ptali se, a i když to byly jen řečnické otázky, měli úplnou pravdu, Ti lumpové si koledují o nakládačku, vyhrožovali jiní, a ačkoliv nikdo o nic nekoledoval, všichni chápali, co to úsloví znamená a že hrubá síla, jejíž použití je v něm skryto, je zcela namístě, a proto ji lze prominout. Slepci shromáždění v hale se nakonec domluvili, že tuto citlivou situaci začnou řešit pragmaticky a mezi oba pokoje rovnoměrně rozdělí zbývající bedny, kterých byl naštěstí sudý počet, potom jmenují vyšetřovací komisi, také s rovnoměrným zastoupením, jejímž úkolem bude získat chybějící, vlastně ukradené bedny zpět. Jak se už pomalu stávalo zvykem, nejprve se nějaký čas zbytečně dohadovali, co udělat nejdřív a co potom, jestli se nejdřív najedí a pak začnou vyšetřovat, nebo naopak, ale nedobrovolný půst trval už mnoho hodin, takže nakonec převážil názor, že prvotní je upokojit žaludek a teprve pak bude čas na pátrání, A nezapomeňte pohřbít svoje lidi, připomněl jeden obyvatel prvního pokoje, Ještě jsme je nezabili a už je máme pohřbívat, odpověděl bodře jakýsi vtipálek z druhého pokoje. Všichni se zasmáli. Brzy se však ukázalo, že zloději nejsou v pokojích. U obou dveří stáli celou dobu slepci a čekali, až se objeví jídlo, ti dosvědčili, že slyšeli, jak po chodbě jdou nějací lidé, a zdálo se jim, že nesou něco hodně těžkého, ovšem do pokojů nikdo nevstoupil a už vůbec ne s jídlem, na to by mohli přísahat. Někoho napadlo, že totožnost zlodějů odhalí nejspíš tak, že si každý z přítomných slepců lehne na svou postel a ty prázdné budou postele zlodějíčků, pak už stačí jen počkat, až lumpové vylezou ze skrýše, a udeřit na ně, když se ještě budou olizovat, aby se naučili ctít svatou zásadu kolektivního vlastnictví. Navržený postup byl zcela namístě a navýsost spravedlivý, až na jednu závažnou nevýhodu, odkládal na neurčito vytouženou a teď už vystydlou snídani, Nejdřív se najezme, navrhl jeden slepec, a většina souhlasila, ano, bude nejlepší, když se nejdřív najedí. Bohužel měli jen to málo, co jim ti zatracení zloději nechali. Lumpové skrytí ve zchátralé a polozbořené části areálu si zatím dopřávali dvojité a trojité porce, nečekaně vylepšené teď už studenou bílou kávou, koláčky a chlebem s margarínem, zatímco poctiví lidé se museli spokojit s polovinou či třetinou ochuzeného přídělu. Vně i uvnitř prvního křídla, kde slepci melancholicky polykali svou chudou snídani, zněl hlas z tlampače, tentokrát vyzýval nakažené, aby si přišli pro svoji porci jídla oni. Jednoho slepce zcela jistě ovlivnila nezdravá atmosféra, zaviněná spáchaným zločinem a navrhl, Kdybychom na ně počkali v hale, vyděsí se, jen nás uvidí, a třeba při tom upustí pár beden, ale lékař řekl, že se mu to nezdá správné, bylo by nespravedlivé trestat ty, kteří nenesou žádnou vinu. Když všichni dojedli, lékařova žena spolu s dívkou v brýlích odnesly do zahrady kartónové krabice, prázdné nádoby od mléka a kávy, papírové kalíšky a vůbec všechno, co nebylo k jídlu. Ty odpadky musíme spálit, řekla poté lékařova žena, jinak se nezbavíme těch příšerných much.

Slepci si posedali na své postele a jali se čekat, až se zbloudilé ovce vrátí k stádu, Berani jsou to, poznamenal čísi hrubý hlas a netušil, jak se z prostého nedostatku jiných slov přiblížil té pastorální představě. Jenže zloději se neukázali, určitě něco tušili, i mezi nimi byl někdo stejně mazaný jako slepec, který vymyslel nakládačku. Minuty ubíhaly, pár slepců si lehlo, tu a tam některý usnul. Tady se jen jí a spí, vážení. To přece není tak špatné. Budeme-li mít dost jídla, bez kterého se nedá žít, bude to tu jako v hotelu. Venku, ve městě je život slepce utrpení, ano, utrpení. Klopýtali bychom ulicemi, všichni by před námi utíkali, příbuzní by se nás štítili a vyděsili by se, jakmile bychom se přiblížili, mateřská láska, synovská láska, to všechno by byla minulost, možná by s námi udělali totéž, co teď, zavřeli by nás a talíř s jídlem milostivě kladli před dveře. Když se na věc podíváme střízlivě, bez předsudků a výčitek, které zatemňují rozum, musíme uznat, že úřady jednaly prozíravě, když rozhodly shromáždit slepce na jednom místě jako malomocné, dobré sousedské vztahy se přece řídí pravidlem svůj k svému, ten doktor vzadu v pokoji má pravdu, když říká, že tu musíme vytvořit nějaký řád, i když hlavní otázkou zůstává pořadí, nejdřív jídlo, potom řád, člověk potřebuje k životu obojí, musíme vybrat pár slušných jedinců schopných nastolit ten řád, kteří to budou řídit, dohodnout se na pravidlech soužití, na obyčejných věcech, třeba jak tu budeme zametat, uklízet a umývat, v tomto ohledu si nemáme na co stěžovat, poslali nám dokonce mýdlo i čisticí prostředky, jak stlát postel, důležité je neztratit sebeúctu, vyhýbat se střetům s vojáky, kteří jen konají svou povinnost, když nás tu hlídají, mrtvých už máme dost, musíme zjistit, kdo zná nějaké příběhy a mohl by po večerech vyprávět povídky, bajky, vtipy, cokoliv, jen si představte tu krásu, kdyby někdo znal nazpaměť Bibli, zopakovali bychom všechno od stvoření světa, důležité je, abychom si navzájem naslouchali, škoda, že tu nemáme rádio, hudba odjakživa dokázala zabavit, a mohli bychom sledovat, co je nového, třeba kdyby se našel lék na naši nemoc, panečku, to by bylo radosti.

A pak přišlo, co přijít muselo. Z ulice zazněly výstřely. Jdou nás zabít, vykřikl kdosi, Klid, řekl lékař, uvažujme logicky, kdyby nás chtěli zabít, stříleli by tady uvnitř, ne venku. A měl pravdu, střílelo se do vzduchu a na četařův rozkaz, ne že by nějaký voják náhle oslepl s prstem na spoušti. Bylo to pochopitelné, protože jak jinak měl seřadit a ukáznit slepce, kteří se o překot hrnuli z autobusů, protože ministerstvo zdravotnictví oznámilo ministerstvu obrany, Chystáme se vyslat čtyři náklaďáky, Kolik lidí je to celkem, Asi dvě stovky, A kam je máme všechny dát, pro slepce jsme vyhradili tři pokoje v pravém křídle, kam se jich podle dostupných údajů vejde sto dvacet a šedesát či sedmdesát jich tu už je, asi tucet osob jsme museli zastřelit, Máme řešení, zabereme všechny pokoje, Pak se ale nakažení dostanou do přímého styku se slepými, Dříve nebo později s největší pravděpodobností taky oslepnou, domnívám se totiž, že už jsme nakažení všichni, určitě neexistuje nikdo, kdo by se nesetkal s nějakým slepcem, A jak je možné, ptám se, aby slepec, který nevidí, přenášel nákazu pohledem, Milý generále, tohle je nejlogičtější nemoc na světě, z oka, které je slepé, se přenáší slepota na oko, které vidí, viděl kdy kdo něco jednoduššího, Máme tu jednoho plukovníka, který tvrdí, že by se to vyřešilo, kdybychom každého, kdo oslepne, okamžitě zabili, To jen vymění slepé za mrtvé, ale jinak se moc nezmění, Kdo je slepý, není mrtvý, Ano, ale kdo je mrtvý, je slepý, Dobrá, ale zpátky k věci, slepců budou asi dvě stovky, Ano, A co uděláme s řidiči autobusů, Zavřete je taky, Téhož dne k večeru telefonovali z ministerstva vnitra na ministerstvo zdravotnictví, Víte, co je nového, ten plukovník, o kterém jsem mluvil, oslepl, Uvidíme, jak se teď postaví ke svému nápadu, Už se postavil, střelil se do hlavy, Zásadový člověk, Ano pane, Armáda je vždy připravena jít příkladem.

Brána se doširoka otevřela. Četař přikázal slepcům, ať vytvoří pětičlenné zástupy, jak byl zvyklý z kasáren, jenže slepci se nedokázali strefit do správného počtu, jednou jich bylo víc, jindy míň a nakonec se nahrnuli ke vchodu všichni najednou, neukázněně jako prostí civilisté, ani je nenapadlo dát přednost ženám a dětem, jako při jiných katastrofách. Musíme ovšem uvést, že ne všechny výstřely mířily do vzduchu, jeden z řidičů se odmítl připojit ke slepcům, ohrazoval se, že vidí výborně, a řešení toho sporu dalo o tři minuty později zapravdu ministerstvu zdravotnictví, kde říkali, že kdo je mrtvý, je i slepý. Četař vydal obvyklé rozkazy, Postupujte kupředu, nad vámi je schodiště se šesti stupni, šesti, rozumíte, až k němu přijdete, stoupejte opatrně, nechci pomyslet, co by stalo, kdyby tam někdo zakopl, zcela pochopitelně chyběla jedině rada, ať se chytí lana, protože kdyby ho použili, nikdy by dovnitř nedošli, Pozor, radil teď už klidný četař, protože v tu chvíli byli všichni za branou, napravo i nalevo jsou tři pokoje, v každém pokoji je čtyřicet lůžek, rodiny ať se nerozdělují, nezmatkujte, u dveří se spočítejte, požádejte ty, kteří tu už bydlí, aby vám pomohli, všechno bude v pořádku, ubytujte se, jenom klid, klid, jídlo přivezou později.

Nebylo by správné si myslet, že všichni slepci, a že jich bylo, půjdou jako ovce na porážku, zabečí sice smutněji než obvykle, ale takhle hlava na hlavě, ve směsi svých pachů, přece žili vždycky. Teď jedni pláčou, jiní vztekle pokřikují, další klejí, kdosi vykřikl strašlivou a marnou výhrůžku nejspíš na adresu vojáků, Jestli se mi někdy dostanete do rukou, vydloubu vám oči. Ti, kteří přišli ke schodům první, se potřebovali zastavit, bylo třeba špičkou ohmatat výšku a hloubku schodu, ovšem tlak zadních řad srazil dva nebo tři slepce k zemi, naštěstí to skončilo jen odřenou holení, četařova rada byla požehnáním. Část už vstoupila do haly, jenže srovnat dvě stě lidí, k tomu slepých a bez průvodce, není nic snadného, když už beztak svízelnou situaci ztěžuje skutečnost, že budova je už stará a neprakticky uspořádaná, nestačí, když četař, který se vyzná jen ve svém úřadu, řekne, Na každé straně jsou tři pokoje, člověk potřebuje vědět, jak to vypadá uvnitř, někde jsou dveře tak těsné, že připomínají úzké hrdlo lahve, některé chodby jsou stejně šílené jako jejich předchozí obyvatelé, není jasné, proč začínají právě tam, kde začínají, končí bůhví kde, a nikdo netuší, kam vlastně vedou. Přední voj slepců se pudově rozdělil na dva zástupy, a každý se vydal podél stěn svým směrem hledat vchodové dveře, což je metoda bezpochyby bezpečná, pokud v cestě nestojí nějaký nábytek. Noví obyvatelé se s trochou šikovnosti a trpělivosti dříve nebo později ubytují, nejprve se však musí rozhodnout bitva, která se rozhořela mezi prvními řadami levého zástupu a obyvateli křídla nakažených. Dalo se to čekat. Podle vyhlášky ministerstva zdravotnictví přece platí, že tohle křídlo zůstane vyhrazené pro nakažené, a i když lze s velkou pravděpodobností předpokládat, že nakonec oslepnou všichni, čistě logicky vzato nelze brát toho, který ještě vidí, jako odsouzeného ke slepotě. Člověk klidně sedí doma a doufá, že navzdory mnoha případům svědčícím o opaku to aspoň s ním dopadne dobře, a najednou se na něj hrne tlupa těch, ze kterých má největší strach. Nakažení se zpočátku domnívali, že nově příchozí jsou na tom stejně jako oni, jen je jich víc, ten omyl však netrval dlouho, vetřelci byli slepí, Sem nesmíte, tohle křídlo patří jenom nám, jděte na druhou stranu, křičeli strážci dveří. Někteří slepci se snažili obrátit a hledat jiný vchod, nalevo či napravo, na tom nezáleží, ale dav, který se bezustání hrnul dovnitř, je neústupně tlačil vpřed. Nakažení bránili dveře pěstmi a kopanci, slepci odpovídali, jak se dalo, protivníka neviděli, ale věděli, odkud rány přicházejí. Do haly se nevešly dvě stovky osob ani počet, který by se tomu blížil, proto netrvalo dlouho, a i poměrně široké dveře na vnější dvůr se úplně ucpaly, jako byste do nich zarazili zátku, nedalo se jít ani dovnitř ani ven, ti, kteří se mačkali uvnitř, se snažili bránit koleny i lokty před sousedy, kteří je dusili, všude se ozýval křik, slepé děti plakaly, slepé ženy omdlévaly a lidé vyděšení řevem vojáků, kteří nechápali, proč jsou ti idioti ještě venku, se tlačili dovnitř čím dál víc. Nejděsivější okamžik nastal, když ti, kteří byli uvnitř, mocně zabrali opačným směrem ve snaze zabránit těm venku, aby je umačkali. Představme si, že bychom byli na místě vojáků, kteří najednou vidí, jak se mnozí z těch, kteří už jednou byli uvnitř, valí ven, a hned je napadne to nejhorší, že se slepci obrátili proti nim a od toho je jen krůček k masakru, vzpomeňme na předchozí zkušenost. Naštěstí měl četař situaci opět pod kontrolou, jediným výstřelem do vzduchu si zjednal pozornost a zakřičel do tlampače, Klid, lidé na schodech trochu couvnou, udělejte místo, netlačte se, pomozte si navzájem. Ale to chtěl příliš, bitva uvnitř pokračovala, nicméně hala se přece jen postupně vyprazdňovala, když početnější skupina slepců prošla do pravého křídla, kde se jich ujali slepci, kterým nevadilo odvést je do třetího dosud prázdného pokoje a k zatím neobsazeným postelím ve druhém pokoji. Chvíli to vypadalo, že v bitvě zvítězí nakažení, ne že by byli silnější a víc viděli, ale protože slepci, kteří pochopili, že vstup na druhé straně není zatarasený, přerušili kontakt s nepřítelem, jak by to v kasárnách při přednášce o základech strategie a taktiky nazval velitel posádky. Radost obránců netrvala dlouho. Od dveří pravého křídla se neslo volání, že tam už nejsou žádná místa, všechny pokoje jsou plné, pár slepců dokonce vystrkali zpátky do haly, a to právě ve chvíli, když se uvolnila lidská zátka, jež zatarasila vchodové dveře, takže ti slepci, kteří zůstali venku, a bylo jich hodně, mohli postoupit a shromáždit se pod střechou, kde měli nadále žít chráněni před výhrůžkami vojáků. Důsledkem těchto dvou téměř současných přesunů se znovu rozhořela bitva u vstupu do levého křídla, další kopance, další nářky, a jako by to nestačilo, pár slepců, kteří při ústupu našli a rozrazili dveře na vnitřní dvůr, spustilo povyk, že tu jsou mrtvoly. Představte si to zděšení. Couvali, kam až se dalo, Mrtvoly, jsou tam mrtvoly, opakovali, jakoby další na řadě byli oni sami, halu ve vteřině ovládlo stejné, ba ještě horší šílenství, pak se lidská masa převalila náhlým a mohutným pohybem doleva a brala vše, co jí stálo v cestě, mnozí z nakažených mezitím přestali patřit mezi nakažené a další bezhlavě prchali před temným osudem, jejich obrana se rozpadla. Utíkali marně. Slepli jeden po druhém, oči jim zaléval odporný bělavý příliv, zaplavoval chodby, pokoje, veškerý prostor. V hale a na dvoře zatím kulhali opuštění slepci, jedny bolely kopance, jiné zhmožděniny, a jako obvykle tu převažovali starci, ženy a děti, bytosti úplně nebo částečně bezbranné, je zázrak, že to celé neskončilo mnoha dalšími mrtvými. Na zemi zůstalo několik bot, které se ztratily nohám, tašky, kufry, košíky, poslední majetek, který lidem zbyl, a teď o něj navždycky přišli, protože každý, kdo něco najde, prohlásí, že je to jeho.

Dveřmi ze dvora vstoupil starý muž s klípcem. Buď také ztratil zavazadlo, nebo si žádné nepřinesl. O mrtvá těla zakopl jako první, ale nevykřikl. Zůstal stát vedle a vyčkával, až zase nastane mír a ticho. Trvalo to celou hodinu. Teď je na čase najít si přístřeší. Kráčel s rozpaženýma rukama a hledal cestu. Našel dveře prvního pokoje pravého křídla, zevnitř uslyšel hlasy, a tak se zeptal, Měli byste tu pro mě postel.

P

říchod tak velkého počtu slepců však přinášel nejméně jednu výhodu. Ale vlastně dvě, ta první je řekněme psychologické povahy, protože žít v neustálé obavě z příchodu nových nájemníků je vpravdě úplně jiné než vědět, že je konečně plno a člověk může začít budovat a udržovat stálé a trvalé vztahy se sousedy, které už nenaruší vstupy a zásahy nově příchozích, není třeba opakovaně obnovovat komunikační kanály. Druhá výhoda je čistě praktická, přímočará a zásadní, civilní i vojenské instituce venku totiž konečně pochopily, že jedna věc je zásobovat potravinami dva či tři tucty lidí, kterých je tak málo, že zůstávají víceméně tolerantní a v podstatě jsou ochotni přizpůsobit se občasným výpadkům či zpožděním dodávek, ale nést náhle plnou odpovědnost za zásobování dvou set čtyřiceti lidských bytostí rozličného původu, zvyklostí i povahových rysů a temperamentu je něco docela jiného. Stalo se zvykem mluvit o dvou stech čtyřiceti lidech, ale dalším nejméně dvaceti slepcům se nepodařilo najít lůžko a spí na zemi. V každém případě se ukazuje, že nakrmit z porcí pro deset lidí třicet osob není totéž, jako rozdělit dvěma stům šedesáti lidem potraviny určené pro dvě stě čtyřicet. I když ten rozdíl skoro není znát. Faktem zůstává, že díky pocitu odpovědnosti či obavě z další vlny nepokojů, což je důvod, který nelze podcenit, změnily úřady přístup a začaly dodávat potraviny včas, pravidelně a ve správném množství. Po té v každém ohledu politováníhodné šarvátce, jíž jsme byli svědky, bylo jasné, že tak obrovské množství slepců se neubytuje hladce a bez ojedinělých sporů, stačí připomenout nešťastníky z křídla nakažených, jenž předtím viděli a teď nevidí, rozdělené páry a ztracené děti, nářek těch, které pošlapali a pokopali, některé dvakrát či třikrát, i těch, kteří marně hledají svůj drahocenný majetek, protože jen bezcitný člověk by si nevšiml útrap těch chudáků. Zpráva ohlašující oběd působila na všechny jako hojivý balzám. Při přebírání a rozdělování tak velkého množství jídla mezi tolik úst, bez organizace a autority schopné zavést potřebnou disciplínu vzniklo pár dalších nedorozumění, ale musíme uznat, že jakmile se prostory bývalého blázince ozývalo jen mlaskání dvou set šedesáti úst, nálada se výrazně změnila k lepšímu. Nehledejme zatím odpověď na otázku, kdo to všechno uklidí, tlampač až odpoledne zopakuje pravidla dobrého chování, na jejichž dodržování mají všichni zájem, a teprve pak se ukáže, do jaké míry je budou ctít i nově příchozí. Není nepodstatné, že i obyvatelé druhého pokoje v pravém křídle se konečně rozhodli pohřbít své mrtvé, konečně se zbavíme toho smradu, zápach živých lidí je sice taky dotěrný, ale na ten si zvykneme snáz.

V prvním pokoji, snad protože byl obydlen nejdřív a obyvatelé měli nejvíc času zvyknout si na slepotu, neležel pouhou čtvrt hodinu po obědě na zemi jediný špinavý papír, zapomenutý talíř či kapající várnice. Lidé všechno posbírali, menší předměty nastrkali do větších, špinavější do méně špinavých, jako by to předepsala nějaká promyšlená hygienická směrnice, zohledňující požadavek na účinný sběr odpadu a zbytků, i úsporně vynaložené úsilí na takovou práci. Mentalita, která nedovolí jednat jinak, není důsledkem náhody nebo samovolného vývoje. Rozhodující výchovnou roli tu má zřejmě ta slepá žena ze zadní části pokoje, manželka toho oftalmologa, která neúnavně opakuje, Když už nemůžeme žít jako normální lidé, musíme se aspoň snažit, abychom nežili jako zvířata, a to tak často, že ostatní přijali v podstatě jednoduchá a prostá slova za maximu, zákon, doktrínu, životní pravidlo. A stav mysli vstřícný k potřebám a okolnostem zřejmě, byť okrajově přispěl k tomu, že stejně shovívavě přijali starého muže s černým klípcem, když stanul ve dveřích a zeptal se, Měli byste tu pro mě postel. Šťastnou náhodou, v níž zjevně byla předzvěst budoucích událostí, tu zbyla jedna jediná postel, která z neznámého důvodu odolala invazi, předtím v ní trpěl nepopsatelnými bolestmi zloděj aut a možná ji ještě obklopovala aura utrpení a odrazovala ostatní. Osud skrývá mnohá tajemství, z nichž jen málo bude objasněno, vždyť tohle vůbec nebyla první náhoda, povšimněme si třeba, že se v tomhle pokoji sešli všichni pacienti, kteří navštívili ordinaci očního lékaře v ten samý den, kdy se tam objevil první slepec, a všichni se tenkrát domnívali, že z toho nic nebude. Potichoučku jako obvykle, aby nikdo neobjevil její tajemství, pošeptala lékařova žena manželovi, Nejspíš další z tvých bývalých pacientů, muž v letech, má bílé vlasy, pleš a přes oko černou pásku, pamatuju se, že jsi o někom takovém mluvil, Přes které oko, Přes levé, To je určitě on. Lékař vstoupil do uličky a mírně zvýšeným hlasem řekl, Rád bych se dotkl člověka, který se k nám právě připojil, prosím, aby šel mým směrem, a já mu půjdu naproti. Srazili se na půli cesty, dotkli se prsty podobni dvěma mravencům, kteří se musí poznat doteky tykadel, ale lékař pak ještě požádal o svolení a spěšně ohmatal starcův obličej, klípec našel rychle, Určitě jste ten poslední, kdo tu ještě chyběl, pacient s černým klípcem přes oko, vykřikl, Co to má znamenat, kdo jste, zeptal se starý muž, Jsem, tedy byl jsem oční lékař, vzpomínáte, domlouvali jsme se, kdy vám odoperuji šedý zákal, Jak jste mě poznal, Hlavně po hlase, hlas je okem toho, jenž nevidí, Hlas, jistě, taky poznávám váš hlas, kdo by to byl řekl, pane doktore, teď mě už operovat nemusíte, Pokud na tohle existuje lék, potřebujeme ho oba, Vzpomínám si, jak jste mi řekl, že po operaci nepoznám svět kolem sebe, tak vidíte, jakou jste měl pravdu. Kdy jste oslepl, Včera v noci, A to vás přivezli tak rychle, Tam venku vládne takový strach, že brzy začnou zabíjet lidi, každého, kdo oslepne, Tady jich už deset zlikvidovali, řekl mužský hlas, Byl jsem u nich, odpověděl klidně starý muž s černým klípcem, Ti patřili do druhého pokoje, svoje jsme okamžitě pohřbili, dodal stejný hlas, jako by podával hlášení. Přiblížila se k nim dívka v tmavých brýlích, Pamatujete si na mě, nosila jsem tmavé brýle, Dobře si vzpomínám, i navzdory zákalu jsem si všiml, že jste moc hezká, dívka se usmála, Děkuju, řekla a vrátila se na své místo. Když tam došla, dodala, Ten kluk je tady taky, Chci mámu, ozval se chlapcův hlas vyčerpaný vleklým a zbytečným pláčem. Já jsem oslepl jako první, řekl první slepec, a je tu i moje žena, A já jsem sestra z očního, řekla zdravotní sestra. Lékařova žena prohlásila, Už zbývám jen já, a představila se. Starý muž pak jakoby na oplátku za takové uvítání oznámil, Mám rádio, Rádio, zvolala dívka v tmavých brýlích a zatleskala, hudba, výborně, Ano, ale je to jen malý přijímač na baterky, a baterky nevydrží věčně, připomněl stařec, Chcete říct, že tady zůstaneme na věky, řekl první slepec, Na věky ne, věčnost je vždycky moc dlouhá, Můžeme poslouchat zprávy, a trošičku hudby, naléhala dívka v tmavých brýlích, Ne všichni mají rádi stejnou hudbu, zato určitě všechny zajímá, co se děje venku, raději budeme rádio šetřit, Taky si myslím, řekl starý muž s černým klípcem, vytáhl z kapsy kabátu malý přijímač a zapnul ho. Začal ladit stanice, ale nepříliš jistá ruka každou chvíli minula správné nastavení vlnové délky a zpočátku bylo slyšet jen přerušované zvuky, úryvky hudby a slov, nakonec ruka zjistěla a bylo možno rozeznat melodii, Chviličku to nechte, žadonila dívka v tmavých brýlích, teď začali rozumět i slovům, To nejsou zprávy, řekla lékařova žena, pak dodala, kolik může být hodin, ale vzápětí si uvědomila, že jí nikdo nedokáže odpovědět. Ručička ladění se pohybovala a z malé bedýnky se linuly zvuky, pak se ručička zastavila, hrála hudba, ta píseň byla úplně obyčejná, ale slepci pomalu přistupovali blíž, nestrkali do sebe, zastavovali se, jakmile před sebou ucítili přítomnost někoho dalšího, zůstali stát, poslouchali a upírali doširoka otevřené oči ke zpívajícímu hlasu, někteří plakali tak, jak dokážou plakat snad jen slepci, slzy jim vytékaly z očí bezděčně jako voda z pramene. Píseň skončila a hlasatelův hlas řekl, Pozor, třetí signál oznámí čtyři hodiny. Jedna slepá žena se smíchem poznamenala, Odpoledne nebo ráno, ale ten smích jako by bolel. Lékařova žena si potajmu nařídila a natáhla hodinky na čtyři odpoledne, i když hodinkám je to jedno, mají číslice od jedničky do dvanáctky, to ostatní je lidský výmysl. Co to bylo za zvuk, zeptala se dívka v tmavých brýlích, jako by si někdo…, To já, slyšela jsem, jak v rádiu hlásí čtyři hodiny, a úplně automaticky jsem si natáhla hodinky, to přeci občas děláme všichni, skočila jí do řeči lékařova žena. Pak ji napadlo, že neměla tolik riskovat, stačilo podívat se na hodinky některého ze slepců, kteří dnes přišli, něčí hodinky určitě šly. A všimla si, že například hodinky starého muže ukazují přesný čas. Lékař požádal, Povězte nám, jak to vypadá venku. Starý muž s černým klípcem odpověděl, No jistě, ale raději bych se posadil, nevydržím stát. Slepci se usadili, jak nejlépe dokázali, tři až čtyři na jedné posteli, ztišili se a starý muž s černým klípcem jim vyprávěl všechno, co věděl a co viděl na vlastní oči, dokud mu sloužily, i co se doslechl během těch několika málo dní, které uplynuly mezi začátkem epidemie a okamžikem, kdy oslepl.

Říká se, a snad je to i pravda, že během prvních čtyřiadvaceti hodin se objevily stovky totožných případů, stejné příznaky, nemoc propukla nenadále, bez viditelných vad, oslňující bílo v zorném poli, kterému nepředcházely, ani je neprovázely žádné bolesti. Druhý den už prý bylo nových případů méně, desítky místo stovek, takže vláda si pospíšila s prohlášením, že podle nejstřízlivějších odhadů bude mít situaci brzy pod kontrolou. Až na pár ojedinělých poznámek, které nelze vypustit, nebudeme od tohoto okamžiku sledovat starcovo vyprávění doslova, ale nahradíme ho upraveným záznamem ústní výpovědi a budeme volit přesné a vhodné výrazy, abychom informaci co nejvíc zhodnotili. Tuto změnu jsme předem neplánovali, ale projev našeho zpravodaje je natolik formální a strojený, že to poněkud snižuje hodnotu ač neúplného, přece jen důležitého zpravodajství, bez něhož bychom neměli šanci dozvědět se o všech těch mimořádných událostech, které se odehrávají ve světě kolem nás, ačkoliv je známo, že přesné a vhodné výrazy mohou popisu jakékoliv události jedině prospět. Ale zpátky k věci, vláda vyloučila původní hypotézu, že zemi zachvátila dosud nevídaná epidemie vyvolaná zatím neznámou škodlivou látkou, jejíž nástup je okamžitý, bez příznaků a inkubační doby, a není znám ani zdroj nákazy. Nové vědecké stanovisko a jeho následný úřední výklad předpokládaly, že se jedná o náhodnou, nešťastnou, ale přechodnou a dosud také nevídanou shodu okolností, přičemž vláda ve svém sdělení zdůraznila, že dostupná data zcela jasně svědčí blížícím se obratu ve vývoji, kdy epidemie začne pozvolna ustupovat. Televizní hlasatel si dovolil trefnou metaforu, když epidemii, či co to vlastně je, přirovnal k šípu vystřelenému do výšky, který se v nejvyšším bodě na okamžik jakoby zastaví a vzápětí začne opisovat křivku nevyhnutelného pádu, který, dá-li Bůh, a tímto zvoláním se hlasatel vrátil k triviální lidské promluvě i k epidemii v pravém slova smyslu, urychlí gravitace a ta strašlivá noční můra, která nás všechny trápí, skončí. Stejná slova se opakovaně objevovala v různých sdělovacích prostředcích a pokaždé je zakončilo procítěné přání, ať se nešťastným slepcům rychle vrátí ztracený zrak, po němž následoval příslib solidarity jménem celé společnosti, jejích veřejných soukromých složek. Prostí lidé kdysi dávno shrnuli podobné argumenty a obrazná vyjádření do střízlivě optimistického úsloví, že Nic netrvá věčně, což znamená, Podobně jako nemůže věčně trvat žádné štěstí, neexistuje ani věčné neštěstí, a zásada, jíž se řídili ti, kterým čas dopřál poučit se z životních vrcholů a pádů, má ve světě slepých následující výklad, Včera jsme viděli, dnes nevidíme a budeme vidět zase zítra, s lehce tázavou intonací na poslední třetině, jakoby obezřetnost v posledním okamžiku zavelela ochutit nadějný závěr špetkou pochybnosti.

Bohužel se brzy ukázalo, jak prchavé to byly naděje a očekávání vlády, i předpovědi vědeckých kruhů šly zakrátko ke dnu. Slepota se rozlévala, ne jako náhlý příliv, který smete vše, co mu přijde do cesty, ale jako nenápadný tok tisíců divokých říček, které nejprve postupně vyvěrají ze země a pak ji najednou celou zaplaví. Tváří v tvář vyděšené společnosti ztrácely státní orgány kontrolu nad situací a narychlo svolávaly lékařská koncilia složená převážně z oftalmologů a neurologů. Kongres, kterého se někteří dožadovali, se neuskutečnil, protože jeho organizace by zabrala příliš času, ale vyvažovala ho četná kolokvia, semináře, kulaté stoly, některé s přístupem veřejnosti, jiné za zavřenými dveřmi. Všechny debaty měly jedno společné, ukázaly se jako naprosto zbytečné, a pár účastníků osleplo přímo uprostřed některých zasedání, když přednášející zničehonic vykřikl Jsem slepý, jsem slepý. Téměř všechny noviny a rozhlasové a televizní stanice se těmito iniciativami přestaly zabývat, výjimku představoval diskrétní a každopádně chvályhodný přístup jistých sdělovacích prostředků, které žijí z nejrůznějších senzací, z cizích radostí a strastí, a nebyly tudíž ochotny nechat se připravit o žádnou příležitost, kdy mohly v přímém přenosu a s patřičným důrazem na dramatičnost takové situace odvysílat náhlé oslepnutí třeba univerzitního profesora očního lékařství.

Důkaz o postupném poklesu celospolečenské morálky přinesla sama vláda svým strategickým plánem, který změnila dvakrát během šesti dnů. Nejprve uvěřila, že lze omezit neblahé důsledky, když nechá slepce a nakažené uzavřít ve vymezených prostorech, třeba jako v tomto ústavu. Nezadržitelný nárůst nových případů slepoty vedl některé členy vlády, kteří se obávali, že vládní opatření nestačí rostoucí poptávce a to přinese těžké politické ztráty, na myšlenku, že za slepce budou odpovídat jejich rodiny, musí je zadržet doma a nedovolit jim, aby vycházeli na ulici, kde komplikovali beztak obtížnou dopravní situaci a děsili osoby, které ještě vidí vlastníma očima a bez ohledu na víceméně uklidňující prohlášení věří, že chorobná bělozrakost se přenáší očním kontaktem jako uhranutí. Vlastně ani není opodstatněné čekat, že bude jinak reagovat člověk, který je ponořen do vlastních smutných, neutrálních či, je-li jich schopen, veselých myšlenek a najednou vidí, jak se mění výraz člověka kráčejícího proti němu, vidí tu nevýslovnou hrůzu a vzápětí slyší výkřik, Jsem slepý, jsem slepý. Tohle žádné nervy nevydrží. Nejhorší bylo, že především méně početné rodiny se brzy staly rodinami slepců a nezbyl nikdo, kdo by je vedl a hlídal a chránil před nimi sousedy, kteří vidí dobře. Ti slepci, přestože bývali dobrými otci, matkami či dětmi, se navíc zjevně nemohli starat o sebe navzájem, jinak by skončili jako ti slepci na obraze, kteří kráčejí spolu a spolu i padnou a umírají.

V téhle situaci nezbylo vládě nic jiného, než rychle ustoupit a slevit z kritérií pro výběr vhodných míst a objektů, takže se pak ve spěchu a bez přípravy zaplňovaly opuštěné továrny, odsvěcené chrámy, sportovní haly a prázdné sklady, Před dvěma dny se začalo mluvit o budování stanových táborů, dodal starý muž s černým klípcem. Některé charitativní organizace zpočátku nabízely dobrovolníky, kteří se měli o slepce starat, stlát postele, umývat záchody, prát prádlo, chystat jídlo a vůbec zajišťovat minimální péči, bez níž se život rychle stává nesnesitelným dokonce i pro ty, kteří vidí. Chudáci dobrovolníci sice téměř okamžitě oslepli, ale jejich krásné gesto vstoupilo do historie. Je někdo z nich mezi vámi, zeptal se starý muž s klípcem, Ne, odpověděla lékařova žena, nikdo, Možná to byla fáma, A co město, co doprava, zajímal se první slepec, když si vzpomněl na vlastní auto a na taxikáře, který jej vezl k lékaři a kterého pomáhal pohřbít, Dopravu ovládl chaos, odpověděl starý muž, chaos a nehody, dodal. Když uprostřed jízdy oslepl první řidič autobusu, a způsobil nehodu, při níž bylo pár zraněných i mrtvých, nevěnoval tomu nikdo příliš velkou pozornost ze stejného důvodu, protože se nestalo nic mimořádného, ředitel oddělení pro styk s veřejností jménem dopravního podniku oznámil, že neštěstí způsobila lidská chyba, což samozřejmě je politováníhodné, ale současně stejně nepředvídatelné jako to, že zemře na infarkt člověk, který nikdy neměl nemocné srdce. Naši zaměstnanci i mechanické a elektrické vybavení vozidel procházejí kontrolami, které jsou mimořádně přísné, vysvětloval ředitel, a fakt, že do dnešního dne se vozy naší společnosti podílely na celkovém počtu nehod velmi nízkým procentem, to z hlediska zjevné a přímé příčiny a následku jasně dosvědčuje. Jeho mnohoslovné vysvětlení otiskly i noviny, ale lidé měli jiné starosti než se trápit s obyčejnou nehodou autobusu, protože se nestalo koneckonců nic horšího, než kdyby autobusu prostě přestaly fungovat brzdy. Brzdy skutečně zapříčinily nehodu, k níž došlo o dva dny později, ale svět je už zařízený tak, že pravda se musí mnohokrát převléknout za lež, aby nakonec došla sluchu, takže se povídalo, že nehodu zavinil řidič, který oslepl. Nebylo síly, která by přesvědčila veřejnost, že ve skutečnosti se událost seběhla jinak a důsledek na sebe nenechal dlouho čekat, lidé okamžitě přestali jezdit autobusem, prý raději sami oslepnou, než aby je zabil nějaký slepý řidič. To byla i příčina nehody autobusu bez cestujících, k níž vzápětí došlo a která poskytla záminku k všeobecnému lidovému mudrování, Vidíš, a to se klidně mohlo stát i mně. Ti, kdo to říkali, ani netušili, jakou mají pravdu. Letadlo, v němž oslepli současně oba piloti, se při přistání rozlomilo, začalo hořet a nikdo z cestujících ani členů posádky nehodu nepřežil, přestože podle záznamů z černé skříňky, která jediná nehodu přečkala, byl stroj v perfektním technickém stavu. Tragédie takových rozměrů byla něco jiného než nehoda obyčejného autobusu a i ti poslední ztratili veškeré iluze, od té doby už nikde nebylo slyšet hluk motoru a nikde se nerozjelo žádné kolo, velké ani malé, rychlé ani pomalé. Všichni, kteří si dříve stěžovali na rostoucí komplikace v dopravě, na zmatené občany kličkující mezi stojícími i jedoucími auty, kteří dříve museli tisíckrát objet blok, než konečně našli místo k zaparkování, ti všichni se proměnili v chodce a poté, co přišli o svůj osobní důvod ke stížnostem, začali svorně nadávat na totéž, ačkoliv by teď měli být spokojeni, a nikdo se už neodvážil popojet autem ani kousíček a osobní i nákladní vozy, motorky i nenápadná kola byla náhodně roztroušena po celém městě, tam, kde je majitel opustil v momentě, kdy strach začal být silnější než vztah k majetku. Groteskním symbolem toho všeho se stal jeřáb, kterému na háku visel automobil napůl zdvižený ze země za přední nápravu, řidič jeřábu nejspíš oslepl dřív než řidič auta. Situace byla celkově špatná, ale pro slepce znamenala katastrofu, jelikož lidově řečeno nevěděli, kam lezou, a netušili, do čeho šlapou. Člověk je litoval, když viděl, jak vrážejí do opuštěných vozů a občas některý upadne a rozpláče se, nohy samá modřina, Pomůže mi někdo vstát, ale ti, které zoufalství zatvrdilo, pokud už takoví nebyli od přírody, kleli a odháněli milosrdnou ruku, která jim přispěchala na pomoc, Táhněte, i na vás jednou dojde. Soucitní lidé se lekli, utekli a ztráceli se v husté bílé mlze, protože si najednou uvědomili, jakému nebezpečí se kvůli své dobrotě vystavili, a o pár metrů dál možná oslepli.

Takhle to vypadá venku, uzavřel své vyprávění starý muž s černým klípcem, a určitě to není všechno, protože vám říkám jen to, co jsem viděl na vlastní oči, tady se odmlčel a po krátkém zaváhání se opravil, vlastně ne na obě, protože jsem měl jen jedno, a teď už nemám ani to, tedy oko mám, ale je mi k ničemu, Nikdy jsem se vás nezeptal, proč nosíte klípec a ne skleněné oko, A k čemu by mi bylo, že jsem tak smělý, opáčil starý muž, Dělá se to, lépe to vypadá a navíc je to mnohem hygieničtější, oko se vyndá, umyje a zase nasadí jako umělý chrup, Ano, ale řekněte mi, co by se stalo teď, kdyby všichni, kteří oslepli, ztratili, myslím skutečně ztratili, obě oči, k čemu by jim teď byly dvě oči ze skla, Vlastně k ničemu, K čemu je hezký vzhled, když nejspíš nakonec všichni oslepneme, a co se hygieny týče, řekněte, pane doktore, jak tady můžeme dodržovat hygienu. Možná že teprve ve světě slepých se věci ukazují takové, jakými skutečně jsou, řekl doktor, A co lidi, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Lidi taky, protože se na ně nikdo nedívá, Něco mě napadlo, řekl starý muž s černým klípcem, zahrajeme si takovou hru, ať nám čas líp ubíhá, Jak můžeme něco hrát, když na to nevidíme, zeptala se žena prvního slepce, Vlastně to nebude hra, jen každý z nás přesně popíše, co viděl těsně před tím, než oslepl, Mohlo to být něco nevhodného, upozornil kdosi, Kdo nechce, ten hrát nemusí, ale nemá smysl si vymýšlet. Dejte nám příklad, řekl lékař, Dobře, pane doktore, odpověděl starý muž s černým klípcem, oslepl jsem, když jsem si prohlížel svoje slepé oko, Co tím chcete říct, Nic zvláštního, měl jsem dojem, že se mi prázdná jamka zanítila, a sundal jsem klípec, abych zjistil, jak to je, a právě tehdy jsem oslepl, To zní jako podobenství, pronesl neznámý hlas, oko, které odmítá uznat vlastní neexistenci, Já, řekl lékař, jsem zrovna doma hledal v odborných lékařských knihách vysvětlení toho, co se teď děje, a poslední, co jsem viděl, byly moje ruce na knize, Můj poslední pohled je docela jiný, řekla lékařova žena, viděla jsem vnitřek sanitky, když jsem pomáhala manželovi nastoupit, Vy můj příběh už znáte, pane doktore, řekl první slepec, stál jsem na semaforu a svítila červená, lidé přecházeli z jedné strany silnice na druhou a v té chvíli jsem oslepl, pak mě ten, který včera zemřel, odvezl domů, samozřejmě jsem neviděl, jak vypadá. Já, řekla manželka prvního slepce, jsem jako poslední viděla kapesník, byla jsem doma, plakala jsem, zvedla jsem kapesník k očím a v tu chvíli jsem oslepla, A já, ozvala se zdravotní sestra, jsem zrovna vstoupila do výtahu, natáhla ruku, abych zmáčkla tlačítko, a najednou jsem přestala vidět, představte si tu hrůzu, sama, zavřená, vůbec jsem nevěděla, jestli mám jet nahoru nebo dolů, nemohla jsem najít knoflík, kterým se otevírají dveře, V mém případě to bylo jednodušší, prohlásil pomocný lékárník, slyšel jsem, že někteří lidé oslepli, a napadlo mě, jaké by to bylo, kdybych oslepl také, zavřel jsem oči, abych to zkusil, a když jsem je otevřel, byl jsem slepý, Další podobenství, řekl ten neznámý hlas, chceš-li být slepý, budeš. Mlčeli. Ostatní slepci se vrátili ke svým lůžkům, což vůbec nebylo snadné, protože uměli odpočítat svou postel od kraje řady, od jedničky nahoru nebo od dvacítky dolů, jedině tak měli jistotu, že dojdou, kam chtějí. Když monotónní mumlavé odpočítávání podobné náboženské litanii utichlo, vyprávěla svůj příběh dívka v tmavých brýlích, Byla jsem v hotelovém pokoji a na mně ležel muž, odmlčela se, styděla se říct, co dělala, když uviděla všude bílo, ale starý muž s černým klípcem se zeptal, A vtom jste uviděla všude bílo, Ano, odpověděla, Možná je vaše slepota jiná než ta naše, řekl starý muž. Zbývala pokojská, Stlala jsem postel, na které předtím někdo oslepl, vzala jsem bílé prostěradlo, rozprostřela ho a založila v rozích, jak se to tak dělává, a když jsem ho rukama uhlazovala, oslepla jsem, vzpomínám si, jak jsem po něm pomaličku přejížděla dlaněmi, po prostěradle, ne po přikrývce, dodala, jako by to na tom obzvlášť záleželo. Už všichni pověděli svůj příběh z doby, kdy viděli, zeptal se starý muž s černým klípcem, Jestli už nezbývá nikdo další, povím vám ten svůj, pronesl neznámý hlas, 1 kdyby zbýval, může mluvit po vás, povídejte, To poslední, co jsem viděl já, byl obraz, Obraz, zopakoval starý muž s černým klípcem, kde, V muzeu, na obraze bylo pole, havrani a cypřiše a slunce, které vypadalo jakoby složené z kousíčků jiných sluncí, Řekl bych, že to namaloval nějaký Holanďan, Možná, ale ještě tam byl pes, topil se, chudák, byl už napůl pod vodou, To je určitě obraz od jednoho Španěla, před ním nikdo takového psa nenamaloval a po něm si už netroufl, Snad, a byl tam taky vůz sena tažený koňmi, právě přejížděli potok, Stál na levém břehu dům, Ano, Tak to je od jednoho Angličana, Možné to je, ale moc tomu nevěřím, protože tam byla i žena s dítětem v náručí, Ženy s dětmi v náručí se na obrazech objevují velice často, Máte pravdu, všiml jsem si, Jenom nechápu, jak mohou být na jediném obraze tak odlišné motivy od tak různorodých malířů, Také tam byli nějací muži, kteří jedli, Dějiny umění znají tolik obědů, hostin a večeří, že z popisu nelze určit, o koho jde, Bylo jich třináct, Pak je to ovšem snadné, pokračujte, Ještě tam byla nahá žena se zlatými vlasy, stála v mušli a vznášela se na mořské hladině, kolem sebe měla spoustu květin, Jasný Ital, Zuřící bitva, To je totéž jako žena s dítětem v náručí a hostina, nevíme dost, abychom určili, kdo to namaloval, Mrtví a zranění, Přirozeně, všechny děti dříve nebo později zemřou a vojáci taky, A vyděšený kůň, oči mu hrůzou vylézaly z důlků, Pořád nic, koně takhle vypadají často, jaké další obrazy tam byly, To jsem už nezjistil, oslepl jsem, právě když jsem se díval na toho koně. Strach oslepuje, řekla dívka v tmavých brýlích, To jste řekla přesně, byli jsme slepí už ve chvíli, kdy jsme oslepli, slepí strachy, a ze strachu slepí i zůstaneme, Kdo to říká, zeptal se lékař, Slepec, odpověděl hlas, prostě slepec, tady jsou jen samí slepci. Starý muž s černým klípcem se zeptal, Kolik slepců je třeba ke slepotě. Nikdo mu neuměl odpovědět. Dívka v tmavých brýlích ho požádala, aby zapnul rádio, třeba budou vysílat zprávy. Zprávy byly na programu později, tak si poslechli trochu hudby. V jednu chvíli se ve dveřích pokoje objevilo pár dalších slepců a jeden z nich řekl, Škoda, že jsem nevzal kytaru. Zprávy nebyly povzbudivé, proslýchalo se, má vzniknout vláda národní jednoty a záchrany.

Zpočátku, kdy se slepci ještě dali spočítat na prstech jedné ruky, kdy stačila dvě tři slova, a zcela neznámí lidé se sblížili a po dalších třech čtyřech si vzájemně odpustili občas i hodně velké hříchy, možná ne hned, ale při troše trpělivosti určitě za pár dní, ukazovalo se, jak trapná příkoří musejí ti nešťastníci snášet pokaždé, když se jejich těla neodbytně dožadují úlevy obvykle nazývané tělesná potřeba. Ale navzdory tomu, že, jak každý ví, je dobré vychování nesmírně vzácné a i ty nejmírnější a nejskromnější povahy mají svá slabá místa, musíme uznat, že první slepci, které sem přivezli, dokázali více či méně vědomě nést výsostně eschatologický kříž člověčenství s důstojností. Jenže teď se zaplnilo všech dvě stě čtyřicet lůžek, nepočítaje slepce, kteří spali na zemi, takže ani nejplodnější tvůrčí fantazie kypící metaforami, přirovnáními a obrazností nedokáže náležitě popsat ten obrovský bordel, který tu byl. A to nejen na záchodech, které se brzy proměnily v natolik zapáchající brlohy, že podobně určitě vypadají stoky pekelné, kam klesají odsouzené duše, ale i na chodbách a dalších místech, jež nedostatek ohleduplnosti jedněch a náhlá potřeba druhých zakrátko proměnily ve zprvu příležitostné, ale postupně docela běžné latríny. Ti, kteří nedošli dál a buď z lhostejnosti či z nutnosti ulevili tělu, si říkali, Vždyť na tom nezáleží, když mě nikdo nevidí. Když už nebylo možné dojít až k toaletám, začali slepci konat tělesné potřeby na dvoře. Lidé od přírody nebo v důsledku výchovy citlivější povahy trávili celý boží den někde v ústraní a snažili se vydržet až do noci, přičemž za noc se pokládal čas, kdy převážná většina spala, rukama si svírali břicho a opatrnými krůčky se snažili dojít k nějakému kousíčku čisté země, pokud ve vrstvách tisíckrát rozšlapaných výkalů nějaká zbyla, a riskovali přitom, že zabloudí v nekonečném prostoru dvora, kde za jediné orientační body sloužilo těch pár stromů, jejichž kmeny dokázaly odolat průzkumnické posedlosti původních obyvatel blázince, a pár nízkých, už téměř zarovnaných hromad hlíny, které jen spoře zakrývaly mrtvá těla. Jako budík nastavený na stejnou dobu se pravidelně každý den k večeru ozval hlas z tlampače a opakoval známá pravidla a zákazy, vytrvale vyzdvihoval výhody spojené s používání čisticích prostředků a připomínal, že chybějící položky lze objednat telefonem, kterým je vybaven každý pokoj, přitom tady by potřebovali spíš pořádnou hadici, aby mocným proudem vody spláchla všechny ty sračky, tady by se hodilo pár instalatérů, kteří by opravili a zprovoznili splachování, voda, hodně vody, aby odnesla do kanalizace to, co do ní patří, a nakonec oči, pár obyčejných očí, ruka, která by nás dokázala vést a směrovat, hlas, který by říkal, Tudy. Jestli těm slepcům nepomůžeme, brzy se z nich stanou zvířata, a co hůř, slepá zvířata. To neřekl neznámý, který mluvil o obrazech a podobách světa, ale lékařova žena, možná použila jiná slova, když si uprostřed noci povídala s manželem, tiskli se k sobě, hlavy schované pod jednou dekou, Musíme s tou hrůzou něco udělat, už to nevydržím, nedokážu dál předstírat, že nevidím, Uvědom si, co tím způsobíš, nejspíš si pak z tebe udělají služku, poskoka, budeš se muset starat o všechny a o všechno, budou požadovat, abys je krmila, umývala, ukládala do postele a ráno budila, abys je dovedla semhle a tamhle, abys jim čistila nos a otírala slzy, budou tě volat, když budeš spát, nadávat ti, když se opozdíš, Ty si myslíš, že se dokážu dál dívat na ty zoufalce, dennodenně je mít před očima a nehnout pro ně prstem, Už teď děláš hodně, Co dělám, starám se hlavně, aby si nikdo nevšiml, že vidím, Za to, že vidíš, tě někteří budou nenávidět, nevěř, že slepota z nás udělala lepší lidi, Ale ani ne horší, Máme k tomu nakročeno, jen se podívej, jak to vypadá, když přinesou jídlo, No právě, člověk, který vidí, by mohl rozdělovat potraviny mezi ostatní, hlídat, aby všichni dostali stejné a přesné porce, utichly by stížnosti a ty věčné hádky, které mě přivádějí k šílenství, neumíš si představit, jaké to je, dívat se, když se perou dva slepci, Rvačky odjakživa byly jistým druhem slepoty, Tohle je něco jiného, Dělej, jak uznáš za vhodné, ale nezapomeň, že jsme jen slepí, nic víc než slepí, neomluvitelně a nelítostně slepí, tady není místo pro laskavý a malebný svět nevidomých lidí, tohle je drsné, kruté a nemilosrdné království slepců, Kdybys viděl, na co se musím dívat já, taky bys chtěl být slepý, To ti věřím, ale já už slepý jsem, Promiň, miláčku, ale kdybys věděl, Ale já to vím, vím, celý život jsem se díval lidem do očí, kde by snad mohla sídlit duše, a když přijdeme o oči, Zítra všem oznámím, že vidím, Jen abys toho později nelitovala, Zítra jim to řeknu, a po odmlce dodala, Pokud nakonec neoslepnu jako oni.

Zatím ještě ne. Když se jako obvykle probudila časně ráno, viděla stejně jasně jako dřív. Všichni slepci v pokoji spali. Přemýšlela, jak jim to sdělí, má všechny svolat a pak tu novinu oznámit, nebo to má udělat obyčejněji, neokázaleji, mohla by říct, Představte si, koho by napadlo, že si mezi tolika slepými uchovám zrak, jakoby tomu nepřikládala velký význam, nebo snad bude vhodnější předstírat, že byla slepá a najednou se jí zrak vrátil, třeba by jim dodala naději, říkali by, Když prohlédla ona, třeba uvidíme i my, ale stejně tak by mohli říct, V tom případě odejdi, běž pryč, odpověděla by, že bez manžela odejít nemůže, a protože vojáci žádného slepce z izolace nepustí, museli by ji tu nechat. Někteří slepci se převalovali na postelích a vypouštěli plyny jako každé ráno, ale vzduch tím víc nezasmrádl, atmosféra už pravděpodobně byla nasycená. Naplňoval ji hnilobný zápach, který sem ve vlnách přicházel od latrín a vyvolával nutkání na zvracení, ale i směs výparů dvou set padesáti těl lidí naložených ve vlastním potu, kteří se nemohli ani neměli jak umýt, kteří se oblékali do každým dnem špinavějších šatů a občas se vyprázdnili i do vlastní postele. Na mýdlo, mycí a čisticí prostředky zapomněli, nejsou k ničemu, když spousta sprch je ucpaných nebo bez napojení na kanalizaci, když z trubek teče špinavá voda, z umýváren se rozlévá po dlaždicích na chodbách a vsakuje se do spár. Je to šílený nápad, uvažovala lékařova žena, i kdyby nechtěli, abych jim sloužila, což je velmi nepravděpodobné, nedá mi to a začnu čistit a umývat, dokud budu mít sílu, i když tady na to stejně jeden člověk nestačí. Ještě před chvílí zdánlivě nezdolná odvaha se začínala hroutit a drolit tváří v tvář odporné skutečnosti, která jí dráždila nos a útočila na oči, právě když nastal čas přejít od slov k činům. Jsem zbabělá, zoufala si potichu, raději bych měla být slepá, pak by mě misionářský komplex netrápil.

Tři slepci, mezi nimiž byl i pomocný lékárník, vstali a odešli do haly čekat na příděl potravin pro první pokoj. Nelze napsat, že krabice se rozdělovaly od oka, když právě oči tu chyběly, naopak bylo k politování sledovat, jak se ti méně důvěřiví hned zajímali, kolik si odnášejí druzí, jakmile se někdo přepočítal a začal s dělením od začátku, a pokaždé to skončilo hádkou, občas i nějakým šťouchancem a kopancem, pochopitelně naslepo. V pokoji už byli všichni vzhůru a čekali, až dostanou svou porci, protože zkušenost je naučila rozdělovat potraviny poměrně pohodlným způsobem, nejprve odnesli všechno jídlo úplně dozadu, mezi postele lékaře, jeho ženy, dívky v tmavých brýlích a chlapce, který volal maminku, pro příděly pak chodili po dvojicích počínaje těmi, kteří spali na postelích nejblíž ke dveřím, jednička vpravo s jedničkou vlevo, pak dvojka vpravo a dvojka vlevo, sice to trvalo déle, ale nehádali se a neodstrkovali a ten klidný průběh za nějaké to zdržení stál. Ti, kteří měli jídlo nejdřív na dosah ruky, přišli na řadu poslední, samozřejmě kromě šilhavého chlapce, který pokaždé snědl svůj příděl dřív, než se dostala na řadu dívka v tmavých brýlích, takže část její porce pravidelně končila v chlapcově břiše. Všichni slepci se otáčeli po dveřích a čekali, až uslyší přicházet své spolubydlící, nezaměnitelně nejisté kročeje lidí vlekoucích náklad, jenže to, co náhle zaslechli, znělo spíš jako kroky lidí, kteří jdou nalehko a dokonce běží, pokud se člověk, který nevidí, kam šlape, něčeho takového vůbec odváží. Když se pak udýchaná trojice objevila ve dveřích, nenapadlo je nic jiného, než se zeptat, Proč běžíte, co se stalo, a ti tři se jeden přes druhého hrnuli do dveří, aby oznámili nečekanou novinu, Nedovolili nám vzít si jídlo, řekl jeden, a ostatní opakovali, Nedovolili nám vzít si jídlo, Kdo, vojáci, zeptal se čísi hlas, Ne, slepci, Kteří slepci, tady jsme všichni slepci, Nevíme, co jsou zač, odpověděl pomocný lékárník, ale myslíme si, že přišli spolu s těmi posledními, Jak to, že vám bránili vzít si jídlo, zeptal se lékař, zatím žádné problémy nebyly, Říkají, že je s tím konec, a kdo chce jíst, musí zaplatit. Celý pokoj nespokojeně zahučel. To přece nejde, Sebrali nám naše jídlo, Banda zlodějská, že jim není hanba, slepci proti slepcům, nikdy bych nevěřil, že se dožiju něčeho takového, Budeme si stěžovat u velitele. Kdosi odvážnější navrhl, aby se všichni sebrali a šli si vzít to, co jim patří, To nebude snadné, namítal pomocný lékárník, je jich hodně, dělají dojem velké skupiny lidí, a nejhorší je, že mají zbraně, Jaké zbraně, Určitě mají hole, praštili mě do ramene, ještě to bolí, Zkusíme to vyřešit po dobrém, řekl lékař, zajdu tam a promluvíme s nimi, musí to být nějaké nedorozumění, Dobře, jdu s vámi, pane doktore, řekl pomocný lékárník, ale upřímně pochybuju, že je přesvědčíte, Musíme to aspoň zkusit, nemůžeme to tak nechat, Půjdu s tebou, řekla lékařova žena. Skupinka opustila pokoj, muž se zraněným ramenem s nimi nebyl, domníval se, že už si splnil svoje, a tak o tom nebezpečném dobrodružství aspoň vyprávěl ostatním, Dlabanec na dva kroky od nás, ale oni ho bránili vlastními těly. A taky klacky, trval na svém.

Jako semknutý oddíl si razili cestu vpřed mezi slepci z ostatních pokojů. Když vstoupili do haly, lékařova žena okamžitě pochopila, že žádný diplomatický rozhovor není možný, teď a zřejmě ani později. Bedny s jídlem naskládané uprostřed haly obklopovala skupina slepců a hájila své postavení klacky a kovovými tyčemi od postelí, mířili jimi jako bajonety nebo kopími do kruhu zoufalých slepců, kteří se nemotorně pokoušeli proniknout jejich obranným valem, ovšem každý, kdo věřil, že našel skulinku či neopatrně pootevřená vrátka, schytal vzápětí ránu přes natažené paže, někteří se plížili po čtyřech, až narazili do protivníkových nohou, kde je uvítaly kopance a rány, jak se říká hlava nehlava. Odevšad se ozývaly rozhořčené protesty či vzteklé výkřiky, Chceme svoje jídlo, Dejte nám chleba, Parchanti, To je ale svinstvo, To snad není možné, a jakýsi naiva či blázen dokonce křičel, Zavolejte policii, a možná tu policisté i byli, jenže už víme, že slepota nehledí na zaměstnání ani profesi, a slepý policajt není totéž jako slepec v roli policisty, ti dva muži zákona, které jsme znali, jsou už mrtví a pracně pohřbení. Jedna slepá žena se přiblížila k hlavním dveřím a v marné naději, že existuje autorita schopná znovu nastolit ztracený mír, obhájit spravedlnost a vrátit klid, nazdařbůh vykřikla, Pomozte nám, chtějí nám ukrást jídlo. Vojáci předstírali, že neslyší, protože rozkazy, které dostal četař od kapitána při inspekční návštěvě byly jednoznačné a naprosto jasné, Když se pobijí navzájem, bude to jen dobře, aspoň jich bude míň, navíc slepá žena sama strachy téměř šílená ječela jako vyšinuté pacientky dřívějšího blázince. Když pochopila, že volá marně, zmlkla a plačky se vracela zpátky, aniž si uvědomila kam, rána, která jí nečekaně dopadla na nechráněnou hlavu ji srazila k zemi. Lékařova žena se k ní chtěla rozběhnout a zdvihnout ji, ale vládl tu takový zmatek, že nemohla udělat ani pár kroků. Slepci dožadující se potravin poraženě a zmateně ustupovali, zakopávali jeden o druhého, padali, vstávali, znovu padali, a někteří se pak už nepokoušeli vstát, leželi bezbranně na zemi a tiskli vyčerpané, zoufalé a bolestí zkroucené tváře k dlaždicím. Náhle si lékařova žena s hrůzou všimla, že jeden ze slepých vzbouřenců vytahuje z kapsy pistoli a zdvihá ji. Když kulka odštípla ze stropu velký kus omítky a ta spadla na hlavu nic netušících slepců, panika ještě vzrostla. Slepec s pistolí zařval, Ticho, klid, jestli někdo cekne, budu střílet a je mi fuk, kdo to odnese, tak si pak nestěžujte. Slepci se ani nepohnuli. Muž s pistolí pokračoval, Od nynějška platí následující pravidla, o jídle rozhodujeme my, nikoho ať ani nenapadne jít pro ně ven, u východu postavíme stráž, kdo se pokusí porušit nařízení, ponese následky, jídlo se bude prodávat, kdo bude chtít jíst, zaplatí, A jak, zeptala se lékařova žena, Řekl jsem, že nemáte mluvit, zařval muž s pistolí a zamával zbraní před sebou, Někdo se musí ozvat, potřebujeme vědět, co máme dělat, kam si máme chodit pro jídlo, jestli všichni najednou, nebo každý zvlášť, Ta je nějak chytrá, ozval se další vzbouřenec, když ji odpráskneš, bude o jeden hladový krk míň, Kdybych viděl, už by měla kulku v břiše. Pak se obrátil k ostatním, Teď se vraťte do pokojů, pohyb, pohyb, nejdřív přineseme jídlo dovnitř a pak vám řekneme, co máte dělat, A jak se bude platit, ozvala se znovu lékařova žena, kolik stojí bílá káva a kolik buchta, Ta holka si vážně koleduje, řekl stále stejný hlas, Nech to na mně, odpověděl další a změněným tónem oznámil, Každý pokoj jmenuje dva zástupce, kteří vyberou veškeré cennosti, cokoliv, peníze, šperky, snubní prsteny, náramky, náušnice, hodinky, prostě všechno, a pak nám to donesou do třetího pokoje nalevo, tam bydlíme, a jestli vám můžu dát přátelskou radu, ať vás ani nenapadne podvádět, někteří z vás se určitě pokusí část cenností schovat, ale to je moc špatný nápad, protože když se nám bude zdát, že jste toho přinesli málo, prostě nedostanete najíst, můžete žvýkat bankovky a chroupat brilianty. Jeden slepec z druhého pokoje na pravé straně se zeptal, To máme odevzdat všechno najednou nebo se bude platit podle toho, kolik kdo sní, Je vidět, že jsem se nevyjádřil jasně, zachechtal se ozbrojený muž, nejdřív zaplatíte, potom budete jíst, kdyby se platilo podle toho, kolik kdo sní, muselo by se to moc složitě počítat, takže bude nejlepší, když přinesete všechno najednou a my uvidíme, jaké množství jídla si zasloužíte, a znovu opakuju, ať vás ani nenapadne něco si schovat, protože to by vás přišlo hodně draho, a abyste neřekli, že nejsme důslední, tak až odevzdáte, co máte, uděláme prohlídku, a běda tomu, u koho najdeme třeba jedinou minci, a teď všichni zmizte, rychle. Zvedl ruku a podruhé vystřelil. Odpadl další kousek štuku. Pak muž s pistolí řekl, A na tebe a tvůj hlas nezapomenu, Ani já na tvoji tvář, odpověděla lékařova žena. Nikdo si zřejmě neuvědomil, jak nesmyslně zní, když slepá žena řekne o tváři, kterou neviděla, že na ni nezapomene. Ostatní slepci mezitím co nejrychleji couvali a hledali dveře, o chvíli později už v prvním pokoji seznamovali ostatní se situací. Podle toho, co jsme slyšeli, se domnívám, že nezbývá než se podřídit, řekl lékař, určitě jich je hodně a hlavně mají zbraně, Ty si můžeme opatřit taky, prohlásil pomocný lékárník, Jistě, pár větví ze stromů, pokud ještě zůstaly nějaké na dosah, pár železných tyčí, které skoro nezvedneme, zatímco oni vlastní přinejmenším jednu střelnou zbraň, Přece nedám svůj majetek těm hajzlům, řekl kdosi, Já taky ne, přidal se další, Poslyšte, buď dáme všichni nebo nikdo, řekl lékař, Nemáme na výběr, usoudila lékařova žena, a zavedeme tu stejná pravidla, jaká nám nadiktovali oni, kdo nechce platit, ať neplatí, má na to právo, ale pak nebude jíst, není možné živit se na úkor druhých, Dáme všichni a všechno, řekl lékař, A když někdo nemá co dát, zeptal se pomocný lékárník, Ten pak bude jíst za to, co dali jiní, jak už kdosi spravedlivě rozhodl, každý podle svých možností, každému podle jeho potřeb. Nastalo ticho a pak se starý muž s klípcem zeptal, A koho si určíme jako zástupce, Já hlasuju pro pana doktora, prohlásila dívka v tmavých brýlích. Ale hlasovat se nemuselo, protože všichni v pokoji souhlasili, Musíme být dva, připomněl jim lékař a zeptal se, hlásí se někdo dobrovolně, Já, jestli nikdo jiný nemá zájem, ozval se první slepec, Výborně, začneme vybírat, potřebujeme nějaký pytel nebo tašku nebo kufřík, hodí se cokoliv, Bez tohohle se objedu, řekla lékařova žena a okamžitě začala vyprazdňovat taštičku, v níž si přinesla pár líčidel a podobných drobností, protože nemohla tušit, v jakých podmínkách jí bude souzeno žít. Mezi flakóny, krabičkami a tubami z celého světa našla dlouhé nůžky s ostrými špičkami. Nevzpomínala si, kdy je tam dala, ale byly tu. Lékařova žena zvedla hlavu. Slepci čekali, manžel stál u postele prvního slepce a bavili se, dívka v tmavých brýlích vysvětlovala šilhavému chlapci, že se už brzy dočkají jídla, za ní na zemi pod nočním stolkem ležela zakrvácená dámská vložka, jakoby se ji tam naivně a zbytečně snažila ukrýt před zraky, které neviděly. Lékařova žena se dívala na nůžky a snažila se pochopit, čím ji tak přitahují, snad, snad že, možná, ale žádné vysvětlení nedokázala najít, co by mohlo být tak zajímavé na obyčejných dlouhých nůžkách s poniklovanými čepelemi a špičatými, lesklými hroty. Hotovo, zeptal se manžel, Ano, odpověděla a natáhla k němu ruku s prázdnou taškou, druhou ruku strčila za záda, aby schovala nůžky, Co se děje, zeptal se lékař, Nic, odpověděla žena, ale stejně tak dobře mohla říct, Nic, co bys měl vidět, asi mám nějaký divný hlas, to je všechno, nic víc. Lékař k ní přistoupil a rozechvělýma rukama uchopil tašku, první slepec si stoupl vedle něho a řekl, Připravte se, začneme vybírat. Žena odepnula svoje i manželovy hodinky, sundala si náušnice, malý prstýnek s rubíny, zlatý řetízek, který nosila na krku, a její i manželův snubní prsten šel dolů docela snadno, Zhubly nám prsty, pomyslela si. Nakonec všechno, včetně pár bankovek a mincí, které z domova přinesli, vložila do tašky, Hotovo, řekla, Určitě, zeptal se manžel, podívej se dobře, Žádné další cennosti jsme neměli. Dívka v tmavých brýlích srovnala svůj majetek na hromádku, oproti manželskému páru tu byly navíc jen dva náramky a chyběl snubní prstýnek. Lékařova žena čekala, až se k ní manžel a první slepec otočí zády a dívka v tmavých brýlích se skloní k šilhavému chlapci, Představ si, že jsem jako tvoje máma, říkala, zaplatím za nás oba, a pak přešla až k zadní stěně. Jako na ostatních stěnách i tam trčely ze zdi hřebíky, kam si blázni mohli věšet kdovíjaké poklady a talismany. Vybrala si ten nejvyšší, na který dosáhla, a nůžky na něj zavěsila. Pak se posadila na postel. Manžel a první slepec postupovali pomalu ke dveřím, zastavovali střídavě na jedné a na druhé straně a sbírali, co jim ostatní dali, někteří přitom protestovali, že je to sprostá krádež, což byla čistá pravda, jiní se věcí zbavovali s jakousi lhostejností, jakoby si mysleli, že na tomto světě není nic, co by nám absolutně patřilo, a to je další méně zjevná pravda. Když došli ke dveřím a sbírka byla u konce, lékař se zeptal, Je to všechno, pár odevzdaných hlasů odpovědělo, ano, ale někdo mlčel a v pravou chvíli se dozvíme, jestli proto, že nechtěl lhát. Lékařova žena zvedla oči k místu, kde visely nůžky. Překvapilo ji, jak jsou vysoko, navlečené jedním uchem či okem na hřebíku, jakoby je tam snad sama před chvílí nedala, a pak si uvědomila, jaký to byl skvělý nápad vzít je s sebou, mohla by manželovi zkrátit vousy, aby mu to víc slušelo, protože je jasné, že ve zdejších podmínkách se muži nemůžou normálně oholit. Když znovu pohlédla ke dveřím, oba muži už zmizeli v zšeřelé chodbě vedoucí ke třetímu pokoji v levém bloku, aby zaplatili za jídlo. Dnešní a taky zítřejší a snad na celý týden. Co bude pak, na tuhle otázku neměla odpověď, dali jsme všechno, co jsme měli.

Chodby byly nezvykle snadno průchodné, obvykle totiž člověk klopýtl, do někoho narazil a upadl, jen co vystrčil nos z pokoje, poškození kleli, častovali původce sprostými nadávkami a ti jim je opláceli, nikdo tomu však nepřikládal význam, člověk si přece musí nějak ulevit, zvlášť když je slepý. Před sebou slyšeli kroky a hlasy, zřejmě vyslanci z dalšího pokoje, kteří se vydali splnit stejný úkol. To jsou věci, viďte, pane doktore, řekl první slepec, jakoby slepota nestačila, teď nás ještě drží v šachu slepí zloději, to mi snad osud dělá naschvál, nejdřív mi ukradnou auto a teď jídlo, tihle navíc mají pistoli, Rozdíl je právě v té pistoli, Jenže náboje nevydrží věčně, Nic netrvá věčně, i když v tomto případě bych si snad i přál, aby trvalo, Proč, Náboje dojdou, když je někdo vystřílí, a my už máme mrtvých víc než dost, Tohle se nedá dlouho snášet, K nesnesení to bylo od prvního dne, a přesto se držíme, Vy jste optimista, pane doktore, Nejsem, ale neumím si představit, co horšího bychom ještě mohli zažít, Nevěřím, že špatnost a zlo mají nějaké meze, Možná máte pravdu, řekl lékař, a pak jakoby sám k sobě dodal, Něco se musí stát. Takový závěr obsahuje jistou předzvěst, buď může být ještě hůř nebo od této chvíle bude už jen lépe, i když to tak ještě nevypadá. Postupovali dál, míjeli rohy a blížili se ke třetímu pokoji. Lékař ani první slepec tu nikdy předtím nebyli, ale obě křídla budovy byla přísně symetrická, kdo znal pravé křídlo, mohl se snadno orientovat v levém a naopak, stačilo zabočit doleva tam, kde v protějším křídle byla zatáčka doprava. Slyšeli hlasy, nejspíš poslů, kteří přišli před nimi, Budeme muset počkat, řekl potichu lékař, Proč, Ty uvnitř bude zajímat, co jim přinesli, jim je to jedno, oni se už najedli a teď je nic nehoní, Asi už nebude daleko do oběda. Tahle informace by jim nebyla k ničemu, i kdyby viděli, vždyť už nemají ani hodinky. Zhruba po čtvrt hodině, na nějaké minutě nesejde, byla výměna u konce. Kolem lékaře a prvního slepce prošli dva muži a z toho, co říkali, vyplynulo, že nesou jídlo, Pozor, ať ti to neupadne, říkal jeden, a druhý mručel, To bych rád věděl, jestli je toho dost pro všechny, Utáhneme si opasky. Lékař a první slepec sunuli dlaň po stěně, až se prsty dotkly dveřního futra, Jsme z prvního pokoje v pravém křídle, řekl lékař. Chystal se udělat krok, ale noha narazila do jakési překážky. Pochopil, že je to postel postavená napříč a sloužící jako pult, Jsou organizovaní, pomyslel si, tohle se nezrodilo z pouhé improvizace. Uslyšel hlasy, kroky, Kolik jich asi je, manželka mluvila o zhruba deseti lidech, ale nelze vyloučit, že jich je podstatně víc, pro potraviny do haly se určitě nevydali všichni. Muž s pistolí, zřejmě vůdce, je chraplavým hlasem vyzval, Tak se podíváme, jaké bohatství nám nese první pokoj zprava, a pak řekl mnohem tišeji komusi, kdo stál nejspíš těsně vedle něho, Zapisuj. Lékař byl zmatený, co to má znamenat, řekl Zapisuj, takže někdo tu je schopen psát, tudíž není slepý, druhý člověk, který není slepý, Musíme být opatrnější, pomyslel si, mohl by nás nepozorovaně špehovat, uvažoval lékař, a prvnímu slepci běžely hlavou poněkud odlišné úvahy, To je v prdeli, mají pistoli a ještě zvěda, těch se nezbavíme. Velitel pokoje, vůdce slepých zlodějů, mezitím otevřel tašku a zručně z ní vyndával, ohmatával a určoval předměty, peníze, po hmatu bezchybně rozlišoval, co je a co není zlaté, také po hmatu zkušeně rozpoznával hodnotu bankovek a mincí, a trvalo pár minut, než lékařův nesoustředěný sluch zaznamenal nezaměnitelný zvuk v němž okamžitě rozpoznal Braillovo písmo nebo-li anaglyfy, slyšel tlumený ale zřetelný zvuk špičky pronikající tlustým papírem a narážející na kovovou destičku pod ním. Mezi zlými slepci je pravý slepec, jeden z dřívějších slepců, ulovili ho spolu s ostatními, dneska přece není možné zjišťovat, Oslepl jste nedávno, nebo jste slepý už dlouho, popište nám, jak vlastně nevidíte. Zlí slepci měli vážně kliku, šťastný los jim přidělil nejen písaře, ale i potenciálního průvodce, slepec se slepeckým výcvikem je něco docela jiného, takový má tady cenu zlata. Sepisování předmětů pokračovalo a muž s pistolí se účetního občas zeptal na názor, Co říkáš na tohle, muž na chvíli přestal zapisovat a vzápětí sdělil verdikt, Šunt, nato muž s pistolí dodal, Víc takových a nedostanou najíst, nebo, Kvalita, pak následovalo, Není nadto stýkat se se slušnými lidmi. Nakonec na postel navršili tři bedny, Tohle si odneste, řekl muž s pistolí. Lékař bedny spočítal, Tři nestačí, řekl, už na začátku jsme dostávali čtyři, ve stejné chvíli ucítil na krku chladnou hlaveň pistole, dost dobrá muška na slepce, Za každou stížnost dám odebrat jednu bednu, takže si je seber a zmiz, děkuj Bohu, že vůbec máš co jíst. Lékař zašeptal, Dobře, chopil se dvou beden, první slepec si vzal na starost tu poslední a zatíženi nákladem se pomalu vraceli stejnou cestou do pokoje. Došli do haly, která se zdála prázdná, a lékař podotkl, Takovou příležitost už podruhé nedostanu, Co tím chcete říct, zeptal se první slepec, Když mi zaryl pistoli do krku, mohl jsem mu ji vytrhnout z ruky, Bylo by to nebezpečné, Míň než se zdá, já věděl, kde je pistole, ale on nemohl tušit, kde mám ruce, Ale přesto, Určitě, Z nás dvou byl v té chvíli víc slepý on, škoda, že jsem si to neuvědomil, vlastně uvědomil, ale neměl jsem odvahu, A dál, zeptal se první slepec, Co dál, I kdybyste mu tu zbraň skutečně dokázal vytrhnout, nevěřím, že byste ji pak byl schopen použít, Kdybych měl jistotu, že to vyřeší situaci, tak ano, Jenže ji nemáte, Nemám, to je pravda, nemám, Proto je lepší, aby si zbraně nechali, aspoň dokud jimi na nás neútočí, Vyhrožovat zbraní je totéž jako útočit, Kdybyste mu tu pistoli vytrhl, začala by skutečná válka a my bychom odtamtud už nejspíš neodešli, Máte pravdu, řekl lékař, budu předstírat, že přesně takhle jsem uvažoval, Nezapomeňte, pane doktore, co jste mi řekl před chvílí, Co jsem řekl, Že se něco musí stát, Stalo se a já to nevyužil, To nebylo ono, stane se něco jiného.

Když vstoupili do pokoje a ukázalo se, jak málo toho, co lze prostřít na stůl, přinesli, našli se i tací, kteří jim dávali za vinu, že si nestěžovali a nežádali víc, jsou přece jejich vyslanci. Lékař tedy vysvětlil, co se stalo, zmínil se o slepém zapisovateli, o nevybíravém chování muže s pistolí i o pistoli. Nespokojenci se ztišili a nakonec přitakali, máte pravdu, pane doktore, svěřili jsme obranu společného zájmu do dobrých rukou. Pak si konečně rozdělili jídlo, pár nedočkavcům kdosi dokonce připomněl, že i málo je lepší než nic a navíc je už určitě tolik hodin, že za chvíli přinesou oběd, Jen abychom nedopadli jako ten kůň, který umřel, zrovna když se naučil nežrat, poznamenal kdosi. Někteří se vlažně zasmáli a někdo řekl, To není špatná představa, pokud je ovšem pravda, že umírající kůň netuší, že umírá.

Starý muž s černým klípcem pochopil, že přenosné rádio vyřadili ze seznamu věcí, které mají vydat výměnou za jídlo, jednak protože je příliš křehké a také kvůli všeobecnému povědomí o omezené životnosti přístroje, který je použitelný, jen pokud v něm jsou baterie a právě tak dlouho, kolik ty baterie vydrží. Chrčení, které se z bedýnky ozývalo, naznačovalo, že od baterií nelze očekávat nic mimořádného. I to byl důvod, proč se starý muž rozhodl, že přestane pořádat veřejné poslechy, tím dalším byl strach, že se tu objeví slepci z třetího pokoje v levém křídle a změní názor, nikoliv na hmotnou hodnotu rádia, která se z krátkodobého hlediska ukázala být téměř nulová, ale na cenu jeho bezprostředního užitku, která je bezpochyby nesmírná, nemluvě o tom, že když někdo má nejméně jednu pistoli, může docela dobře mít i náhradní baterie. Starý muž s černým klípcem oznámil, že napříště bude poslouchat zprávy ve své posteli pod přikrývkou, a když zaslechne nějakou zajímavou novinku, okamžitě ji sdělí ostatním. Dívka v tmavých brýlích ho ještě poprosila, aby jí občas pustil trochu hudby, Jenom abych nezapomněla, vysvětlovala, zůstal však neoblomný a odpověděl, že především potřebují vědět, co se děje venku, kdo chce hudbu, může si ji přehrávat ve vlastní hlavě, ať je taky k něčemu dobré, že máme paměť. Starý muž s černým klípcem měl pravdu, s hudbou se z rádia linulo skřípění, jaké dokáže vyloudit jen špatná nahrávka, muž proto ztlumil zvuk na minimum a čekal, až začnou zprávy. Pak zvuk trochu zesílil a našpicoval uši, aby mu neunikla jediná slabika. Nakonec informace shrnul a vlastními slovy je převyprávěl nejbližším sousedům. Novinky kolovaly po pokoji od postele k posteli a každý je trochu upravil podle svého, a jak putovaly od jednoho k druhému, rostla nebo klesala jejich důležitost podle míry optimismu či pesimismu člověka, od něhož vycházely. Až přišla chvíle, kdy slova utichla a starý muž s klípcem najednou neměl co vyprávět. Neporouchalo se rádio ani se nevybily baterky, jen život opět předvedl dokonalou ukázku toho, jak času nelze poručit, a i když se zdálo, že ten malý přístroj dlouho nevydrží, nakonec musel zmlknout dřív někdo jiný. Celý první den vlády zlých slepců poslouchal starý muž s černým klípcem novinky a pokaždé je předával dál i s vlastním výkladem vyvracejícím oficiální optimistické předpovědi a tiskl ucho k rádiu i teď, kdy noc už pokročila a nedostatek energie měnil hlasatelova slova v chraplavé slabiky, které náhle přerušil výkřik, Jsem slepý, pak bylo slyšet, jak někdo prudce narazil do mikrofonu, následovala rychlá série zmatených zvuků, výkřiků, a pak náhle ticho. Jediná rozhlasová stanice, kterou tu mohli chytit, se odmlčela. Starý muž s černým klípcem ještě dlouho tiskl ucho ke zmrtvělému přístroji, jakoby čekal, že se hlas znovu ozve a bude pokračovat ve zprávách. Nicméně tušil, ba věděl, že se už nevrátí. Bílá slepota nepostihla jen hlasatele. Jako plamen zápalné šňůry vbrzku dostihla každého, kdo se právě nacházel ve studiu. Starý muž s černým klípcem upustil rádio na zem. Jestli tu zlí slepci budou čmuchat po zatajených špercích, přesvědčí se, že měli pravdu, když na seznam cenností nezařadili přenosná rádia, pokud si na ně vůbec vzpomněli. Starý muž s černým klípcem si přetáhl přikrývku přes hlavu, aby se mohl vyplakat.

Pokoj se ve žlutavě matném světle špinavých lamp pozvolna nořil do hlubokého spánku, těla byla uspokojena třemi příděly jídla, což se v minulých dnech stávalo poměrně vzácně. Jestli to takhle vydrží dál, dojdeme nakonec ke známému závěru, že i to největší zlo je k něčemu dobré, i kdyby jen proto, aby je člověk trpělivě snášel, přeneseno do současné situace to znamená, že soustředění potravin do rukou jediné rozhodující a řídící síly má navzdory prvním znepokojivým předpovědím i kladné rysy, ačkoliv pár idealistů si nepřestávalo stěžovat, že by raději dál bojovali o život sami za sebe, byť by za svou tvrdohlavost museli občas zaplatit hladem. Většina slepců ve všech pokojích spala hlubokým spánkem a nestarala se o to, co přinese zítřek, protože zapomněla, že kdo platí napřed, bude nakonec nejhůř obsloužen. I ostatní nakonec unavilo marné hledání důstojného východiska z prožitých útrap, proto i oni postupně usínali a nechali si zdát o naději na lepší dny, kdy budou svobodnější, když už ne sytější. V prvním pokoji napravo už bděla jen lékařova žena. Ležela na posteli a myslela na to, co říkal manžel, jak se na okamžik domníval, že jeden ze zlých slepců vidí a možná jim slouží jako špion. Později se o tom kupodivu už nezmínil, jakoby si neuvědomoval, že i jeho vlastní žena vidí. Hned ji to napadlo, ale mlčela, zdráhala se vyřknout slova, která se tak nabízela, Můžu udělat to, co jsi neudělal ty, Co, zeptal by se lékař, jako by nerozuměl. S očima upřenýma na nůžky pověšené na zdi se lékařova žena sama sebe ptala, K čemu mi je, že vidím. K ničemu, hrůzy, které vidí, natolik přesahují veškerou představivost, že si přeje být taky slepá. Opatrně se posadila na posteli. Dívka v tmavých brýlích a šilhavý chlapec v řadě naproti spali. Všimla si, jak blízko u sebe stojí jejich postele, dívka v tmavých brýlích si určitě posunula lůžko tak, aby byla chlapci nablízku, kdyby potřeboval utišit, aby mu utřela slzy, když tu nemá vlastní mámu. Jak to, že mě to taky nenapadlo, pomyslela si, mohla jsem srazit naše postele k sobě, spali bychom vedle sebe a já bych se nemusela ustavičně bát, že manžel spadne. Podívala se na muže, který byl vyčerpaný a hluboce spal. Nestačila mu říct, že s sebou vzala nůžky a že mu někdy musí přistřihnout vousy, takovou práci dokáže i slepý, když se ostřím příliš nepřiblíží k tváři. Sama pro sebe si to opomenutí krásně zdůvodnila, Chodili by pak za mnou všichni muži a nakonec bych nedělala nic jiného, než stříhala vousy. Otočila se do uličky, nohy spustila na zem, nahmatala boty. Chystala se obout, pak se zarazila, upřeně se na boty zadívala, pak zakroutila hlavou a nehlučně je položila na zem. Chodbičkou mezi postelemi se pomalu vydala ke dveřím. Bosá chodidla se jí bořila do špíny na podlaze, věděla však, že venku na chodbách to bude mnohem horší. Rozhlížela se na obě strany, jestli se někdo ze slepců neprobudil, ale dokud nedělá hluk, je jedno, jestli nespí jeden dva nebo třeba celý pokoj, a i kdyby ji slyšeli, tak každý ví, že tělesné potřeby jsou neodbytné a člověk si nevybírá, kdy se ozvou, jen si přála, aby se neprobudil manžel, aby si nevšiml, že není v posteli, aby neměl čas položit jí zřejmě nejčastější otázku, kterou dávají muži ženám, Kam jdeš, a další v pořadí je Kde jsi byla. Jedna slepá žena seděla opřená o nízké čelo postele a prázdný pohled upírala k protější stěně, kam nikdy nedorazil. Lékařova žena se na chvíli zastavila, jako by váhala, zda přerušit to neviditelné vlákno vedoucí vzduchem a zničitelné pouhým dotykem. Slepá žena nejspíš ucítila lehký závan vzduchu a zdvihla paži, ale pak ji nechala lhostejně klesnout, dost na tom, že nemůže spát, kvůli sousedům, kteří chrápou. Lékařova žena pokračovala v chůzi a čím víc se blížila ke dveřím, tím šla rychleji. Než zamířila do haly, rozhlédla se po chodbě k dalším pokojům pravého křídla, k záchodům, a nakonec ke kuchyni a jídelně. Podél stěn leželo pár slepců, kteří si buď nedokázali včas vybojovat postel, případně se dostali dovnitř jako poslední nebo prostě neměli dost síly, aby zvítězili v hádkách a strkanicích. Asi deset metrů před ní leželi v objetí dva slepci, muž byl zaklesnutý mezi ženinými stehny a oba se snažili chovat co nejdiskrétněji, byli nesmírně opatrní, ale člověk nepotřeboval nijak bystrý sluch, aby poznal, co dělají a teď už navíc ani jeden z nich nedokázal potlačit vzlyky a steny, občasné nezřetelné slovo, jasné signály, že vyvrcholení se blíží. Lékařova žena se zastavila a pozorovala je, nezáviděla jim, byla spokojená se svým mužem, ale zadrželo ji cosi jiného, nedokázala to pojmenovat, snad jakási sympatie, jakoby jim chtěla říct, Vůbec si mě nevšímejte, já vám rozumím, nebo možná soucit, I kdybyste pokaždé prožili vrcholnou rozkoš, vždycky zůstanete dvěma různými lidmi, nikdy nesplynete v jedinou bytost. Slepí milenci teď odpočívali vedle sebe, ale dál se drželi za ruce, byli mladí, možná se znali už dřív, šli do kina a tam oslepli, nebo je až tady svedla dohromady zázračná náhoda, ale jak se poznali, snad po hlase, no jistě, bez očí se obejde nejen hlas krve, ale i láska řečená slepá se umí ozvat. Nejpravděpodobnější přitom je, že je sem přivezli společně a oni se takhle drží za ruce úplně od začátku.

Lékařova žena vzdychla, musela si protřít oči, měla v nich mlhu, ale nevylekalo ji to, věděla, že to jsou jen slzy. Pokračovala v cestě. V hale zamířila ke dveřím na vnější dvůr. Vyhlédla ven. Za branou svítilo světlo a proti němu se rýsovala tmavá silueta vojáka. Budovy na druhé straně ulice stály ve tmě. Vyšla na odpočívadlo. Nic neriskovala. I kdyby si jí voják všiml, vystřelí, jen kdyby sešla po schodech a navzdory varování se přiblížila k té druhé neviditelné čáře, kterou vnímal jako hranici, za níž byl v bezpečí. Lékařova žena natolik uvykla neustálým zvukům v pokoji, že ji udivilo ticho, zaplňující zdánlivě prázdný prostor, jako by odtud všichni odešli a nechali jen rozsvícené světlo a jednoho vojáka na stráži, aby hlídal ji a ostatní muže a ženy, kteří ji nevidí. Posadila se na zem a opřela se zády o dveřní rám podobně jako slepá žena v pokoji a podobně jako ona se dívala před sebe. Byla chladná noc, vítr ometal průčelí budov, ačkoliv se zdálo skoro nemožné, že na světě ještě existuje vítr, že noc je černá, nemožné nikoliv pro ni, ale pro slepce a jejich nekonečný den. Pod lampou se objevila další postava, nejspíš střídání stráží, Nic nového, řekne asi voják, který jde do stanu spát, protože nejspíš vůbec netuší, co se uvnitř odehrává, venku asi neslyšeli výstřely, obyčejná pistole moc hluku nenadělá. A nůžky ještě míň, napadlo lékařovu ženu. Zbytečně nezkoumala, odkud se taková myšlenka vynořila, spíš ji překvapilo, jak si dávala na čas, jak dlouho trvalo, než se objevilo první slovo, jak váhavě se přidávala ostatní, až ji pak napadlo, že ta myšlenka tam někde byla už dřív, jen postrádala slova a byla jako tělo hledající na lůžku koutek, který tam připravila prostá představa odpočinku. Voják přistoupil k bráně a i proti světlu bylo zřejmé, že hledí sem, zřejmě si všiml nehybné postavy, ale nedostatek světla mu brání rozeznat, že na zemi sedí žena a opírá bradu o kolena, namířil na ni kužel baterky, není pochyb, je to žena a teď vstává, její pohyby jsou stejně pomalé jako myšlenky, jenže tohle voják netuší, zato ví, že se té stojící postavy bojí, chvíli váhá, jestli vyhlásí poplach, ale pak se rozhodne, že ne, vždyť je to jenom ženská a navíc stojí daleko, ale pro všechny případy na ni namíří zbraň, jenže aby to mohl udělat, musí položit baterku, a jak s ní pohne, šlehne ho proud světla přímo do očí, oslní ho a na okamžik oslepí. Když se mu zrak vrátí, žena už tam není, takže i on bude moci oznámit tomu, kdo ho přijde vystřídat, Nic nového.

Lékařova žena už došla do levého křídla, kráčí chodbou ke třetímu pokoji. I tady spí na podlaze slepci a je jich víc než v pravém křídle. Žena kráčí nehlučně a pomalu, cítí, jak se jí na chodidla lepí mazlavá hmota. Nahlédne do dvou prvních pokojů, podle očekávání vidí ležící postavy pod přikrývkami, nějaký slepec zoufalým hlasem oznamuje, že nemůže spát, jinak je slyšet přerušované chrápání téměř všech ostatních. Neudivuje ji pach, který se odevšad line, protože celá budova páchne stejně, stejný pach sálá i z jejího těla a z oblečení, které má na sobě. Zahne za roh do chodby ke třetímu pokoji a zarazí se. U dveří stojí muž, další stráž. V ruce drží hůl a pomalu se s ní ohání tu na jednu, tu na druhou stranu, jako by chtěl zabránit v přístupu každému, kdo se o to pokusí. Tady už žádní slepci na zemi nespí, chodba je prázdná. Slepec u dveří pravidelně a neúnavně máchá holí, po pár minutách si přendá hůl do druhé ruky, ale pak začne znovu. Lékařova žena se sune těsně podél protější zdi, a dává si pozor, aby ji nebylo slyšet. Oblouk, který hůl opisuje, nedosahuje ani do poloviny chodby, člověk by řekl, že tenhle strážce hlídá, ale nemá nabito. Lékařova žena teď stojí přímo naproti slepci a vidí do pokoje za ním. Některá lůžka jsou prázdná. Kolik jich asi je, pomyslí si. Přiblíží se téměř na dosah hole a tam se zastaví, slepec otočil hlavu jejím směrem, jakoby si všiml něčeho mimořádného, snad vzdychla, snad se zavlnil vzduch. Muž je vysoký a ruce má jako lopaty. Nejdřív před sebe natáhne paži, v níž svírá hůl, rychlými pohyby zamíchá prázdný prostor před sebou, pak nečekaně vykročí, lékařovu ženu to nejdřív vyleká, bojí se, že ji vidí a jen hledá, odkud na ni nejlépe zaútočit, zhrozí se, že ty oči nejsou slepé. Ale kdeže, jsou slepé, tak slepé jako oči všech, kteří žijí pod touto střechou a mezi těmito stěnami, všech, kromě ní. Kdo je tam, ptá se muž potichu, téměř šeptem, místo aby vykřikl, Kdo je, jako skutečná stráž. Správná odpověď by měla znít, Přítel, na což by on opáčil, Ukaž se. Nic z toho se nestalo, muž zavrtěl hlavou, jakoby sám sobě odpovídal, Blbost, kdo by tu byl, všichni teď spí. Volnou rukou se přidržoval zdi, až se vrátil zpátky ke dveřím a vlastní slova ho natolik uklidnila, že nechal paže volně viset podél těla. Chtělo se mu spát a už dlouho čekal, až ho přijde vystřídat někdo další, jenže takového člověka by nejdřív musel probudit vnitřní hlas, protože budíky tu neměli a ani by si je neuměli nařídit. Lékařova žena opatrně přešla na druhou stranu dveří a nahlédla dovnitř. Pokoj nebyl plný. Při zběžném pohledu napočítala devatenáct, dvacet lidí. Vzadu uviděla hromadu beden s jídlem, na neobsazených postelích ležely další, To se dalo čekat, pomyslela si, nerozdělují všechno, co dostanou. Zdálo se, že slepce cosi znovu zneklidnilo, ale na průzkum se už nevydal. Minuty plynuly. Zevnitř se ozval chrchlavý kašel kuřáka. Slepec se nedočkavě ohlédl, konečně půjde spát. Nikdo však nevstával. Slepec se nakonec přikradl k posteli tarasící vchod, jakoby se bál, že bude přistižen, právě když opouští stanoviště a tím porušuje všechny myslitelné předpisy, protože na hlídce ho přece musí někdo vystřídat, a posadil se na okraj lůžka. Chvíli poklimbával, pak ale vplynul do řeky snů a úplně se do ní ponořil, Vždyť je to jedno, nikdo mě přece nevidí. Lékařova žena přepočítala spáče v místnosti, I s tímhle jich je dvacet, přinese alespoň tuhle informaci, noční výprava nebyla zbytečná, pak si ale položila otázku, Šla jsem sem opravdu jen kvůli tomu, odpověď netoužila najít. Slepec ve spánku opíral hlavu o dveřní futro a hůl mu tiše vyklouzla na zem, tohle nebyly nepřátelské šiky, ale jeden odzbrojený slepec. Lékařova žena se přesvědčovala, že tenhle člověk kradl jídlo, bral si to, na co měli spravedlivý nárok jiní, odtrhával jídlo od úst dětem, přesto ke zhroucenému tělu se zvrácenou hlavou na konci dlouhého krku s vystouplými žílami necítila pohrdání, dokonce ani vztek, ale jen zvláštní lítost. Poprvé od chvíle, kdy vyšla z pokoje, ji roztřásla zima, chodidla na studených dlaždičkách jako by jí spálil mráz. Snad nemám horečku, napadlo ji. Kdepak, byla jen nesmírně unavená a toužila schoulit se do sebe, včetně očí, ano, hlavně oči obrátit dovnitř víc a víc a víc, dokud by nenahlédly až na dno, kde na první pohled není rozdíl mezi těmi, kteří vidí a kteří nevidí. Pomalu, pomaličku se vlekla zpátky ke svým, prošla kolem slepců, kteří vypadali jako náměsíční a i ona pro ně byla náměsíčná, ani nemusela předstírat, že je slepá. Slepí milenci se už nedrželi za ruce, spali stulení k sobě, aby se zahřáli, ona v ulitě z jeho těla, ale zblízka bylo vidět, že se přece jen drží, on jí ovinul paži kolem těla a propletl prsty s jejími. Slepá žena, která nemohla spát, stále seděla na posteli a čekala, až se tělo unaví tak, že přemůže vytrvale odolávající mysl. Zdálo se, že všichni ostatní spí, někteří si přetáhli pokrývku přes hlavu, jako by ještě hledali neexistující tmu. Na nočním stolku dívky v tmavých brýlích stála lahvička s očními kapkami. Oči už měla zdravé, ale nevěděla o tom.

K

dyby se slepec pověřený vedením účtů o nezákonných ziscích zlých slepců nechal přesvědčit jakýmsi náhlým osvícením své pomýlené duše a i s psacími tabulkami, tuhým papírem a psacími jehlami přešel na druhou stranu, určitě by teď měl plné ruce práce, aby zaznamenal poučné i soucit budící příběhy svých nových druhů, kteří byli okradeni, trpěli podvýživou a mnoha dalšími souženími. Nejdřív by vyprávěl, jak samozvaní vládci vyhnali z pokoje, odkud přišel, všechny slušné slepce a celý prostor zabrali pro sebe, obyvatelům ostatních pokojů levého křídla dokonce zakázali navštěvovat a užívat takzvaná místně příslušná sanitární zařízení. Podotkl by, že tento hanebný útlak vyvolal okamžitý přesun postižených ubožáků na toalety v druhém křídle a důsledky si snadno dokáže představit každý, kdo nezapomněl, v jakém stavu se záchody nacházely už předtím. Musel by konstatovat, že nelze projít vnitřním dvorem, aniž by člověk nezakopával o slepce, které trápí průjem nebo se zoufale kroutí a tlačí, v jednu chvíli to už vypadalo slibně, ale zase z toho nic není, a jako rozenému pozorovateli by mu určitě neunikl zjevný rozpor mezi málem, které člověk pozře, a množstvím, které vyloučí, což mimochodem dokazuje, že slavný a často omílaný vztah mezi příčinou a následkem, alespoň s ohledem na množství, nefunguje vždy tak spolehlivě. Dodal by, že zatímco pokoj zlých slepců je v tuto chvíli určitě přecpaný bednami s jídlem, tihle chudáci budou za chvíli sbírat i drobky ze zaneřáděné podlahy. Slepý účetní ve dvojroli kronikáře i přímého účastníka by jistě nezapomněl odsoudit hanebný postup slepých uzurpátorů, kteří raději nechají jídlo zkazit, než by je rozdali potřebným, vždyť některé potraviny sice vydrží týdny, aniž by ztratily na kvalitě, ale jiné, zejména vařené pokrmy, se musí okamžitě sníst, jinak zkysnou nebo zplesniví a přestanou být pro člověka poživatelné, pokud se o to vůbec někdo zajímá. Potom by kronikář mohl změnit předmět, nikoliv však téma vyprávění a s bolestí v srdci napsat, že kromě nemocí zažívacího traktu, vyvolaných buď nedostatečným trávením nebo vadným rozkladem přijaté stravy, tu lidi trápí ještě další choroby, protože sem nepřišli jen samí zdraví, i když slepí lidé, a i ti, kteří zpočátku kypěli zdravím, teď vypadají jako ostatní a někdy ani nedokážou vstát z lůžka, protože je skolila těžká chřipka, která se tu vzala bůhví odkud. Ani v jednom z pěti pokojů už není jediný acylpyrin, který by dokázal srazit horečku a zahnat bolest hlavy, po těch několika pilulkách, které si lidé přinesli, se jen zaprášilo, nezůstala ani jediná, třeba zapadlá v podšívce dámské kabelky. Kronikář by se rozhodl nepředkládat výčet dalších neduhů, které trápí většinu z téměř tří set osob umístěných do tak nelidské karantény, nicméně by nedokázal pomlčet o dvou případech rakoviny v pokročilém stadiu, protože úřady při lovu slepců rezignovaly na lidský přístup, nemocné sem přivezly a dokonce prohlásily, že zákony platí pro každého stejně a demokracie je neslučitelná s jakýmkoliv zvýhodňováním. A smůla tomu chtěla, že mezi tolika lidmi je pouze jediný lékař, navíc očař, kterého tu postrádáme nejmíň. Na tomto místě by slepý účetní pocítil vyčerpání z tolikerých utrpení, kovovou jehlu by nechal klesnout na stůl a třesoucí se rukou by šátral po kousku ztvrdlého chleba, který odložil, zatímco plnil povinnost kronikáře konce věků, chléb by však nenašel, protože ho tam mezitím vyčmuchal jiný slepec a ukradl ho. Slepý účetní by zalitoval svého vstřícného gesta a nezištných pohnutek, které ho přivedly na tuto stranu, a usoudil by, že pokud to ještě jde, bude nejlepší vrátit se do třetího pokoje v levém křídle, kde se sice bude zalykat rozhořčením nad nespravedlností páchanou zlými slepci, ale aspoň nebude mít hlad.

A o ten tu jde. Když se pověření vyslanci vrátí do pokojů s tím málem, které dostali, vzedme se vždy vlna rozčilených protestů. Někdo jako obvykle navrhuje, aby uspořádali společnou akci, masový protest a jako podpůrný argument uvádí tolikrát ověřenou sílu početní převahy a dialektické tvrzení, že společná vůle, kterou lze běžně považovat za součet jednotlivých vůlí, se za určitých okolností stává jejich nekonečným násobkem. Obvykle však netrvalo dlouho a vášně se zklidnily, jakmile někdo obezřetnější prostě a objektivně zvážil výhody a úskalí postupu navrhovaného s takovým nadšením a připomněl smrtelné následky, jaké obvykle mívá použití pistole, Ti, co půjdou vpředu, vědí, co je čeká, a ti vzadu by si snad ani neměli představovat, co nastane, až se s největší pravděpodobností vyděsíme hned při prvním výstřelu a sami ušlapeme víc lidí, než kolik jich oni zastřelí. V jednom z pokojů navrhli dočasné řešení a to se brzy doneslo i k ostatním, příště nepůjdou pro jídlo obvyklí, teď však zneuctění vyslanci, ale deseti až dvanáctičlenné skupiny nespokojených strávníků, kteří se společně pokusí vyjádřit všeobecnou nespokojenost. Varovná slova opatrnějších jedinců zřejmě způsobila, že se v žádném pokoji nenašlo dost dobrovolníků ochotných zhostit se takového poslání. Zjevná ukázka mravní slabosti však naštěstí pozbyla veškerého významu, a dokonce se za ni nikdo nestyděl, jakmile se roznesla zpráva o neslavném konci první výpravy, uspořádané pokojem, kde se nápad zrodil. Osm statečných, kteří se odvážili protestovat, zmlátili holí hlava nehlava, a je-li pravda, že padl pouze jediný výstřel, pak neméně jisté je i to, že střelec tentokrát nemířil tak vysoko jako předtím a stěžovatelé přísahali, že jim kulka hvízdla kolem hlavy. Snad zjistíme později, jestli střelec měl v úmyslu vraždit, prozatím mu dovolíme skrývat se pod ochranou pochyb a budeme se domnívat, že i tento výstřel měl být buď pouhou výstrahou, nebo vůdce zlých slepců špatně odhadl výšku rebelů a domníval se, že jsou menšího vzrůstu, případně si je představoval vyšší, což by bylo na povážení, protože pak bychom vražedný úmysl nemohli vyloučit. Pomineme-li nepodstatné otázky a zaměříme se na věci všeobecného zájmu, o které ve skutečnosti jde, bylo dílem prozřetelnosti a stejně tak dobře i náhody, že se rebelové představili jako zástupci pokoje číslo to a to. Takže za trest hladověl tři dny jen tento pokoj, a to ještě mohl mluvit o štěstí, protože mu klidně mohli zarazit přísun potravin navždy, jak se po právu stane tomu, kdo se odváží pokousat ruku, která ho krmí. Obyvatelům povstaleckého pokoje nakonec nezbylo nic jiného než tři dny chodit od dveří ke dveřím a žebrat o almužničku, o skývu chleba, pokud možno dochucenou nějakou přílohou, ostatní je sice nenechali umřít hlady, ale řekli jim svoje. Za ten nápad by vás měla hanba fackovat, Kde bychom teď byli, kdybychom vás poslechli, ale ze všeho nejhorší bylo, když jim říkali, To chce trpělivost, trpělivost, kromě nadávky snad neexistuje horší slovo. Když třídenní trest skončil a lidé věřili, že se zrodí nový den, ukázalo se, že nešťastný pokoj se čtyřicítkou slepých povstalců bude trestán dál, protože jídlo, které dosud stačilo s bídou pro dvacet osob, teď nedokázalo nasytit ani desítku z nich. A dokážeme si představit vzdor, rozhořčení a – padni komu padni, fakta jsou fakta – obavy ostatních pokojů, které se předem děsily, že je hladoví napadnou a cítili se rozpolcení mezi tradiční povinnost k mezilidské solidaritě a poslušnost starému a neméně tradičnímu pořekadlu, že občas se člověk musí starat především sám o sebe.

A do toho vydali zlí slepci rozkaz, ať jim odevzdají další peníze a cennosti, protože dodané jídlo už podle jejich mínění překročilo hodnotu první splátky, kterou prý ještě nadhodnotili. Pokoje zneklidněně odpověděly, že v peněženkách nezůstal jediný peníz, že odevzdaly veškerý nashromážděný majetek, a objevily se i ostudné argumenty, že není správné měřit všem stejným metrem a nevzít v úvahu rozdílnou hodnotu jednotlivých příspěvků, jednoduše řečeno, že není správné platit za hříšníky, a že by se dodávky potravin neměly omezovat těm, na jejichž kontě ještě zůstal nějaký majetek. Žádný pokoj zjevně netušil, jakou hodnotou přispěly ostatní, ale každý se domníval, že právě on má právo na jídlo, zatímco ostatní už kredit vyčerpali. Zlí slepci byli naštěstí neoblomní a zadusili doutnající spory v samém zárodku, když prohlásili, že rozkaz platí pro všechny a jakékoliv rozdíly v hodnotě zůstanou skryty v účtech slepého zapisovatele. Na pokojích se rozhořela ostrá debata, která občas vyvrcholila násilím. Někteří pojali podezření, že jsou mezi nimi sobci, kteří část svého jmění hanebně ukryli a celou dobu se stravují na úkor těch, kteří se čestně vzdali všeho ve prospěch společnosti. Jiní využili k osobnímu prospěchu až dosud společné argumenty a naznačovali, že nebýt několika vyžírků, hodnota, kterou odevzdali, by jim samotným zajistila jídlo na mnoho dalších dní. Pokoje teď samy prováděly prohlídky a na provinilce uplatňovaly tresty, kterými zpočátku vyhrožovali zlí slepci, a stavěly dobré slepce proti těm špatným, také zlým. Žádné úchvatné bohatství se nenašlo, ale přece jen zbylo pár hodinek a prstenů, spíš pánských než dámských. Tresty vynesené domácími soudy nepřesáhly pár náhodných kopanců, pár špatně mířených nemotorných šťouchanců, a nejvíc bylo slyšet nadávky, občas i z dob dávno minulých, jako třeba, Ty bys snad okradl i vlastní mámu, styď se, jako by k něčemu tak potupnému a dalším závažnějším činům mohlo dojít teprve až všichni oslepnou, jako by se lidem ztratilo z očí i světlo majáku, kterému se říká čest. Zlí slepci platbu přijali a pohrozili tvrdým postihem, který však naštěstí nikdy neuplatnili, protože na něj nejspíš zapomněli, jelikož už tehdy nosili v hlavě jiný plán, o němž se vzápětí dozvíme. Kdyby své výhružky uskutečnili, další nespravedlivé zásahy by jen zhoršily obtížnou situaci možná s dramatickými důsledky. Dva pokoje se pokusily zakrýt svá provinění a neuposlechnutí příkazu a představily se cizím jménem, čímž svalily vlastní hřích na dva nevinné pokoje, z nichž jeden byl dokonce tak čestný, že vydal všechno hned první den. Naštěstí si slepý účetní nechtěl přidělávat další práci a rozhodl se, že všechny nové různorodé vklady zapíše dohromady, na jediný list papíru, což se vyplatilo všem, jak nevinným, tak viníkům, protože kdyby zanesl údaje na správné účty, zjevná nevyváženost by přímo bila do očí.

Uplynul týden a zlí slepci vzkázali, že chtějí ženy. Prostě a bez okolků, Přiveďte ženské. Nečekaný, ačkoliv nikoliv nepochopitelný požadavek vzbudil snadno představitelný odpor a užaslí vyslanci, kteří rozkaz přinesli, se vzápětí vraceli s odpovědí, že muži a ženy ze tří pokojů pravého křídla a dvou levého, společně s těmi, kteří spali na zemi, se jednomyslně usnesli, že na ponižující výzvu nebudou reagovat, že lidskou a konkrétně ženskou důstojnost nelze takto ponižovat, a není jejich chyba, že ve třetím pokoji levého křídla nemají žádné ženy. Odpověď byla stručná a strohá, Když nebudou ženský, nebude jídlo. Vyslanci se zahanbeně vrátili do pokojů a vyřizovali, Buď tam ženský půjdou nebo nedostaneme najíst. Ty ženy, které neměly žádného nebo alespoň ne stálého partnera, okamžitě protestovaly, že nehodlají platit tím, co mají mezi nohama, aby se cizí chlapi mohli najíst, jedna v té drzosti zapomněla na úctu k vlastnímu pohlaví a řekla, Jenom na mně záleží, jestli tam půjdu, a pokud se rozhodnu a půjdu, už tam taky zůstanu, aspoň budu mít jistou postel i místo u stolu. Po rázných slovech však nenásledovaly činy, protože si včas uvědomila i stinnou stránku toho, co by nastalo, kdyby sama jediná musela vydržet erotické běsnění dvaceti divokých samců, kteří se zdáli být slepí touhou. Slova pronesená s takovou lehkomyslností ve druhém pokoji pravého křídla však nepropadla děravým sítem a jeden z vyslanců se okamžitě chopil příležitosti a navrhl, aby se přihlásily dobrovolnice, jelikož to, co člověk činí z vlastní vůle, ho obvykle stojí menší úsilí než to, co dělá z povinnosti. Jen jistá opatrnost a poslední zbytek obezřetnosti mu zabránily, aby svou výzvu nepodpořil známým příslovím: S chutí do toho a půl je hotovo. Jakmile domluvil, vzedmula se vlna námitek a běsnění nemělo konce, mužská morálka byla nemilosrdně zašlapána do země a muži označeni za kuplíře, pasáky, parazity, upíry, vykořisťovatele, dohazovače – podle úrovně, společenského původu a osobního stylu oprávněně rozhořčených žen. Pár žen prohlašovalo, jak je mrzí, že z čisté štědrosti a soucitu podlehly smyslným návrhům svých druhů v nouzi a ti se jim teď za to zle odvděčili, když je chtějí vydat napospas nejhoršímu ze všech osudů. Muži se snažili obhajovat, že tak to vůbec není, k čertu, prý to zbytečně dramatizují, promluvíme si o tom a dohodneme se, bývá přece zvykem hledat dobrovolníky, když nadejdou těžké a nebezpečné chvíle, a ty teď nastaly, Tady hrozí smrt hlady všem, vám i nám. Některé ženy to přivedlo k rozumu a ztichly, ale jiné přiměla okamžitá inspirace přihodit další polínko do ohně a ptaly se s ironií v hlase, Tak teda pěkně nahlas všem řekněte, co byste dělali, kdyby nechtěli ženský, ale chlapy. Ženy ožily, Mluvte, mluvte, křičely sborem, nadchlo je, že zahnaly muže do kouta, že uvízli ve vlastní zvrhlé logice a už neuniknou, taky je zajímalo, kam až sahá vyhlášená mužská důslednost. Tady nejsou žádní teplouši, odvážil se namítnout jeden muž, Kurvy taky ne, opáčila žena, která položila provokativní otázku, a i kdyby byly, možná se nechtějí prodávat kvůli vám. Muži rozpačitě ustoupili a pochopili, že ženy toužící po odplatě uspokojí jediná odpověď, Kdyby chtěli muže, my bychom šli, ale nikdo neměl odvahu pronést tak jasná, přímočará a otevřená slova, byli rozrušení natolik, že si neuvědomovali, jak malému nebezpečí je ta slova vystavují, když ti parchanti se přece netouží uspokojit na mužích, ale na ženách.

Na co nepomyslel žádný muž, zřejmě napadlo ženy, jak jinak vysvětlit ticho, které se po výměně názorů v pokoji rozhostilo, jako by pochopily, že jejich vítězství ve slovní přestřelce nic nemění na porážce, která bude bezpochyby následovat, tady i v okolních pokojích, protože je známo, že člověk opakuje stále stejné pravdy a dopouští se stejných omylů. Rozsudek nakonec vynesla zhruba padesátiletá žena, která tu byla se svou starou matkou a neviděla jinou možnost, jak ji nakrmit, Půjdu, řekla, aniž tušila, že ta slova jsou ozvěnou toho, co v prvním pokoji pravého křídla právě pronesla lékařova žena, Půjdu, v tomhle pokoji je málo žen, a snad proto se tu neozval tak silný a rozhodný odpor, byla tu dívka v tmavých brýlích, manželka prvního slepce, zdravotní sestra, pokojská z hotelu a jedna další žena, o níž nevíme, kdo je, a ještě žena, která nemůže spát, ale ta je už tolik nešťastná a zoufalá, že ji raději necháme na pokoji, proč by z ženské solidarity měli mít prospěch jen muži. První slepec nejprve prohlásil, že nikdy nedopustí, aby jeho manželka potupně nabízela své tělo, ona nechce a on to nedovolí, dodal, lidská důstojnost není na prodej, člověk začne malými ústupky a nakonec zaprodá smysl života. Lékař se ho vzápětí zeptal, jaký smysl života vidí v situaci, v níž se teď nacházejí, vyhladovělí, pokrytí svinstvem až po uši, zavšivení, pokousaní od švábů a poštípaní od blech, Taky bych nesouhlasil, aby tam moje žena šla, ale nezáleží na tom, co si přeju já, protože ona řekla, že tam půjde, rozhodla se, vím, že to ublíží mé mužské cti, tedy tomu, co nazýváme mužskou ctí, pokud po tom ponížení můžeme o něčem takovém mluvit, ale nic jiného dělat nelze a je to pravděpodobně jediná možnost jak přežít. Každý ať se řídí vlastní morálkou, můj názor znáte, nehodlám ho měnit, opáčil útočně první slepec. Dívka v tmavých brýlích řekla, Oni neví, kolik tu je žen, takže si tu svou můžete nechat k výlučně vlastnímu potěšení, ale zajímalo by mě, co říká vaše hrdost na to, že my vás oba budeme živit, a jak jí bude chutnat chleba, který jí přineseme. Tak to není, jde přece o to, že, chtěl odpovědět první slepec, ale věta zůstala viset ve vzduchu, sám vlastně nevěděl, o co tu jde, všechno, co dosud řekl, byly pouhé teorie, nic víc než teorie, které patřily do jiného světa, ne sem, a on by měl zdvihnout ruce k nebi a děkovat za štěstí, že si, jak se říká, vypere špinavé prádlo doma a nemusí ho trápit vědomí, že žije na úkor cizích žen. Na úkor lékařovy ženy, abychom byli přesní, protože kromě nezadané a svobodné dívky v tmavých brýlích, o jejímž neuspořádaném životě už leccos víme, ostatní ženy možná měly manžely, ne však tady. Po nedořečené větě nastalo ticho, jako by všichni vyčkávali, až někdo situaci definitivně rozřeší, a proto netrvalo dlouho, než se ozvala ta, která se ozvat měla, Jsem stejná jako ostatní, udělám totéž, co ony, řekla manželka prvního slepce a ani se jí nezachvěl hlas, Uděláš to, co ti poručím, skočil jí do řeči manžel, Přestaň se naparovat, k ničemu ti to není, jsi slepý stejně jako já, Je to hnus, Vyber si sám, nejez a nebudeš hnusný, zazněla krutá odpověď, kterou by od osoby dosud tak poddajné a podřízené manželovi nikdo nečekal. Pokojská z hotelu se krátce křečovitě zasmála, Ale bude jíst, bude jíst, co má chudák dělat, a smích náhle přešel v pláč, změnila se i slova, Co máme dělat, a znělo to téměř jako otázka, smířená otázka, na niž nelze odpovědět, jen odevzdaně svěsit hlavu, Co máme dělat, zopakovala po ní i zdravotní sestra. Lékařova žena pozvedla oči k nůžkám pověšeným na stěně a zdálo se, jakoby jim kladla tutéž otázku, pokud ovšem nehledala, jak odpovědět nůžkám, které se ptaly, Co s námi chceš udělat.

Jenže všechno má svůj čas, člověk nebude žít kratší dobu jen proto, že dřív vstává. Slepci z třetího pokoje vlevo jsou pořádkumilovní a už se rozhodli, že začnou od těch, které mají nejblíž, od žen z pokojů levého křídla. Rotační metoda, výraz více než oprávněný, má veškeré výhody a žádnou vadu, za prvé umožňuje, aby měl člověk v kterýkoliv okamžik přehled o tom, co už udělal a co mu ještě zbývá, stejně jako by se podíval na hodinky a řekl si, Tuhle část dne jsem už prožil a tenhle kus nebo kousek mám ještě před sebou, a za druhé vnáší do procesu jistý závan novoty, když se na konci celého kola začne zase od začátku, což ocení hlavně ti s kratší senzorickou pamětí. Ženy z pravého křídla mají zatím volno, žádná sice nahlas neřekne, dokud trpí sousedi, mně nic nehrozí, ale myslí si to všechny, protože se teprve musí narodit lidská bytost bez oné druhé vrstvy kůže, jíž se říká sobectví, a která je tužší než ta první, co každou chvíli krvácí. Nutno dodat, že tyto ženy mají svátek dvojnásob, neboť lidská duše je plná záhad a zcela bezprostřední hrozba ponížení, jemuž budou ženy vystaveny, na každém pokoji probudila a zjitřila žádostivost smyslů, kterou dlouhodobé soužití oslabilo, jako by si zoufalí muži chtěli své ženy označkovat, než je odevzdají, jako by si ženy chtěly zaplnit paměť dobrovolnými prožitky, aby se dokázaly lépe bránit útokům těch, které by odmítly, kdyby mohly. Teď nezbývá, než si položit otázku, jak v prvním pokoji pravého křídla vyřešili rozdíl v počtu mužů a žen, který trval i po vyloučení nemohoucích osob mužského pohlaví, protože takoví tu také jsou, třeba starý muž s černým klípcem a i další neznámí, staří či mladí, kteří z toho či onoho důvodu neučinili nic, co by mělo pro tuto záležitost nějaký význam. Jak už víme, je v pokoji sedm žen, včetně té, která nemůže spát, a další, o které nic nevíme, řádné manželské páry tu jsou jenom dva, takže k počtu mužů je to značný nepoměr, šilhavý chlapec se nepočítá nikam. V dalších pokojích je možná víc žen než mužů, ale nepsané pravidlo, které se tu začalo uplatňovat a postupně přešlo v zákon, říká, že každý pokoj si řeší svoje problémy sám, a příkladem nám budiž učení našich předků, jejichž moudrost nikdy nepřestaneme opěvovat, Všude dobře, doma nejlíp. Proto se muži z prvního pokoje v pravém křídle mají dobře se ženami, s nimiž žijí pod jednou střechou, až na lékařovu ženu, o kterou se kdoví proč nikdo neodvážil požádat slovy ani dotekem ruky. To žena prvního slepce, poté co učinila první krok a příkře odpověděla manželovi, dělala, pravdaže diskrétně, totéž, co ostatní. S někým však nezmůže nic ani rozum ani cit, příkladem je dívka v tmavých brýlích, kterou nepřemluvil ani neuprosil pomocný lékárník, platí za to, jak neuctivě se k ní na začátku zachoval. Kdo se má v těch ženských vyznat, když nejkrásnější dívka s nejpřitažlivější tváří a nejladnějšími křivkami, po níž touží všichni muži, k nimž se zvěst o jejích půvabech donesla, nakonec jednou v noci úplně dobrovolně vlezla do postele ke starému muži s černým klípcem a on ji přijal jako požehnání a uspokojil, jak nejlépe dokázal, dost dobře na svůj věk, a znovu tím potvrdil, že vzhled může klamat a že síla srdce se nepozná z krásné tváře ani z dokonalého těla. Každý v pokoji chápal dívčino rozhodnutí jako akt milosrdenství, ovšem našlo se i pár citlivých snílků, kterým se už dřív líbila, a teď si mysleli, že na světě není větší odměny, než ležet sám v posteli a uvažovat o všem možném, a najednou cítit, jak nějaká žena zdvihá pokrývku a pomalu se pod ni vkrádá, celá se k vám něžně přitiskne a pak zůstane klidně a tiše ležet, dokud rozbouřená krev nezklidní náhlé chvění zaskočeného těla. A to všechno zadarmo, jen protože chce. Někdy štěstí nechodí bezcílně kolem, ale sedne na toho, kdo je starý a přes definitivně mrtvý důlek nosí černou pásku. A některé věci je lepší nechat bez vysvětlení, jednoduše popsat, co se stalo, a neptat se, jaké intimní pohnutky člověka vedou, třeba když lékařova žena vstala z postele, aby přikryla šilhavého kluka, který se odkopal. Nešla si hned lehnout. Opřela se o stěnu v úzké uličce mezi dvěma řadami lůžek a zoufale pozorovala dveře na protější straně místnosti a připadalo jí strašně dávno, kdy jimi poprvé vstoupili dovnitř, ty dveře teď už nikam nevedly. Jak tam stála, uviděla, že manžel vstává a s náměsíčně upřeným pohledem se blíží k posteli dívky v tmavých brýlích. Nepokusila se ho zadržet. Nepohnutě stála a jen se dívala, jak zdvihl pokrývku a lehl si vedle dívky, jak se dívka vzbudila a bez odporu ho přijala, jak se jejich ústa hledala a nakonec našla, a jak následovalo to, co mělo přijít, potěšil se jeden, potěšil se druhý, potěšili se oba, tlumená slova, řekla, Ach, pane doktore, a mohlo to znít směšně, ale neznělo, on řekl, Promiň, nevím, co mě to napadlo, měli jsme pravdu, jak bychom mohli my, kteří stěží vidíme, vědět, co neví ani on. Leželi na úzké posteli a vůbec je nenapadlo, že je někdo pozoruje, lékař sice najednou zneklidněl, co když žena nespí, ptal se sám sebe, co když chodí po chodbách jako každou noc, pohybem naznačil, že se vrátí do postele, ale nějaký hlas mu řekl, Nevstávej, a hrudi se dotkla ruka lehká jako ptáček, chystal se promluvit, snad chtěl znovu říct, že neví, co ho to napadlo, ale ten hlas řekl, Když nic neřekneš, pochopím to snáz. Dívka v tmavých brýlích se rozplakala, Co s námi bude, mumlala, a dodala, taky jsem to chtěla, já taky, pan doktor za nic nemůže, Mlč, řekla měkce lékařova žena, nebudeme mluvit, někdy jsou slova k ničemu, kéž bych také dokázala plakat, všechno vyjádřit v slzách, nemluvit a ostatní by mi přesto rozuměli. Posadila se na okraj postele, položila paži na obě těla, jakoby je chtěla ovinout, sklonila se k dívce v tmavých brýlích a potichoučku jí zašeptala do ucha, Já vidím. Dívka se ani nepohnula, byla klidná a jen ji zarazilo, že necítí žádné překvapení, jakoby to věděla od prvního dne a neřekla to nahlas proto, že to tajemství nepatřilo jí. Otočila trochu hlavu a teď ona zašeptala do ucha lékařovy ženy, Věděla jsem to, nevím to jistě, ale věděla jsem to, Je to tajemství, nikomu to nesmíš říct, Nebojte se, Věřím ti, Jistě, spíš umřu, než bych vás podvedla, Měla bys mi tykat, Ne, ne, to nemůžu. Šeptaly jedna druhé do ucha a byl to nedůležitý a zároveň vážný rozhovor, je-li možné spojit takové protiklady, spiklenecký rozhovor, který se jakoby netýkal muže ležícího mezi nimi, ale řídil se jinou logikou než tou ze světa běžných představ a skutečností. Lékařova žena potom řekla manželovi, Jestli chceš, ještě tu chvíli zůstaň Ne, vrátím se do naší postele, Pomůžu ti. Odstoupila, aby měl víc místa, a chvíli pozorovala dvě slepé hlavy ležící vedle sebe na flekatém polštáři, špinavé obličeje, slepené vlasy, jen oči zbytečně zářící do tmy. Pomalu vstal a hledal nějakou oporu, nakonec zůstal nerozhodně stát vedle postele, jako by náhle ztratil pojem o prostoru, ona ho tedy jako pokaždé vzala za ruku, ale tentokrát to gesto mělo nový význam, protože nikdy nepotřeboval vést tolik jako teď, ačkoliv netušil kam, ale to věděly jen ty dvě ženy, když se lékařova žena dotkla druhou rukou dívčiny tváře a ta ji impulsivně stiskla a přitiskla ke rtům. Lékaři se zdálo, že slyší pláč, téměř neslyšitelný zvuk slz pomalu stékajících ke koutkům úst, kde mizí a znovu vstupují do věčného koloběhu nevysvětlitelných lidských bolestí a radostí. Dívka v tmavých brýlích zůstane sama, to ona potřebuje utěšit, a lékařova žena proto dlouho ruku nezdvíhala.

Příští den v době večeře, pokud si vůbec pár mizerných kousků tvrdého chleba a plesnivého masa zaslouží takové jméno, se ve dveřích pokoje objevili tři slepci z druhého křídla, Kolik tu máte ženskejch, zeptal se jeden, Šest, odpověděla lékařova žena s dobrým úmyslem vynechat slepou trpící nespavostí, ale ta ji zastřeným hlasem opravila, Je nás sedm. Slepci se chechtali, A sakra, řekl jeden, to se dneska v noci pěkně nadřete, a druhý navrhl, Možná bychom měli zajít do sousedních pokojů pro posily, To nestojí za to, namítl třetí slepec, který zvládal počty, prakticky to jsou tři chlapi na jednu ženskou, jestli vydrží. Všichni se znovu zasmáli a ten, který se ptal na počet žen, přikázal, Dojezte a pojďte s námi, a dodal, tedy jestli chcete zítra jíst a dát cucnout svejm chlapům. V každém pokoji říkali totéž, ten žert jim přišel k smíchu, stejně jako když ho vymysleli. Ohýbali se smíchy, dupali a bušili do země těžkými holemi, když vtom jeden z nich upozornil, Jestli některá z vás krvácí, tak nemáme zájem, přijde na řadu příště, Žádná nekrvácí, řekla klidně lékařova žena, Tak se připravte a žádné loudání, čekáme na vás. Otočili se a zmizeli. Pokoj mlčel. O minutu později manželka prvního slepce řekla, Nedokážu jíst, k jídlu nedostala skoro nic, ale nesnědla ani to málo, Já taky ne, přidala se žena, která nemohla spát, Ani já, řekla ta, o které nic nevíme, Už jsem dojedla, oznámila pokojská, Já taky, řekla zdravotní sestra, Pobliju se do ksichtu, prvnímu, který na mě vleze, oznámila dívka v tmavých brýlích. Všechny stály, chvěly se, ale vypadaly rozhodně. Pak lékařova žena oznámila, Půjdu první. První slepec si přetáhl pokrývku přes hlavu, ale slepý už přece byl, tak jaký to mělo smysl, lékař přivinul manželku k sobě a mlčky ji lehce políbil, víc dělat nemohl, pro ostatní muže by se nemělo nic změnit, nenáležela jim manželská práva ani povinnosti vůči žádné ženě, takže jim nikdo nemohl říct, Kdo ví, že je paroháč, je dvakrát paroháč. Dívka v tmavých brýlích se postavila za lékařovu ženu, následovala pokojská, pak zdravotní sestra, manželka prvního slepce, žena, kterou neznáme, a nakonec žena trpící nespavostí, groteskní zástup zapáchajících žen ve špinavých a potrhaných šatech, zdá se nemožné, že zvířecí pohlavní pud může mít takovou sílu, že zaslepí čich, nejcitlivější ze všech smyslů, a našlo by se dost teologů, kteří by tvrdili, že na životě v pekle je nejtěžší smířit se se smradem, který tam je, i když by to možná vyjádřili jinými slovy. Zástup s lékařovou ženou v čele se pomalu vydal chodbou, každá měla jednu ruku položenou na rameni té před sebou. Byly bosé, protože ke všem mukám a trápení, které je čekaly, nechtěly ještě přijít o boty. Když došly do haly, zamířila lékařova žena ke dveřím, nejspíš se chtěla ujistit, že svět ještě existuje. Pokojská ucítila svěží vzduch a zděšeně varovala, Ven nesmíme, tam jsou vojáci, a žena trpící nespavostí řekla, Tím líp, do minuty bychom byly mrtvé, všechny a to by bylo správně. My, zeptala se zdravotní sestra, Ne, všechny, všechny ženy tady, naše slepota by tak aspoň měla ten nejlepší možný důvod. Tolik slov najednou neřekla od chvíle, kdy ji sem přivezli. Lékařova žena je vyzvala, Jdeme, umře jen ten, kdo umřít musí, smrt si vybírá bez varování. Prošly dveřmi do levého křídla, postupovaly dlouhými chodbami, a kdyby ženy z prvních dvou pokojů chtěly, mohly jim vyprávět o tom, co je čeká, ale ony se choulily na postelích jako zmlácená zvířata a muži se jich neodvažovali dotknout ani se k nim přiblížit, protože okamžitě začaly křičet.

Lékařova žena viděla, že na konci poslední chodby stojí jako obvykle slepá stráž. Slepec nejspíš zaslechl jejich šoupavé kroky, protože hlásil, Už jdou, už jdou. Zevnitř se ozvaly výkřiky, chechot, smích. Čtyři slepci spěšně odsunuli postel, kterou zabarikádovali vchod, Pohněte sebou, holky, jen dál, jen dál, jsme nadržený jako bejci, dostanete plnou dávku, hlásil jeden z nich. Slepci se shlukli kolem žen a pokoušeli se je osahávat, ale jakmile velitel, který měl pistoli, zařval, Nevíte, že první si vybírám já, hned překotně couvali. Oči těch mužů hltavě pátraly po ženách, někteří natahovali nedočkavé ruce, a když se jim náhodou podařilo některé se dotknout, hned věděli, kam se mají dívat. Ženy stály uprostřed uličky mezi postelemi jako vojáci na přehlídce, jako by čekaly, až si je publikum prohlédne. Slepý velitel k nim přistoupil tak svižně a jistě, jako by měl oči, které vidí. V jedné ruce měl pistoli a druhou nahmátl ženu trpící nespavostí, která stála v zástupu jako první, osahal ji zepředu, zezadu, stehna, prsa, rozkrok. Slepá žena se dala do křiku a on ji odstrčil, Nestojíš za nic, kurva. Přešel k té, o níž nic nevíme, pistoli zasunul do kapsy u kalhot a přejížděl po ženě oběma rukama, To se podívejme, tahle vůbec není špatná, pak přešel k ženě prvního slepce, ke zdravotní sestře, k pokojské, a zavolal, Chlapi, tyhle jsou vážně dobrý. Slepci se zachechtali, zadupali, několik vykřiklo, Jdem na to, čas běží, Klid, řekl muž s pistolí, ještě si prohlídnu ten zbytek. Když osahal dívku v tmavých brýlích, hvízdl, Máme vážně kliku, takovéhle stádo jsme tu ještě neměli. Dál vzrušeně osahával dívku v tmavých brýlích a druhou ruku natáhl po lékařově ženě, a hvízdl podruhé, Tahle je už zralejší, ale pořád vypadá na dobrou klisnu. Obě přitáhl k sobě a skoro se zalykal, když oznámil, Nechám si tyhle dvě, vyřídím je a pak je pošlu dál. Dostrkal ženy dozadu do pokoje, mezi nahromaděné krabice s jídlem, balíky, konzervy, zásoby, které by stačily pro celý regiment. Všechny ženy křičely, bylo slyšet kopance, facky, rozkazy, Buďte zticha, kurvy, všechny jsou stejný, ječí jako pominutý, Narvi to do ní, ať je ticho, Pusťte mě na ně a uvidíte, že budou chtít ještě, Dělej, už nevydržím ani minutu. Žena trpící nespavostí nešťastně sténala pod tlustým slepcem, hlouček mužů se spuštěnými kalhoty se přetahoval o zbylé čtyři jako hyeny peroucí se o mršinu. Lékařova žena stála a rukama svírala kovový rám postele, k níž ji muž zavedl, viděla, jak dívce v tmavých brýlích roztrhl sukni, spustil si kalhoty a po hmatu opřel úd o dívčino pohlaví, jak zatlačil a vnikl do ní, slyšela jak chrochtá a mumlá oplzlosti, zatímco dívka v tmavých brýlích neříkala nic, jen otevřela ústa a s hlavou mírně natočenou do strany a očima upřenýma na druhou ženu začala zvracet, ale toho si muž vůbec nevšiml, pach zvratků lze cítit jen tam, kde vzduch i to ostatní páchne jinak. Nakonec se muž celý zachvěl, třikrát mocně přirazil, jako by zatloukl tři hřeby, zafuněl jako přidušené prase, a byl hotov. Dívka v tmavých brýlích potichu plakala. Slepec s pistolí z ní vysunul ještě vlhký úd, hrábl rukou po lékařově ženě a hekl, Nežárli, už jdu na tebe, a pak hlasitěji, Tahle je už volná, kluci, ale zacházejte s ní opatrně, možná ji ještě budu potřebovat. Dobrý půl tucet slepců vyrazil uličkou, natáhli ruce po dívce v tmavých brýlích a téměř ji odvlekli pryč, Já první, já první, volali jeden přes druhého. Slepec s pistolí, v kalhotách srolovaných ke kotníkům, se posadil na postel a ochablý penis nechal viset přes okraj lůžka. Klekni si mi mezi nohy, tady, přikázal. Lékařova žena poklekla. Lízej, řekl, Ne, nato ona, Buď budeš lízat, nebo tě praštím a nedostaneš jídlo, řekl, Nebojíš se, že ti ho ukousnu, zeptala se, Můžeš to zkusit, držím tě za krk, uškrtím tě dřív, než se objeví krev, odpověděl.

Pak dodal, poznávám tvůj hlas, A já tvoji tvář, Jsi slepá, nemůžeš mě vidět, Ne, nemůžu tě vidět, Tak proč říkáš, že poznáváš moji tvář, Protože tenhle hlas může patřit jen k jediné tváři, Lízej, a přestaň kecat, Ne, Buď mi ho olížeš, nebo na váš pokoj už nedorazí ani drobeček chleba a ty půjdeš a řekneš jim, že nedostanou jídlo, protože ses vzpouzela, pak se vrátíš a povíš mi, co oni na to. Lékařova žena se předklonila, dvěma prsty pravé ruky štítivě uchopila mužův lepkavý penis a zvedla ho, levá ruka, kterou se opírala o zem, se dotkla kalhot a prsty nahmataly chladný a tvrdý kov pistole, Můžu ho zabít, napadlo ji. Nešlo to. Do kapsy srolovaných kalhot, v níž měl pistoli, se nedostane. Teď ho ještě nezabiju, pomyslela si. Sklonila hlavu, otevřela ústa, zavřela je, zavřela oči, aby neviděla, a začala.

Zlí slepci dovolili ženám odejít až za úsvitu. Ženu, která nemohla spát, musely ostatní souputnice odnést v náručí, přestože se samy stěží vlekly. Putovaly od muže k muži, od hanby k hanbě, od urážky k urážce celé hodiny, prošly vším, co lze se ženou dělat, aby ještě zůstala naživu. Mužíčkům vyřiďte, že se platí v naturáliích, ať si přijdou pro papání, posmíval se slepec s pistolí. Pak žertovně dodal, a na viděnou příště, chystejte se na další rundu, holky. Ostatní slepci po něm opakovali víceméně sborem, Na viděnou, někteří dodávali, holky, jiní kurvy, ale příliš přesvědčivě nezněli, unavil je vlastní sexuální apetit. Klopýtaly hluše, slepě a mlčky, každé zbývalo právě tolik vůle, aby nepustila ruku té, která šla před ní, už se nedržely za ramena, jako když šly sem. Žádná by ale neuměla odpovědět, kdyby se někdo náhodou zeptal, Proč se držíte za ruce, prostě se to tak seběhlo, pro některá gesta nelze najít snadné vysvětlení a občas ani to složité. Když procházely halou, vyhlédla lékařova žena ven, viděla vojáky a také nákladní auto, které nejspíš rozváželo jídlo lidem zavřeným v karanténě. Právě v té chvíli žena, která nemohla spát, klesla k zemi jako podťatá a v ten moment se jí zastavilo srdce, ani započatou systolu nedokončilo a my už víme, proč žena nemohla spát, ale teď spát bude a my ji nechceme budit. Je mrtvá, řekla lékařova žena bezvýrazným hlasem, který jako by snad ani nemohl vyjít z živých úst. Vzala do náruče tělo, které jako by náhle nedokázalo držet pohromadě, zakrvácené nohy, zválené břicho, obnažená povadlá ňadra se stopami vzteklých výpadů, na rameni otisk zubů. Tohle je obraz mého těla, pomyslela si, obraz těla každé z nás, není žádný rozdíl mezi těmito ranami a naší bolestí, jenom to, že my zatím žijeme. Kam ji odneseme, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Nejdřív do pokoje, pohřbíme ji později, odpověděla lékařova žena.

Muži čekali u dveří, chyběl jen první slepec, jakmile zaslechl, že ženy přicházejí, znovu schoval hlavu pod přikrývku, a šilhavý chlapec, který spal. Lékařova žena nezaváhala a uložila tu, která nemohla spát, na její lůžko, aniž by počítala postele. Bylo jí jedno, jestli to ostatní překvapí, stejně všichni vědí, že tu zná každý kout lépe než ostatní slepci. Je mrtvá, opakovala, Co se stalo, zeptal se lékař, ale žena neodpověděla, mohl se ptát na to, co člověka napadne jako první, Co se jí stalo, proč zemřela, ale mohl se i ptát, Co se vám stalo, a ona nemusela odpovídat ani na jednu z nich, umřela a je jedno proč, otázka, proč člověk umřel, zní hloupě, na příčinu smrti se časem zapomene, zůstane jen slovo, Ona umřela a my jsme jiné, než jaké jsme odtud odcházely. Nedokážeme použít slova, která by řekly ony a všechno ostatní je nepojmenovatelné, líp to vysvětlit neumím. Běžte pro jídlo, řekla lékařova žena. Náhoda, osud, úděl, předurčení, či jak přesně nazvat to, čemu dáváme tolik jmen, jsou plné ironie, jak jinak vysvětlit, že když ještě nikoho nenapadlo, čím se tu jednou bude platit, zvolil pokoj za své vyslance přebírající potraviny právě ty muže, kteří mají mezi ženami své manželky. Klidně mohli vybrat někoho jiného, svobodného, bez závazků, kdo by nemusel hájit svátost manželství, jenže ti, na které padla volba, teď určitě odmítnou poníženě natahovat žebrající ruku k surovcům a lotrům, již jim znásilnili ženy. První slepec to formuloval naprosto jasně a rozhodně, Ať jde, kdo chce, já tam nepůjdu, Já ano, řekl lékař, Půjdu s vámi, ozval se starý muž s černým klípcem, Jídla není moc, ale přesto něco váží, Mám ještě dost sil, abych unesl vlastní příděl, Nejtěžší je přijmout na svá bedra to, co náleží ostatním, Nemám právo si stěžovat, tíha toho, co náleží ostatním, je cenou za moje jídlo. Rozhovor tu máme a teď si ještě představme muže, kteří ho vedou, stojí tváří v tvář, jako by jeden druhého viděli a v tomto případě to není nemožné, stačí zalovit v paměti a oba si z té všeobjímající oslňující bělosti světa mohou vybavit artikulující ústa, kolem nichž pak postupně naroste i tvář, jedna patří starému muži, druhá muži o něco mladšímu, protože o těch, kteří takto nahlížejí na svět, se nehodí tvrdit, že jsou slepí. Odešli, aby si nechali vyplatit odměnu za hanbu, jak to dotčeně pojmenoval první slepec, a lékařova žena řekla ostatním ženám, Zůstaňte tady, hned jsem zpátky. Věděla, co chce, ne však, kde to najde. Chtěla kbelík nebo cokoliv podobného, chtěla ho naplnit vodou, třeba páchnoucí, třeba shnilou, chtěla umýt ženu, která nemohla spát, očistit ji od její vlastní krve i od cizích hlenů, odevzdat ji zemi čistou, pokud ještě vůbec má smysl mluvit o čistotě těla v tomhle blázinci, kde žijeme, neboť čistota duše je, jak víme, nedotknutelná.

Na dlouhých stolech v jídelně leželi slepci. Z jednoho nedovřeného kohoutku crčela tenkým čůrkem voda do dřezu plného odpadků. Lékařova žena se rozhlížela a hledala kbelík nebo jinou nádobu, ale neviděla nic, co by se dalo použít. Jednomu slepci se zdálo divné, že tu kdosi je a zeptal se, Kdo tady chodí. Neodpověděla, věděla, že tu není vítána, nikdo by nenabídl, Potřebuješ vodu, tak si ji vezmi, vezmi si třeba všechnu, když je to pro nebožku. Na zemi se válely igelitové pytle od jídla, některé dost velké. Pomyslela si, že budou děravé, ale pak ji napadlo, že když dá dva nebo tři pytle dohromady, moc vody možná nevyteče. Jednala rychle, slepci už slezli ze stolů a ptali se, Kdo je tam, a šplouchání tekoucí vody je vylekalo ještě víc, vydali se po zvuku a lékařova žena musela posunout jeden stůl tak, aby nemohli až k ní, pak se vrátila k pytlům, voda tekla pomalu a žena zoufale otáčela kohoutkem, a pak jako by se otevřely brány vězení, voda vychrstla a postříkala ji od hlavy k patě. Slepci se vyděsili a ucouvli, domnívali se, že prasklo potrubí a v té domněnce je jen utvrdilo, když se jim voda rozlila až k nohám, nemohli tušit, že cizí vetřelkyně pochopila, že s tak těžkým vakem nepohne a sama vodu vylila. Potom zatočila a zavázala konce vaku, hodila si ho na záda a utíkala pryč, jak nejrychleji mohla.

Když lékař a starý muž s černým klípcem přinesli jídlo do pokoje, neviděli a ani nemohli vidět sedm nahých žen v hloučku kolem té, která nemohla spát a teď ležela na posteli čistší, než kdy v životě byla, jedna z žen postupně omývala své souputnice a nakonec i sebe.

Č

tvrtého dne se zlí slepci objevili znovu. Výzva k úhradě poplatku za služby tentokrát patřila ženám z druhého pokoje, ale chvilku se zdrželi i u prvních dveří a ptali se, jestli se zdejší ženy už daly dohromady po noci plné erotiky, Fakt vydařená noc, pánové, zvolal jeden a olízl se, Těchhle sedm vydá za čtrnáct, potvrdil druhý, jedna sice za moc nestojí, ale to se v tom zmatku ztratí, zdejší chlapi mají štěstí, jestli na ně vůbec stačí, Líp, kdyby nestačili, aspoň by holky měly větší chuť. Už nás není sedm, ozvala se z pokoje lékařova žena, Ňáká utekla, skupinka se zalykala smíchy, Neutekla, umřela, K čertu, to budete muset příště víc makat, žádná velká škoda to není, za moc nestála, odpověděla lékařova žena. Poslové se ošili, ale nevymysleli žádnou odpověď, to, co právě slyšeli, jim připadalo jako hrubost, některý z nich si určitě pomyslel, že ženský jsou opravdu mrchy, když se dokážou takhle neuctivě vyjadřovat, jen protože holce nenarosily cecky jaksepatří a měla hubený zadek.

Lékařova žena pozorovala, jak nerozhodně postávají mezi dveřmi a připomínali jí loutky na klíček. Poznala je, byli to ti tři, co ji znásilnili. Nakonec jeden slepec bouchl holí do země a řekl, Půjdeme. Údery a volání, Z cesty, z cesty, to jsme my, se vzdalovaly chodbou, pak na chvíli utichly a vzápětí se ozval zmatený šum, po večeři se mají dostavit ženy z druhého pokoje. A znovu rány do země, Z cesty, z cesty, siluety tří slepců se na chvíli objevily ve výřezu dveří a pak zmizely.

Lékařova žena, která předtím vyprávěla pohádku šilhavému chlapci, natáhla ruku a z hřebíku na zdi opatrně sundala nůžky. Dopovím ti to později, řekla chlapci. Nikdo v pokoji se jí nezeptal, proč se o ženě, která nemohla spát, vyjádřila tak opovržlivě. Zula si boty a manželovi oznámila, Nezdržím se dlouho, za chvíli jsem zpátky. Zamířila ke dveřím, tam se zastavila a vyčkávala. Za deset minut se v chodbě objevily ženy z druhého pokoje. Bylo jich patnáct. Některé plakaly. Nešly v zástupu, ale po skupinkách, držely se za svázané kusy látky zřejmě z roztrhané přikrývky. Lékařova žena se k nim připojila, když ji míjely. Žádná z nich si nevšimla, že mají společnost. Věděly, co je čeká, zprávy o páchaných hanebnostech nebyly žádným tajemstvím, vlastně nešlo o nic nového, protože takhle nejspíš vypadal i počátek světa. Víc než znásilnění se děsily orgií, ponížení, vidiny strašlivé noci a jich, patnácti žen, porůznu ležících na postelích i na zemi, a mužů, kteří se na nich budou s prasečím chrochtáním střídat, Ze všeho nejhorší by bylo, kdybych přitom cítila rozkoš, napadlo jednu z nich. Když vešly do chodby, na jejímž konci byl pokoj, kam mířily, slepý hlídač zvolal, Slyším je, už jdou. Postel sloužící jako závora byla rychle odsunuta a ženy postupně vcházely dovnitř, Těch je, vykřikl slepý účetní a nadšeně počítal, Jedenáct, dvanáct, třináct, čtrnáct, patnáct, je jich patnáct. Vydal se za poslední a chtivě jí vsunul ruce pod sukni, Tahle už vlhne, tu si beru já, říkal. Tentokrát ženy neprohlíželi a předem nehodnotili jejich fyzické přednosti. Všechny čekal stejný osud, proto by zkoumáním kyprosti, rozměrů ňader a boků jen mařili čas a ochlazovali chtíč. Už je mají na postelích, už z nich rvou šaty, co nevidět se jako obvykle ozve pláč, prosby, nářek, ale pokud se vůbec dočkají odpovědi, tak bude stále stejná, Jestli chceš jíst, roztáhni nohy. A ony rozevíraly nohy a občas i ústa, jako ta, co mlčky klečela před vůdcem zlých slepců. Lékařova žena vstoupila do pokoje, potichu proklouzla mezi postelemi, ale ta opatrnost byla zbytečná, nikdo by ji neslyšel, ani kdyby měla na nohou dřeváky, a pokud by se jí uprostřed toho zmatku některý slepec dotkl a pochopil, že je to žena, přidala by se v nejhorším k ostatním, nikdo by si toho nevšiml, v podobné situaci není snadné rozlišit patnáct od šestnácti.

Vůdcovo lůžko stálo u zadní stěny místnosti, kde se vršily bedny s jídlem. Kolem žádné další postele nestály, protože vůdce měl rád prostor a nechtěl zakopávat o sousedy. Zabít ho by mělo být snadné. Lékařova žena pozvolna postupovala úzkou uličkou a sledovala jak muž, jehož se chystala zabít, blaženě zaklonil hlavu dozadu, jako by jí nabízel krk. Lékařova žena se přikradla blíž, obešla postel a postavila se za muže. Slepá žena nepolevovala v práci. Ruka s nůžkami se zvolna zdvihla, mírně roztažená ostří měla do těla proniknout jako dýky. Slepec si v poslední chvíli zřejmě uvědomil, že za ním někdo je, ale vrcholící rozkoš ho odvedla ze světa běžných vjemů a otupila pudy, Orgasmu se nedožiješ, pomyslela si lékařova žena a nechala paži ztěžka klesnout. Nůžky vší silou zajely do slepcova krku, otočily se kolem vlastní osy a prodíraly se skrz chrupavky a blanitou tkáň, až je v razantním postupu zarazily krční obratle. Výkřik téměř zanikl ve zvířecím chroptění, které někteří další muži vydávali při ejakulaci, zněl podobně a možná jím i byl, protože ve chvíli, kdy se muži vyvalil do tváře proud krve, vystříkla slepé ženě do úst mocná dávka semene. A teprve její výkřik slepce vyděsil, křiku tu sice bylo víc než dost, ale tenhle byl jiný. Slepá žena ječela, nechápala, co se děje, ale ječela, kde se tu vzala ta krev, nejspíš nevědomky udělala to, na co myslela, nejspíš mu ukousla penis. Slepci nechali ženy ženami a pomalu se blížili, Co se děje, proč tak křičíš, ptali se, jenže čísi ruka překryla slepé ženě ústa a kdosi jí do ucha zašeptal, Mlč, pak ji ty ruce lehce odtáhly dozadu, Mlč, opakoval ženský hlas, a to ji uklidnilo, pokud lze v tom rozruchu vůbec mluvit o klidu. Jako první se těla zhrouceného na posteli dotkl slepý účetní, ohmatal ho a vzápětí vykřikl, Je mrtvý. Hlava visela přes okraj postele a z rány se stále bublavě řinula krev, Někdo ho zabil, řekl. Slepci zůstali jako opaření, nemohli věřit vlastním uším, Jak ho zabili, kdo ho zabil, Prořízli mu krk, to určitě udělala ta kurva, která byla u něj, musíme ji chytit. Slepci se znovu pohnuli, tentokrát pomaleji, jako by se báli hledat ostří, které jim zabilo vůdce. Ani nemohli vidět, že slepý účetní mrtvého spěšně prošacoval, našel pistoli a malý plastový sáček s asi deseti náboji. Ticho náhle přerušil nářek žen, vstaly a v hrůze se snažily utéct, jenže některé ztratily směr a místo ke dveřím se vydaly špatným směrem, kde se srazily se slepci, ti považovali jejich pokus za útok a vše vyvrcholilo neskutečným zmatkem. Lékařova žena tiše vyčkávala, až se naskytne příležitost k útěku. Jednou rukou pevně držela slepou ženu a v druhé svírala nůžky připravená k výpadu, jakmile by se přiblížil nějaký muž. Volný prostor kolem jí zatím poskytoval výhodu, přesto věděla, že nesmí příliš otálet. Pár žen konečně našlo dveře, další se rvaly o svobodu s vězniteli, jedna se dokonce pokoušela nepřítele škrtit, přidat k jednomu mrtvému dalšího. Klid, uklidněte se, zavelel slepý účetní, hned to vyřešíme, a aby dodal slovům přesvědčivost, jednou vystřelil do vzduchu. Výsledek byl přesně opačný. Slepci pochopili, že pistole se dostala do ruky někomu jinému a překvapilo je to, budou mít nového vůdce, přestali se prát se ženami a vzdali snahu zadržet je, jeden z nich vzdal úplně všechno, protože ho uškrtili. V té chvíli se lékařova žena rozhodla vyrazit. Rozdávala rány napravo i nalevo a razila si cestu vpřed. Teď naopak křičeli slepí muži, vráželi jeden do druhého, lezli přes sebe a kdo by tohle viděl na vlastní oči, pochopil by, že ve srovnání s touhle vřavou byl prvotní chaos pouhý žert. Lékařova žena nechtěla zabíjet, jen se dostat co nejrychleji pryč, a hlavně tu nenechat žádnou ženu. Tenhle asi nepřežije, pomyslela si, když zaryla nůžky do čísi hrudi. Ozval se další výstřel, Jdeme, jdeme, říkala lékařova žena a postrkovala před sebou ty, které cestou potkala. Pomáhala jim vstát a opakovala, Rychle, rychle, když slepý účetní zakřičel, Chytněte je, nenechte je utéct, jenže už bylo pozdě, běžely chodbou, potácely se, napůl svlečené chránily zbytky hadrů, jak se dalo. Ve dveřích se lékařova žena na okamžik zastavila a vztekle vykřikla, Řekla jsem, že nezapomenu na jeho tvář, vzpomínáte, a od této chvíle myslete na to, že si budu pamatovat i ty vaše, Za to zaplatíš, zahrozil slepý účetní, ty i tvé přítelkyně a s vámi i ti pitomci, které máte na pokojích. Nevíš, kdo jsem, ani odkud přicházím, Z prvního pokoje ve druhém křídle, řekl jeden z těch, kteří ženy svolávali, a slepý účetní dodal, Hlas nezapřeš, když budu nablízku, stačí, abys řekla jediné slovo, a jsi mrtvá, To říkal ten druhý taky a podívej, jak dopadl, Nejsem slepý jako on, jako vy ostatní, když jste oslepli, věděl jsem o tomhle světě už všechno, O mojí slepotě také nic nevíš, Ty nejsi slepá, mě neoklameš, Možná jsem slepá víc než ostatní, zabila jsem a zabiju znovu, když budu muset, Dřív umřeš hlady, od dnešního dne je konec s jídlem, ani kdybyste nám naservírovaly všechny tři díry, se kterýma jste se narodily, Za každý den, kdy zůstaneme bez jídla, zemře jeden z vás, stačí, abyste vystrčili nos ze dveří, To nedokážeš, My to dokážeme, odteď budeme přebírat jídlo my, vy žijte ze zásob, které máte, Zrůdo, Ženy ani muži nejsou zrůdy, ale ty už víš, čeho jsou zrůdy schopné. Slepý účetní namířil ke dveřím a vztekle vystřelil, střela proletěla kolem hlav slepců, žádného netrefila a zaryla se do stěny v chodbě. Nedostal jsi mě, řekla lékařova žena, a dej si pozor, jsou tu i jiní, kteří by chtěli velet, až tobě dojde střelivo.

Vzdálila se, ale po několika rázných krocích se opřela o zeď, chvíli se téměř v mdlobách sunula podél, ale pak se jí podlomila kolena a svalila se na zem. Před očima měla mlhu, Oslepnu, napadlo ji, ale hned pochopila, že teď ještě ne, to jí jen zrak zastřely slzy, plakala tak, jako nikdy v životě, Zabila jsem, řekla potichu, chtěla jsem zabít a zabila jsem. Ohlédla se po dveřích pokoje, kdyby teď přišli slepci, nedokázala by se bránit. Chodba byla pustá. Ženy zmizely a slepci, vyděšení střelbou a hlavně smrtí ve vlastních řadách, se neodvažovali vystrčit nos ze dveří. Postupně se jí vracely síly. Ještě jí tekly slzy, ale už pomalu a klidně, jako při střetu s čímsi nevyhnutelným. Ztěžka vstala. Ruce i šaty měla od krve a vyčerpané tělo jí najednou připomnělo, že je stará, Stará vražedkyně, říkala si v duchu, a přitom věděla, že bude-li to nutné, zabije znovu, Ale kdy je nutné zabít, ptala se sama sebe cestou do haly a hned si odpověděla, Když umře i to, co je ještě živé. Svěsila hlavu, Co to vlastně znamená, řekla si, slova, slova a nic víc. Zůstala sama. Přistoupila ke dveřím na dvůr. Mezi mřížemi viděla siluetu vojáka na stráži, Tam venku ještě jsou lidé, lidé, kteří vidí. Uslyšela za sebou kroky a roztřásla se, To jsou oni, napadlo ji, rychle se otočila, nůžky připravené k výpadu. Byl to její muž. Když ženy z druhého pokoje cestou hlasitě oznamovaly, co se ve druhém křídle stalo, že tam nějaká žena podřízla vůdce zlých slepců, že se střílelo, neptal se, kdo byla ta žena, protože to mohla být jedině ta jeho, jak teď dovypráví pohádku šilhavému chlapci, když je už nejspíš také mrtvá, Tady jsem, řekla, a vykročila k němu, objala ho a nemyslela na to, že ho umaže krví, nebo myslela, ale bylo jí to jedno, protože do dnešního dne prožívali všechno spolu. Co se stalo, zeptal se lékař, říkali, že zabili člověka, Ano, zabila jsem ho, Proč, Někdo to musel udělat, a nikdo jiný tu není, Co teď, Jsme volní, vědí, co je čeká, kdyby nás chtěli znovu zneužít, Bude boj, válka, Slepci vedou boj neustále, vždycky to tak bylo, Budeš znovu zabíjet, Když budu muset, téhle slepoty se už nezbavím, A jídlo, Půjdeme pro něj sami, pochybuji, že se odváží vylézt, aspoň pár příštích dní se budou bát, aby nějaké nůžky nepodřízly taky jejich krk, Nedokázali jsme se náležitě bránit, když přišli s prvními požadavky, Ne, protože tenkrát jsme se báli my a strach není vždy dobrý rádce, pojďme, bude lepší, když zatarasíme dveře pokojů postelemi, bude to bezpečnější, nastavíme je na sebe, jako to udělali oni, někdo možná bude muset spát na zemi, ale je to pořád lepší než umřít hlady.

V příštích dnech se sami sebe ptali, jestli je nečeká to druhé. Zpočátku jim to nebylo divné, zvykli si, že se dodávky jídla občas zpozdí, a když zlí slepci říkali, že vojáci občas přinesou jídlo pozdě, byla to pravda, vzápětí však pokřivená žoviálním sdělením, že tedy nezbývá nic jiného, než šetřit, takový je už bolestný úděl vládců. Třetí den, kdy se už na pokojích nedala nalézt ani kůrka, ani drobeček, vyšla lékařova žena s několika dalšími slepci na dvůr a ptala se, Hej, kde to vázne, co je s tím jídlem, už dva dny jsme nejedli. Velitel, jiný než předtím, přistoupil k mříži a prohlásil, že armáda za to nemůže, ta by nikomu potravu neodpírala, protože to nedovoluje vojenská čest, a jídlo není prostě proto, že ho nikdo nepřivezl, a už ani krok, máme stále stejné rozkazy, víte, co čeká prvního, který přijde blíž. Uposlechli výzvy a vrátili se dovnitř, přitom se dohadovali, Co budeme dělat, jestli dnes nepřinesou nic k jídlu, Možná přijdou zítra, Nebo pozítří, Nebo až se už nedokážeme hnout, Měli bychom odejít, Nedojdeme ani k bráně, Kdybychom aspoň viděli, Kdybychom viděli, nestrčili by nás do tohohle pekla, Jak asi vypadá život tam venku, Možná by nám dali jídlo, kdybychom si o něj řekli, když nemáme dost my, neměli by mít ani oni, Právě proto by nám nedali, co mají, Než dojde i jim, budeme už mrtví hlady, Co budeme dělat. Seděli na zemi v nepravidelném kruhu, pod nažloutlým světlem jediné lampy v hale, lékař a lékařova žena, starý muž s klípcem a dva tři muži či ženy za každý další pokoj z levého i pravého křídla, a protože se to všechno dělo ve světě skutečně slepých, stalo se to, co vždycky, a jeden z mužů prohlásil, Já si myslím, že bychom se do téhle situace nedostali, kdybyste jim nezabili vůdce, a já se ptám, proč tam ženský nemohly dvakrát do měsíce zajít a dát jim, co si žádá příroda. Někoho tím pobavil, někdo potlačil smích, protesty osamocených hlasů utlumil prázdný žaludek, a stejný muž pokračoval, Rád bych věděl, kdo to byl, s tou kudlou, Ženský, který byly u toho, se dušují, že to žádná z nich neudělala, Měli bychom vzít spravedlnost do vlastních rukou a potrestat ho, Jenom vědět, kdo to je, Řekli bychom, tady je ten, koho hledáte, a teď nám dejte jídlo. Lékařova žena sklonila hlavu a říkala si, Mají pravdu, jestli tu někdo umře hlady, bude to moje vina, ale pak nechala promluvit vztek, který v ní rostl a takovou odpovědnost odmítal, Ale tihle ať umřou první, aby moje vina mohla zaplatit tu jejich, Pak zvedla oči a řekla si v duchu, Kdybych jim teď řekla, že jsem vraždila já, vydali by mě jisté smrti. Snad za to mohl hlad nebo myšlenky, které se před ní otevřely jako propast, z níž se jí zatočila hlava, že se jako omámená postavila, otevřela ústa a chystala se promluvit, ale vtom ji někdo chytil za ruku a zadržel, podívala se, byl to starý muž s černým klípcem a řekl, Vlastníma rukama bych zabil toho, kdo by vzal to obvinění na sebe, Proč, ozvalo se z kruhu, Protože jestli má v tomhle pekle, kde musíme žít a které si sami vytváříme, ještě nějaký význam slovo stud, pak díky osobě, která měla odvahu zabít hyenu přímo v doupěti, Jasně, ale studu se nenajíme, Nevím, kdo jsi, ale máš pravdu, vždycky se najde někdo ochotný nacpat si břicho, protože se nestydí, ale my, kterým nezbylo nic než tahle poslední a nezasloužená ctnost, bychom alespoň měli být schopni bojovat za to, co nám právem náleží, Co tím chceš říct, Začali jsme posílat ženy a žili na jejich úkor jako ti nejubožejší pasáci z ulice, a teď nastal čas poslat muže, jestli tu ještě nějací zbyli, Objasni to, ale nejdřív řekni, odkud jsi, Z prvního pokoje napravo, Mluv, Je to docela prosté, půjdeme si vzít jídlo vlastníma rukama, Mají zbraně, Pokud víme jen jednu pistoli a náboje nevydrží věčně, Ty, které mají, zabijí některé z nás, Jiné už zabili z malichernějších důvodů, Nejsem ochoten položit život, aby si ostatní mohli užívat, A nebudeš ochoten jíst, až někdo umře, aby ses najedl, zeptal se jízlivě starý muž s černým klípcem a druhý už neodpověděl.

Ve dveřích vedoucích k pokojům pravého křídla, to všechno poslouchala žena. To jí vystříkla do tváře krev, to do jejích úst se mrtvý vyprázdnil, jí šeptala lékařova žena do ucha, Mlč, a teď se na ni ze svého místa dívá a říká si v duchu, Sedím mezi ostatními a nemůžu ti říct mlč, neprozraď mě, ale určitě poznáš můj hlas, nemohla jsi ho zapomenout, držela jsem ruku na tvých ústech, tiskla své tělo k tvému, a řekla jsem mlč, teď nastala chvíle poznání, koho jsem vlastně zachránila, dozvím se, kdo jsi, proto promluvím, jasně a nahlas, abys mě mohla obvinit, je-li to tvůj i můj osud, a řekla, Nepůjdou jen muži, ale i ženy, vrátíme se tam, kde nás ponížili, abychom tu hanbu smazaly, abychom se jí mohly zbavit, jako když jsme vyplivovaly to, co nám stříkali do úst. Domluvila a čekala, pak druhá žena promluvila, Půjdu tam, kam půjdeš ty, přesně tak to řekla. Starý muž s černým klípcem se usmál a vypadal šťastně a snad se tak i cítil, ale teď se nehodí ptát se, stejně je zajímavější všimnout si udiveného výrazu na tvářích ostatních slepců, jako by nad nimi cosi přeletělo, ptáček, oblak, první nesmělé světlo. Lékař sevřel ženinu ruku a pak se zeptal, Ještě někdo si přeje zjistit, kdo ho zabil, nebo se shodneme, že ruka, která ho podřízla, byla nás všech, přesněji, že zemřel rukou každého z nás. Nikdo neodpověděl. Lékařova žena řekla, Dáme jim čas a počkáme do zítřka, pokud vojáci nepřinesou jídlo, vyrazíme. Vstali a rozešli se, někteří zamířili doprava, jiní doleva a vůbec je nenapadlo, že by je mohl poslouchat někdo z pokoje zlých slepců, ale naštěstí čert přece jen někdy spí, tohle přísloví se teď opravdu hodilo. A pak se naprosto nečekaně ozval hlas z tlampače, poslední dobou nepromlouval každý den, ale pokaždé ve stejnou hodinu, jak slíbili, vysílač je určitě vybaven hodinovým strojkem, který spustí nahrávku pokaždé v přesnou dobu, a proč občas vynechal, se už nedozvíme, to jsou problémy vnějšího světa, ačkoliv tady mají závažné důsledky, protože nabourávají kalendář, známé odpočítávání dnů, jemuž se tu věnovalo pár slepců, maniaků od narození nebo milovníků pořádku, což je také lehká forma mánie, kteří s úzkostlivou pečlivostí vázali uzlíky na šňůrce, byli to ti, kteří nedůvěřují vlastní paměti podobně jako člověk píšící deník. Ale tohle nebyla obvyklá hodina, strojek se nejspíš porouchal, rozbilo se relé, uvolnil svar, doufejme, že se nahrávka nebude vracet pořád na začátek, to by tak ještě scházelo, aby byli nejen slepí, ale i šílení. Po chodbách i pokojích se rozléhalo poslední a zbytečné varování autoritativního hlasu, Vláda, jejíž zákonnou povinností i právem je chránit v nastalé krizi obyvatelstvo této země všemi dostupnými prostředky, s lítostí oznamuje, že byla nucena přijmout jistá neodkladná opatření proti tomu, co se jeví jako epidemie náhlé slepoty dočasně nazývané chorobná bělozrakost, vláda doufá, že může počítat s vaší občanskou uvědomělostí a součinností při úsilí zabránit dalšímu šíření nákazy, pokud to je nákaza a ne jen dosud nevysvětlitelná řada nesouvisejících náhod. Po pečlivém zvážení jsme se rozhodli soustředit nakažené jedince na jednom místě a blízko nich ty, kteří s nimi byli ve styku. Vláda si plně uvědomuje svoji odpovědnost a doufá, že svůj díl odpovědnosti přijmou i ti, k nimž se tímto sdělením obracíme, a izolaci, v níž pobývají, pochopí jako výraz solidarity se zbytkem společnosti a národa, solidarity, která stojí nad veškerými osobními zájmy. Proto vás žádáme, abyste všichni věnovali pozornost následujícím pokynům, Za prvé, světla zůstanou neustále rozsvícena, jakákoliv manipulace s vypínači je zbytečná, nejsou funkční, Za druhé, kdo bez předchozího svolení svévolně opustí budovu, bude okamžitě zastřelen, Za třetí, na každém pokoji je telefon, který se smí použít pouze k objednání chybějících hygienických a čisticích prostředků, Za čtvrté, internovaní občané jsou povinni sami si prát svůj oděv, Za páté, doporučujeme, aby si každý pokoj zvolil svého zástupce, ovšem jedná se o odporučení, nikoliv příkaz, internované osoby mohou vytvářet taková seskupení, jaká jim nejlépe vyhovují, pokud budou dodržovat předchozí i následující pravidla, Za šesté, napravo a nalevo od vstupních dveří budou třikrát denně složeny krabice s jídlem pro nemocné i pro osoby, u nichž je podezření na nákazu, Za sedmé, veškeré odpadky je nutné spálit, proto jsou všechny nádoby, talíře a příbory vyrobeny z hořlavých materiálů, Za osmé, ke spalování odpadků jsou určeny dvory uvnitř objektu nebo po jeho obvodu, Za deváté, internované osoby jsou odpovědné za jakoukoliv škodu způsobenou při spalování odpadků, Za desáté, v případě náhodného i úmyslně založeného požáru nebudou zasahovat hasiči, Za jedenácté, internované osoby nemohou počítat s žádnou pomocí zvenčí ani v případě nemoci, nepokojů nebo násilí, Za dvanácté, pokud některá z internovaných osob zemře, a to z jakékoliv příčiny, ostatní bez obřadu pohřbí mrtvolu v zahradě, Za třinácté, komunikace mezi křídlem nemocných a křídlem potenciálně nakažených smí probíhat přes střední část budovy, kudy jste vstoupili, Za čtrnácté, potenciálně nakažené osoby, které oslepnou, se okamžitě přemístí do slepeckého křídla, Za patnácté, toto sdělení se bude opakovat každý den v tuto dobu, aby byli informováni i nově příchozí. Vláda, a v té chvíli zhasla světla a tlampač se odmlčel. Přesto jeden slepec uvázal na šňůrce ve svých rukou další uzlík a pak se snažil uzlíky, a tedy dny, spočítat, ale nakonec to vzdal, protože několik uzlíků bylo takzvaně slepých, uvázaných přes sebe. Lékařova žena oznámila manželovi, Zhasla světla, Asi praskla žárovka, není divu, když se svítilo tolik dní bez přestávky, Zhasla všechna světla, problém je venku, I ty teď budeš slepá, Počkám, až vyjde slunce. Vykročila z pokoje, prošla halou, vyhlédla ven. Okolní čtvrť se topila ve tmě, nesvítil ani vojenský reflektor, nejspíš ho měli napojený na veřejnou síť, ve které teď zjevně nebyl proud.“

Druhý den se na schodech před budovou začali shromažďovat slepci, jedni dříve, druzí později, protože pro slepce vychází slunce různě, ale často podle toho, jak citlivý mají sluch, přicházeli muži i ženy z různých pokojů, pochopitelně s výjimkou zlých slepců, kteří teď nejspíš snídají. Čekalo se na hluk otevírané brány, ostrý skřípot nenamazaných čepů, zvuky ohlašující jídlo, a pak velitelův hlas, Zůstaňte na místě, nepřibližujte se, kročeje vojáků, tlumený hluk, jak bedny dopadají na zem, spěšný ústup, znovu vrzání vrat a nakonec svolení, Můžete jít. Čekali, dokud dopoledne nedospělo k poledni a poledne se nepřehouplo do odpoledne. Nikdo, ani lékařova žena, se nechtěl ptát, kde je jídlo. Dokud se nezeptají, neuslyší obávané Jídlo není, a to pak dál přetrvá naděje, že někdo řekne Už je na cestě, už je na cestě, mějte strpení, ještě chvíli vydržte o hladu. Pár lidí přes veškerou vůli nevydrželo, omdleli na místě, jako by náhle usnuli, ještě štěstí, že tu je lékařova žena, zdá se neuvěřitelné, jak ta osoba ví o všem, co se kolem děje, jako by byla obdařena šestým smyslem, vnitřním zrakem, díky němuž se ti chudáci neupekli na slunci, ale byli odneseni dovnitř, kde po chvíli odpočinku, troše vody a popleskání zase všichni přišli k sobě. Pro válku se už nehodili, nezvedli by ani kocoura za ocas, jak se říká v jednom starém přísloví, aniž by kdy někdo vysvětlil, proč je snazší vzít za ocas kocoura než kočku. Nakonec řekl starý muž s černým klípcem, Jídlo nepřinesli, Už ho nepřinesou, Pojďme si pro něj. Bůh ví, jak se jim podařilo vstát a shromáždit se v pokoji co nejdál od pevnosti zlých slepců, už nebudou tak neopatrní jako minule. Vyslali zvědy do druhého křídla, pochopitelně vybrali slepce, kteří tam žili a líp se tam vyznali, Při prvním podezřelém pohybu dejte vědět. Lékařova žena šla s nimi a přinesla málo povzbudivou zprávu, Do vchodu postavili barikádu ze čtyř postelí, Jak víš, že jsou čtyři, zeptal se kdosi, Jednoduše, ohmatala jsem je, Nevšimli si tě, Neřekla bych, Co uděláme, Půjdeme tam, ozval se znovu starý muž s klípcem, jinak se odsoudíme k pomalému umírání, je rozhodnuto, Když půjdeme, pár lidí umře rychle, Kdo má umřít, je mrtvý už teď a ani o tom neví, Všichni musíme umřít, to víme už od narození, Takže jako bychom se už vlastně mrtví narodili, Nechte těch zbytečných řečí, řekla dívka v tmavých brýlích, sama tam jít nemůžu, ale jestli už naše dohoda neplatí, lehnu si na postel a pomalu umřu, Umře jen ten, jehož dny jsou sečteny, nikdo jiný, řekl lékař, a zvýšeným hlasem požádal, Kdo se rozhodl, že půjde, ať zvedne ruku, takhle to dopadne, když si člověk dobře nerozmyslí, co řekne, než otevře pusu, jaký smysl má žádat po lidech, aby zvedli ruce, když je neměl kdo spočítat a pak říct, Třináct, a na to by se okamžitě rozhořela nová diskuze o tom, které řešení bude logičtější, požádat o ještě jednoho dobrovolníka, aby rozťal moc nešťastného čísla, nebo losovat o tom, kdo se odhlásí. Pár lidí nejistě zvedlo ruku a to gesto prozrazovalo, jak váhají a pochybují, ať už proto, že si uvědomují, jakému se vystavují nebezpečí, nebo protože pochopili, jak je ta výzva absurdní. Lékař se zasmál, To je ale hloupost, chtít abyste zvedli ruce, uděláme to jinak, ti, kteří nemohou nebo nechtějí jít, ať odejdou, my ostatní se domluvíme, co dál. A po pár přesunech, krocích, mumlání, vzdychání postupně začali mizet ti slabí a bojácní, lékařův nápad byl výborný i ohleduplný, takhle nebude snadné zjistit, kdo zůstal a kdo zůstat odmítl. Lékařova žena spočetla ty, kteří zůstali, včetně jí a manžela jich bylo sedmnáct. První pokoj pravého křídla zastupoval starý muž s černým klípcem, pomocný lékárník, dívka v tmavých brýlích, dobrovolníci z ostatních pokojů byli samí muži, kromě té, která řekla Půjdu tam, kam půjdeš ty, ta je tu taky. Postavili se do chodbičky a lékař oznámil, Sedmnáct, je nás sedmnáct, To je málo, na to pomocný lékárník, takhle to nezvládneme, V čele útoku, jestli smím použít tenhle poněkud vojenský jazyk, nás může být jen pár, řekl starý muž s klípcem, musíme projít dveřmi, když nás bude víc, je to složitější, Spoustu by nás postříleli, souhlasil kdosi a všichni byli nakonec rádi, že je jich tak málo.

Vyzbrojili se už známým způsobem, železnými tyčemi z postelí, které lze použít buď jako páčidlo, nebo jako oštěp, podle toho, jestli budou v boji za průzkumníky nebo za přepadové komando. Starý muž s klípcem, který se v mládí zřejmě přiučil něco málo z vojenské taktiky, ostatním připomněl, že se musí držet neustále pohromadě a mířit stejným směrem, protože jedině tak se vyhnou tomu, aby se neohrozili navzájem, a že musí postupovat naprosto tiše, aby mohli při útoku využít moment překvapení. Zujeme se, navrhl a někdo namítl, Jenže to pak těžko najdeme svoje boty, a další poznamenal, A ty, které zůstanou, budou doslova boty do rakve, i když tyhle nakonec určitě někdo využije, Co mají znamenat ty boty do rakve, To se tak říká, Když někdo čeká už jen na boty do rakve, znamená to, že už nečeká na nic, Proč, Protože boty do rakve jsou z papíru, nebožtíkům pochopitelně stačí, jelikož duše pokud je známo, nemá nohy, A dál, přerušil je starý muž s černým klípcem, až tam přijdeme, šest nejodvážnějších se vší silou opře do těch postelí, abychom se všichni dostali do pokoje, To ale musíme odložit tyče, Myslím, že to nebude nutné, můžeme je využít jako páčidlo. Odmlčel se a pak pokračoval pochmurnějším tónem, Hlavně se nesmíme rozdělit, jinak je každý z nás mrtvý muž, Nebo žena, řekla dívka v tmavých brýlích, na ženy nezapomeň, Ty jdeš taky, zeptal se starý muž s černým klípcem, byl bych radši, kdybys zůstala, A můžu vědět proč, Jsi moc mladá, Tady uvnitř na věku nezáleží, ani na pohlaví, proto nezapomínej na ženy, Ne, nezapomněl jsem na ně, tahle slova starého muže jakoby náhle patřila do jiného rozhovoru, ta další už zase měla své místo tady, Naopak, kéž by tak některá z vás mohla vidět, co my nevidíme, vést nás správnou cestou, směrovat bodce našich tyčí na hrdla protivníků tak přesně, jako se to už jedné povedlo, To bys chtěl moc, to se povede jen jednou, navíc, kdo ví, jestli nezůstala mezi mrtvými, vždyť o ní nejsou žádné zprávy, připomněla lékařova žena, Ženy se převtělují, děvky do těch ctnostných a ctnostné do děvek, řekla dívka v tmavých brýlích. Pak zavládlo dlouhé ticho, ženy už všechno řekly a muži teprve hledali slova, ačkoli věděli předem, že se jim to nepodaří.

Zástup šesti nejsilnějších se vydal vpřed, podle dohody mezi nimi byl lékař a pomocný lékárník a ostatní je následovali vyzbrojeni železnými tyčemi jako oddíl otrhaných vyhublých kopiníků, ale když procházeli halou, jednomu tyč upadla a narazila do dlaždic s rachotem kulometné salvy, pokud zlí slepci slyšeli hluk a pochopili, co se chystá, jsme ztraceni. Aniž by o tom komukoliv řekla, vyběhla lékařova žena dopředu, prohlédla chodbu a pak se podél zdi pomaličku plížila k pokoji, u dveří se zarazila a poslouchala, hlasy zevnitř nezněly rozrušeně. Rychle předala informaci. Přestože oddíl postupoval dál pozvolna a potichu, obyvatelé dvou pokojů před pevností zlých slepců, obeznámení s tím, co se chystá, přicházeli ke dveřím, aby lépe slyšeli, až vzápětí vzplane bitva, a pár neklidných hlav, vzrušených střelným prachem, který teprve měl zavonět, se na poslední chvíli rozhodlo, že se ke skupině připojí, někteří se vrátili pro zbraně, a najednou jich už nebylo sedmnáct, ale nejméně dvakrát tolik, posily by zajisté nepotěšily starého muže s černým klípcem, kdyby tušil, že teď místo jednoho družstva velí dvěma. Několika málo okny sem z vnitřního dvora pronikaly poslední zbytky šedého ponurého světla, které rychle sláblo a sklouzávalo do hluboké černé studně noci. Kromě nevyléčitelného smutku ze slepoty, kterou z nevysvětlitelných důvodů stále trpěli, měli slepí pacienti alespoň tu výhodu, že byli chráněni před sklíčeností a steskem vyvolaným atmosférickými změnami, které jsou prokazatelně odpovědné za celou řadu zoufalých činů, spáchaných v dávných dobách, kdy lidé ještě měli oči, aby viděli. Když došli ke dveřím zlých slepců, byla už taková tma, že lékařova žena neviděla, že namísto čtyř tvoří bariéru osm postelí, tedy že se jejich počet zdvojnásobil stejně jako počet útočníků, pro něž bude mít tato změna bezprostřední následky, jak se vzápětí ukáže. Hlas starého muže s černým klípcem zavelel Teď, tohle byl rozkaz, i když si nevzpomněl na klasické Do útoku, nebo si vzpomněl, ale zdálo se mu směšné přistupovat s takovým vojenským respektem k bariéře tvořené čtyřmi umolousanými postelemi, plnými štěnic a blech, se shnilými matracemi nasáklými močí a potem a s dekami místo prostěradel, jejich šeď se zbarvila všemi odstíny hnusu, tohle všechno věděl líp než lékařova žena, která teď taky neviděla ani si nevšimla zesílené barikády. Slepci vyrazili jako andělé pomsty v oblaku vlastní slávy, podle instrukcí udeřili do překážky vztyčenými železy, ale postele se ani nehnuly, čtveřice siláků byla jen o málo silnější než ti slabí v zadních řadách, kteří sotva udrželi kopí, podobni tomu, jenž nese na zádech svůj kříž a čeká, až ho na něj přibijí. Ticho bylo to tam, křičeli ti venku a do křiku se dali i ti uvnitř, nejspíš je dodnes nikdo neupozornil, jak příšerně zní křik slepců, křičí, jako by nevěděli proč, chceme jim říct, ať jsou zticha, a okamžitě začneme sami křičet, zbývá, abychom taky oslepli, ale na to je ještě čas. A tak jedni křičeli, protože útočili, a druzí, protože se bránili, a zatím ti venku v zoufalství, že nedokázali odstrčit postele, odhodili tyče, každý jak ho napadlo, a všichni, tedy aspoň ti, kterým se podařilo vecpat se do prostoru dveří, se opřeli do postelí a další za nimi do jejich zad a společně tlačili a tlačili, a už se zdálo, že zvítězí, postele se trošičku pohnuly, když náhle bez varování či výzvy zazněly tři výstřely, střílel slepý účetní a mířil nízko. Dva zranění útočníci se svalili na zem, ostatní spěšně couvali, klopýtali přes tyče a padali, šílené výkřiky se odrážely od stěn chodby, i lidé v pokojích křičeli. Byla skoro úplná tma, takže se nedalo poznat, koho kulky zasáhly, samozřejmě na ně mohli zavolat, A vy jste kdo, jenže to se nehodí, se zraněnými se musí jednat s úctou a vážností, přistupovat k nim starostlivě, položit ruku na čelo, pokud je ovšem právě tam nezasáhla nešťastná kulka, a pak se jich tiše zeptat, jak se cítí, říci jim, že to nic není, že nosítka už jsou na cestě, a nakonec jim podat vodu, ovšem jen pokud nemají zranění břicha, jak výslovně zakazuje příručka první pomoci. Co budeme dělat, zeptala se lékařova žena, na zemi leží dva lidé. Nikdo se nedivil, jak ví, že jsou dva, vždyť kulky byly tři, nemluvě o efektu skákavé střely, pokud tu vůbec nastal. Musíme pro ně jít, řekl lékař, Je to hrozně nebezpečné, podotkl sklesle starý muž s černým klípcem, který byl svědkem toho, jak se jeho útočná taktika proměnila v katastrofu, všimnou si, že jsou tam lidi, a zase začnou střílet, odmlčel se a pak s povzdechem dodal, Ale jít tam musíme, hlásím se dobrovolně, Já taky, řekla lékařova žena, když se budeme plazit, nebude to tak riskantní, hlavně je musíme najít rychle, než ti uvnitř stačí zareagovat. Půjdu taky, řekla žena, která jindy prohlásila Půjdu tam, kam půjdeš ty, zatím nikoho nenapadlo, jak snadno by se dalo zjistit, kdo jsou ti zranění, i když pozor, zranění nebo mrtví, tohle ještě není jasné, stačí, aby všichni řekli, Půjdu, Nepůjdu, a ti, kdo se neozvou, leží tam.

Čtyři dobrovolníci se začali plížit vpřed, ženy uprostřed, na každé straně jeden muž, byla to náhoda, nikoliv mužná zdvořilost či galantní ohledy k dámám, stejně všechno závisí na tom, pod jakým úhlem slepý účetní vystřelí, pokud se k tomu odhodlá znovu. Ale třeba se nakonec nic nestane, starý muž s černým klípcem dostal nápad, lepší než ten předchozí, a navrhl ostatním, ať mluví hodně nahlas nebo dokonce křičí, důvodů k tomu mají koneckonců dost, a přehluší zvuky spojené s cestou pro zraněné, ať se už během toho stane cokoliv. Zachránci byli u cíle za pár minut, zjistili to, aniž se dotkli těl, protože krev, v níž se brodili, byla jako posel, který oznamuje: Byla jsem život, a teď už nejsem nic, Pane bože, pomyslela si lékařova žena, tolik krve, a byla jí celá kaluž, ruce a šaty lnuly k podlaze, jako by dlaždice potřeli lepidlem. Lékařova žena se opřela o lokty a plazila se dál, ostatní udělali totéž. Pak před sebou konečně nahmatali těla. Ostatní dělali rámus, co jim síly stačily, a kvíleli jako plačky v transu. Lékařova žena a starý muž s černým klípcem uchopili jednoho z padlých za kotníky, lékař a druhá žena chytili ruku a nohu druhého, teď je musí odtáhnout, rychle zmizet z dostřelu. Nebylo to snadné, museli se trochu zdvihnout, kleknout na všechny čtyři, jinak nedokázali využít zbytek sil, který ještě měli. Vylétla kulka, ale tentokrát nikoho nezasáhla. Strach je nepřiměl k útěku, naopak jim dodal potřebnou energii. Okamžik poté už byli v bezpečí, dolezli co nejblíž ke stěně vedle dveří, kde by je dokázala zasáhnout jen velice kosá střela a slepý účetní se stěží vyzná v základech balistiky. Snažili se těla zvednout, ale vzdali to. Museli je dál táhnout po zemi a spolu s nimi se táhla jako stopa už napůl zaschlá krev i nová, čerstvá, živená ranami. Kdo je to, ptali se ti, kteří na ně čekali, Jak to máme vědět, když nevidíme, řekl starý muž s černým klípcem, Tady nemůžeme zůstat, prohlásil kdosi, jestli se rozhodnou útok oplatit, budeme mít ještě víc raněných, Nebo mrtvých, oznámil lékař, nemůžu jim nahmatat tep. Vlekli těla chodbou jako vojsko na ústupu, zastavili se až v hale a zdálo se, že se tam rozhodli utábořit, jenže pravda byla jiná, úplně jim došly síly, Tady zůstanu, nemůžu dál. Je načase povšimnout si, že zlí slepci, kteří si dříve s takovou chutí a přirozeností užívali moci a agresivity, se teď překvapivě zmohou jen na obranu, stavění barikád a střelbu ze zálohy, jako by měli strach utkat se v boji na otevřeném poli, tváří v tvář, z očí do očí. Jako všechno v životě i tohle má vysvětlení, po tragické smrti prvního vůdce přestali obyvatelé pokoje tolik ctít disciplínu a poslušnost, slepý účetní se dopustil velké chyby, když předpokládal, že zmocní-li se pistole, spadne mu moc nad ostatními sama do klína, protože výsledek byl naprosto opačný a každý výstřel se obrátí proti němu, jinak řečeno každá vystřelená kulka mu ukrajuje část moci, ještě uvidíme, co se stane, až mu dojde všechna munice. Hábit nedělá mnicha ani žezlo krále, to je pravda, na kterou bychom neměli zapomínat. Královské žezlo teď sice drží v ruce slepý účetní, nicméně král, ač mrtvý a nepořádně pohřbený přímo v pokoji jen tři pídě pod zemí, se připomíná dál a síla jeho přítomnosti se pozná přinejmenším podle smradu. Mezitím vyšel měsíc. Dveře v hale vpouštějí dovnitř zatím bledý, ale postupně sílící svit z vnějšího dvora, na zemi leží těla, dvě z nich jsou mrtvá, ostatní ještě žijí a postupně dostávají obrysy, výraz, tvář, a když se nepojmenovatelná hrůza ukáže v plném rozsahu, lékařova žena chápe, že nemá, a kdoví, zda vůbec mělo smysl předstírat, že nevidí, tady se už nezachrání nikdo a to je taky slepota, život ve světě, kde už není naděje. Mohla klidně říct, kdo jsou ti mrtví, pomocný lékárník a člověk, který prohlásil, že by jich pak hromadu postříleli, a oba měli svým způsobem pravdu, nemusíte se mě ptát, jak vím, kdo jsou ti dva, protože odpověď je jednoduchá, Vidím. Někteří to už věděli a mlčeli, jiní měli už nějakou dobu podezření a to se teď potvrdilo, překvapivá byla jen lhostejnost zbývajících, ale když se nad tím hlouběji zamyslíme, ani to by nám nemělo připadat zvláštní, protože za jiných podmínek by takové sdělení určitě vyvolalo pozdvižení, obrovské pohnutí, ty máš ale štěstí, jak se ti podařilo uniknout všeobecnému prokletí, jaké oční kapky používáš, dej mi adresu tvého lékaře, pomoz mi vyjít z tohoto vězení, jenže teď už na tom nezáleží, ve smrti jsou stejně všichni slepí. Bylo však jisté, že tady nemohou zůstat, nemají se čím bránit, železné tyče tam zapomněli a pěsti jsou k ničemu. Podle instrukcí lékařovy ženy odtáhli mrtvoly na venkovní podestu a nechali je ležet v měsíčním světle, pod mléčným svitem hvězd, zvenku bílé a uvnitř konečně černé. Vrátíme se do pokojů, řekl starý muž s klípcem, tam se dohodneme co dál. Nikdo si těch bláznivých slov nevšímal. Nerozdělili se na původní skupiny, ale jak se potkali a poznali cestou, někteří do levého křídla, jiní do pravého, tam také spolu došly lékařova žena a ta, která řekla, Půjdu tam, kam půjdeš ty, i když na to teď nemyslela, právě naopak, jenže o tom nechtěla mluvit, člověk občas nedostojí svému slibu, jednou za to může slabost a jindy vyšší moc, s níž nepočítal.

Uplynula hodina, měsíc stojí vysoko a září, všechny pokoje jsou vzhůru, hlad a strach zahánějí spánek. Ale to není jediný důvod. Snad rozrušení z nedávné tragicky prohrané bitvy, snad cosi neurčitého ve vzduchu může za to, že slepci jsou tak neklidní. Nikdo se neodvažuje vyjít na chodbu, ale jednotlivé pokoje se podobají úlům plným čmeláků, kteří pořád bzučí, ale na metodě či řádu jim málo záleží, a není známo, že by v životě kdy vykonali něco užitečného nebo že by se jakkoliv starali o budoucnost, ovšem v případě slepců, těch nešťastníků, by bylo nespravedlivé obviňovat je, že se přiživují na cizím nebo vysávají druhé, protože přiživit se mohou leda tak na drobtech a nasát jedině vzduch, člověk musí být opatrný, když používá přirovnání, aby se nedopustil nějaké nerozvážnosti. Ale z každého pravidla existuje výjimka, a ta nechybí ani tady, má podobu ženy, která se okamžitě po návratu do pokoje začala přehrabovat ve svých hadrech, až konečně našla jakýsi maličký předmět a sevřela ho v dlani, jako by ho chtěla ukrýt před ostatními, starých zvyků se člověk těžko zbavuje, i když by se zdálo, že už se na všechny zapomnělo. I tady, kde by mělo platit jeden za všechny a všichni za jednoho, jsme byli svědky, jak ti silní drsně odtrhli od úst chléb slabým a tato žena si vzpomněla, že v kabelce přinesla zapalovač, ale nebyla si jistá, jestli ho v tom zmatku neztratila, a proto ho celá nedočkavá šla hledat a teď ho vědomě ukrývá před ostatními, jako by pro ni samotnou měl cenu života a smrti a nenapadne ji, že některý z druhů v neštěstí možná má poslední cigaretu, ale nemůže si zakouřit, protože mu chybí oheň. Teď už nebude mít čas o něj požádat. Žena odešla z pokoje a nikomu neřekla ani slovo, nerozloučila se a už kráčí prázdnou chodbou kolem dveří prvního pokoje, kde si jí nikdo nevšimne, prochází halou, v níž klesající měsíc vykreslil na dlaždicích mléčnou kaluž, a už je v druhém křídle, další chodba a naproti na jejím konci je cíl, omyl je vyloučen. Slyší i hlasy, které ji obrazně řečeno volají, doléhá k ní hulákání zlých slepců, kteří v pokoji oslavují vítězství, krmí se hojně a popíjejí střídmě, ale nevšímejte si té vědomé nadsázky, neboť vězte, že v životě je všechno relativní, prostě jedí a pijí to, co mají, a s tím můžou vydržet ještě dlouho, i ostatní by rádi něco zakousli, ale nejde to, od jídla je odděluje barikáda z osmi postelí a jedna nabitá pistole. Žena poklekne před vstupem do pokoje těsně k postelím a opatrně přitáhne deku, pak vstane a opakuje to samé o patro výš a ještě na třetí posteli, na čtvrtou už nedosáhne, nevadí, zápalné šňůry jsou nachystány, zbývá zapálit oheň. Ještě umí po paměti nastavit na zapalovači vysoký plamen a tady je, oheň naplnil hrst a chvěje se jako hroty nůžek. Začne odshora, plameny usilovně olizují špinavou látku, až se do ní konečně zakousnou, teď prostřední postel, a dolní, žena cítí pach vlastních pálených vlasů, musí být opatrná, chce jen podpálit hranici, nikoliv na ní sama umřít, zevnitř slyší první výkřiky zlých slepců a v tu chvíli ji napadne, Co když mají vodu, co když to dokážou uhasit, ze zoufalství vleze pod dolní postel a přejede zapalovačem po délce slamníku, ještě tady a tamhle, plameny se násobí, proměňují se v hořící stěnu, chrstnou na ni kýbl vody, která smáčí i ženu, ale už je pozdě, plameny už stravují i její tělo. Jak to asi vypadá uvnitř, vstoupit se nikdo neodváží, ale k čemu máme představivost, oheň rychle přeskakuje z postele na postel, chce ulehnout na všechny současně, což se mu i podaří, zlí slepci bez rozmyslu a zbytečně vyplýtvali to málo vody, která jim zbyla, a teď se snaží vylézt do oken, neobratně balancují na čelech postelí, kam oheň zatím nedosáhl, ale teď už ano, kácejí se, padají, oheň je dostihl, okenní tabulky pukají žárem, dovnitř divoce vtrhne čerstvý vzduch a rozdmýchává oheň, ach, ano, nesmíme zapomenout na hněvivý a zděšený řev, na bolestné kvílení v agónii, to však slábne a například žena se zapalovačem je už dlouho zticha.

Ostatní slepci mezitím vyplašeně vybíhají na chodby plné kouře, Hoří, hoří, volají a v tu chvíli je jasně vidět, jak nepromyšlené je vnitřní uspořádání objektů, jako jsou nemocnice a léčebny, v nichž jsou shromažďováni lidé, všimněte si například, že každé lůžko s ostrým železným rámem se může změnit ve smrtící past, podívejte se, jaké strašlivé důsledky má fakt, že v pokojích pro čtyřicet osob, nepočítaje ty, kteří spí na zemi, jsou jen jedny dveře, a když oheň propukne u nich a ucpe východ, nikdo se nezachrání. Dějiny lidstva naštěstí několikrát dokázaly, že všechno zlé je pro něco dobré, nicméně o dobru přinášejícím zlo se už tolik nemluví, ale takový je už svět, v němž žijeme, něco získá větší pozornost na úkor druhého, a v tomto případě byly jen jediné dveře u pokoje dobré k tomu, že oheň, který spálil zlé slepce, se zdržel na místě dost dlouho a nebudeme muset oplakávat další ztracené životy, pokud tu nevznikne ještě větší zmatek. Spousta slepců určitě bude pošlapána, bude tu strkanice a tlačenice, tak už to při panice bývá, je to přirozené, zvířata se chovají úplně stejně a dělaly by to i rostliny, kdyby neměly všechny ty kořeny, kterými drží v zemi, a bylo by pěkné vidět stromy v lese, jak utíkají před ohněm. Slepcům, které napadlo otevřít na chodbách okna do vnitřního dvora, se tam podařilo schovat. Skákali, zakopávali, padali a teď pláčou a křičí, ale zatím jsou v bezpečí, doufejme, že až se oheň prodere střechou a začne chrlit do vzduchu rozžhavené uhlíky a plameny, nenapadne ho přeskočit do korun stromů. V druhém křídle panuje stejná hrůza, stačí, aby slepec cítil kouř a hned si představuje, že oheň ho už dostihl, i když to není pravda, lidé vmžiku ucpali chodbu, a jestli tomu někdo nedá nějaký řád, máme tu za chvíli další tragédii. Vtom si kdosi vzpomněl, že lékařova žena ještě má oči, které vidí, Kde je, ptá se, kde je, aby nám řekla, co se děje, kam máme jít, kde je, Tady jsem, teprve teď vyšla z pokoje, může za to šilhavý chlapec, nikdo netušil, kam se poděl, ale už ho našli, držím ho pevně za ruku a nepustím ho, leda by mi uřízli paži, druhou svírám ruku svého muže, za námi jde dívka v tmavých brýlích a starý muž s klípcem, kde je jeden, je i druhý, a pak první slepec a jeho žena, všichni spolu, přitisknutí jeden k druhému jako semínka v šišce, kterou snad ani tenhle žár neotevře. Asi třicet dalších slepců po příkladu druhého křídla naskákalo na vnitřní dvůr, nevidí, že podstatná část druhého bloku je jedna velká hranice, ale tváře a ruce cítí žár, který odtamtud vychází, tašky na střeše ještě drží, listí na stromech pomalu sesychá. Pak někdo vykřikl, Co tady ještě děláme, proč nejdeme ven, odpověď přišla odkudsi zprostředka moře lidských hlav a měla jen čtyři slova, Tam jsou přece vojáci, ale starý muž s černým klípcem řekl, Radši zastřelit než uhořet, v hlase zazněla zkušenost, že snad ani nepromluvil on, ale jeho ústy žena se zapalovačem, která neměla to štěstí, že by ji strefila poslední kulka, kterou vypálil slepý účetní. Lékařova žena řekla, Nechte mě projít, promluvím s vojáky, nemůžou nás nechat takhle umřít, i vojáci mají cit. Díky naději, že i vojáci musí mít nějaký cit, se v davu rozevřel úzký průchod a lékařova žena jím postupovala a vedla za sebou své lidi. Kouř jí zastíral výhled, za chvíli bude stejně slepá jako ostatní. V hale nebylo k hnutí. Dveře na dvůr byly vylomené, slepci, kteří se tam ukryli, rychle pochopili, že místo není bezpečné a chtěli pryč, tlačili do dveří, ale ti z druhé strany jim ze všech sil bránili, protože strach z vojáků byl zatím větší, ale když polevili a oheň se přiblížil, dali za pravdu starému muži s černým klípcem, lepší nechat se zastřelit. Nejistota netrvala dlouho, lékařově ženě se podařilo vyjít na podestu schodiště, byla napůl nahá, a protože měla obě ruce plné, nebylo jak bránit se těm, kteří se chtěli připojit ke skupince a takzvaně naskočit do rozjetého vlaku, vojáci budou valit oči, až se před nimi objeví s poodhalenými ňadry. Prázdný široký prostor až k bráně už neosvětlovalo měsíční světlo, ale ohnivá záře. Lékařova žena zakřičela, Prosím vás, pro spásu boží, nechte nás projít, nestřílejte. Nikdo neodpověděl. Reflektor zůstal vypnutý, ani stín se nepohnul. Lékařova žena překonala strach a sestoupila po schodech. Jak to vypadá, zeptal se manžel, ale neodpověděla mu, nemohla tomu věřit. Sešla po zbývajících schodech, kráčela k bráně a šilhavý chlapec, manžel a další pořád za ní, nebylo pochyb, vojáci odešli nebo je odvezli, protože byli slepí, nakonec oslepli všichni.

A pak se současně stalo zhruba toto: lékařova žena nahlas oznámila, že jsou volní, střecha levého křídla se s hrozivým rachotem zřítila a plameny vyšlehly do všech stran, slepci prchali s křikem na dvůr a ti, kteří to nestihli a zůstali uvnitř, zemřeli pod sesutými zdmi, jiné ušlapali, až z nich zbyla jen neforemná krvavá hmota a oheň, který náhle vzplál, to všechno zakrátko promění v popel. Brána je dokořán, blázni vycházejí.

Řekneš slepci, Jsi volný, otevřeš mu bránu, která ho oddělovala od světa, a znovu řekneš, Běž, jsi volný, ale on se nehýbe, stojí uprostřed ulice spolu s ostatními, jsou vyděšení, neví kam jít, protože žít v racionálním labyrintu, třeba v léčebně, je cosi docela jiného než se bez průvodce nebo slepeckého psa odvážit do bláznivého bludiště města, kde paměť není k ničemu, protože nám nabízí vzpomínky na místa, ne však na cestu k nim. Slepci stojí před budovou, která žhne od jednoho konce k druhému, a na tvářích cítí vlny horkého vzduchu vzedmutého požárem, které je svým způsobem chrání, stejně jako předtím zdi, představující vězení, ale i jistotu. Drží se pohromadě, tisknou se k sobě jako stádo, nikdo se nechce stát ztracenou ovcí, protože předem ví, že nemají pastýře, který by je šel hledat. Oheň pomalu slábne, místo už zase osvětluje měsíc a slepci začínají být neklidní, nemůžou tady zůstat na věky, jak řekl jeden z nich. Kdosi se zeptal, jestli je den či noc, a hned objasnil důvod té nepatřičné zvědavosti, Co kdyby nám přivezli jídlo, možná se jen spletli, zdrželi, to se už přece stalo, Vždyť tu nejsou vojáci, To nic neznamená, Možná odešli, protože už nebyli potřeba, Nerozumím, Třeba to už není nakažlivé, Nebo na naši nemoc našli lék, To by bylo dobře, Co budeme dělat, Zůstanu tady, dokud se nerozední, A jak to zjistíš, Podle slunce, bude hřát, Pokud nebude zataženo, Uplynulo tolik hodin, někdy musí přijít ráno. Mnozí slepci se vyčerpaně posadili na zem a ti znavenější se prostě zhroutili, pár lidí omdlelo, ale noční chlad je nejspíš přivede k vědomí, nicméně až nastane čas opustit ležení, pár těch nejzbědovanějších se už určitě nezvedne, vydrželi až sem, podobni maratónskému běžci, který padl tři metry před cílem, každý život koneckonců končí dřív, než by měl. Sedli si či lehli i ti, kteří ještě věří, že někdo, vojáci nebo třeba lidé z Červeného kříže, přivezou jídlo a další nezbytnosti potřebné k přežití, liší se od těch prvních jen tím, že budou vyvedeni z omylu o chvíli později. A jestli tu někdo věří, že se našel lék na slepotu, nezdá se, že by byl spokojenější než ostatní.

Lékařova žena měla ještě jiný důvod, proč čekat na ráno a řekla ho i ostatním, Ze všeho nejdřív musíme najít nějaké jídlo a potmě to nebude jednoduché, Tušíš, kde vůbec jsme, zeptal se manžel, Víceméně, Daleko od domova, Dost daleko. Ostatní také chtěli vědět, jak daleko jsou od svých domovů, říkali adresy a lékařova žena se jim snažila odpovědět, jen šilhavý chlapec si nedokázal vzpomenout, kde bydlí, není divu, už dlouho se na to nezeptal maminky. Když půjdou po bytech od toho nejbližšího k tomu nejvzdálenějšímu, začnou tam, kde bydlí dívka v tmavých brýlích, pak starý muž s černým klípcem, lékař a jeho žena a nakonec první slepec. Bezpochyby budou postupovat podle tohoto itineráře, protože dívka v tmavých brýlích už požádala, aby ji zavedli domů co nejdřív, Nevím, co se stalo s rodiči, řekla, a upřímná starost ukazuje, jak neopodstatněné jsou předsudky těch, kteří věří, že člověk, který podle veřejné morálky nežije spořádaně, není schopen hlubokých citů, vztahy k rodičům nevyjímaje. Ochladilo se, oheň už nemá co spálit, horko sálající z ohořelých zbytků nestačí, aby ohřálo zkřehlé slepce nejdál od budovy, jako třeba lékařovu ženu a její skupinu. Choulí se k sobě, tři ženy kolem chlapce, tři muži kolem nich, člověk by řekl, že tak se už narodili, vypadají jako jedno tělo, společně dýchají a trápí je společný hlad. Jeden po druhém usnuli lehkým spánkem, z něhož se několikrát probudili, protože o lidský hlouček občas náměsíčně zakopli jiní slepci, vytržení z vlastní strnulosti a jeden padl a už zůstal, je jedno, jestli člověk usne tady nebo jinde. Pak se rozednilo, ze spáleniště stoupaly jen tenké pramínky kouře, ani ty však neměly dlouhého trvání, protože vzápětí se rozpršelo drobounkými kapkami, vlastně jen mžilo, ale vytrvale, kapky se vypařovaly dřív, než dopadly na rozpálenou zem, ale po čase, však to znáte, vytrvalá krůpěj i žhavé uhlíky uhasí, zrýmovat to už může někdo jiný. Zdá se, že někteří nemají zaslepené jen oči, ale i rozum, jak jinak vysvětlit závěr křivolakých úvah, že když prší, vytoužené jídlo nepřivezou. Nedali se přesvědčit, že vycházejí z chybného předpokladu, a tudíž i závěr může být chybný, nemělo smysl říkat, že ještě není doba snídaně, zoufale se vrhli na zem a rozplakali se. Jídlo nebude, prší, jídlo nebude, opakovali, a kdyby ta nešťastná ruina za nimi nabízela byť minimální možnost ubytování, posloužila by teď znovu jako ústav choromyslných, jímž bývala dřív.

Slepec, který tu v noci zakopl a zůstal ležet, se nedokáže zvednout. Schoulený do klubíčka, jako by chtěl zachránit poslední teplo, které mu v žaludku zbývá, se nepohnul, ani když déšť zhoustl. Je mrtvý, řekla lékařova žena a my bychom se raději měli vydat na cestu, dokud nám ještě zbývá trochu sil. Ztěžka se zdvihli, potáceli se a motali, chytali se jeden druhého, až konečně vytvořili zástup, v čele šla ta, jejíž oči vidí, za ní ti, kteří nevidí, přestože mají oči, dívka v tmavých brýlích, starý muž s černým klípcem, šilhavý chlapec, manželka prvního slepce, její muž, a lékař jako poslední. Cesta, po níž se vydali, vede do centra, tam však lékařova žena nemíří, chce co nejrychleji nalézt místo, kde by se ti, kteří jdou za ní, mohli skrýt, a ona by pak vyrazila hledat jídlo. Ulice jsou pusté, snad že je příliš brzy, snad že prší pořád víc a víc. Všude je plno odpadků, některé obchody mají otevřené dveře, ale většina je zavřených, nezdá se, že by uvnitř někdo byl, nesvítí se. Lékařovu ženu napadlo, že by své společníky mohla nechat v jednom z těch obchodů, soustředila se na jméno ulice, číslo domu, aby se cestou zpátky neztratila. Zastavila se a řekla dívce v tmavých brýlích, Počkejte tu na mě a nikam nechoďte. Zamířila k proskleným dveřím jakési lékárny, zdálo se jí, že uvnitř vidí ležící postavy, zaťukala na sklo, jeden ze stínů se pohnul, zabušila víc, postavy se začaly pomalu hýbat, jeden člověk se posadil a obrátil za hlukem, Všichni jsou slepí, pomyslela si lékařova žena, ale nechápala, co dělají tady, možná to jsou lékárníkovi příbuzní, ale proč nejsou doma, kde by měli větší pohodlí než tvrdou zem, možná chrání obchod, ale před kým, když zboží, které tu mají, může jak zachraňovat, tak zabíjet. Odstoupila od dveří a nahlédla do dalšího obchodu kousek vedle, i tady leželi na zemi lidé, ženy, muži, děti a někteří se zřejmě chystali k odchodu, jeden z nich přistoupil až ke dveřím, vystrčil ven ruku a řekl Prší, uvnitř se zeptali Hodně, Ano, počkáme, jestli to nepřejde, muž stál dva kroky od lékařovy ženy, ale neměl o ní ani tušení, proto sebou trhl, když pozdravila Dobrý den. Lidé už nebyli zvyklí přát si dobrý den, ne proto, že dny slepců nejsou nikdy úplně dobré, spíš že si nikdo nemohl být úplně jistý, že dny nejsou ve skutečnosti večery či noci, a jestli se v rozporu s tím, co bylo právě řečeno, lidé probouzejí zhruba v době, kdy přichází ráno, tak proto, že někteří oslepli teprve nedávno a ještě neztratili pojem o sledu dní a nocí, spánku a bdění. Muž řekl, Prší, a potom, Kdo jste, Nejsem odtud, Hledáte jídlo, Ano, už čtyři dny jsme nejedli, Jak víte, že to jsou čtyři dny, Myslíme si to, Jste sama, S manželem a pár dalšími lidmi, Kolik vás je, Celkem sedm, Jestli jste se chtěli připojit k nám, tak na to zapomeňte, je nás moc, Jenom procházíme kolem, Odkud jdete, Zavřeli nás do nemocnice, když slepota propukla, Chápu, karanténa, nebyla k ničemu, Proč jste to řekl, Pustili vás, Vypukl tam požár a my jsme pochopili, že vojáci, kteří nás hlídali, zmizeli, Tak jste šli, Ano, Vaši vojáci oslepli jedni z posledních, všichni jsou slepí, Úplně všichni, celé město, celá země, A jestli ještě někdo vidí, nepřizná to, mlčí, Proč nejste doma, Protože nevím, kde to je, Nevíte, A vy, víte, kde je váš dům, Já, lékařova žena se chystala odpovědět, že tam právě míří, ona, manžel a ti další, teď se jen potřebují trochu najíst, aby měli víc síly, ale současně si uvědomila, že slepec, který opustil svůj domov, by se teď dokázal vrátit jen zázrakem, už to není jako dřív, kdy slepí mohli počítat s pomocí kolemjdoucích, když chtěli přejít ulici nebo najít cestu, pokud se odchýlili z obvyklé trasy, Jenom vím, že je to daleko, Ale netrefíte tam, Ne, Tak vidíte, jsem na tom stejně, všichni jsme na tom stejně, vy, kteří jste byli v karanténě, se musíte hodně naučit, netušíte, jak snadno člověk ztratí domov, Nerozumím vám, Skoro všichni lidé chodí ve skupinkách jako my, dělají to skoro všichni, a hledat jídlo musíme všichni spolu, abychom se neztratili, a protože jdeme všichni, domov nikdo nehlídá, a kdyby se nám k němu i podařilo vrátit, je víc než pravděpodobné, že tam bude bydlet jiná skupina, které se také nepodařilo najít své původní místo, je to jako na kolotoči, zpočátku se lidé občas poprali, ale brzy jsme pochopili, abych tak řekl, že my, slepci, nemáme nic, co by nám patřilo, s výjimkou toho, co nosíme na sobě, Řešení by bylo ubytovat se v obchodě s potravinami, člověk by nemusel vycházet, dokud by vydržely zásoby, Kdo to udělal, nemá v nejlepším případě ani na minutu klid, říkám v nejlepším případě, protože už jsem slyšel i o takových, kteří se o to pokusili, zamkli se, zajistili dveře, ale vůni jídla schovat nedokázali, před obchodem se shromáždil hladový dav, a když ti uvnitř neotvírali, ti venku obchod podpálili, spásné řešení, já to neviděl, říkali to jiní, ale v každém případě to bylo spásné řešení, protože pokud vím, pak se už nikdo něčeho podobného neodvážil, A v soukromých domech, v bytech už nikdo nebydlí, Ale ano, bydlí, ale mým bytem už muselo projít spousta lidí a stejně nevím, jestli ho ještě někdy najdu, navíc v téhle situaci je mnohem praktičtější spát v přízemí v obchodech a ve skladech, aspoň nemusíme zdolávat schody nahoru a dolů, Přestalo pršet, řekla lékařova žena, Přestalo pršet, zopakoval muž. Ti, kteří dosud leželi, se po těch slovech zvedli, sebrali své věci, batohy, kufříky, plátěné i igelitové tašky, jako by vyráželi na expedici, a vlastně se opravdu vydávali na lov potravin, jeden po druhém vycházeli z obchodu a lékařova žena viděla, že jsou dobře oblečení, barvy oděvů sice neladily a někteří měli kalhoty buď tak krátké, že odhalovaly holeně nebo tak dlouhé, že si je museli srolovat, zimou však trpět nebudou, pár mužů mělo plášť či svrchník, dvě ženy si oblékly kožich, deštníky vidět nebylo, nejspíš protože jsou nepohodlné a dráty ohrožují oči. Asi patnáctičlenná skupina odešla. Na ulici se objevovaly další skupinky i osamocení lidé, muži ulevovali po noci močovému měchýři u zdí, ženy se raději skryly za opuštěnými auty. Tu a tam tekly po ulicích výkaly rozmáčené deštěm.

Lékařova žena se vrátila ke svým lidem, kteří se instinktivně schovali pod stříšku cukrářství, odkud se linul pach zkyslé šlehačky a dalších zkažených zbytků, Pojďte, řekla, našla jsem úkryt, a zavedla je do obchodu, odkud právě odešla první skupina. Zboží uvnitř zůstalo netknuté, tady neprodávali nic k jídlu ani oblečení, jen lednice, pračky, myčky, sporáky a mikrovlnné trouby, kuchyňské roboty, odšťavovače, vysavače, ponorné mixéry, zkrátka tisíc a jeden vynález pro domácnost, které usnadňují život. Vzduch byl nasáklý pachy a netknutá bělost těch předmětů působila přízračně. Tady si odpočiňte, řekla lékařova žena, půjdu hledat něco k jídlu, nevím kde, možná blízko, možná daleko, počkejte tu na mě, venku chodí skupinky lidí, kdyby se sem někdo pokoušel vejít, řekněte, že už je obsazeno, snad to bude stačit a odejdou, prý se to tak dělá, Půjdu s tebou, řekl manžel, Ne, raději půjdu sama, musíme zjistit, jak se teď žije, slyšela jsem, že prý oslepli úplně všichni, Takže vlastně zůstáváme v ústavu, poznamenal starý muž s černým klípcem, To se nedá srovnávat, můžeme se svobodně pohybovat a s jídlem to nějak vyřešíme, hlady neumřeme, taky musím sehnat oblečení, zbyly nám jen hadry, ale nejvíc ze všech potřebovala obléct ona sama, od pasu nahoru už byla téměř nahá. Políbila manžela a jako by ji v tu chvíli bodlo u srdce, Prosím tě, za žádnou cenu sem nikoho nepouštějte, a kdyby vás odtud náhodou vyhnali, i když to není pravděpodobné, ale pro všechny případy, zůstaňte všichni spolu u těchhle dveří, dokud nepřijdu. Podívala se na ně očima plnýma slzí, záviseli na ní jako malé děti na matce, Co by si beze mě počali, neuvědomila si, že i ostatní žijí, ačkoliv jsou slepí, asi by sama musela oslepnout, aby pochopila, že člověk si zvykne na všechno, zvlášť když přestane být člověkem, anebo nemusí dojít tak daleko, podívejme se na šilhavého chlapce, který se už vůbec neptá na mámu. Vyšla na ulici, prohlédla si a zapamatovala číslo domu, název obchodu, ještě musí tamhle na rohu zjistit, jak se jmenuje ulice, netušila kde sežene jídlo, jestli bude muset obejít třicet nebo tři sta domů, nesmí se ztratit, nemá se koho zeptat na cestu, ti, kteří dřív viděli, oslepli, a ona, která vidí, neví, kde je. Slunce, které se prodralo skrz mraky, se odráželo v kalužích mezi odpadky, ve spárách dlažby vykukovala tráva. Venku chodili lidé. Podle čeho se orientují, ptala se sama sebe lékařova žena. Neorientovali se, drželi se u domovních zdí a šátrali před sebou nataženýma rukama, neustále do sebe naráželi jako mravenci v mraveništi, ale přitom se nerozčilovali, jedna rodina se odlepila od zdi a prošla podél té druhé, kráčející v opačném směru, a tak postupovali až do další srážky. Občas se zastavili, čichali ke dveřím obchodů, jestli neucítí nějaké jídlo, a pak pokračovali dál, zabočili za roh a zmizeli z dohledu, za chvíli se odtamtud vynořila jiná skupina a nevypadala, že by našla, co hledá. Lékařova žena se mohla pohybovat rychleji, nepotřebovala vstupovat do obchodů, aby zjistila, jestli je tam něco k snědku, ale brzy pochopila, že sehnat dostatek zásob vůbec nebude snadné, cestou sice potkala pár obchodů s potravinami, ale zely prázdnotou a připomínaly duté skořápky.

Už se velmi vzdálila od místa, kde nechala manžela a přátele, křižovala ulice tam a zpátky, přecházela široké třídy, náměstí, až najednou stála před supermarketem. Uvnitř to vypadalo stejně jako jinde, prázdné police, rozbité vitríny, mezi tím bloudili slepci, většinou lezli po kolenou a rukama šátrali po špinavé podlaze v naději, že tam ještě najdou něco užitečného, konzervu, která odolala těm, kdo se chtěli dostat dovnitř, balíček čehokoliv, brambor, třeba rozšlapaný, patku chleba, třeba ztvrdlou na kost. V tak velkém obchodě muselo něco zbýt, pomyslela si lékařova žena. Nějaký slepec se zdvihl ze země a naříkal, že má do kolene zabodnutý střep, po lýtku mu tekla krev, Sklo, v koleně, V kterém, V levém, přiklekla k němu slepá žena, Pozor, toho skla tady může být víc, po hmatu našla správnou nohu, Je tam, řekla, a píchá, další slepec se rozesmál, Jestli píchá, tak toho využij, zasmáli se i ostatní, ženy i muži bez rozdílu. Slepá žena použila palec a ukazováček jako pinzetu, to gesto ji nikdo nemusel učit, člověk ho má vrozené, a střep vytáhla, ovázala koleno hadrem, který vyndala z tašky na rameni, a pak přispěla k všeobecnému veselí vlastním vtipem, Z toho nic nebude, rychle dopíchal, všichni se smáli a zraněný slepec opáčil, Až budeš mít chuť, můžeme to píchání zkusit znovu, v téhle skupině nebudou manželé a manželky, protože poznámky nikoho nepohoršily, tady vládnou nevázané mravy a volné svazky, nebo jsou snad ti dva manželé, a proto spolu mluví tak důvěrně, na první pohled to tak nevypadá, protože by to neříkali tak veřejně. Lékařova žena se rozhlédla kolem, o všechno použitelné bylo třeba bojovat, ovšem výpady často končily naprázdno, při strkanicích se nerozlišovalo mezi přáteli a protivníky, takže předmět sporu občas vyklouzl z ruky oběma stranám a skončil na zemi, kde o něj zakopnul někdo třetí, Do prdele, použila výraz, který nepatřil k její běžné slovní zásobě, což opět dokazuje, jak přirozené síly ovlivňují lexikum, vzpomeňme na vojáka, který odpověděl hovno, když ho vyzvali, aby se vzdal, a předem znemožňují osočit z nevychovanosti ty, kteří se podobných poklesků dopustí v méně nebezpečných situacích. Do prdele, opakovala v duchu a chystala se odejít, když ji napadla spásná myšlenka, V takovém obchodě přece musí být sklad, možná ne veliký, ten je jinde a asi daleko, ale potraviny, které se spotřebovávají rychleji, určitě skladovali tady. Rozrušeně začala hledat nějaké zavřené dveře, které by mohly vést do podzemní pokladnice, ale všechny byly otevřené a za nimi stejná spoušť, a další slepci, kteří brali za vděk i odpadky. Konečně uviděla v postranní chodbě, kam světlo sotva dolehlo, dveře jako od nákladního výtahu. Plechové dveře byly zavřené, ale vedle nich uviděla další bez veřejí, nejspíš posuvné, Sklep, myslela si, když slepci došli až sem, určitě pochopili, že je to výtah, ale nikoho nenapadlo, že vedle obvykle bývají i schody, kdyby vypadl proud, jako třeba teď. Strčila do posuvných dveří a dva vjemy na ni zaútočily téměř současně, naprostá tma, do které musí vkročit, chce-li do sklepa proniknout, a nezaměnitelná vůně něčeho k snědku, navzdory takzvaně hermetickým obalům, v nichž jsou potraviny uzavřeny, protože hladoví vždy měli velmi jemný čich, který nezastaví žádné překážky, skoro jako psi. Spěšně se vrátila a mezi odpadky vybrala pár plastových tašek, ve kterých jídlo přenese, přitom se v duchu ptala, Jak zjistím, co vzít, když tu není světlo, pokrčila rameny, nač se zabývat hloupostmi, je tak zesláblá, že teď by ji spíš mělo trápit, jestli bude mít dost sil, aby donesla plné tašky celou cestu zpátky, a vzápětí jí srdce sevřela děsivá představa, že se nedokáže vrátit tam, kde na ni čeká manžel, jméno ulice sice znala a nezapomněla ho, ale tolikrát zabočila za roh, zoufalství ji téměř ochromilo, potom pomalu, jakoby teprve teď začínal pracovat ochromený mozek, uviděla sama sebe sklánět se nad mapou města a prstem hledat nejkratší trasu, najednou měla hned dvoje oči, prvními viděla sebe skloněnou nad mapou a druhými mapu a cestu. Chodba zůstala prázdná a to bylo štěstí, protože ji náhlé zjištění tak rozrušilo, že za sebou zapomněla zavřít dveře. Opatrně je zasunula teprve teď a zůstala ponořená v naprosté tmě, slepá jako slepci venku, její slepota jen měla jinou barvu, pokud černá a bílá jsou vůbec barvy. Tiskla se ke stěně a sestupovala po schodech, pokud by tohle místo nezůstalo utajené a někdo by teď šel proti ní nahoru, museli by to řešit, jak to viděla na ulici, jeden z nich by se odlepil od bezpečné opory, pokračoval podle nepravidelné hmoty druhého a snad se i chvíli nesmyslně bál, že stěna už dál nevede, Přicházím o rozum, řekla si a měla by i důvod, nořila se do děsivé díry, bez světla i naděje, že nějaké uvidí, jak daleko ještě, podzemní sklady přece nebývají hluboké, první podesta mezi schody, Už vím, jaké to je být slepý, druhá podesta mezi schody, Začnu křičet, začnu křičet, třetí podesta, tma je jako hustá pasta, kterou jí potřeli tvář, z očí jsou dehtové koule, Co mě čeká vpředu, a vzápětí děsivější myšlenka, Jak potom najdu schody, náhlá závrať ji donutila sednout si, aby napůl v mdlobách neupadla, Je čistá, měla na mysli podlahu, čistá zem jí připadala jako něco podivuhodného. Pomalu přicházela k sobě, cítila tupou bolest v žaludku, ale to nebylo nic nového, jenže teď jako by to byl jediný živý orgán v těle, ty ostatní o sobě nedávaly vědět, snad srdce, ano srdce dunělo jako obrovský buben, pracovalo pořád, naslepo v temnotách, od prvotní temnoty břicha, kde bylo stvořeno, až po tu poslední, kde skončí. Pořád držela v ruce igelitové tašky, musí se uklidnit a naplnit je, ve skladu nežijí duchové ani draci, jen obyčejná tma, která nekouše, neútočí, a schody prostě musím najít, i kdybych měla tuhle díru obejít kolem dokola. Rozhodla se a chystala se vstát, pak si ale vzpomněla, že je slepá jako ostatní a měla by postupovat stejně jako oni, zůstat na všech čtyřech, dokud k něčemu nedoleze, snad ke stojanům plným jakéhokoliv jídla, hlavně že to bude k snědku bez vaření a kuchyňských úprav, na kulinářské fantazie teď není čas.

Strach se potměšile vrátil, jakmile ušla dalších pár metrů, co když se mýlí, co když přímo před ní číhá neviditelný drak s tlamou dokořán. Nebo duch po ní natahuje ruku, aby ji odvedl do strašné říše mrtvých, jejichž umírání je nekonečné, protože je někdo pokaždé oživí. Nakonec na ni dolehl nesmírný smutek, protože ji napadla zcela prozaická myšlenka, že tohle vůbec není sklad, ale garáž, měla dojem, že cítí zápach benzínu, tak velice lze ošálit ducha přemoženého běsy, které sám stvořil. Vtom se něčeho dotkla rukou, a nebyly to ani slizké prsty strašidla, ani žhoucí dračí jazyk a chřtán, ale chladný kov, hladký a svislý předmět a aniž by znala přesný název, odhadla, že to je policový regál. Počítala, že tu budou ještě další podobné a teď jen musí zjistit, na kterých leží potraviny, tady to nebude, čich neomylně rozpoznal čistící prostředky. Už nemyslela na to, jak těžké bude najít cestu zpátky ke schodům, a začala prohledávat police, hmatem, čichem, dotykem. Našla kartónové krabice, skleněné i plastové lahve, malé, střední i velké sklenice, plechovky, které mohly obsahovat potraviny, nejrůznější nádoby, tuby, sáčky. Náhodně naplnila jednu tašku, Snad to všechno bude k jídlu, říkala si nervózně v duchu. Přešla k dalším stojanům a u druhého z nich se stala nečekaná věc, slepá ruka, která nemohla vidět, kam sahá, shodila pár jakýchsi krabiček. Při zvuku, který se ozval, když krabičky dopadly na zem, se ženě téměř zastavilo srdce, Sirky. Když se skláněla, chvěla se vzrušením, zašátrala rukou po zemi, tady jsou, nezaměnitelná vůně i zvuk dřívek, když krabičkou zatřásla, posunula víčko, drsný povrch škrtátka, ještě najít hlavičku, škrt a v zážehu drobného plamínku se ukázal prostor kolem, koule rozptýleného světla jako hvězda v mlze, Bože můj, světlo existuje a já mám oči, abych ho viděla, světlo budiž pochváleno. Od této chvíle bude snadné vybírat. Nejdřív vezme sirky a vzápětí byla taška téměř plná, nemusíš je brát všechny, radil jí hlas zdravého rozumu, ona však na zdravý rozum nedbala, pak jí chvějivé plamínky sirek ukázaly police, tady a tamhle, za chvíli měla tašky vrchovaté, tu první musela nejdřív vyprázdnit, neobsahovala nic užitečného, zato v dalších shromáždila bohatství, za které by si mohla koupit celé město, a nepodivujme se příliš nad těmi rozdílnými hodnotami, stačí připomenout, že kdysi chtěl jeden král vyměnit své království za koně, co by pak dal, kdyby umíral hlady a nabízeli mu tyhle tašky plné jídla. Schody jsou tamhle, cesta je jasná. Lékařova žena si ale nejdřív sedla na zem, otevřela jeden balíček klobás a další s plátky tmavého chleba, láhev vody a bez výčitek se najedla. Kdyby to neudělala, neměla by sílu donést náklad tam, kde ho je třeba a ona slíbila sehnat zásoby. Dojedla, navlékla si tašky po třech na každou paži a s rukama před sebou zapalovala sirky, dokud nedošla ke schodům, pak ztěžka vystoupala nahoru, ještě nestrávila co snědla, jídlo potřebuje čas, aby se dostalo ke svalům a nervům, ze všeho nejlíp jí zatím funguje hlava. Posuvné dveře se nehlučně otevřely, Ale co když je někdo v chodbě, napadlo lékařovu ženu, co udělám pak. Nikdo tam nebyl, ale ona se znovu zeptala, Co udělám. Až bude u východu, mohla by zakřičet, Na konci chodby je jídlo, schodiště vede do podzemního skladu, využijte to, dveře jsem nechala otevřené. Mohla by to udělat, ale neudělala. Šťouchla do dveří ramenem a zavřela je, říkala si, že nejlepší bude mlčet, co by se asi stalo, slepci by se tam nejspíš rozeběhli jako šílení, jako ti v ústavu, když se dozvěděli o požáru, skutáleli by se dolů po schodech a ti, co by šli za nimi, by je pomlátili a pošlapali, protože by taky upadli, stoupnout na pevný schod je něco docela jiného než stoupnout na tělo, které se převalí. Až jídlo dojde, můžu se sem vrátit pro další. Vzala tašky do rukou, zhluboka se nadechla a vykročila do chodby. Neviděli ji, ale cítili vůni toho, co jedla, Klobása byla pitomost, jako bych za sebou schválně nechávala stopu. Zatnula zuby a vší silou sevřela ucha tašek, Musím utíkat, řekla si. Co když dopadnu jako ten, kterému se zabodl střep do nohy, nejspíš jsme zapomněli, že tahle žena je bosá, zatím neměla čas zajít do obuvi, jako jiní slepci ve městě, kteří jsou sice nevidomí, ale boty si mohou vybrat po hmatu. Musela běžet, a tak běžela. Zpočátku bylo třeba kličkovat mezi skupinami slepců a snažit se jich nedotknout, jenže to ji brzdilo, několikrát se dokonce zastavila, aby se rozhodla, kudy dál, což stačilo, aby se kolem ní rozšířil voňavý opar, ano, nejen parfémy a éterické oleje voní, a stačilo málo, aby některý slepec vykřikl, Kdo tady jí klobásku, ta slova však zůstal a nevyřčena, protože lékařova žena hodila opatrnost za hlavu a rozhodla se zachránit šíleným během, kopala, odstrkovala, srážela koho mohla, za což by měla být přísně pokárána, protože tak se přece nechováme ke slepcům, ti mají svého neštěstí dost.

Když vyšla na ulici, hustě pršelo. Aspoň ta vůně nebude tolik cítit, řekla si udýchaně. Někdo z ní stáhl poslední cár, který jí kryl od pasu nahoru a teď jí po obnažených ňadrech stékala voda z nebes, řečeno vybranými slovy, přesto se nepodobala lidovému symbolu svobody, protože nesla tašky, a ty byly naštěstí tak plné, že by je nedokázala zvednout nad hlavu jako vlajku. A v tom je jistá nevýhoda, neboť dráždivé pachy se budou vznášet právě ve výši psích čenichů, a psi tu rozhodně nechybí, zvlášť když teď nemají pány, kteří by o ně pečovali a krmili je, takže za lékařovou ženou se vbrzku táhne celá smečka a doufejme, že se ta zvířata nechystají otestovat pevnost igelitu svými zuby. Člověk by čekal, že v dešti, který má blízko k průtrži mračen, se lidé schovají, dokud pršet nepřestane. Jenže skutečnost je jiná, všude jsou slepci s ústy otevřenými k nebi, tiší žízeň, ukládají vodu všude, kde tělo dovolí, a jiní slepci, ti prozíravější a především rozumnější, drží v rukou kbelíky, mísy a hrnce, zdvihají je ke štědrému nebi, je jisté, že Bůh dá takový mrak, jaká je jejich žízeň. Lékařovu ženu nenapadlo, že z kohoutků v bytech nejspíš neteče ani kapka cenné tekutiny, civilizace má své vady, zvykli jsme si na pohodlí vodovodního potrubí, na vodu až do domu a zapomněli, že aby to fungovalo, musí nějací lidé otevírat a zavírat ventily, čerpací stanice že potřebují elektrickou energii, počítače počítat ztráty a řídit rezervy, a k tomu všemu teď chybí oči. A chybí i proto, aby viděly následující obrázek: žena obtěžkaná igelitovými taškami kráčí po ulici mezi hnijícími odpadky a lidskými i zvířecími výkaly, kolem porůznu opuštěných osobních i nákladních aut, která brání v průchodu a některým už kola obrostla trávou, a míjí slepce, kteří zdvihají otevřená ústa a občas i oči k nebi tak bílému, až se zdá nemožné, že i z takové oblohy prší. Lékařova žena čte názvy ulic, na některé si pamatuje, na jiné nikoliv, a v jedné chvíli pochopí, že zabloudila, že neví, kde je. Zabočila za jeden roh, za druhý, ale už nepoznává ani místa ani jména, zoufale klesá na odporně špinavou zem pokrytou černým bahnem, už nemůže, už prostě nemůže a rozpláče se.

Psi se shlukli kolem ní, očichávají tašky, ale váhavě, jako by jejich čas k jídlu už minul, jeden z nich jí olizuje tvář, možná ho učili sušit slzy, když byl ještě štěně. Žena ho pohladila po hlavě, po promáčeném hřbetě a vyplakala zbytek slzí se psem v náručí. Když konečně zdvihla oči, uviděla před sebou velikou mapu města, bůh křižovatek budiž tisíckrát pochválen, jednu z těch, které odbory cestovního ruchu umisťují do center měst především pro klid turistů, kteří tak zjistí, kam jdou, a současně se dozvědí, kde jsou. Když jsou teď ale všichni slepí, mohly by se takto vynaložené prostředky snadno označit za vyhozené, ale buďme trpěliví, všechno má svůj čas, přece jsme se už několikrát přesvědčili, že osud chodí mnoha oklikami, než dorazí do cíle, a jen on ví, kolik ho bude stát, že tuhle mapu přinesl právě sem, aby této ženě řekl, kde se nachází. Nebyla tak daleko, jak si myslela, jen zamířila na opačnou stranu, stačí, když půjde tudy na náměstí, dá se druhou ulicí doleva a pak první doprava a je na místě, číslo nezapomněla. Psi se drželi zpátky, cosi je zaujalo cestou nebo si zvykli na tuhle čtvrť a nechtějí ji opustit, jen pes, který se napil ženiných slz, doprovází tu, která je vyplakala, možná k setkání ženy s mapou, které osud tak dobře přichystal, patří i pes. V každém případě vstoupili do obchodu společně, pes Slza se nepodivil, když uviděl na zemi lidi, kteří se nehýbali, jako by byli mrtví, zvykl si, někdy ho nechali spát na zemi mezi sebou, a když nastal čas vstávat, skoro vždy obživli. Vzbuďte se, jestli spíte, nesu jídlo, řekla lékařova žena, ale nejdřív zavřela dveře, aby ji neslyšel nikdo z kolemjdoucích. Šilhavý chlapec zvedl hlavu jako první, na víc neměl sílu, byl příliš slabý, ostatním to trvalo déle, snili o tom, že jsou kameny a každý ví, jak hluboký mají kameny spánek, stačí se projít po venkově, abychom je viděli spát, napůl zahrabané v zemi a čekat, až je bůhvíco probudí. Slovo jídlo však má kouzelnou moc, zejména když hlad svírá vnitřnosti, dokonce i Slza začal vrtět ocasem a ten pudový pohyb mu připomněl, že ještě neudělal to, co každý mokrý pes, a hned se mocně otřásl a postříkal všechno kolem, psi to mají lehké, jejich kožichem je kůže. Kapky té nejkvalitnější požehnané vody spadlé přímo z nebe pomohly proměnit kameny v lidi, a na proměně se podílela i lékařova žena tím, že postupně otvírala igelitové tašky. Ne všechno v nich vonělo, ale už jen ve vůni skrojku tvrdého chleba bude, nadneseně řečeno, sama esence života. Konečně jsou všichni vzhůru, ruce se jim chvějí, tváře hoří nedočkavostí, když vtom si lékař podobně jako před chvílí Slza uvědomil, jaká je jeho role, Opatrně, neměli byste toho sníst moc, může vám to uškodit, Nám škodí hlavně hlad, řekl první slepec, Poslechni pana doktora, napomenula ho žena a manžel zmlkl, ale naštvaně si myslel, Ten tomu tak rozumí, když ani oči neumí vyléčit, nespravedlivá slova, když si uvědomíme, že lékař není o nic méně slepý než ostatní, důkazem je, jak si vůbec nevšiml, že se mu manželka vrátila od pasu nahoru nahá, sama ho musela požádat o sako, aby se zakryla, ostatní slepci se po ní podívali, ale už bylo pozdě, měli se kouknout dřív.

Jedli a žena popisovala své dobrodružství a všechno, co zažila, co vykonala, zamlčela však, že dveře do skladu nechala zavřené, protože si nebyla úplně jistá lidumilným vysvětlením, které si sama nabídla, místo toho vyprávěla o slepci, který si zabodl do kolena střep, všichni se smáli, vlastně ne všichni, starý muž s černým klípcem se jen unaveně pousmál a šilhavý chlapec měl uši jen pro přežvykující ústa. Slza dostal svůj díl a okamžitě za něj zaplatil rozčileným štěkotem, když se kdosi pokusil rozrazit dveře. Ať to byl, kdo chtěl, nechal toho, Prý se tu potulují vzteklí psi, já mám beztak dost velký vztek, když nevidím, kam šlapu. Opět zavládl klid, a když každý utišil počáteční hlad, pověděla jim žena o rozhovoru, který vedla s mužem, který z tohoto obchodu vyšel zjistit, jestli prší. Pokud mluvil pravdu, dodala na závěr, nemůžeme si být jistí, že najdeme svoje domovy takové, jaké jsme je opustili, dokonce není jasné, jestli se dostaneme dovnitř, hlavně ti z nás, kteří si při odchodu zapomněli vzít klíče nebo je ztratili, jako třeba my, naše klíče zůstaly v ohni a teď bych je už na spáleništi určitě nenašla, řekla to, jako by viděla, jak plameny stravují nůžky, olizují zaschlou krev, která na nich ještě zbyla, a pak hltají břit, ostré hroty, tupí je a nakonec taví a deformují, těžko uvěřit, že dokázaly někomu probodnout krk, až oheň dokončí svou práci, bude nemožné rozeznat v jednolité slitině všech kovů, co jsou nůžky a co klíče. Klíče, řekl lékař, ty mám já, třemi prsty ztěžka zalovil v kapse rozedraných kalhot a vytáhl malý kroužek se třemi klíči, Jak to, že je máš u sebe, dávala jsem si je do kabelky a ta zůstala tam, Vyndal jsem je, bál jsem se, že by se mohly ztratit, zdálo se mi bezpečnější nosit je pořád s sebou a taky jsem se tím utvrzoval, že se jednou vrátíme domů. Je dobře, že máme klíče, ale možná najdeme vyražené dveře, Třeba to nikdo nezkusil, snad. Na chvíli zapomněli na ostatní, teď však bylo třeba zjistit, co se stalo s klíči těch druhých, první promluvila dívka v tmavých brýlích, Když pro mě přijela sanitka, zůstali rodiče doma, nevím, co se s nimi stalo, pak se ozval starý muž s klípcem, Oslepl jsem doma, zabušili na dveře, domácí mi oznámila, že na mě dole čeká sanitka, nebyl čas myslet na klíče, zbývala žena prvního slepce, a ta řekla, Nevím, nepamatuju se, ačkoli věděla a pamatovala si, jenže nechtěla přiznat, co dělala, když uviděla, že je slepá, což je absurdní obrat, nicméně natolik vžitý, že se mu nevyhneme, vyběhla na chodbu, křičela, volala na sousedky, a ty váhaly, jestli jí mají pomoci. Ta, která prokázala odvahu a sílu, když neštěstí potkalo manžela, hystericky vyběhla na chodbu a dveře nechala dokořán, vůbec ji nenapadlo poprosit, aby ji dovezli zpátky, jen na minutku, jen aby zamkla dveře. Šilhavého chlapce se na klíče od bytu nikdo neptal, protože chudák kluk si ani nevzpomněl, kde bydlí. Pak se lékařova žena zlehka dotkla dívčiny ruky, Začneme tvým bytem, leží nejblíž, ale nejdřív musíme sehnat oblečení a boty, nemůžeme chodit takhle špinaví a otrhaní. Chtěla se postavit, ale všimla si, že šilhavý chlapec, uspokojený a sytý znovu usnul. Proto řekla, Odpočineme si, trochu se vyspíme a odpoledne uvidíme, co nás čeká. Svlékla si mokrou sukni a pak se stulila k manželovi, aby se ohřála, první slepec a jeho žena udělali totéž, Jsi to ty, zeptal se, ona se trápila myšlenkami na byt a neřekla Obejmi mě, ale asi si to přála, ovšem jaké pohnutky vedly dívku v tmavých brýlích, aby objala kolem ramen starého muže s černým klípcem, není jasné, nicméně tak zůstali a zatímco ona spala, on bděl. Pes si lehl u dveří a zatarasil vchod, když právě nesuší něčí slzy, vypadá jako ostré a zarputilé zvíře.

Oblékli se a obuli, zatím sice nenašli způsob jak se umýt, ale i tak se liší od ostatních slepců, protože barvy oděvů navzdory omezenému výběru, ladí navzájem, ještě že s sebou máme někoho, kdo nám poradí, Obleč si tohle, k těmhle kalhotám se to hodí líp, proužek a puntík neladí a podobné drobnosti, mužům to je samo sebou jedno, ale dívka v tmavých brýlích i žena prvního slepce stály o to, aby zkombinovaly vhodné barvy s vzorky, protože díky představivosti se téměř vidí. U bot se všichni shodli, že pohodlí je důležitější než přepych, žádné ozdobné vázání a jehlové podpatky, žádné semišky či lakýrky, do ulic v takovém stavu by byly absurdní, nejlepší budou gumové holínky, nepromokavé, asi do půl lýtek, které člověk snadno nazuje i zuje, v takových se bahnem chodí nejlíp. Bohužel se nepodařilo najít vhodný model pro všechny, například nenašli velikost, která by padla šilhavému chlapci, v každých galoších plaval, nakonec se musel spokojit s univerzálními sportovními botami, To je náhoda, řekla by jeho maminka, kdyby jí o tom někdo pověděl, přesně takové by si vybral, kdyby viděl. Starý muž s černým klípcem, který měl nohu spíš větší než menší, to vyřešil tak, že si vybral basketbalové boty, mimořádný rozměr ušitý speciálně pro dvoumetrové hráče. Pravda, vypadá teď trochu legračně, jakoby měl na nohou bílé bačkory, nebude to však trvat dlouho, za necelých deset minut budou boty úplně špinavé, a tak je to v životě se vším, dejme času čas a on to vyřeší za nás.

Už neprší a slepci už nemají otevřená ústa. Teď jen tak chodí, neví co dělat, potulují se po ulicích, ale vždycky jen chvíli, chodit nebo stát vyjde nastejno, jediným cílem je jídlo, nikde žádná hudba, nikdy nebylo na světě takové ticho, kina a divadla slouží leda bezdomovcům, kteří už vzdali hledání, některé velké sály se dočasně využívaly jako karanténní prostory, když vláda nebo ti, kdo v ní ještě zbývali, věřila, že chorobnou bělozrakost lze přemoci opatřeními, které se v minulosti neosvědčily ani v boji proti žluté zimnici a jiným nakažlivým chorobám, ale s tím je teď konec, ani nemuselo hořet. Nad čím ale duše pláče, co člověku láme srdce, je osud muzeí a všech těch lidí, a mám na mysli skutečné lidi, k obrazům a sochám nepřijdou žádní návštěvníci, na které by se dívaly. Není jasné, na co slepci ve městě ještě čekají, mohli by doufat ve vyléčení, pokud by tomu ještě věřili, ale tahle naděje se rozplynula, jakmile se veřejnost dozvěděla, že slepota neušetřila nikoho, že nezůstalo jediné zdravé oko, které by nahlíželo do čočky mikroskopu, laboratoře osiřely a bakteriím nezbylo nic jiného, než se požírat navzájem, pokud chtěly přežít. Mnoho slepců v doprovodu zatím vidoucích příbuzných se smyslem pro rodinu zpočátku hledalo pomoc v nemocnicích, ale tam potkali jen slepé lékaře, jak měří tep nevidoucím pacientům, poslouchají je zezadu i zepředu, protože uši ještě mají, ale víc dělat nemůžou. Později začali pacienti trpět hladem, ti, kteří ještě mohli chodit, utíkali z nemocnic a umírali opuštění na ulicích, protože jejich rodiny, pokud nějaké měli, mohly být tou dobou kdekoliv, těla nikdo nepohřbíval, a jako by nestačilo, že o ně na frekventovaných místech každou chvíli někdo zakopl, začínala i zapáchat. Není divu, že se vyrojilo tolik psů, někteří se až podobali hyenám, skvrny na kožichu jako hnilobné fleky, pobíhali tu s pokleslou zádí a staženým ocasem, jako by se báli, aby se ohlodané mrtvoly neprobudily a nevystavily jim účet za nehoráznou drzost okusovat bezbranné. Jak teď vypadá svět, zeptal se starý muž s černým klípcem a lékařova žena odpověděla, Nejsou žádné rozdíly, venku jako uvnitř, tady jako tam, málo jako mnoho, není rozdíl mezi tím, jak žijeme a jak žít musíme, A co lidé, jací jsou, vyzvídala dívka v tmavých brýlích, Podobají se duchům, takhle nějak žijí duchové, vědí, že život existuje, protože je o tom přesvědčují smysly, ale nemůžou ho vidět, Je tam hodně aut, zeptal se první slepec, který nedokázal zapomenout, že to jeho mu ukradli, Jako na vrakovišti. Lékař ani manželka prvního slepce se na nic nezeptali, proč taky, odpovědi by se podobaly těm už vyřčeným. Šilhavý chlapec je tak spokojený, že má boty, o kterých vždycky snil, že ani není smutný, když je nemůže vidět. Z něho se duch nejspíš nestane. Stejně tak je nespravedlivé nazývat hyenou Slzu, který se drží lékařovy ženy, nepřitahuje ho pach mrtvého masa, připojil se k očím a dobře ví, že ty oči jsou živé.

Byt dívky v tmavých brýlích není daleko, ale těm, kteří týden hladověli, se teprve začínají vracet síly, proto jdou tak pomalu a když si chtějí odpočinout, musejí si sednout na zem. Nemuseli si dělat takové starosti s výběrem barev a vzorů oblečení, během chvíle je mají špinavé. Ulice, ve které bydlí dívka v tmavých brýlích, je krátká a úzká, proto tu nestojí auta, bývala průjezdná jen jedním směrem, parkovat už nebylo kde a ani se to nesmělo. Také není divné, že tu nejsou žádní lidé, v podobných ulicích člověk často nepotká živou duši, Jaké máš číslo domu, zeptala se lékařova žena, Sedm, byt ve druhém patře vlevo. Jedno okno bylo otevřené, což by jindy znamenalo, že je někdo doma, teď nebylo jisté nic. Lékařova žena řekla, Půjdeme tam jen my dvě, vy počkejte dole. Hlavní dveře někdo zjevně otevřel násilím, západka byla vypáčená a kus veřeje zčásti odštípnutý. Lékařova žena o tom pomlčela. Nechala jít dívku před sebou, zná cestu, šero v domě jí vůbec nevadí. Dívka nedočkavostí dvakrát zakopla, ale usoudila, že nejlepší bude sama se tomu zasmát, Představ si, že dřív jsem dokázala vyběhnout tyhle schody nahoru i dolů se zavřenýma očima, takové prosté věty postrádají cit pro tisíce významových nuancí, třeba tahle vůbec nerozlišuje mezi zavřenýma a slepýma očima. Dveře ve druhém podlaží byly zavřené. Dívka v tmavých brýlích přejížděla rukou po rámu, až konečně našla zvonek, Nejde proud, připomněla jí lékařova žena, a i když ta tři slova neříkala než to, co všichni věděli, dívka je pochopila jako předzvěst něčeho zlého. Zabušila na dveře, jednou, dvakrát, třikrát, potřetí vší silou, tloukla pěstí a volala, Maminko, tatínku, nikdo neotvíral, láskyplné zdrobněliny skutečnost nezměnily, nikdo nepřišel a neřekl, Holčičko naše, přece jsi přišla, už jsme si mysleli, že tě nikdy neuvidíme, pojď dál, pojď, a tahle paní je tvoje kamarádka, ať jde taky dál, je tu trochu nepořádek, ale toho si nevšímejte. Dveře zůstaly zavřené, Nikdo tam není, řekla dívka v tmavých brýlích a rozplakala se, zkřížené paže opřela o dveře a na ně položila hlavu, jako by celým tělem žadonila o soucit, kdybychom nevěděli, jak složitá je lidská duše, mohlo by nás udivit, že dívka volných mravů tak moc miluje své rodiče a že tak velká je její bolest, ačkoliv není daleko od pravdy, kdo tvrdí, že mezi jedním a druhým neexistuje a nikdy neexistoval žádný rozpor. Lékařova žena ji chtěla uklidnit, ale neměla slova, každý ví, že je prakticky nemožné, aby lidé přežili dlouho v bytě, Můžeme se poptat sousedů, navrhla, jestli tu nějací jsou, Ano, zeptáme se, odpověděla dívka v tmavých brýlích, ale v hlase chyběla naděje. Nejprve zabušili na dveře na patře, ale ani tam nikdo neodpovídal. Oboje dveře o patro výš byly otevřené. Byty vybrakovali, šatníky zely prázdnotou, tam, kde se skladuje jídlo, po něm nebylo ani stopy. Zdálo se, že nedávno tu nějací lidé byli, nejspíš nějací tuláci, k nimž teď patřili víceméně všichni poutníci z domu do domu, od nedostatku k nedostatku.

Sestoupily do prvního patra a lékařova žena zaťukala dvěma prsty na nejbližší dveře a po chvilce obvyklého ticha se zastřený hlas nedůvěřivě zeptal, Kdo je tam, dívka v tmavých brýlích nedočkavě spustila, To jsem já, sousedka z druhého patra, hledám rodiče, víte, kde jsou, co se s nimi stalo, ptala se. Ozvaly se šouravé kroky, dveře se otevřely a na prahu se objevila vyhublá stařena, kost a kůže, s předlouhými zcuchanými šedinami. Zevnitř zavanula taková směsice plesnivých a neurčitě hnilobných pachů, že obě ženy ucouvly. Žena na ně poulila skoro bílé oči, O tvých rodičích nic nevím, odvezli je den po tobě, to jsem ještě viděla, Bydlí v domě ještě někdo, Občas slyším někoho jít po schodech, ale jsou to cizí lidi, přespávají tu, A rodiče, Už jsem ti řekla, že o nich nic nevím, A váš manžel a syn a snacha, Taky je odvezli, A proč neodvezli vás, Protože jsem se schovala, Kde, To se podivíš, u vás doma, Jak jste se dostala dovnitř, Zezadu, únikovým schodištěm, rozbila jsem sklo a dveře odemkla zevnitř, klíč byl v zámku, A jak jste od té doby přežila sama v bytě, zeptala se lékařova žena, Kdo další je tady, vyděsila se stařena a obrátila hlavu, Moje kamarádka, patříme k sobě, řekla dívka v tmavých brýlích, Nejenom, že jste vydržela sama, ale jak jste si po celou dobu obstarávala jídlo, nedala se odbýt lékařova žena, Nejsem blbá a umím si to zařídit, Když nechcete, tak nic neříkejte, jen jsem byla zvědavá, Řeknu, řeknu, ze všeho nejdřív jsem obešla všechny byty a sebrala jídlo, které tam měli, to, které se kazí, jsem snědla hned, ostatní jsem si schovala. A zbylo vám něco, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Ne, už došlo, odpověděla stařena a ve slepých očích se jí náhle mihla nedůvěra, říká se to tak, ale ve skutečnosti to není přesné, protože oči, pouze oči nemají žádný výraz, když je vyloupnete, nejsou víc než dvě nehybně ležící bulvy, teprve víčka, řasy a obočí vytvářejí různé výmluvné a mnohomluvné výrazy, ovšem oči shrábnou veškerou slávu, Z čeho žijete teď, zeptala se lékařova žena, Smrt chodí po ulicích, ale na dvorcích pokračuje život, odpověděla záhadně žena, Co tím chcete říct, Na dvorcích je salát, králíci, slepice, a taky kytky, jenže ty se jíst nedají, A co s tím děláte, To je různé, někdy si natrhám salát, jindy podříznu králíka nebo slepici, Jíte je syrové, Zpočátku jsem si zapalovala oheň, ale pak jsem si zvykla na syrové maso, a salátové listy jsou sladké, buďte bez obav, dcera mé matky hlady neumře. Couvla dva kroky zpátky, v temnotě domu se skoro ztrácela, jen bílé oči zářily, pak řekla, Jestli chceš domů, pustím tě. Dívka v tmavých brýlích se chystala odmítnout, Ne, mockrát děkuju, není proč, rodiče tam stejně nejsou, ale najednou zatoužila uvidět svůj pokoj, taková pitomost, jak můžu vidět svůj pokoj, když jsem slepá, tak aspoň přejet rukou po stěnách, po posteli, po nábytku, pamatuje si, že na komodě stála váza s květinami, možná tam pořád je, pokud ji neshodila na zem vzteklá stařena, protože kytky nejsou k jídlu. Nakonec řekla, Jestli dovolíte, tak té nabídky využiju, jste moc laskavá, Pojď dál, pojď, víš, že jídlo tu nenajdeš, to málo co mám, stačí sotva pro mě, a tobě by stejně nechutnalo, nejsi zvyklá jíst syrové maso. Nedělejte si starosti, my jídlo máme, Vy máte jídlo, tak to byste mi na oplátku mohli nějaké dát, Dáme, buďte bez obav, řekla lékařova žena. Smrad byl nesnesitelný už na chodbě, kterou procházely. V kuchyni spoře osvětlené zvenčí se na zemi povalovala králičí kůže, slepičí pařáty, na stole stál talíř potřísněný zaschlou krví a podivnými kousky masa, které jakoby už někdo opakovaně žvýkal, A čím se živí králíci a slepice, zeptala se lékařova žena, Žerou salát, trávu a zbytky, odpověděla stařena, Zbytky, jaké zbytky, Ze všeho i od masa, Snad netvrdíte, že slepice a králíci žerou maso, Králíci ještě ne, ale slepice byly děsně vděčné, zvířata jsou jako lidi, nakonec si zvyknou na všechno. Stařena se tu pohybovala jistě, bez klopýtání, odsunula z cesty židli, jako by ji viděla, pak ukázala na dveře vedoucí k únikovému schodišti, Tudy, opatrně, ať nespadnete, zábradlí moc nedrží, A dveře, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Stačí zatlačit, klíč mám já, tady, Je můj, chystala se říct dívka, ale současně si pomyslela, že by jí ten klíč k ničemu nebyl, kdyby rodiče nebo někdo další odnesl klíče od vchodových dveří, nemůže chtít, aby ji sousedka nechala projít bytem pokaždé, když bude chtít dovnitř nebo ven. Trochu se jí sevřelo srdce, snad že právě přišla domů, snad že tu nebyli rodiče, kdo ví.

V kuchyni bylo čisto a uklizeno a na nábytku skoro žádný prach díky deštivému počasí, které zajistilo i to, že na dvorcích bujela zelenina a byliny, takže lékařově ženě připadaly shora skoro jako miniatruní džungle. Jestlipak tam králíci volně běhají, napadlo ji, určitě ne, nejspíš žijí dál v králíkárnách a čekají, až jim slepá ruka přinese salát a pak je chňapne za uši a vytáhne kopající tělo ven, zatímco druhá ruka se už chystá ke slepé ráně, kterou jim přerazí krční páteř. Dívka v tmavých brýlích po paměti procházela bytem, stejně jako stařena o patro níž ani ona nezakopávala ani neváhala. Pro rodiče nejspíš přijeli ráno, protože postel zůstala neustlaná, s pláčem si na ni sedla, lékařova žena se posadila vedle ní a řekla, Neplač, co jiného měla říkat, jaký smysl mají slzy, když celý svět smysl ztratil. Na komodě v dívčině pokoji stála skleněná váza s uschlými květinami, voda se už vypařila, a právě k nim mířily slepé ruce, prsty hladily mrtvé květy, křehké, bez života. Lékařova žena otevřela okno a vyhlédla na ulici, byli tam všichni, seděli na zemi a trpělivě čekali, jedině Slza zvedl hlavu, bystrý sluch ho upozornil. Opět se zatáhlo a obloha ztmavla, blížila se noc. Pomyslela si, že dnes nebudou muset shánět úkryt pro nocleh, zůstanou tady, Ta stará paní nebude ráda, že všichni projdeme skrz její byt, zamumlala. Vtom ucítila na rameni dívčinu ruku, Klíče byly v zámku, nevzali je s sebou. Tím je problém vyřešený a nabručená stařena z prvního patra jim nevadí. Sejdu dolů a zavolám je, za chvíli bude noc, ještě že aspoň dnes můžeme spát v bytě, pod střechou bytu, řekla lékařova žena, Vy přespíte v posteli rodičů, Domluvíme se později, Tady rozhoduju já, jsem tu doma, Máš pravdu, uděláme to, jak chceš, lékařova žena dívku objala a pak odešla pro ostatní. Když stoupali nahoru, živě se bavili, občas někdo zakopl, přestože je průvodkyně upozorňovala, Pokaždé je to deset schodů, a vypadalo to, jako by šli k někomu na návštěvu. Slza je potichu následoval, jako by to tak dělal celý život. Dívka v tmavých brýlích stála na chodbě a dívala se dolů, člověk má ve zvyku když slyší někoho zezdola přicházet, buď aby věděl, kdo to je, jestli ho zná, nebo aby mohl příchozího přivítat, když to jsou přátelé, teď bylo i bez očí jasné, kdo se blíží, Pojďte dál, udělejte si pohodlí. Stařena z prvního patra vykoukla špehýrkou ve dveřích, a nemýlila se, když si myslela, že ten virvál dělají nějací lidé, kteří tu chtějí přespat, zeptala se, Kdo je to, a dívka v tmavých brýlích jí shora odpověděla, To jsou naši přátelé, stařenu to zmátlo, jak se ta holka dostala na chodbu, ale vzápětí jí to došlo, měla na sebe vztek, jak to, že si zapomněla sebrat klíče z vchodových dveří, jako by tím ztrácela vlastnické právo k domu, kde je už pár měsíců jedinou obyvatelkou. Nevěděla jak jinak potlačit náhlé zklamání, proto otevřela dveře a řekla, Koukejte mi dát jídlo, netvařte se, že jste zapomněli. A protože lékařova žena, která skupinu vedla, ani dívka v černých brýlích, která ji vítala, neodpověděla, nazlobeně se na ně rozkřikla, Slyšeli jste, ale to udělala chybu, protože Slza, který právě v tu chvíli procházel kolem ní, vyskočil a divoce zaštěkal, celé schodiště se tím hřmotem otřáslo, a byl to boží zásah, protože stařena zděšeně vykřikla a s bouchnutím dveří spěšně zmizela v bytě, Kdo je ta čarodějnice, zeptal se starý muž s černým klípcem, člověk někdy nepřemýšlí a taková slova mu vyklouznou, ale kdo ví, jestli by si zachoval civilizační návyky, kdyby tu žil tak jako ona.

K jídlu měli jen to, co si přinesli v taškách, vodou museli šetřit do poslední kapky, ale v kuchyňské skříňce naštěstí našli dvě svíčky, které tu domácí schovali, protože občas vypadával proud, takže měli světlo, lékařova žena obě zapálila, ostatní je nepotřebovali, světlo už měli v sobě a bylo tak silné, že je oslepilo. Víc než to málo neměli, a přesto se chystali na hostinu, jednu z těch mála vzácných chvil, kdy každý dá ostatním to, co má. Než usedli ke stolu, sešla dívka v tmavých brýlích a lékařova žena o patro níž splnit slib, pokud by nebylo přesnější říct, že odešly uspokojit požadavky, zaplatit jídlem průchod celnicí. Žena je přijala rozmrzele, nabručeně, je zázrak, že ji ten zatracený pes nesežral, Musíte mít hodně jídla, když si vydržujete takovou bestii, dotírala, jako by čekala, že tím usvědčujícím postřehem probudí v příchozích to, čemu se říká výčitky svědomí a oni si řeknou, to je fakt, je nelidské nechat chudáka starou ženskou umřít hlady, zatímco zvíře se cpe k prasknutí. Jenže ženy se neotočily a neodešly pro další jídlo, vzhledem k tomu, jak těžko se dnes žije, představovalo to, co přinesly, štědrou porci, nečekaně to pochopila i stařena z prvního patra a ukázala se lepší, než se zdálo, když zašla do bytu a za chvíli se vrátila s klíčem od únikového východu, podala ho dívce v tmavých brýlích a řekla, Vezmi si ho, je tvůj, a jako by i to bylo málo, zpoza zavíraných dveří ještě zahučela, Mockrát děkuju. Udivené ženy se vydaly nahoru, tak čarodějnice má cit, Vlastně není tak zlá, ta samota jí musela zatemnit rozum, usoudila dívka v tmavých brýlích, a dál se tím zjevně nezabývala. Lékařova žena neodpověděla, rozhodla se, že odloží rozhovor na pozdější dobu, a když už všichni leželi a někteří i spali, zůstaly obě ženy v kuchyni jako matka s dcerou, které sbírají síly na poslední úklid, a lékařova žena se zeptala, Co hodláš dělat, Nic, zůstanu tady, budu čekat, jestli se vrátí rodiče, Sama a slepá, Na slepotu jsem si už zvykla, A na samotu, Budu si muset zvyknout, sousedka zezdola taky žije sama, Chceš žít jako ona, živit se salátem a syrovým masem, dokud nějaké bude, nikdo další už tady zřejmě nežije a vy dvě se budete nenávidět a bát se, že dojde potrava, každý kus, který jedna z vás chytí, bude ta druhá vnímat jako krádež, tys tu nešťastnici neviděla, jen jsi cítila ten puch, ale řeknu ti, že ani tam, odkud přicházíme, to nebylo tak odporné, Dříve nebo později se jí budeme podobat všichni a pak bude konec, žádný život nezůstane, Zatím žijeme, Poslyš, ty jsi mnohem moudřejší než já, ve srovnání s tebou se cítím hloupá, ale přesto si myslím, že my už mrtví jsme, jsme slepí, protože jsme mrtví, můžu to vyjádřit i jinak, jestli chceš, jsme mrtví, protože jsme slepí, vyjde to nastejno, Já ještě vidím, Máš štěstí, ty i tvůj muž, i já a my ostatní, ale nevíš, jestli budeš vidět pořád, a kdybys oslepla, budeš stejná jako my, všichni skončíme jako sousedka z přízemí, Dnes je dnes, zítra je zítra, dnes mám odpovědnost, i kdybych zítra oslepla, Odpovědnost za co, Odpovědnost za to, že mám oči, když ostatní o ně přišli, Nemůžeš vést ani nasytit všechny slepce světa, Měla bych, Ale nemůžeš, Pomůžu, jak jen budu moct, Já vím, nejspíš bych už nebyla naživu, nebýt tebe, A já teď nechci, abys umřela, Musím zůstat, je to moje povinnost, tady jsem doma, chci, aby mě tu rodiče našli, jestli se vrátí, Jestli se vrátí, jak sama říkáš, navíc nevíš, jestli to pořád budou tví rodiče, Nerozumím, Říkala jsi, že sousedka bývala hodná paní, Je mi jí líto, Mně je líto tvých rodičů, i tebe, jestli se setkáte, se slepýma očima i slepými city, protože city, s nimiž jsme žili a díky nimž jsme to byli my, souvisely s tím, že jsme se narodili s očima, bez očí se změní i city, nevím jak ani kdy, sama říkáš, že jako slepci jsme vlastně mrtví, o to jde, Miluješ svého muže, Ano, jako sebe, ale kdybych oslepla a přestala bych být taková jako dřív, jak bych ho mohla dál milovat a jakou láskou, Dříve, když jsme viděli, taky existovali slepci, Ale těch bylo málo a city určovali ti, kteří viděli, ti slepci přijali cizí city, ne ty slepecké, ale teď se rodí skutečné slepecké city, a to jsme teprve na začátku, pořád žijeme ze vzpomínek na to, co jsme cítili dřív, nemusíš mít oči, aby sis představila, jak dneska vypadá život, a kdyby mi řekli, že jednoho dne zabiju člověka, urazilo by mě to, ale já ho zabila, Co mám podle tebe udělat, Pojď se mnou, do našeho bytu, A co oni, Nabídnu jim totéž co tobě, ale stojím hlavně o tebe, Proč, Sama se ptám proč, snad že teď jsi jako moje sestra, že s tebou spal můj manžel, Odpusť mi to, Není to zločin, který by vyžadoval odpouštění, Budeme tě vysávat, jako cizopasníci, Takových bylo dost, i když jsme ještě viděli, a krev nemusí živit jen tělo, v němž koluje, pojďme už spát, zítra je další den.

Další nebo stále tentýž. Šilhavý chlapec se probudil a chtěl jít na záchod, do oslabeného těla přišlo něco škodlivého a on teď měl průjem, jenže vzápětí se ukázalo, že na záchod nemůže, protože stařena z prvního patra každý záchod v domě používala, dokud to šlo, včera to nezjistili, protože než si šli lehnout, nikdo ze sedmi návštěvníků výjimečně nepotřeboval ulevit tlaku ve střevech. Ale teď tou potřebou trpěli všichni a nejvíc chudák chlapec, který to už nedokázal vydržet, a ať se nám to příčí sebevíc, je třeba zahrnout do zprávy i tuhle zapáchající životní realitu, když jsou střeva v klidu, je snadné hýřit nápady a přemítat, jestli existuje přímý vztah mezi očima a pocity, nebo jestli pocit odpovědnosti je přirozeným důsledkem správného vidění, jenže když to na člověka přijde, když mu tělo začne diktovat hlasem bolesti a křeče, hned se ukáže, co jsme to za zvířátka. Dvorek, zvolala lékařova žena a měla pravdu, kdyby nebylo tak časně, sousedka zezdola – je načase, abychom jí přestali hanlivě říkat stařena – by tam už určitě dřepěla mezi slepicemi, a kdo se ptá proč, nejspíš vůbec nezná slepice. Šilhavý chlapec se držel za břicho a za pomoci lékařovy ženy vyděšeně scházel po schodech, byl to výkon, že vydržel až sem, ale víc po tom chudákovi nechtějme, na posledních stupních odmítl svěrač dál odolávat vnitřnímu tlaku a důsledky si umíme představit. Pětice ostatních mezitím sešla po schodišti případně nazývaném únikové, jak kdo uměl, jestli jim z doby karantény ještě zbývaly nějaké zábrany, bylo načase je odložit. Rozmístili se po zahradě a tlačili a sténali a trpěli kvůli zbytkům marného studu, konajíce nezbytnou potřebu, všichni včetně lékařovy ženy, ale ta plakala, když je tam viděla, plakala nad nimi tak, jak oni by už nejspíš nedokázali, plakala nad svým mužem, nad prvním slepcem a jeho ženou, nad dívkou v tmavých brýlích, nad starým mužem s černým klípcem i nad chlapcem, dívala se, jak všichni dřepí v trávě mezi tuhými košťály kapusty, a slepice na ně zírají, i Slza sešel dolů a přidal se k nim. Utřeli se, jak se dalo hrstmi trávy s úlomky dlaždiček, kam až dosáhli rukou, v některých případech však pokusy o očistu jen všechno zhoršily. A když mlčky stoupali po únikových schodech, sousedka se už nepřišla zeptat, co jsou zač, odkud jdou a kam, asi ještě vyspávala po vydatné večeři. Vešli do bytu, a zprvu nevěděli co říct, pak však dívka v tmavých brýlích prohlásila, že sice nemají vodu, aby se umyli, ale takhle nemůžou zůstat, kdyby se spustil liják jako včera, vrátili by se nazí na zahradu a vůbec by se nestyděli, na hlavu a na ramena by nechali padat štědré proudy vody z oblaků, stékala by jim po zádech, po hrudi a po nohou, mohli by ji nabírat do konečně čistých dlaní a jako z poháru dát napít tomu, kdo žízní, nezáleží na tom, čí rty by se nejprve zlehka dotkly kůže a teprve pak vody, a protože žízeň by byla velká, lačně by hledaly i poslední kapky v prohlubni dlaní a přitom by se možná probudila ještě jiná žízeň. Dívku v tmavých brýlích už několikrát zradila představivost a to by si právě v takovéhle tragické, groteskní, zoufalé situaci měla uvědomit. Přesto jí zůstal jistý smysl pro praktické věci, což dokázala, když ze skříně ve své ložnici i v ložnici rodičů přinesla nějaká prostěradla a ručníky a řekla, Utřeme se tímhle, pořád lepší než nic, byl to bezpochyby dobrý nápad, protože když později usedli k jídlu, cítili se docela jinak.

Lékařova žena je u snídaně seznámila se svým nápadem, Je načase se rozhodnout, co uděláme, jsem přesvědčená, že všichni ostatní taky oslepli, alespoň ti, které jsme zatím potkali, se tak chovali všichni, neteče voda, nejde elektřina, nic nefunguje, vládne naprostý chaos, pravý chaos nemůže vypadat jinak, Vláda snad funguje, řekl první slepec, Myslím, že ne, a pokud přece, je to slepá vláda, která chce vládnout slepým, jako by se prázdno snažilo řídit prázdnotu, Pak ale nemáme budoucnost, řekl starý muž s černým klípcem, Nevím, jestli máme budoucnost, teď musíme především zjistit, jak žít v přítomnosti, Bez budoucnosti je přítomnost k ničemu, Není, Lidé se možná naučí žít bez očí, ale pak už to nebudou lidé, výsledek je nasnadě, kdo z nás by se cítil tímtéž člověkem jako dřív, třeba já jsem zabila, Zabila jsi člověka, vyděsil se první slepec, Ano, toho, který velel druhé straně, zabodla jsem mu nůžky do krku, Zabila jsi, abys nás pomstila, abys pomstila ženy, co musely být po vůli, řekla dívka v tmavých brýlích, a spravedlivá pomsta je lidská, oběť musí mít proti násilníkovi nějaká práva, jinak by neexistovala spravedlnost, Ani lidstvo, dodala žena prvního slepce, Vraťme se k naší záležitosti, řekla lékařova žena, když zůstaneme spolu, snad dokážeme přežít, ale když se rozdělíme, dav nás pohltí a zničí, Mluvila jsi o slepcích organizovaných do skupin, poznamenal lékař, to znamená, že lidé hledají nový systém jak žít a to nutně neznamená zkázu, jak předpokládáš, Nevím, jak moc jsou organizovaní, jen vidím, že se tu potulují a hledají jídlo a místo na spaní, Vrátili jsme se do prvobytně pospolné společnosti, řekl starý muž s klípcem, ovšem nejsou nás tisíce uprostřed nesmírné nedotčené přírody, ale miliony a miliardy ve vyčerpaném a zmoženém světě, A slepém, dodala lékařova žena, až bude těžké najít vodu a jídlo, skupiny se pravděpodobně rozpadnou, každý si bude myslet, že sám přežije snáz, nebude se muset dělit s ostatními, všechno, co uloví, bude jenom jeho, Ty skupiny teď ale mají vůdce, někoho, kdo rozkazuje a řídí, napadlo prvního slepce, Možná, ale vůdci jsou stejně slepí jako ti, které vedou, Ty nejsi slepá, řekla dívka v tmavých brýlích, proto rozkazuješ a řídíš, Nerozkazuju, jen se snažím uspořádat to, na co stačím, nejsem víc než oči, které vy nemáte, Jakýsi přirozený velitel, dvouoký král mezi slepými, řekl starý muž s klípcem, V takovém případě se nechte vést mýma očima, dokud mi ještě slouží, a já navrhuji, abychom se nerozcházeli do jednotlivých bytů, ona do svého, vy do vašeho, ty do tvého, ale žili dál spolu, Můžeme zůstat tady, řekla dívka v tmavých brýlích, Náš byt je větší, Pokud v něm už někdo nebydlí, připomněla žena prvního slepce, Zjistíme to a pokud bydlí, vrátíme se sem nebo se půjdeme podívat do vašeho, či do tvého, dodala a obrátila se přitom ke starému muži s černým klípcem, který odpověděl, Nemám vlastní byt, žil jsem sám v jednom pokoji, Nemáš žádnou rodinu, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Nemám, Ani manželku, děti, sourozence, Nikoho, Pokud nepřijdou moji rodiče, budu sama jako ty, Zůstanu s tebou, řekl šilhavý chlapec, a nedodal, Pokud nepřijde máma, to, co řekl, ničím nepodmínil, zvláštní chování, i když zase tak zvláštní není, mladí si zvykají rychle, mají celý život před sebou. Jak se rozhodnete, zeptala se lékařova žena, Půjdu s vámi, řekla dívka v tmavých brýlích, jenom tě prosím, aby ses sem aspoň jednou týdně se mnou zašla podívat, jestli se rodiče nevrátili, Klíče necháš u sousedky, Nic jiného mi nezbývá, všechno, co mohla, si už vzala, Nezničí to tady, Když jsem se tu ukázala, tak snad ne, Půjdeme taky s vámi, řekl první slepec, jen bychom chtěli co nejdříve zajít do našeho bytu a zjistit, jak to tam vypadá, Samozřejmě tam zajdeme, Do mého bytu nemá smysl chodit, už jsem řekl, jaký je, Ale půjdeš s námi, Ano, s jednou podmínkou, na první pohled vypadá nehorázně, že si někdo klade podmínky, když mu nabízejí laskavost, ale staří lidé jsou občas takoví, mají o to víc pýchy, o co méně času, Co je to za podmínku, zeptal se lékař, Řeknete mi, až budu příliš na obtíž, a pokud se z přátelství nebo soucitu rozhodnete mlčet, doufám, že sám budu mít ještě dost soudnosti, abych učinil, co bude nutné, A smím vědět, co to jako má být, otázala se dívka v tmavých brýlích, Stáhnout se, odejít, zmizet, jako to dříve dělávali sloni, slyšel jsem, že poslední dobou se už tak nechovají, protože se žádný nedožije stáří, Jenže ty nejsi zrovna slon, Taky už nejsem zrovna chlap, Mluvíš jako malé dítě, odsekla dívka v tmavých brýlích, a tím hovor skončil.

Igelitové tašky jsou mnohem lehčí, není divu, sousedka z prvního patra z nich ujedla dokonce dvakrát, poprvé včera večer a dnes znovu, dali jí nějaké potraviny, když přišli požádat, aby u sebe nechala klíč od bytu a střežila ho, dokud se neobjeví jeho oprávnění majitelé, přitom bylo třeba namazat jí trochu medu kolem úst, protože o její povaze už vědí své, a to vůbec nemluvíme o Slzovi, protože i ten dostal nažrat, vždyť jen srdce z kamene by neroztálo pod jeho prosebným pohledem, ale kam se ten pes vlastně poděl, v bytě není, dveřmi neodešel, může být jedině na zahradě, lékařova žena se šla přesvědčit a opravdu, Slza tam žral slepici, zaútočil na ni tak rychle, že nestačila vyděšeně zakvokat, ale kdyby stará žena z prvního patra měla oči a slepice si spočítala, kdo ví, co by ze vzteku udělala se svěřenými klíči. Slza si byl vědom přestupku, který spáchal, a současně vycítil, že lidská bytost, kterou se rozhodl chránit, odchází, proto váhal jen chvíli, pak začal hrabat v zemi a než stará žena z prvního patra vylezla na schody, aby vyčmuchala, co vyluzuje ty zvuky, které uvnitř slyšela, byla kostra slepice zahrabána, stopy přečinu zahlazeny a výčitky svědomí odloženy na pozdější dobu. Slza se mihl po schodišti, prosmýkl se kolem staré ženy z prvního patra, takže vůbec nepostřehla, jaké nebezpečí jí právě hrozilo, a připojil se k lékařově ženě, teprve pak oznámil světu svůj hrdinský čin. Stará žena z prvního patra uslyšela hlasitý štěkot a vylekala se, my však víme, že pozdě a že její špižírna není v bezpečí, natáhla krk a zavolala, Zavřete si toho psa, ať mi nezakousne slepici, Nebojte se, odpověděla lékařova žena, není hladový, najedl se a stejně už odcházíme, Už, zopakovala stařena a hlas se jí zlomil, jako by jí to bylo líto, jako by chtěla, aby si to vyložili jinak, například: Necháváte mě tu samotnou, ale víc neřekla ani slovo, jen to Už, na které se ani nemuselo odpovídat, i lidem s tvrdým srdcem bývá smutno, ale žena nakonec ani neotevřela dveře, aby se rozloučila s nevděčníky, jimž dovolila volně procházet bytem. Poslouchala, jak sestupují po schodech, bavili se mezi sebou, říkali, Pozor, nezakopni, Chyť se mě za rameno, Drž se zábradlí, obyčejná slova, stále běžnější ve světě slepých, přišlo jí zvláštní, jen když jedna žena řekla, Tady je šero, že skoro nevidím, bylo divné už to, že tahle žena netrpěla bílou slepotou, a co myslela tou poznámkou, že skoro nevidí, když je tu tma. Chtěla o tom přemýšlet, snažila se, ale v hlavě měla prázdno, tak si za chvíli řekla, Přeslechla jsem se, o nic nejde. Až na ulici si lékařova žena uvědomila, co řekla, měla by si dávat větší pozor na pusu, může se pohybovat jako ten, kdo má oči, ale mluvit musí jako slepá, řekla si v duchu.

Na chodníku seřadila přátele do dvou zástupů po třech lidech, v prvním byl manžel, dívka v tmavých brýlích a šilhavý chlapec, v druhém starý muž s černým klípcem a první slepec, ženy uprostřed. Chtěla je mít všechny nablízku, obvyklý indiánský zástup byl příliš zranitelný, mohl se kdykoliv přetrhnout, stačí, aby se cestou potkali s nějakou početnější nebo agresivnější skupinou a dopadne to stejně, jako když na moři najede parník do rybářské šalupy, která mu zkřížila cestu, a rozlomí ji vedví, důsledky takové srážky jsou nasnadě, potopená loď, vrak, utopení lidé, marné volání o pomoc uprostřed nekonečného prostoru, a parník pluje dál, aniž by si té srážky všiml, a s nimi by to dopadlo úplně stejně, slepec tady, slepec tamhle, ztracení mezi neuspořádanými proudy dalších slepců valícími se jako mořské vlny, co se na chvíli nezastaví a neví, kam plynou, a lékařova žena by nevěděla, koho zachraňovat dřív, držela by manžela a asi i šilhavého chlapce, ale v dálce by se jí ztratila dívka v tmavých brýlích, ti dva a také starý muž s klípcem, mířící na sloní hřbitov. Teď i ostatní omotává šňůrou ze svázaných útržků látky, kterou vyrobila, když ostatní spali, Nepřivazujte se, řekla, jen ji vší silou držte a v žádném případě nepouštějte, ať se děje co chce. Neměli by jít příliš blízko sebe, aby nezakopávali, ale dotykem by se měli přesvědčovat, že soused je nablízku, nové otázky taktiky při postupu v terénu nemusely trápit šilhavého chlapce, šel uprostřed a všichni ostatní ho chránili. Nikoho z našich slepců nenapadlo zeptat se, jak se pohybují ostatní skupiny, jestli chodí také svázaní, tahle nebo jinak, ale odpověď by byla snadná, podle všeho se zatím zdálo, že skupiny obecně až na několik případů, kdy byly jednolitější z důvodů, které nám nejsou známy, během dne ztrácejí a přijímají své členy, každou chvíli se nějaký slepec odpojí a jiného zase lapí přitažlivá síla a už ho nepustí, někdy ho skupina přijme, jindy odežene, podle toho, co nese. Stará žena z prvního patra pomalu otevřela okno, nechce, aby se vědělo o tomhle sentimentálním poklesku, jenže z ulice se neozývá žádný hluk, nejspíš už odešli, pryč z těchhle míst, kudy skoro nikdo nechodí, měla by být ráda, aspoň se nebude muset dělit o slepice a králíky s ostatními, měla by, ale není, ze slepých očí jí vytekly dvě slzy a poprvé se sama sebe zeptala, jestli má vůbec nějaký důvod žít dál. Odpověď nenašla, odpovědi se neobjevují pokaždé, když bychom je potřebovali, a často se stane, že samo čekání na ně je jedinou možnou odpovědí.

Trasa, kterou zvolili, vedla dva bloky od domu, kde měl svůj staromládenecký pokoj starý muž s klípcem, ale předem se rozhodli, že půjdou dál, jídlo tam není, oblečení nepotřebují a knihy stejně nemůžou číst. Ulice jsou plné slepců na pouti za potravou. Chodí tam a sem po obchodech, vcházejí s prázdnýma rukama a téměř vždy také s prázdnýma rukama odcházejí, pak se dohadují, jestli mají nebo musí odejít z téhle čtvrti a paběrkovat jinde, potíž je zejména v tom, že za situace, kdy neteče voda, nejde proud, plynové bomby jsou prázdné, kdy hrozí nebezpečí, že si lidé udělají oheň v bytě, nedá se vařit, i kdybychom věděli, kde vzít sůl, olej, koření, abychom mohli přichystat pokrm alespoň vzdáleně připomínající dřívější chutě, a kdybychom měli zeleninu, stačilo by, kdybychom si ji mohli uvařit, a totéž platí i o mase, kromě běžného králičího a kuřecího masa by se hodilo i kočičí a psí, kdyby se zvířata nechala chytit, ale protože zkušenost je skutečně učitelkou života, i tahle dříve domácí zvířata se naučila nedůvěřovat laskání, loví ve smečkách a ve smečkách se brání před ulovením, a protože jim bohudík zůstaly oči, dokážou se lépe schovat i zaútočit, je-li potřeba. To všechno jsou důvody, pro které se jako nejlepší potrava pro člověka jeví konzervy, nejenže v mnohých je už jídlo uvařené a připravené ke konzumaci, ale také se snadno přenášejí a pohodlně používají. Na všech plechovkách, sklenicích i obalech je samozřejmě uvedeno datum, po jehož uplynutí se už k jídlu nehodí a v některých případech jsou dokonce nebezpečné, ale lidová moudrost už pustila do oběhu svým způsobem nevyvratitelné přísloví, podobné jinému, které se přestalo používat, takže místo, Co oči nevidí, srdce nebolí, se dnes říká, Co oči nevidí, žaludek necítí, proto teď lidé jedí takový hnus. Lékařova žena v čele skupiny v duchu počítá, kolik potravin ještě mají, na víc než na jedno jídlo nestačí, a to nepočítá psa, protože ten si musí poradit sám, jak se mu to povedlo se slepicí, kterou chňapnul za krk, umlčel ji a zadávil. Doma, pokud si vzpomíná a pokud tam nikdo nevnikl, má slušné množství konzerv pro dva lidi, jenže teď je strávníků sedm, zásoby dlouho nevystačí, i když se zavede přísný přídělový systém. Zítra nebo v dalších dnech se musí znovu vydat do podzemního skladu a předtím se rozhodnout, jestli půjde sama, nebo požádá manžela, aby ji doprovodil, nebo spíš prvního slepce, je mladší a mrštnější, musí volit mezi možností odnést víc jídla a rychlostí a nezapomenout přitom na podmínky ústupu. Vypadá to, jako by se množství odpadků na ulicích proti včerejšku zdvojnásobilo, starší lidské výkaly zpola rozmáčené prudkým deštěm, i ty kašovité a řídké, které právě teď vypouštějí muži a ženy, které míjíme, naplňují vzduch puchem, jímž se s obtížemi prodíráme jako hustou mlhou. Na náměstí lemovaném stromy a se sochou uprostřed okusuje smečka psů lidské tělo. Vypadá to, že ten člověk zemřel teprve nedávno, ještě nemá ztuhlé paže, pozná se to, když psi odtrhávají od kosti maso, do něhož se zakousli. Kolem poskakuje havran a hledá skulinu, kterou by i on mohl proniknout na tu hostinu. Lékařova žena odvrátila zrak, ale už bylo pozdě, žaludek se jí zvedl až do krku, jednou, dvakrát, třikrát, jako by ti psi, ta smečka naprostého zoufalství, trhali i její ještě živé tělo, sem jsem došla, tady chci zemřít. Co je ti, zeptal se manžel a ostatní spojení šňůrou se vyděšeně shlukli o něco blíž, Co se stalo, Udělalo se ti zle po jídle, Snědla jsi něco zkaženého, Mně nic není, Mně taky ne. Mají štěstí, že jen slyší rozdrážděná zvířata, vytrvalé a podivné krákání havrana, kterého v tom zmatku kousl jeden pes do křídla, omylem, bez zlého úmyslu, a lékařova žena řekla, Omlouvám se, nedokázala jsem to zastavit, nějací psi tady totiž žerou jiného psa, Toho našeho, zeptal se šilhavý chlapec, Ne, ten, kterému říkáš náš, je živý, pobíhá kolem nich, ale blíž nejde, Sežral slepici a asi nemá hlad, řekl první slepec, Je ti líp, zeptal se lékař, Ano, pojďme pryč, A co náš pes, zeptal se znovu šilhavý chlapec, Není náš, jenom se k nám přidal, teď nejspíš zůstane s ostatními psy, možná s nimi chodil i dřív a teď své kamarády znovu našel, Chce se mi kakat, Tady, Moc se mi chce, bolí mě břicho, naříkal chlapec, A ulevil si na místě jak to šlo, lékařova žena se ještě jednou vyzvracela, ale už z jiného důvodu. Pak přešli rozlehlé náměstí, a když dorazili do stínu pod stromy, lékařova žena se ohlédla. Objevili se další psi a teď se rvali o zbytky těla. Slza tam pobíhal s čenichem u země, jako by sledoval stopu, dělal to ze zvyku, protože tu, kterou hledá, by teď nalezl pouhým pohledem.

Pokračovali v cestě, už minuli byt starce s černým klípcem a teď procházejí po široké třídě po obou stranách lemované vysokými a přepychovými budovami. Stojí tu samá drahá auta, jsou prostorná a pohodlná, proto i v nich spí slepci a jednu limuzínu si podle všeho dokonce přeměnili na stálé obydlí, asi je snazší vrátit se do auta než do bytu a ti, kteří tu bydlí, nejspíš postupují stejně, jako když oni v karanténě hledali svou postel, ohmatávají a počítají auta od začátku ulice, dvacáté sedmé zprava, tak to už jsem doma. V budově, před kterou limuzína stojí, je banka. Ten vůz sem přivezl předsedu správní rady na každotýdenní plenární poradu, první od vyhlášení epidemie bělozrakosti, a řidič už ani nestihl zajet s vozem do podzemních garáží, kde měl čekat, dokud jednání neskončí. Oslepl, právě když předseda jako obvykle vstupoval do budovy hlavním vchodem, ještě stačil vykřiknout, ten řidič, ale on, tedy předseda, ho už neslyšel. Samotná porada nebyla tolik plenární, jak by její název napovídal, několik členů správní rady v posledních dnech osleplo. Předseda nestačil zahájit schůzi, která měla na programu projednat a přijmout opatření pro případ, že by oslepli všichni členové i jejich zástupci, nestačil ani vstoupit do zasedací místnosti, protože když ho výtah vezl do patnáctého patra, přesně mezi devátým a desátým podlažím vypadl proud, navždy. A protože neštěstí nikdy nechodí samo, ve stejném okamžiku oslepli elektrikáři, již měli na starosti vnitřní rozvody a zastaralý model generátoru bez automatiky, který měli už dávno vyměnit, takže výtah zůstal trčet, jak už bylo řečeno, mezi devátým a desátým podlažím. Předseda viděl, jak oslepla výtahová služba, která jela v kabině s ním, on sám ztratil zrak o hodinu později, a protože se dodávky elektrického proudu už neobnovily a počet případů slepoty ten den v bance mnohonásobně vzrostl, je nejpravděpodobnější, že ti dva tam ještě stále jsou, netřeba říkat že mrtví, zavření v ocelové rakvi a díky tomu naštěstí chráněni před hladovými psy.

Vzhledem k tomu, že nejsou lidé, kteří by to dosvědčili, a kdyby byli, tak to ještě neznamená, že by je zavolali k těmto událostem, aby nám mohli popsat, co se stalo, někdo se pochopitelně může zeptat, jak je možné vědět, že to proběhlo právě takhle a ne jinak, a na to lze odpovědět, je to stejné jako se stvořením světa, nikdo tam nebyl, nikdo to neviděl, ale všichni vědí, jak to bylo. Lékařova žena se zeptala, Co se stane s bankami, ne že by jí na tom moc záleželo, ačkoliv jedné z nich svěřila svůj majetek, ptala se z pouhé zvědavosti, prostě ji to napadlo, nic víc, a vlastně ani nečekala, že by jí odpověděli například, Na počátku Bůh stvořil nebe a zemi, země pak byla pustá a prázdná, nad propastí byla tma a nad vodami se vznášel Boží Duch, místo toho promluvil starý muž s černým klípcem, Podle toho, co jsem se dozvěděl, když jsem ještě měl oko, zpočátku to bylo peklo, lidé se báli, že oslepnou a zůstanou bez prostředků, proto utíkali do bank a vybírali peníze, domnívali se, že se musí pojistit do budoucna, dá se to pochopit, když někdo ví, že už nebude schopen pracovat, nezbývá mu, než se spolehnout na úspory z doby, kdy se mu dařilo a kdy myslel na vzdálenou budoucnost, za předpokladu, že byl skutečně dost moudrý a shromažďoval korunku ke korunce, ten úprk ovšem způsobil, že během čtyřiadvaceti hodin padly některé největší banky, pak zasáhla vláda a žádala, aby se lidé uklidnili, apelovala na jejich občanské uvědomění a nakonec slavnostně prohlásila, že přebírá veškeré závazky a dluhy vyplývající ze stávající celospolečenské kalamity, tohle opatření však na zmírnění krize nestačilo, nejenže lidé dál slepli, ale ti, kteří ještě viděli, nemysleli na nic jiného, než jak zachránit své drahocenné peníze, až nakonec banky, nejen krachující, ale i všechny ostatní, musely zavřít dveře a požádat o policejní ochranu, ovšem nebylo jim to k ničemu, protože v povykujícím davu, který se před nimi srocoval, byli i policisté v civilu a také se dožadovali svých těžce vydělaných peněz. Aby mohli po libosti manifestovat, oznámili dokonce někteří svým nadřízeným, že oslepli, a ti je propustili, a ostatní, stále v uniformě a činné službě, přestávali vidět zrovna, když mířili do nespokojeného davu, a když i oni měli v bance peníze, propadli zoufalství a ještě čelili obvinění, že se paktují s pány, to nejhorší ale nastalo, když na banky zaútočily hordy rozlícených slepců i neslepců, protože zoufalí byli všichni stejně, tady se už nejednalo o kultivované výběry u přepážky, kdy člověk zaměstnanci banky oznámí, Chci vybrat svůj vklad, šlo o to zmocnit se čehokoliv, hotovosti v pokladně, peněz zapomenutých v přihrádkách, v nepořádně zamknutém sejfu, v pytlíku s drobnými, jaké dříve používali ti nejstarší z generace našich prarodičů, neumíte si to představit, všude, ve velkých a okázalých halách i v malých pobočkách na předměstí se odehrávaly skutečně úděsné scény, ještě nesmím zapomenout na bankomaty, které vytrhali a vybrali do poslední bankovky, některým se na obrazovce objevil tajemný vzkaz, Banka děkuje, že jste si vybrali právě ji, stroje jsou pitomé nebo by spíš bylo na místě napsat, že tyhle zradily své pány, takže celý bankovní systém se mávnutím proutku zhroutil jako domeček z karet, a ne snad že by peníze ztratily hodnotu, což dokazuje, že kdo je má, nechce je dát z ruky a zdůvodňuje to tím, že nikdo neví, co bude zítra. Stejně nejspíš uvažovali i slepci, kteří se usídlili ve sklepeních bank, kde jsou velké sejfy, a čekali tam na zázrak, který jim otevře dokořán těžké ocelové dveře dělící je od bohatství, vycházejí odtamtud, jen kvůli jídlu a vodě nebo uspokojení jiných tělesných potřeb a hned se zase vracejí na místo, mezi sebou se dorozumívají pomocí hesel a znamení, aby se mezi ně nevetřel nikdo cizí, pochopitelně tam žijí v naprosté tmě, ale na tom nezáleží, pro tuhle slepotu je všechno bílé. Pomalu procházeli městem a občas zastavili, aby šilhavý chlapec mohl zklidnit k nevydržení rozbouřená střeva, a starý muž s černým klípcem přitom vyprávěl o hrůzách, které potkaly banky a finanční sektor, a navzdory přesvědčivému tónu, jímž své vzrušující vyprávění dokázal podat, je namístě ho podezřívat, že občas přeháněl. Jak by třeba věděl o slepcích žijících v podzemí, když nezná tajné heslo nebo gesto, ale aspoň jsme si mohli udělat určitou představu.

Do ulice, kde má byt lékař a jeho žena, došli až k večeru. Místo se neliší od ostatních, všude špína a bezcílně se potulující skupinky slepců, a i když to je náhoda, že se s tím nesetkali už dřív, poprvé i dvě obrovské krysy, na jaké si potulné kočky netroufnou, protože jsou skoro stejně velké a určitě mnohem dravější. Slza si je prohlédl s lhostejností tvora, jenž žije v jiné emoční sféře, ale to bychom mohli říct, jen kdyby přestal být psem, kterým je, a stal se polidštěným zvířetem. Lékařova žena nepronesla při pohledu na známá místa obvyklé melancholické věty, jako například Jak ten čas letí, není to tak dávno, kdy jsme tu šťastně žili, pro ni to bylo spíš šokující zklamání, protože podvědomě věřila, že její ulice bude čistá, zametená, upravená, že sousedi mohou mít slepé oči ne však rozum, To jsem ale pitomá, řekla nahlas, Proč, co se děje, zeptal se manžel, Nic, fantazíruju, Jak ten čas letí, a jak asi vypadá náš byt, řekl, Za chvíli se to dozvíme. Sil mnoho nezbývalo, proto stoupali po schodech velmi pomalu, na odpočívadle se pokaždé zastavili, Je to v pátém patře, řekla lékařova žena. Šli, jak se dalo, každý podle svého, Slza tu vpředu, tu na konci, jako rodilý ovčácký pes, kterému nakázali, že nesmí ztratit jedinou ovci. Byly tu otevřené dveře, uvnitř hlasy, všudypřítomný dávivý puch přicházel ve vlnách, dvakrát se na odpočívadle objevili slepci a zírali na ně prázdnýma očima, Kdo sem jde, ptali se, lékařova žena jednoho z nich poznala, druhý nebyl odtud, řekla jen, Bydleli jsme tady. Po sousedově tváři se mihlo poznání, ale nezeptal se, Vy jste manželka pana doktora, ovšem uvnitř bytu, kam zacouval, možná řekl, Ti z pátého patra se vrátili. Když zdolávali poslední úsek schodiště, ještě dřív, než vstoupili na odpočívadlo, hlásila lékařova žena, Jsou zavřené. Bylo znát, že se někdo pokusil dveře vylomit, ale odolaly. Lékař vytáhl z vnitřní kapsy nového saka klíče. Zarazil se a vyčkával, ale žena mu jemně navedla ruku k zámku.

V bytě bylo čisto, jen prach jako obvykle využil toho, že lidé nebyli doma, a ulehl na hebce zmatnělý povrch nábytku, neříká se nadarmo, že je to jeho jediná příležitost, kdy si může v klidu odpočinout, kdy ho neruší prachovka nebo vysavač, kdy tu nepobíhají děti a nevytváří kolem sebe větrné turbulence, byl tu jen běžný nepořádek, jaký po sobě člověk zanechá, když musí ve spěchu odejít. A když tenkrát čekali na telefonáty z ministerstva a nemocnice, lékařova žena, vedena stejnou předtuchou, díky níž si moudří lidé ještě za života uspořádají své záležitosti a neobtěžují ostatní jejich zběsilým řešením, když zemřou, umyla nádobí, ustlala postel, uklidila koupelnu, a i když se nedá říct, že to bylo dokonalé, bylo by kruté chtít víc od člověka, jemuž se tolik třásly ruce a oči se zamlžily slzami. Sedm poutníků teď mělo pocit, že se ocitli v ráji, a ten pocit, který můžeme označit za transcendentální, bez obav, že bychom výrazně překročili přesné vymezení pojmu, byl tak silný, že zůstali stát mezi dveřmi, jako by se jim zatočila hlava z nečekaného pachu, který nebyl ničím jiným než pachem nevětraného bytu, v němž bychom jindy běželi otevřít všechna okna, Ať se to vyvětrá, řekli bychom dřív, ale teď by bylo lepší okna utěsnit, aby sem nemohl shnilý vzduch zvenčí. Žena prvního slepce řekla, Všechno ti tu ušpiníme, a měla pravdu, když půjdou dál v botách pokrytých bahnem a výkaly, ráj se vzápětí změní v peklo, kde, jak tvrdí oficiální místa, je tím nejhorším utrpením odsouzených duší právě hnilobný, zkažený, odporný, morový puch a nikoliv rozžhavené kleště, sudy vařící smoly a další kovářské a kuchyňské nádobíčko. Paní domu mají už odnepaměti ve zvyku říkat, Pojďte dál, co vás to napadá, to vůbec nevadí, co se ušpiní, se zase umyje, jenže tahle stejně dobře jako její hosté ví, odkud přicházejí, ví, že žije ve světě, kde lze ušpinit i to, co už je špinavé, proto hosty požádá, aby se zuli na chodbě, samozřejmě že ani nohy nemají čisté, ale to je už něco jiného, ručníky a utěrky z bytu dívky v tmavých brýlích přece jen posloužily a setřely to nejhorší. Takže vstoupili bosi, lékařova žena hledala a našla velký igelitový pytel a strčila do něho všechny boty s tím, že je umyjí, ačkoliv nevěděla jak ani kdy, a odnesla ho na balkon, tohle už venkovnímu vzduchu neuškodí. Obloha pomalu temněla a zatahovala se těžkými mraky, Kéž by pršelo, pomyslela si. S jasnou představou, co teď musí udělat, se vrátila ke svým společníkům. Stáli mlčky v pokoji, a přestože byli unavení, nikdo se neodvážil si sednout, jen lékař zběžně přejížděl rukama po nábytku, kde se za jeho rukou táhla stopa, a jak mu část prachu ulpěla na prstech, byl to začátek prvního úklidu. Lékařova žena řekla, Všichni se svlékněte, v tomhle nemůžeme zůstat, oblečení máme skoro tak špinavé jako boty, Máme se svléknout tady, před ostatními, zeptal se první slepec, nepřipadá mi to správné, Jestli chcete, můžu každého zavést do jiné části bytu, odpověděla ironicky lékařova žena, pak se přestanete stydět, Já se svleču tady, řekla žena prvního slepce, uvidíš mě jenom ty, a nezapomněla jsem, že jsi mě viděla hůř než nahou, to můj manžel má krátkou paměť, Nevím, k čemu by mi bylo pamatovat si nepříjemné události, které už jsou za námi, zamumlal první slepec, Kdybys byl ženou a dostal se tam, kam my, měl bys jiný názor, řekla dívka v tmavých brýlích a začala svlékat šilhavého chlapce. Lékař a starý muž s klípcem se už svlékli do půli těla a teď si rozepínali kalhoty, starý muž s klípcem požádal vedle stojícího lékaře, Můžu se o tebe opřít, potřebuju se dostat z nohavic. Oba balancovali a vypadali tak směšně, že by nad nimi jeden zaplakal. Pak lékař ztratil rovnováhu a jak padal, strhnul s sebou i starého muže, naštěstí to oba vzali s humorem. Nahá těla potřísněná veškerou představitelnou špínou, zplihlá pohlaví, bílé či černé chlupy vzbuzovaly lítost, takhle tedy končí jeden úctyhodný kmet a zástupce tolik vážené profese. Lékařova žena jim pomohla vstát, za chvíli se setmí, nikdo nebude mít důvod se stydět, Jestlipak máme doma svíčky, zeptala se sama sebe, a odpověděla si, jakmile si vzpomněla, že vlastní dvě starodávná světla, olejovou lucernu se třemi knoty a petrolejovou lampu se skleněným cylindrem, pro dnešek stačí lucerna, olej mám, knot něčím nahradíme a zítra se vydám do drogérií hledat petrolej, ten určitě seženu snáz než nějaké jídlo v konzervě, v drogériích zcela určitě, pomyslela si a překvapilo ji, že si i v téhle situaci dokáže dělat legraci. Dívka v tmavých brýlích se svlékala pomalu, až to vyvolávalo dojem, že ať bude sebevíc obnažená, vždy na ní zbude aspoň kousíček oděvu, který ji zakryje, kdoví odkud se vzal ten náhlý stud, ale kdyby lékařova žena stála blíž, viděla by, jak se dívčin obličej červená navzdory veškeré špíně, kdo se má v těch ženských vyznat, jedna začne být zničehonic stydlivá, přestože dříve spala i s muži, které sotva znala, zatímco druhá by jí docela dobře dokázala s veškerým klidem pošeptat do ucha, Nestyď se, nevidí tě, a my víme, že by tím myslela svého manžela, protože jsme nezapomněli, jak ho ta první nestoudnice sváděla v posteli, takže v podstatě s ženami to je stejné, jako se zajícem v pytli. Ale možná to má jiný důvod, vždyť jsou tu ještě dva další nazí muži a jeden z nich ji přijal ve své posteli.

Lékařova žena sebrala oblečení poházené na zemi, kalhoty, košile, sako, halenky, blůzky, pár kusů spodního prádla nasáklého špínou, které už nebude čisté, ani kdyby ho namáčeli celý měsíc, až měla plnou náruč. Zůstaňte tady, řekla, za chvíli jsem zpátky. Vynesla prádlo na balkon jako předtím boty, tam se také svlékla a přitom pozorovala černé město pod těžkými mraky. Ani jediné bledé světýlko v okně, jediný matný odlesk na průčelí, jako by to ani nebylo město, ale obrovská hromada dehtu, který vychladl a přitom se ztvaroval do podoby budov, střech, komínů, ale mrtvých a vyhaslých. Na balkoně se objevil Slza, něco ho zneklidnilo, nebylo však komu sušit slzy, celé zoufalství zůstalo uvnitř, oči byly suché. Lékařovu ženu roztřásla zima a vzpomněla si, že ostatní čekají nazí uprostřed pokoje a vlastně nevědí na co. Vrátila se dovnitř. Změnili se v bezpohlavní siluety, nejasné skvrny, stíny ztrácející se ve stínu, v jejich vnímání se však rozpouštěli ve světle, které je obklopuje a kvůli kterému nevidí. Rozsvítím, řekla, teď jsem slepá skoro jako vy, Už jde proud, zeptal se šilhavý chlapec, Ne, zapálím olejovou lucernu, Co je to lucerna, zeptal se chlapec, Pak ti to ukážu. V jedné igelitové tašce našla krabičku zápalek, šla do kuchyně, věděla, kde schovává olej, nepotřebovala ho moc, z jedné utěrky odtrhla pruh látky na knot, pak se vrátila do pokoje, kde stála lucerna, poslouží poprvé od chvíle, kdy ji vyrobili, původně to neměl být její osud, ale nikdo, lucerny, psi ani lidé nevědí, proč vlastně přišli na svět. Ze třech knotů se postupně rozhořely váhavé ohnivé mandličky a některá z nich se občas protáhla, až se zdálo, že se ohnivá špička rozplývá ve vzduchu, pak se znovu schoulila, jakoby proměněná v hutný pevný hořící kamínek. Lékařova žena řekla, Už zase vidím, přinesu nějaké čisté oblečení, Jsme špinaví, připomněla jí dívka v tmavých brýlích. Ona i žena prvního slepce si dlaněmi zakrývaly ňadra a pohlaví, Nedělají to kvůli mně, pomyslela si lékařova žena, zakrývají se před tou rozsvícenou lucernou. Pak řekla, Lepší čisté oblečení na špinavém těle než špinavé na čistém. Uchopila lucernu a šla prohledat zásuvky prádelníků a skříní, a když se za pár minut vrátila, nesla pyžama, župany, sukně, halenky, šaty, kalhoty, košile, to nejnutnější, aby se sedm osob mohlo důstojně zakrýt, a i když původně neměli stejné postavy, hubenost z nich udělala sourozence. Lékařova žena pomáhala s oblékáním, šilhavý chlapec dostal lékařovy kalhoty, takové, ve kterých se chodí na pláž a na výlet a co v nich všichni vypadáme jako děti. A teď už si můžeme sednout, vzdychla žena prvního slepce, prosím tě, veď nás, nevíme kam.

Pokoj se podobá jiným obývacím pokojům, uprostřed stojí malý stolek, který obklopují pohovky, místa je dost pro všechny, sem si sedne lékař se ženou a vejde se i starý muž s klípcem, tamhle dívka v tmavých brýlích a šilhavý chlapec, další pohovka je pro ženu a prvního slepce. Jsou vyčerpaní. Chlapec položil hlavu dívce do klína a téměř okamžitě usnul, na lucernu si už nevzpomněl. Tak uběhla, řeklo by se, že šťastná hodina, ušmudlané tváře při sporém osvětlení vypadaly umyté, do tmy zářily oči těch, kteří nespali, první slepec našel ruku své ženy a stiskl ji, gesto, z něhož je patrné, jak tělesný odpočinek prospívá harmonii duší. Pak lékařova žena řekla, Za chvíli něco sníme, ale nejdřív by bylo dobré, abychom se domluvili, jak tu budeme žít, nebojte se, nechystám se vyhlašovat pravidla jako tlampač, místa na spaní je tu dost, manželé mohou spát ve dvou ložnicích a ostatní tady, každý na své pohovce, zítra ráno musím sehnat něco k jídlu, naše zásoby už docházejí, někdo z vás by měl jít se mnou, aby mi to pomohl nést, ale také aby se postupně naučil cestu domů, věděl, kolikrát zabočit, můžu onemocnět nebo oslepnout, pořád čekám, že se to stane, pak bych se musela učit já od vás, a ještě něco, potřebu budeme konat do kýble na balkoně, moc dobře vím, že chodit ven není nic příjemného, zvlášť když prší a venku je zima, ale pořád lepší, než aby nám to v bytě smrdělo, nezapomínejme, jak to vypadalo v karanténě, klesli jsme na nejnižší stupeň důstojnosti, na ten úplně poslední, až k naprostému zhnusení, ale totéž se nám může stát i tady, třeba to bude vypadat jinak, a zatímco tam jsme se ještě mohli vymlouvat, že nám to způsobil někdo jiný, tady ne, tady jsme si před zlem i dobrem všichni rovni, ale neptejte se mě prosím vás, co je dobro a co zlo, kéž bychom to uměli rozeznat před každým rozhodnutím v době, kdy slepota byla něco výjimečného, správné a špatné jsou jen různé způsoby chápání našeho vztahu k ostatním, nikoliv sami k sobě, tam se na to nedá spoléhat. Omluvte mě za tu přednášku o morálce, ale vy nevíte, nemůžete vědět, jaké to je, mít oči mezi slepými, rozhodně to neznamená být králem, ale jen tou, která se narodila, aby viděla hrůzu, již vy jen cítíte, ale já cítím i vidím zároveň, a teď konec řečí, jde se jíst. Nikdo se na nic neptal, jen lékař řekl, Jestli se mi vrátí zrak, budu se opravdu dívat ostatním do očí, jako by v nich měli duši, starý muž s klípcem poznamenal, Duši nebo ducha, ale na pojmenování nesejde, proto když promluvila dívka v tmavých brýlích, bylo to tak překvapivé, uvážíme-li, že neabsolvovala žádná vyšší studia, V každém z nás je něco, co nemá jméno, a to jsme my.

Lékařova žena zatím položila na stůl tu trochu jídla, která jim zbývala, pomohla jim, aby se posadili, řekla, Žvýkejte pomalu, líp ošálíte žaludek. Slza nežebral o jídlo, protože byl zvyklý hladovět a navíc si určitě myslel, že po ranních hodech nemá nárok odtrhnout ani kousíček od úst ženě, která plakala, na ostatních mu asi tolik nezáleží. Lucerna se třemi knoty uprostřed stolu čeká, až lékařova žena splní slib, což se stalo, když dojedli, Podej mi ruce, vybídla šilhavého chlapce, pak mu je pomalu vedla a přitom říkala, Tohle je podstava, vidíš, je kruhová, a tady je sloupek a ten drží horní díl lampy, nádržku s olejem, a tady, pozor, ať se nespálíš, jsou tři hubičky, jedna, druhá, třetí, a z nich vystupují látkové knoty, nasákly olejem z nádržky a když k nim přiblížíš zápalku, rozhoří se, dokud se olej nespotřebuje, plamínek je slabý, ale stačí, abychom viděli, Já nevidím, Jednoho dne určitě uvidíš a já ti pak tuhle lucernu dám jako dárek, Jakou má barvu, Viděl jsi někdy něco mosazného, Nevím, nepamatuju se, jak vypadá mosaz, Mosaz je žlutá, Aha. Šilhavý chlapec se na chvíli zamyslel, Teď se zeptá na mámu, myslela si lékařova žena, ale mýlila se, chlapec pouze řekl, že chce vodu, že má velkou žízeň, Musíš počkat do zítra, doma vodu nemáme, ale vtom si vzpomněla, že mají, mají vodu, pět nebo možná víc litrů drahocenné vody ve splachovací nádržce, které se nikdo nedotkl, určitě nebude horší než ta, kterou pili v karanténě. Ve tmě došla poslepu do koupelny, po hmatu zvedla víko nádržky, neviděla, jestli tam voda skutečně je, ale ano, byla tam, prozradily jí to prsty, našla skleničku, ponořila ji a opatrně naplnila, civilizace se vrátila k primitivním korytům u pramene. Když vstoupila do pokoje, všichni stále seděli na svých místech. Lucerna ozařovala tváře, které se k ní obrátily, skoro jako by řekla, Jsem tady, podívejte, využijte toho světla, které nebude trvat věčně. Lékařova žena přiložila skleničku k chlapcovým rtům a řekla, Tady máš vodu, pij pomalu, pomaličku, vychutnej si ji, sklenka vody je zázrak, a ta slova nepatřila jemu ani nikomu jinému, jenom prostě sdělovala světu, jaký zázrak je sklenka vody. Kde jsi ji sehnala, to je dešťová voda, zeptal se manžel, Ne, je ze splachovací nádrže, Neměli jsme tu náhodou někde barel vody, zeptal se znovu a žena vykřikla, Ano, jak to, že jsem si nevzpomněla, jeden byl zpola plný a druhý jsme ani nenačali, mám takovou radost, nepij to, už to nepij, říkala chlapci, všichni se napijeme čisté vody, vyndám naše nejlepší skleničky a napijeme se všichni. Tentokrát si s sebou do kuchyně vzala lucernu, vrátila se s barelem, uvnitř se ve světle lucerny třpytil poklad. Postavila barel na stůl a šla pro ty nejlepší skleničky z tenoučkého křišťálu, jaké doma měli, pak je pomaličku a téměř obřadně naplnila. Do dna, řekla, Pijme. Slepé ruce hledaly sklenky, našly je a roztřeseně je pozdvihly, Pijme, opakovala lékařova žena. Uprostřed stolu stála lucerna a připomínala slunce obklopené zářícími hvězdami. Když sklenky stály zpátky na stole, dívka v tmavých brýlích a starý muž s klípcem plakali.

Byla to neklidná noc. Zpočátku nejasné, neurčité sny putovaly od jednoho spáče k druhému, tu a tam si něco sebraly a nesly pak v sobě nové vzpomínky, nová tajemství, nová přání a spáči vzdychali a mumlali, Tenhle sen není můj, bránili se, ale sen odpovídal, Ještě své sny neznáš, a právě takhle se dívka v tmavých brýlích dozvěděla, kdo je starý muž s klípcem spící na dva kroky od ní, a stejně tak i on usoudil, že zná ji, byla to jen domněnka, protože sny vyměněné navzájem ještě nemusí být stejné. Se svítáním začalo pršet. Větrem vržené kapky bušily proti sklu jako tisíc bičíků. Lékařova žena se probudila, otevřela oči a zamumlala, To je ale liják, pak oči znovu zavřela, ložnice se nořila do tmy, ještě může spát. Ale netrvalo to ani minutu a ze spánku ji vytrhla myšlenka, že musí něco udělat, i když si zatím neuvědomovala co, ale déšť říkal, Vstávej, co ten déšť asi chce. Pomalu, aby nevzbudila manžela, vyšla z ložnice, prošla obývacím pokojem, na chvíli se zastavila a dívala se na postavy spící na gaučích, pak prošla chodbou do kuchyně v té části domu, kam větrem hnaný déšť dopadal s největší silou. Rukávem županu, který si oblékla, otřela zamlžené sklo dveří a vykoukla ven. Celičké nebe bylo jeden jediný mrak, déšť se valil v proudech. Na podlaze balkonu se vršilo jejich špinavé oblečení a igelitový pytel s botami, je třeba je umýt. Umýt. Poslední závoj spánku okamžitě zmizel, to je ono, to musí udělat. Otevřela dveře, vykročila a vzápětí byla promočená deštěm od hlavy k patě, jako by stála pod vodopádem. Tu vodu musím využít, řekla si. Vrátila se do kuchyně a co možná nejtišeji začala sbírat mísy, tácy, hrnce, všechno, do čeho se dalo nabrat trochu deště padajícího z nebe v pramenech a stěnách, které vítr rozkmitával a smýkal jimi po střechách domů jako obrovským a lomozivým koštětem. Donesla nádobí ven a rozmístila je podél zábradlí, takhle snad získá vodu, ve které vypere špinavé oblečení a umyje to svinstvo z bot. Ať prší, ať pořád prší, mumlala si, zatímco v kuchyni hledala mýdlo, saponáty, žínky, všechno, co lze využít ke třeba i skromné očistě duše od té nesnesitelné špíny. Očistě těla, řekla, jako by chtěla opravit metafyzickou úvahu, a pak dodala, To je totéž. A jako by to měl být jediný nevyhnutelný závěr, harmonické sladění slov a myšlenek, strhla ze sebe promočený župan a zatímco její tělo přijímalo jednou laskající a jindy bičující déšť, nahá se pustila do očisty oděvů i sama sebe. Kvůli okolnímu hluku si nejprve nevšimla, že už není sama. Na prahu balkónových dveří se objevila dívka v tmavých brýlích a žena prvního slepce, není jasné, jaká předtucha, intuice či vnitřní hlas je probudily, ani jak dokázaly najít cestu sem, ale nač pátrat po vysvětlení, ať si každý najde to své. Pojďte mi pomoct, řekla lékařova žena, když je spatřila, Jak, když nevidíme, zeptala se žena prvního slepce, Sundejte všechno, co máte na sobě, čím míň toho bude na sušení, tím líp, Ale my nevidíme, opakovala žena prvního slepce, Na tom nezáleží, na to dívka v tmavých brýlích, uděláme, co zmůžeme, A já to pak dodělám, navrhla lékařova žena, očistím, co zůstane špinavé, ale teď do práce, jsme jediná žena se dvěma očima a šesti rukama na světě. Za zavřenými okny v domě naproti možná stojí pár slepých mužů a žen, které probudilo vytrvalé divoké bušení kapek, opírají čela o chladné okenní tabulky a dechem násobí mlžný opar noci, vzpomínají na dobu, kdy tu jako teď stáli a viděli, jak prší. Určitě je nenapadne, že tam kdesi jsou tři nahé ženy, nahé tak, jak přišly na svět, zdají se být šílené, určitě jsou šílené, kdo má zdravý rozum, ten se neumývá na balkoně všem sousedům na očích a navíc s takovou figurou, nezáleží na tom, že jsme všichni slepí, určité věci se prostě nedělají, déšť jim stéká po těle, proudí mezi ňadry a hromadí se a ztrácí v černi ohanbí a nakonec zalévá a obtéká stehna, možná bylo nespravedlivé, že jsme si o nich mysleli něco ošklivého, možná jen nevidíme, že tohle je ta nejkrásnější a nejslavnější událost v historii našeho města, z podlahy balkonu sklouzla pěnová osuška, kéž bych s ní směl padat do nekonečna a být čistý, očištěný, nahý. Vidí nás jen Bůh, řekla žena prvního slepce, která navzdory trpké a rozporuplné zkušenosti dál pevně věří, že Bůh není slepý, a lékařova žena jí odpověděla, Ani on ne, celá obloha je zatažená, vidím vás jen já, Jsem ošklivá, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Jsi hubená a špinavá, ošklivá nebudeš nikdy, A já, zeptala se žena prvního slepce, Špinavá a hubená jako ona, ne tak hezká, ale určitě hezčí než já, Ty jsi krásná, řekla dívka v tmavých brýlích, Jak to můžeš vědět, když jsi mě nikdy nespatřila, Dvakrát se mi o tobě zdálo, Kdy, Podruhé to bylo dnes v noci, Zdálo se ti o bytě, protože tu cítíš bezpečí a klid, po tom, čím jsme prošli, to je docela přirozené, v tvém snu jsem já byla ten byt, a protože jsi mi potřebovala dát nějaký obličej, abys mě viděla, vymyslela sis ho, V mých očích jsi také krásná, i když se mi o tobě nikdy nezdálo, řekla žena prvního slepce, To jen dokazuje, že pro ošklivou je slepota požehnáním, Nejsi ošklivá, Ne, nejsem ošklivá, ale jsem stará, Kolik je ti let, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Brzy mi bude padesát, Jako mojí mámě, A ona, Co jako, Je pořád krásná, Bývala hezčí, To čeká každou z nás a už to nebude lepší, Nikdy jsi nebyla tak krásná jako teď, řekla žena prvního slepce.

Slova jsou už taková, hodně se přetvařují, jedno se přidá k druhému, jakoby sama nevěděla, kam chtějí jít, pak najednou vyklouznou dvě, tři nebo čtyři slůvka, nic mimořádného, přídavné jméno, sloveso a příslovce, a tvář i oči jsou najednou plné dojetí, city se vzedmou a občas to nevydrží nervy, unesly hodně, všechno, jako by podpíraly nějaký rám. Lékařova žena má nervy z ocele, říká se, a najednou se hroutí v slzách a může za to jen pár slov, přídavné jméno, sloveso, příslovce, obyčejné mluvnické kategorie, obyčejné pojmy, stejně jako dvě další ženy, ony, osobní zájmena, nemají daleko k pláči, objímají se tvoříce tak úplnou větu, tři nahé grácie v dešti. Takové chvíle netrvají věčně, ženy jsou tu už déle jak hodinu, je načase, aby jim začala být zima, Je mi zima, řekla dívka v tmavých brýlích. S oblečením už víc neudělají, boty jsou umyté z toho nejhoršího, teď by se měly umýt tři ženy, mydlí si navzájem vlasy a záda a smějí se, jako se naposled smály, když si v dětství hrávaly v parku na slepou bábu, když ještě nebyly slepé. Úplně se rozednilo a první slunce už dokonce vykukuje světu přes rameno, než se znovu schová za mraky. Pořád prší, ale ne tak hustě. Pradleny vešly do kuchyně, osušily se a třely si kůži osuškami, které jim lékařova žena přinesla ze skříňky v koupelně, voní výrazně po saponátu, jenže takový je už život, kdo nemá psa, chodí na lov s kočkou, mýdlo vmžiku došlo, ale stejně se zdá, jako by v téhle domácnosti bylo úplně všechno, nebo to aspoň tak vypadá, protože umějí využít to, co se nabízí, konečně se oblékly, ráj je jenom venku, na balkoně, župan lékařovy ženy je nacucaný jako houba, proto si oblékla šaty s květovaným vzorem, před lety je odložila, ale teď je díky nim ze všech nejkrásnější.

Když vstoupily do obývacího pokoje, lékařova žena viděla, že starý muž sedí tam, kde předtím spal. Hlavu svíral v dlaních, prsty se bořily do houštiny bílých vlasů na skráních a na zátylku, seděl strnule, bez hnutí, jako by chtěl zadržet myšlenky nebo se před nimi bránit. Slyšel, jak vstoupily, věděl, odkud přicházejí, co tam dělaly i že byly nahé, a ne snad, že by se mu vrátil zrak a on se po špičkách plížil špehovat ne jednu, ale hned tři Zuzany v lázni, jak to starci dělávají, byl slepý a slepým zůstal, jenom přes kuchyňské dveře zaslechl, o čem se bavily na balkoně, smích, šumění deště a šplouchání vody, cítil vůni mýdla, ale pak se vrátil na svou pohovku a myslel na to, že přece jen je na světě život a ptal se, jestli je ho v něm kousek i pro něho. Lékařova žena řekla, Ženy jsou už umyté, teď je řada na mužích, a starý muž se zeptal, Pořád prší, Ano, prší, ale dala jsem na balkon umyvadla a už jsou plná vody, Umyl bych se raději v koupelně v nějakém lavoru, a slova, která pronesl, jako by potvrzovala jeho pokročilý věk, jako by tím říkal, patřím do doby, kdy se neříkalo umyvadlo ale lavor, a dodal, jestli ti to nevadí, samozřejmě, nechci ti zašpinit byt, slibuju, že nevyleju vodu na zem nebo se o to aspoň budu snažit, Přinesu umyvadlo do koupelny, Pomůžu ti, Zvládla bych to sama, Musím dělat něco užitečného, nejsem mrzák, Tak pojď. Lékařova žena dotáhla téměř vrchovaté umyvadlo z balkonu dovnitř, Chytni to tady, řekla starému muži a vedla mu ruku, Teď, ztěžka umyvadlo zvedli, Ještě že jsi mi šel pomoct, sama bych to vůbec nezvládla, Znáš to přísloví, Které, Starý člověk zmůže málo, ale je blázen, kdo i to málo odmítá, Vím moc dobře, že namísto starý člověk tam patří dítě a místo odmítá pohrdá, Ale jestli mají přísloví sloužit k tomu, aby připomínala věčné pravdy, musí se přizpůsobit době, Jsi filozof, Kdepak, jen starý muž. Vylili umyvadlo do vany a lékařova žena pak otevřela zásuvku, protože si vzpomněla, že tam má ještě jedno mýdlo. Položila ho starému muži do dlaně a řekla, budeš pěkně vonět, líp než my, spotřebuj mýdla, kolik chceš, jídla je málo, ale mýdla bude v supermarketech vždycky dost, Děkuju, Dej pozor, ať neuklouzneš, jestli chceš, zavolám manžela, aby ti pomohl, Ne, raději bych se umyl sám, Jak si přeješ, podej mi ruku, tady jsou věci na holení, štětka, kdyby ses chtěl zbavit vousů, Děkuju. Lékařova žena vyšla z koupelny. Starý muž s klípcem si svlékl pyžamo, které na něho připadlo při rozdělování šatstva, a pak velice opatrně vstoupil do vany. Voda byla studená a bylo jí málo, ani ne na dlaň hloubky, je velký rozdíl, jestli jí člověk se smíchem dovolí, aby na něho padala z nebe, jak to udělaly tři ženy, nebo se v ní jen smutně čvachtá. Starý muž si klekl na dno vany, zhluboka se nadechl, nabral vodu do dlaní a vychrstl první dávku na hruď, až mu to skoro vyrazilo dech. Rychle se namočil celý, aby neměl čas si to rozmyslet a pak se postupně, metodicky začal mydlit a energicky masírovat tělo, nejprve ramena, paže, hruď a břicho, podbřišek, pohlaví, stehna, Jsem horší než zvíře, pomyslel si, pak hubené nohy až po špinavou krustu, která mu obalovala nárt a chodidla. Nechal pěnu působit, aby měla dost času na očistný účinek, Musím si umýt hlavu, řekl a zvedl ruce, aby na zátylku rozepnul klípec, Ty taky potřebuješ vyprat, rozvázal ho a nechal spadnout do vody, tělo se už zahřálo a on si namočil a namydlil vlasy, byl člověkem z pěny, bílým mužem ztraceným uprostřed nesmírné bílé slepoty, nikdo ho nedokáže najít, ale v tom se mýlil, protože vzápětí ucítil na zádech doteky něčích rukou, shrnovaly mu pěnu z paží, z hrudi a pak mu ji roztíraly po zádech, pomaličku, jako by neviděly, co dělají, a o to pozorněji vykonávaly svou práci. Toužil se zeptat, Kdo jsi, ale jazyk mu zdřevěněl a on nedokázal promluvit, třásl se, ne však zimou, ruce ho dál něžně omývaly, ale žena neřekla, Jsem lékařova žena, jsem manželka prvního slepce, jsem dívka v tmavých brýlích, pak ruce skončily svůj úkol, odtáhly se, do ticha se ozval slabý zvuk zavíraných dveří a starý muž zůstal sám klečet ve vaně, jako by žadonil o milosrdenství, celý se třásl, Kdo to asi byl, ptal se sám sebe a rozum mu odpovídal, že to mohla být jedině lékařova žena, jedině ta vidí, jedině ona nás chrání, pečuje o nás a živí nás, takže by nebylo nic divného ani na téhle diskrétní službě, odpovídal mu rozum, jenže on rozumu nevěřil. Stále se třásl a nevěděl, zda pohnutím nebo zimou. Na dně vany našel klípec, ze všech sil ho vyždímal a vyhladil a uvázal kolem hlavy, pak už se necítil tak nahý. Když vymydlený a voňavý vstoupil do pokoje, lékařova žena poznamenala, První čistý a oholený muž je tu, a pak dodala, jako by si náhle uvědomila, na co zapomněla, Škoda, sám sis nemohl umýt záda. Starý muž s klípcem neodpověděl, jen si pomyslel, jak bylo rozumné nevěřit rozumu.

Tu trochu jídla, které jim zbylo, dali šilhavému chlapci, ostatní musí počkat, až doplní zásoby. Ve spíži bylo pár kompotů, trochu sušeného ovoce, cukr, zbytky sušenek, několik suchých toustů, ale téhle rezervy, rozšířené o pár dalších položek, se dotknou jen v nejvyšší nouzi, běžnou stravu budou muset shánět každý den, a jen pokud jim mimořádně nebude přát štěstí a výprava se vrátí s prázdnýma rukama, jedině pak smí každý dostat dvě sušenky a lžičku kompotu, Máme jahodový a broskvový, který chcete, tři půlky vlašského ořechu a sklenice vody, dokud máme vodu, žijeme v přepychu. Žena prvního slepce prohlásila, že až půjdou příště pro jídlo, chtěla by jít s nimi, tři lidé nejsou tak moc, i když dva z nich jsou slepí, hodí se jako nosiči, a protože nejsou daleko od jejich bytu, ráda by se zašla podívat, jak vypadá, jestli v něm někdo žije a jestli to není někdo známý, třeba od sousedů, mohli k nim přijet příbuzní z venkova, doufali, že ve městě utečou před epidemií slepoty, která zasáhla vesnici, protože ve městě je přece vždycky víc možností. Oblékli se do toho, co v bytě zbylo, protože na vyprané šaty budou muset pěknou chvíli počkat, a vydali se ven ve třech. Pořád bylo zataženo, ale na déšť to nevypadalo. Zejména ve strmějších ulicích vyrostly haldy z naplavených odpadků, ale současně se tím vyčistily velké úseky chodníků. Kéž nepřestane pršet, slunce by bylo to nejhorší, co by nás v téhle situaci mohlo potkat, řekla lékařova žena, beztak hnije a páchne spousta věcí, Cítíme to víc, protože jsme se umyli, podotkla žena prvního slepce a manžel souhlasil, navíc se obával, že se ve studené lázni nachladil. Na ulicích byly davy slepců, využívali chvíle, kdy neprší, a vyšli hledat potravu nebo uspokojit vyměšovací potřeby, které jim i při tom málu jídla a pití zůstaly. Všude pobíhali psi, hrabali se v odpadcích, některý občas nesl v tlamě utopenou krysu, a ten mimořádný jev lze vysvětlit jen nadprůměrnými dešti posledních dní, které krysy zastihly na špatném místě, kde jim nebylo k ničemu, že umějí tak dobře plavat.

Slza se nepřidal k těm, s nimiž dříve lovil v jedné smečce, vybral si jinou, přitom to není zvíře, které čeká, až ho někdo nakrmí, už cosi přežvykuje, protože hory odpadků skrývají nepředstavitelné bohatství, stačí hledat, prohrabat a najít. V patřičnou chvíli bude muset hrabat a hledat v paměti i první slepec a jeho žena, teď když se orientují ne snad v bytě, kde bydlí, ten je mnohem složitější, ale aspoň na ulici, čtyři rohy proměněné ve čtyři světové strany, protože slepému je jedno, kde leží východ či západ, kde sever nebo jih, ale potřebuje, aby mu ruce po hmatu řekly, jestli jde správným směrem. Dříve, když bylo slepců míň, nosili bílou hůl a neustálé ťukání o zem nebo o zdi sloužilo jako kód, podle kterého našli a poznali cestu, jenže dneska, když jsou slepí všichni, by taková hůl byla ve všeobecném klapotu víc než na nic, a slepci ponoření do svého bíla by třeba i pochybovali, jestli vůbec mají něco v ruce. Je známo, že psi mají vedle takzvaných instinktů i další způsob orientace, a protože jsou krátkozrací, nespoléhají se příliš na zrak, zato čumák, který jim trčí o notný kus před očima, je pokaždé dovede tam, kam potřebují, proto Slza zvedal nohu na rozích všech čtyřech světových stran, a kdyby se snad náhodou někdy ztratil, vánek ho zavede domů. Lékařova žena se za chůze rozhlížela z jedné strany na druhou, protože pátrala po obchodech s potravinami, kde by mohli doplnit ztenčené zásoby. Obchody nebyly zcela vypleněné jen proto, že ve starých koloniálech se ještě dají najít pytle fazolí nebo hrachu, což jsou luštěniny, které se musí dlouho vařit a k tomu je zapotřebí voda a zdroj tepla, proto teď nejsou příliš žádané. Ačkoliv si lékařova žena na přísloví moc nepotrpěla, některá z těch dávných mouder jí určitě zůstala v paměti, jak dokazuje i fakt, že naplnila fazolemi a hrachem dvě igelitové tašky, Střež, co se ti nehodí, a najdeš, co potřebuješ, říkávala jí babička, uvaří luštěniny ve stejné vodě, do které je namočí, a tekutina, která zbude, se promění z vody v polévku. Nejen v přírodě platí, že nic nezmizí tak docela, že něco vždycky zůstane.

Otázku, proč se vlekli s taškami fazolí a hrachu naplněnými k prasknutí, když jim do ulice, kde bydlel první slepec se ženou, ještě zbýval takový kus cesty, mohou vyřknout jen ústa člověka, který v životě nepoznal nedostatek. Doma se hodí i obyčejný kámen, říkala ještě babička lékařovy ženy a jen ji nenapadlo dodat, I kdyby s ním člověk měl obejít celý svět, a právě o tenhle hrdinský kousek se teď pokoušeli, protože se vydali domů tou nejdelší cestou. Kde jsme, zeptal se první slepec a lékařova žena mu odpověděla, protože měla oči, a on na to, Tady jsem oslepl, na rohu u semaforu, Na tom rohu právě stojíme, Tady, Přesně. Nechce se mi vzpomínat, co jsem prožíval, zavřený v autě a slepý, všichni mi nadávali a já zoufale křičel, že jsem slepý, až se objevil tamten a odvezl mě domů, Chudák, řekla žena prvního slepce, ten už žádné auto neukradne, Tak těžko se smiřujeme s představou, že musíme umřít, řekla lékařova žena, že se u mrtvých snažíme najít pro všechno omluvu, jako bychom předem prosili, aby i nám odpustili, až umřeme, Celé mi to čím dál víc připadá jako sen, řekla žena prvního slepce, jako by se mi zdálo, že jsem slepá, Když jsem na tebe tenkrát čekal doma, napadlo mě to samé, řekl manžel. Opustili náměstí, kde se to stalo, a stoupali spletí úzkých uliček, kde se lékařova žena příliš nevyznala, ale první slepec se tu neztratí, zná to tady a jména ulic hlásí předem, říká, Tady zabočíme doleva, teď zabočíme doprava, Jaké máte číslo domu, zeptala se lékařova žena, ale on nevěděl, No tohle, jak je možné, že se nepamatuju, vykouřilo se mi to z hlavy, řekl, to je moc špatné znamení, když ani nevím, kde bydlíme, na místo paměti nastupují sny, kam nás tohle zavede. Jenže tentokrát se nic vážného neděje, ještě štěstí, že ženu prvního slepce napadlo jít s výpravou, protože teď jim řekne číslo domu, takže se nemusí uchylovat k řešení, které pyšně nabídl první slepec, že prý pozná vchodové dveře po hmatu, jako by měl v ruce kouzelnou hůlku, dotkne se jednou a je to kov, dotkne se podruhé a je to dřevo, po třech dalších dotecích je obrázek úplný, jsem si na prosto jistý, že jsou to tyhle dveře. Vstoupili do domu s lékařovou ženou v čele, Které patro, zeptala se, Třetí, odpověděl první slepec, paměť mu přece jen slouží lépe, než se zprvu zdálo, v životě se stává, že člověk občas něco zapomene a něco ne, pamatuje si například, kdy jako slepý poprvé prošel těmito dveřmi, V kterém patře bydlíte, zeptal se ho muž, který zatím ještě nebyl zlodějem jeho vozu, Ve třetím, odpověděl mu, ovšem tenkrát vyjeli výtahem, ne jako teď, kdy stoupají po neviditelném schodišti, kde je tma a plno světla zároveň, tomu, kdo není slepý, tu schází elektrické osvětlení, sluneční světlo nebo plamen svíčky, ale oči lékařovy ženy už přivykly šeru, v půlce výstupu se srazili se dvěma slepými ženami, které scházely z horních pater, možná právě ze třetího, nikdo se na nic neptal, protože sousedi už nejsou stejní jako dřív.

Dveře byly zamčené. Co s tím uděláme, zeptala se lékařova žena, Já budu mluvit, prohlásil první slepec. Zaklepali jednou, dvakrát, třikrát a přesně ve chvíli, kdy někdo z nich řekl, Nikdo tam není, se dveře otevřely, není divu, že to trvalo tak dlouho, slepý člověk nepoběží ke dveřím, aby otevřel těm, kteří ho shánějí, Kdo jste, přejete si něco, zeptal se muž, který stanul ve dveřích, vypadal jako seriozní a vzdělaný člověk, se kterým by měla být řeč. První slepec řekl, Bydlel jsem tady, Aha, reagoval druhý a pak se zeptal, Přišel s vámi ještě někdo, Moje žena, a také naše přítelkyně, Jak zjistím, že je to skutečně váš byt, Jednoduše, odpověděla žena prvního slepce, popíšu vám, co je uvnitř. Druhý muž několik vteřin mlčel a pak řekl, Pojďte dál. Lékařova žena vešla jako poslední, tady nikdo průvodce nepotřeboval. Slepec řekl, Jsem tu sám, ti ostatní šli shánět jídlo, snad bych měl říct ty ostatní, ale nezdálo se mi to správné, a po odmlce dodal, Ačkoliv zrovna já bych měl tohle vědět, Jak to myslíte, Ty, o kterých mluvím, jsou moje žena a dvě dcery, A proč byste měl vědět, jestli je správné použít zájmeno v ženském rodě, Jsem spisovatel a předpokládá se, že spisovatel tyhle věci zná. Jen si to představte, cítil se poctěný první slepec, do jeho bytu se nastěhoval spisovatel, a pak se zamyslel, zda není neslušné, když se toho muže zeptá, jak se jmenuje, třeba jeho jméno zná, možná od něj četl nějakou knihu, a zatímco váhal mezi zvědavostí a diskrétností, žena se zeptala přímo, Jak se jmenujete, Slepci nepotřebují jméno, já jsem tenhle hlas, všechno ostatní je nedůležité. Napsal jste přece knihy a na nich je vaše jméno, řekla lékařova žena, Teď si je nikdo nepřečte, takže jako by neexistovaly. První slepec měl dojem, že hovor se příliš vzdaluje tématu, které mu přišlo zajímavější, A jak jste se ocitnul v mém bytě, vyzvídal, Jako spousta jiných lidí, kteří už nebydlí tam, kde bydleli dřív, svůj byt jsem našel obsazený lidmi, kteří nechtěli dopřát sluchu mým argumentům a dá se říct, že nás vyhodili na ulici, Je váš byt daleko, Ne, Pokusil jste se ho ještě někdy potom získat zpátky, zeptala se lékařova žena, dneska se lidé často stěhují z jednoho bytu do druhého, Zkoušel jsem to ještě dvakrát, A pořád tam byli, Ano. A co hodláte dělat, když víte, že tenhle byt je náš, zajímalo prvního slepce, vyhodíte nás, stejně jako tamti vyhodili vás, Na to nemám věk ani dost sil, a i kdybych měl, nejspíš bych neuměl jednat dost rázně, spisovatel si pro život osvojí stejnou trpělivost, jakou potřebuje k tvorbě, Takže nám ten byt přenecháte, Ano, pokud nenajdeme jiné řešení, Já jinou možnost nevidím. Lékařova žena ale tušila, co spisovatel odpoví, Předpokládám, že máte kde bydlet, vy, vaše paní i přítelkyně, která s vámi přišla, Ano, žijeme v jejím bytě, Je to daleko, Ani bych neřekl, Pak bych měl návrh, jestli dovolíte, Mluvte, Nechme to tak, jak to je, v tuhle chvíli máme oba kde bydlet, budu sledovat, co se děje s mým bytem, a jestli se jednoho dne uvolní, okamžitě se tam přestěhujeme, vy pak uděláte to samé, budete sem pravidelně docházet a když najdete byt opuštěný, nastěhujete se, Nejsem si jistý, jestli se mi ten nápad zamlouvá, Nečekal jsem, že se vám bude zamlouvat, ale pochybuji, že by se vám jediná zbývající možnost líbila víc, A to je, Prostě zůstaňte v bytě, který je váš, Ale to pak, Přesně, my se přestěhujeme k vám, Ne, ani nápad, nechme to tak, jak to je, však se dočkáme, Teď mě napadlo ještě jedno řešení, řekl spisovatel, Že bychom tu zůstali jako vaši hosté, byt by stačil pro všechny, Ne, řekla žena prvního slepce, zůstaneme tam, kde bydlíme teď, u naší kamarádky, snad se nemusím ptát, jestli s tím souhlasíš, obrátila se na lékařovu ženu, A já snad nemusím odpovídat, Všem vám velice děkuji, řekl spisovatel, vlastně jsem celou dobu čekal, kdo se o ten byt přihlásí, Když je člověk slepý, snáz se spokojí s tím, co má, řekla lékařova žena, Jak jste žili od chvíle, kdy propukla epidemie, Před třemi dny jsme odešli z karantény, Vy patříte k těm, které zavřeli, Ano, Bylo to tvrdé, Víc než to, Příšerné, Jste spisovatel a jak jste sám před chvílí řekl, vaší povinností je vyznat se ve slovech, proto byste měl vědět, že tady jsou adjektiva k ničemu, protože když třeba jeden člověk zabije jiného člověka, mělo by se to říct těmi nejprostšími slovy a věřit, že takový čin je sám o sobě dost strašlivý, abychom nemuseli říkat, jaká to byla hrůza, Chcete říct, že máme příliš slov, Chci říct, že máme málo citu, Nebo ho máme dost, ale přestali jsme používat slova, která ho vyjadřují, A proto jsme o něj přišli, Byl bych rád, kdybyste mi váš život v karanténě popsali, Proč, Jsem spisovatel, Musel byste tam být, Spisovatel je jako každý jiný člověk a nemůže být všude a nemůže všechno prožít na vlastní kůži, musí se ptát a představovat si, Jednou vám možná povím, jaké to bylo, pak o tom můžete napsat knihu, Už ji píšu, Ale jak, když jste slepý, I slepci můžou psát knihy, Chcete říct, že jste měl čas naučit se Braillovo písmo, Neumím psát Braillovým písmem, Jak tedy píšete, zeptal se první slepec, Ukážu vám to.

Vstal ze židle a odešel, za pár minut byl zpátky s listem papíru a propisovačkou v ruce, Tohle je poslední hotová stránka mých zápisků, My ji nevidíme, řekla žena prvního slepce, Já také ne, odpověděl spisovatel, Jak ale můžete psát, otázala se lékařova žena a prohlížela si papír, kde ve sporém osvětlení rozeznávala natěsnané řádky, které se občas překrývaly, Podle hmatu, odpověděl s úsměvem spisovatel, není to těžké, stačí položit list papíru na nějaký hodně měkký povrch, třeba na hromádku jiných papírů, a pak už můžete psát, Vždyť přece nevidíte, namítl první slepec, Propisovací tužka je dobrý nástroj pro slepého spisovatele, nemůže si sice přečíst, co napsal, ale ví, kde přestal psát, stačí, aby nahmatal prstem, kde je vytlačená poslední řádka, postupoval po ní až na konec, odhadl vzdálenost pro další řádek a psal, nic víc, Všimla jsem si, že některé řádky se překrývají, řekla lékařova žena a jemně mu vzala papír z ruky, Jak to, Vidím, Vidíte, vrátil se vám zrak, jak, kdy, vyptával se nervózně spisovatel, Myslím, že jsem jediný člověk, který vůbec neoslepl, A proč, jak si to vysvětlujete, Žádné vysvětlení nemám a nejspíš ani neexistuje, Znamená to, že jste viděla všechno, co se dělo, Viděla jsem toho dost, nemohla jsem dělat nic jiného, Kolik osob bylo v té karanténě, Asi tři stovky, Odkdy, Od začátku, odešli jsme teprve před třemi dny, říkali jsme vám to, Myslím, že já jsem první člověk, který oslepl, řekl první slepec, Muselo to být hrozné, Už zase to slovo, řekla lékařova žena, Promiňte, najednou mi připadá směšné všechno, co jsem sepsal od chvíle, kdy jsme já i moje rodina oslepli, O čem to je, O našem trápení, o životě, Každý ať vypráví o tom, co zná, a když něco nezná, ať se zeptá, Zeptal jsem se vás, A já odpovím, jednoho dne. Lékařova žena se papírem dotkla spisovatelovy ruky, Ukázal byste mi, kde pracujete, co píšete, S radostí, pojďte, Můžeme jít taky, ozvala se žena prvního slepce, Je to váš byt, odpověděl spisovatel, Já tu jsem jen na chvíli. V ložnici stál malý stolek a na něm zhasnutá lampa. V tlumeném světle, které sem přicházelo zvenčí, se dal rozeznat štos prázdných papírů na levé a štos popsaných listů na pravé straně stolu, list uprostřed byl popsaný jen zpola. Vedle lampy ležely dvě nové propisovací tužky. Tady, prosím, řekl spisovatel. Lékařova žena se zeptala, Smím, a dřív než se dočkala odpovědi, vzala asi dvacet popsaných listů, klouzala očima po drobném rukopise, po stoupajících a klesajících řádcích, po slovech zapsaných do bílého papíru, vyrytých do slepoty, Jsem tu jen na chvíli, řekl spisovatel, a tohle jsou stopy, které po mně zůstanou. Lékařova žena položila ruku na spisovatelovo rameno a on ji vzal do dlaní a pomalu zdvihl k ústům, Neztraťte se, řekla mu, nedovolte, abyste zabloudili, byla to nečekaná a tajemná slova, jako by sem ani nepatřila.

Když se vrátili domů s jídlem, které určitě vystačí na tři dny, lékařova žena vyprávěla, co se jim přihodilo a první slepec i jeho žena ji občas vzrušeně doplňovali. A večer pak jako obvykle přečetla pár stránek z knihy, kterou přinesla z knihovny. Šilhavého chlapce příběh nezaujal a za chvíli usnul s hlavou na klíně dívky v tmavých brýlích a nohama na kolenou starého muže s černým klípcem.

D

va dny nato lékař řekl, Rád bych věděl, co se asi stalo s ordinací, teď je k ničemu stejně jako já, ale třeba jednoho dne lidé znovu začnou používat oči, přístroje tam pořád jsou a čekají, Zajdeme tam, kdykoliv chceš, řekla mu žena, třeba hned, A cestou bychom se mohli zastavit u nás doma, tedy pokud vám to nevadí, navrhla dívka v tmavých brýlích, Nevěřím, že se rodiče vrátili, ale ulevím svědomí, I do tvého bytu zajdeme, odpověděla lékařova žena. Ostatní neměli o účast v průzkumné výpravě po domácnostech zájem, první slepec a jeho manželka už věděli, s čím mohou počítat, a starý muž s černým klípcem na tom byl stejně, byť z jiného důvodu, šilhavý chlapec si stále ještě nevzpomněl na jméno ulice, kde bydlí. Vyjasnilo se, deště zřejmě skončily a na kůži začínalo být cítit pořád ještě mdlé slunce, Nevím, jak tu zvládneme žít, pokud nastane skutečné vedro, řekl lékař, a začnou hnít všechny ty odpadky, zdechliny a možná i mrtvoly, v některých domech určitě jsou mrtví lidé, je špatně, že to nikdo neorganizuje, každá budova, ulice, čtvrť by měla mít nějaký řád, Nějakou vládu, řekla žena, Nějaký řád, i lidské tělo je uspořádaný systém, dokud je organizované, žije a smrt je prostě jen důsledek dezorganizace, Ale jak si může slepá společnost vytvořit nějaký životaschopný řád, Uspořádat se a zachovat řád už samo o sobě znamená znovu získávat oči, Snad máš pravdu, ale zkušenost s touhle slepotou nám zatím přinesla jen smrt a bídu, moje oči jsou k ničemu stejně jako tvoje ordinace, Díky tvým očím jsme naživu, řekla dívka v tmavých brýlích, Žili bychom, i kdybych taky oslepla, na světě je spousta živých slepců, Myslím, že všichni pomřeme, je to jen otázka času, Smrt byla vždycky otázkou času, řekl lékař, Ale umřít jen kvůli tomu, že je člověk slepý, je snad ta nejhorší smrt, Umírá se na nemoci, při nehodách, náhodou, A teď umřeme taky proto, že jsme slepí, přesněji řečeno, umřeme na slepotu a na rakovinu, na slepotu a na tuberkulózu, na slepotu a na aids, na slepotu a na infarkt, ale slepota není tím skutečným zabijákem, Nejsme nesmrtelní a před smrtí neutečeme, ale aspoň bychom měli nebýt slepí, řekla lékařova žena, Ale jak, když tahle slepota je konkrétní a skutečná, odpověděl lékař, Nejsem si jistá, řekla žena, Já taky ne, dodala dívka v tmavých brýlích.

Nemuseli vylomit dveře, jednoduše je odemkli, lékař měl klíč v klíčence, kterou nechal doma, když je odvezli do karantény. Tohle je čekárna, řekla lékařova žena, Tady jsem byla, prohlásila dívka v tmavých brýlích, sen pokračuje, jen nevím který, jestli ten, kdy se mi zdálo, že jsem tady a zdá se mi, že jsem slepá, nebo sen, že jsem vždycky slepá byla a ve snu jsem šla za lékařem, aby mi vyléčil zánět spojivek, abych se nebála, že oslepnu, Karanténa nebyl sen, řekla lékařova žena, Ne, nebyl, Ani se nám nezdálo, že nás znásilnili, Ani že jsem zabila člověka, Zaveď mě do ordinace, mohl bych jít sám, ale zaveď mě tam ty, požádal lékař. Dveře byly otevřené. Lékařova žena oznámila, Všechno je vzhůru nohama, odnesli kartotéku, na zemi se válí papíry, Nejspíš někdo z ministerstva, nechtěli ztrácet čas hledáním, Asi, A přístroje, Na první pohled vypadají v pořádku, Aspoň něco, povzdechl lékař. Popošel dopředu, ruce natažené před sebou, dotkl se krabice s čočkami, oftalmoskopu, pracovního stolu a pak se obrátil k dívce v tmavých brýlích a řekl, Chápu, co máš na mysli, když říkáš, že je to, jako bys žila nějaký sen. Posadil se za stůl, ruce položil na skleněnou desku pokrytou prachem a jako by se obracel k někomu přímo před sebou, řekl se smutným a ironickým úsměvem, Bohužel, pane doktore, je mi to moc líto, ale na vaši nemoc neexistuje lék, a čekáte-li ode mne nějakou poslední radu, pak byste měl dopřát sluchu jednomu starému přísloví, protože naši předci měli pravdu, když říkali, že trpělivost je dobrá pro oči, Přestaň nás trápit, ozvala se lékařova žena, Promiň mi to a ty taky, na tomhle místě jsem dříve dělal zázraky a teď není, ani co by mé kouzelné schopnosti dosvědčilo, všechno sebrali, Jediný zázrak, o který se můžeme pokusit, je zůstat naživu, řekla žena, den po dni udržovat, podpírat křehký život, jako by on byl tím slepcem a nevěděl, kudy se vydat, a třeba to tak je, třeba vážně neví a svěřil se do našich rukou poté, co nám dal rozum, a my ho dovedli sem, Mluvíš, jako bys taky byla slepá, ozvala se dívka v tmavých brýlích, Svým způsobem to tak je, oslepla jsem z vaší slepoty, třeba bych viděla líp, kdyby bylo víc nás, kteří vidíme, Obávám se, že jsi jako svědek, který hledá soud, kam ho předvolali, ale on neví kdo a proč, řekl lékař, Čas se naplňuje, všechno zachvacuje rozklad, nemoci mají dveře otevřené, dochází voda, potraviny se mění v jedy, to je mé první svědectví, řekla lékařova žena, A druhé, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Otevřme oči, Nemůžeme, jsme slepí, řekl lékař, Je jedna velká pravda, která říká, že nejvíc slepý je ten, kdo nechce vidět, Ale já chci vidět, řekla dívka v tmavých brýlích, Tak možná že neuvidíš, ale přestaneš být nejhorší ze slepých a teď pojďme, už tu není nic k vidění, řekl lékař.

Cestou k dívčinu bytu procházeli přes rozlehlé náměstí, kde postávaly hloučky slepců, poslouchali, o čem se baví jiní slepci, na první pohled nikdo z nich slepý nevypadal, ti, kteří mluvili, obraceli rozohněné tváře k těm, kteří naslouchali, a ti, kteří naslouchali, se pozorně otáčeli za těmi, kteří hovořili. Zněla tu prohlášení o konci světa, o záchraně kajícníků, o zjevení sedmého dne, o příchodu andělů, o vesmírném třesku, o vyhasnutí slunce, o kmenovém duchu, o sklizni mandragory, o tygří masti, o síle znamení, o ovládnutí větru, o vůni měsíce, o opětovném vítězství tmy, o moci zaklínadel, o otisku paty, o ukřižování růže, o čisté krvi, o krvi z černé kočky, o spícím stínu, o vzpouře přílivu, o logice kanibalismu, o bezbolestném vykleštění, o božím tetování, o dobrovolné slepotě, o konvexním, konkávním, plochém, svislém, nakloněném, soustředěném, rozptýleném a prchavém myšlení, o vyjmutí hlasivek, o smrti slova, Tady se nebude mluvit o organizování, řekla lékařova žena manželovi, Možná o tom mluví na jiném náměstí, odpověděl. Šli dál. O chvíli později řekla lékařova žena, Na cestě leží víc mrtvých než obvykle, Naše schopnost odolávat už pomalu končí, čas se naplňuje, všechno zachvacuje rozklad, nemoci mají dveře otevřené, dochází voda, potraviny se mění v jedy, sama jsi to před chvílí říkala, připomněl lékař, Mezi těmi mrtvými jsou možná i moji rodiče, řekla dívka v tmavých brýlích, a já procházím kolem a nevidím je, Lidstvo má odedávna ve zvyku procházet kolem mrtvých a nevidět je, řekla lékařova žena.

Ulice, kde bydlela dívka v tmavých brýlích, vypadala ještě opuštěnější. U domovních dveří leželo ženské tělo. Potulná zvířata mrtvolu napůl sežrala, ještě že s nimi Slza dnes nechtěl jít, museli by ho přesvědčit, aby tuhle zdechlinu nechal na pokoji. Je to sousedka z prvního patra, oznámila lékařova žena, Kdo, kde, ptal se manžel, Přímo tady, sousedka z prvního patra, je to cítit, Chudák, špitla dívka v tmavých brýlích, proč asi šla sem, když nikdy nevycházela z bytu, Možná cítila blízkost smrti a nesnesla představu, že by zůstala doma a hnila tam, řekl lékař, Jenže teď se nedostaneme dovnitř, nemám klíče, Třeba se ti vrátili rodiče, jsou doma a čekají na tebe, řekl lékař, Tomu nevěřím, Je správné, že nevěříš, řekla lékařova žena, a klíče jsou tady. Na zemi, v nebožčině napůl rozevřené dlani se zaleskly světlé klíče. Asi budou její, řekla dívka v tmavých brýlích, Neřekla bych, neměla žádný důvod přinést vlastní klíče tam, kam šla umřít, Neviděla bych je, pokud je přinesla, abych se dostala do domu, jsem slepá, Nevíme, co se jí honilo hlavou, když se rozhodla vzít klíče s sebou, třeba si představovala, že se ti vrátí zrak, třeba měla nějaké podezření, mohlo jí připadat nepřirozené, zvláštní, jak snadno jsme se tady pohybovali, možná slyšela, jak říkám, že je na schodech tma, že tu skoro není vidět, že tu skoro nevidím, nebo bylo všechno úplně jinak, byla v transu, zbláznila se, přišla o rozum a trpěla fixní představou, že ti musí předat klíče, jistě víme jen to, že její život skončil, právě když vykročila ze dveří. Lékařova žena sebrala klíče, podala je dívce v tmavých brýlích a pak se zeptala, Co teď uděláme, necháme ji tady, Nemůžeme ji pohřbít na ulici, nemám čím vypáčit dlažební kostky, A co dvůr, Museli bychom ji vynést do druhého patra a sejít po požárním schodišti, Jinak to nejde, Máme na to sílu, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Nejde o to, jestli máme nebo nemáme sílu, ale jestli si můžeme dovolit nechat tu ženu tady, Ne, odpověděl lékař, Takže tu sílu musíme najít. Síly našli, ale vynést mrtvolu po schodech nebyla dřina kvůli váze, žena nebyla těžká a poté, co si na ní pochutnali psi a kočky, vážila ještě míň, ale tělo bylo ztuhlé, napnuté, na úzkém schodišti se s ní těžko vytáčeli, i při tak krátkém výstupu museli čtyřikrát odpočívat. Hluk, hlasy ani hnilobný zápach nepřilákaly na chodbu další obyvatele, Myslela jsem si to, rodiče tady nejsou, řekla dívka v tmavých brýlích. Když konečně dorazili ke dveřím, byli vyčerpaní, a to ještě museli projít byt, sejít po únikovém schodišti, ale tam s pomocí všech svatých a dolů člověku vždycky někdo pomůže, se jim už náklad nesl lépe, zatáčky vybírali snadněji, protože schodiště bylo venkovní, jen si museli dávat pozor, aby tu nešťastnici neupustili, pád by ji nenapravitelně poškodil, nemluvě o bolesti, která je nejhorší po smrti.

Dvorek vypadal jako neprostupná džungle, po nedávných deštích tu bujela tráva i plevely, které sem zavál vítr, a hopkající králíci neměli nouzi o čerstvou potravu, i slepice se o sebe postarají, přestože jim nikdo nedává pít. Zadýchaní a vyčerpaní z té námahy si sedli na zem, mrtvola spočívala vedle nich, lékařova žena ji chránila před všehoschopnými slepičími zobáky vytrčenými jako bodáky bajonetu a odháněla nedočkavostí roztřesené králičí čumáky. Pak řekla, Než vyšla na ulici, nezapomněla otevřít dvířka králíkárny, aby králíci neumřeli hlady. Je naprosto zřejmé, že není těžké s lidmi žít, ale rozumět jim, řekl lékař. Dívka v tmavých brýlích si otírala špinavé ruce o chomáč vytržené trávy, zavinila si to sama, chytla mrtvolu tam, kde neměla, to se stává, když se člověk nedívá. Lékař řekl, Teď potřebujeme krumpáč nebo lopatu, což ukazuje, že koloběh slov je skutečně věčný, i tahle jsou tu zpátky a důvod mají také stejný, poprvé zazněla kvůli zloději aut, teď kvůli staré ženě, která vrátila klíče, ale až ji pohřbí, nebude mezi nimi rozdíl, jedině v tom, jak si je uchová něčí paměť. Lékařova žena vyšla do dívčina bytu pro čisté prostěradlo, ale nakonec musela volit jen méně špinavé, když se vrátila, slepice už hodovaly, králíci žvýkali svěží trávu. Mrtvolu zakryli a zabalili a žena se vydala hledat motyku nebo lopatu. Obě našla v boudě, kde stálo i další nářadí. Já to udělám, řekla, půda je vlhká, dobře se v ní kope, vy si odpočiňte, Vybrala místo, kde nebyly kořeny, které se musí přetnout opakovanými údery, což není vůbec jednoduchý úkol, kořeny jsou mazané, umí využít poddajné země, uhýbají před ranami a tlumí smrtelný dopad gilotiny. Ani lékařova žena, která byla zabraná do práce, ani její manžel a dívka v tmavých brýlích, kteří nevidí, si nevšimli, že se na okolních balkonech objevili slepci, nebyli na všech, tolik jich nebylo, nejspíš je přilákaly rány motykou, jsou slyšet, i když je půda měkká a vždycky se ozve nějaký ukrytý kámen, když do něho motyka narazí. Ti muži a ženy se podobali přízrakům, klidně to mohli být duchové zvědaví na pohřeb, aby si připomněli, jaké to bylo, když pohřbívali je. Lékařova žena je uviděla, až když měla jámu vykopanou, protáhla si bolavá záda a zvedla ruku k čelu, aby si otřela pot. A vedena neodolatelným puzením zavolala na slepce kolem i na všechny slepce světa, Vzkřísí se, povšimněme si, že neřekla, Obživne, o to tu nejde, ačkoliv slovník tvrdí, slibuje či vnucuje, že to jsou dokonalá a přesná synonyma. Slepce to vyděsilo a zalezli zpátky do bytů, nechápali, proč někdo ta slova vyřkl, navíc nebyli na takové oznámení připraveni, protože zjevně nepatřili k těm, kteří se shromažďovali na náměstí, kde se propagovala magie, pro jejíž úplnost je třeba dodat hlavu kudlanky nábožné a sebevraždu stonožky. Proč jsi řekla, že se vzkřísí, a komu jsi to říkala, Slepcům tady na balkonech, vylekali mě a já určitě polekala je, Proč právě tahle slova, Nevím, napadla mě a tak jsem je řekla, Teď ještě zbývá, aby ses šla modlit na to náměstí, přes které jsme šli, Jo, kázala bych tam o králičím zubu a slepičím zobáku, a teď mi pomoz, tady, správně, chytni ji za nohy, já ji zdvihnu z téhle strany, pozor, ať sám nespadneš do hrobu, ano, dobře, pomalu ji spouštěj, víc, víc, vykopala jsem hlubší hrob kvůli slepicím, když se pustí do hrabání, jeden nikdy neví, kdy skončí, hotovo. Lopatou zaházela hrob, jako by to dělala celý život, nahoře hlínu dobře udusala a ze země, která vždy přebývá, když se do země vrací, navršila hliněný val. Nakonec z růžového keře v rohu zahrady ulomila větývku a zapíchla ji z jedné strany do navršené hlíny. Bude vzkříšena, zeptala se dívka v tmavých brýlích, Ona, ne, odpověděla lékařova žena, víc by potřebovali vzkřísit živí, a ani ti nic nedělají, Jsme už napůl mrtví, poznamenal lékař, Ještě jsme napůl živí, opáčila žena. Uložila lopatu a motyku do boudy, zběžným pohledem se přesvědčila, že je na zahradě pořádek, Jaký pořádek, zeptala se pak sama sebe a taky si odpověděla, Takový, který chce živé mezi živými a mrtvé mezi mrtvými, jedni se živí králíky a slepicemi a ty se zase živí těmi druhými, Ráda bych tu rodičům nechala nějaký vzkaz, řekla dívka v tmavých brýlích, jen aby věděli, že jsem naživu, Nechci ti brát naději, řekl lékař, ale nejdřív by se jim muselo podařit najít tenhle dům, a to je málo pravděpodobné, uvědom si, že my bychom sem nikdy nedošli, kdyby nás nikdo nevedl, Máte pravdu, ani já vlastně nevím, jestli jsou ještě živí, ale když tu nenechám aspoň nějaký vzkaz, budu mít pocit, že jsem je opustila, Co by to mělo být, zeptala se lékařova žena, Něco, aby to dokázali rozpoznat hmatem, odpověděla dívka v tmavých brýlích, jenže už na sobě bohužel nemám nic z dřívější doby. Lékařova žena se na ni zadívala, seděla na prvním stupni únikového schodiště, ruce svěšené v klíně, hezkou tvář plnou úzkosti, vlasy jí splývaly po ramenou, Už vím, co jim tu necháš, řekla. Rychle vyběhla po schodech do bytu a když se vrátila, držela v ruce nůžky a kousek šňůry, Co jsi vymyslela, zeptala se neklidně dívka v tmavých brýlích, když slyšela, jak jí u hlavy cvakají nůžky, Když se rodiče vrátí, najdou na klice pověšený pramen vlasů a komu jinému by mohly patřit než dceři, zeptala se lékařova žena, Je mi z toho do pláče, vzdychla dívka v tmavých brýlích, jen to řekla, rozplakala se, opřela si hlavu o paže zkřížené na kolenou a dala průchod všem bolestem, smutkům, pohnutí, které v ní návrh lékařovy ženy vzbudil, a nakonec pochopila, aniž by tušila, jakými cestami k ní ten pocit došel, že pláče pro starou ženu z prvního patra, tu jedlici syrového masa, tu zlou čarodějnici, která jí mrtvou rukou vrátila klíče od bytu. A pak řekla lékařova žena, Co je to za dobu, viděli jsme, jak je všechno vzhůru nohama a to, co po většinu času bývalo symbolem smrti, teď symbolizuje život, Jsou ruce schopné těchto a ještě dalších velkých zázraků, Potřeba si dokáže mnohé vynutit, můj milý, odpověděla žena, ale už dost filozofování i divů, podejme si ruce a vykročme za životem. Dívka v tmavých brýlích pověsila pramen vlasů vlastnoručně na kliku, Věříš, že si toho rodiče všimnou, zeptala se, Klika je jako podaná ruka, odpověděla lékařova žena, a tou větou, jak se říká, považovali svou návštěvu za skončenou.

Večer se znovu předčítalo a poslouchalo, jinou zábavu tu neměli, škoda, že třeba lékař nehrál amatérsky na housle, teď by se možná pátým patrem nesly sladké serenády a sousedé by závistivě říkali, Buď se jim vede tak dobře, nebo jsou tak naivní a myslí si, že smát se cizímu neštěstí jim pomůže utéct před tím vlastním. Jenže jedinou hudbou jsou teď slova a především ta v knihách jsou diskrétní, a i kdyby někdo ze zvědavosti poslouchal za dveřmi, slyšel by nanejvýš osamělé mumlání, dlouhý proud zvuku, který se může protáhnout donekonečna, protože všechny knihy na světě dohromady jsou, jak se říká o vesmíru, nekonečné. Předčítání skončilo o půlnoci a starý muž s černým klípcem řekl, Tohle z nás zbylo, posluchači, Já si nestěžuju, tak by to mohlo zůstat napořád, prohlásila dívka v tmavých brýlích, Taky si nestěžuju, jenom říkám, že nedokážeme víc než poslouchat příběhy lidí, kteří žili před námi, a využíváme k tomu náhodu, díky níž máme mezi sebou jedny jasné oči, ty poslední, které zbyly, a nechci ani pomyslet, co nastane, jestli i ty pohasnou, spojení s těmi lidmi se přeruší, jako bychom se navzájem vzdalovali v prostoru a slepí jsou oni stejně jako my, Dokud to půjde, řekla dívka v tmavých brýlích, neztratím naději, naději, že se setkám s rodiči, naději, že se najde máma toho chlapce, Zapomněla jsi na naši společnou naději, Jakou, Že se nám vrátí zrak, Některé naděje jsou bláznivé, Pak ti řeknu, že nebýt jich, asi bych to už vzdal, Například kterých, Že zase budu vidět, To jsi už říkal, něco dalšího, Ne, Proč, Nezajímalo by tě to, Jak víš, že by mě to nezajímalo, proč si myslíš, že mě natolik znáš, abys o tom rozhodl, Nerozčiluj se, nechtěl jsem se tě dotknout, Všichni chlapi jsou stejní, myslí si, že když se narodili z ženského břicha, vědí o ženách všechno, Já toho o ženách moc nevím a o tobě skoro nic, a co se chlapů týče, tak podle současných měřítek jsem starý muž a mám jen jedno oko, kromě toho, že jsem slepý, Další vady nemáš, Mám jich mnohem víc, neumíš si představit, jak černý seznam důvodů k sebeobviňování časem roste, Jsem sice mladá, ale mám jich taky už pěknou řádku, Nic skutečně zlého jsi zatím nespáchala, Jak to můžeš vědět, nikdy jsi se mnou nežil, Ano, nikdy jsem s tebou nežil, Proč jsi moje slova zopakoval tímhle tónem, Jakým tónem, Tímhle, Řekl jsem jenom, že jsem s tebou nikdy nežil, Ale ten tón, ten tón, nepředstírej, že to nechápeš, Přestaň naléhat, prosím, Nepřestanu, potřebuju to vědět, Vraťme se k našim nadějím, Tak jo, Tohle je ta druhá naděje, kterou jsem předtím odmítl vysvětlit, Co jako, Poslední bod mého seznamu, Mluv jasněji, prosím tě, nerozumím, Obludné přání, aby se nám zrak nevrátil, Proč, Abychom mohli dál žít takhle, Tím myslíš všichni dohromady nebo ty se mnou, Nenuť mě odpovídat, Kdybys byl obyčejný chlap, mohl by ses vyhnout odpovědi, ale sám jsi řekl, že jsi starý muž, takže jsi toho už zažil dost, abys nezavíral oči před pravdou, odpověz, Já s tebou, A proč chceš se mnou žít, Čekáš, že to budu povídat přede všemi, Dělali jsme před sebou i mnohem špinavější, ošklivější, odpornější věci a to, co mi hodláš říct, určitě nebude horší, Dobrá, když o to tak stojíš, líbíš se mi jako muži, kterým jsem ještě nepřestal být, Bylo opravdu tak těžké vyznat lásku, V mém věku se člověk bojí, že bude směšný, Nebyl jsi směšný, Zapomeňme na to, prosím, Nehodlám zapomenout a nedovolím to ani tobě, To je hloupost, donutila jsi mě mluvit, a co teď, Teď je řada na mně, Neříkej nic, čeho bys mohla litovat, vzpomeň si na černý seznam, Když budu dnes mluvit upřímně, tak co záleží na tom, jestli budu zítra litovat, Mlč, Ty chceš žít se mnou a já chci žít s tebou, Jsi blázen, Budeme spolu žít tady jako manželé a spolu zůstaneme, i kdybychom se museli rozloučit s přáteli, dva slepí určitě vidí víc než jeden, To je šílenství, nemáš mě ráda, Co znamená mít rád, nikdy jsem žádného chlapa neměla ráda, jenom jsem s nimi spala, Dáváš mi za pravdu, Ne, Mluvila jsi o upřímnosti, tak mi řekni, jestli mě máš opravdu ráda, Mám tě ráda dost na to, abych s tebou chtěla zůstat, tohle je poprvé, kdy něco takového muži říkám, Neřekla bys to ani mně, kdybys mě potkala dřív, starého napůl plešatého muže s bílými vlasy, s klípcem na jednom oku a zákalem v tom druhém, Žena, kterou jsem bývala dřív, by to neřekla, to uznávám, ale řekla to žena, jakou jsem dnes, Uvidíme, co řekne žena, kterou budeš zítra, To má být zkouška, Vůbec ne, copak já tě můžu podrobovat nějaké zkoušce, život sám rozhodne, O jednom už rozhodl.

Jejich rozhovor probíhal tváří v tvář, slepé oči v rozhodných a vášnivých obličejích se upíraly jedny do druhých, a když se shodli na tom, co si oba přáli a jeden z nich vyslovil, totiž, že život chce, aby žili spolu, natáhla dívka v tmavých brýlích ruce, ne aby někam šla, ale aby je podala, dotkla se starého muže s černým klípcem a on ji k sobě něžně přivinul, oba pak zůstali sedět, samozřejmě to nebylo poprvé, ale teď jako by si řekli své ano. Ostatní na to nic neříkali, negratulovali, nepřáli hodně štěstí, protože vůbec nebyl čas radovat se a slavit, a u tak závažného rozhodnutí, jako je tohle, by nebylo divu, kdyby si někdo z ostatních pomyslel, že člověk musí být slepý, aby tohle udělal, takže mlčení je vlastně tím největším potleskem. Jen lékařova žena položila do chodby několik polštářů z gauče a úspěšně jimi nahradila postel, k níž zavedla šilhavého chlapce a oznámila mu, Ode dneška budeš spát tady. Podle toho, co se v pokoji odehrálo, se zdá, že tahle první noc konečně objasní případ záhadné ruky, která umyla starcova záda tenkrát ráno, kdy teklo tolik vody, a všechna byla očistná.

D

ruhý den, ještě když leželi v posteli, řekla lékařova žena manželovi, V domě není dost jídla, musíme se po nějakém poohlédnout, napadlo mě, že bych zašla do skladu pod supermarketem, kde jsem byla první den, jestli si ho pořád nikdo nevšiml, můžeme přinést zásoby na jeden nebo dva týdny, Půjdu s tebou a řekneme jednomu z těch dvou, ať se přidá, Raději bych šla jen ve dvou, bude to jednodušší, nebudu se bát, že se ztratíme, Jak dlouho vydržíš pečovat o šest lidí, kteří nejsou k ničemu, Dokud to půjde, ale máš pravdu, že mi už docházejí síly, občas si přeju být taky slepá, přidat se k ostatním a nemít víc povinností než oni, Zvykli jsme si být na tobě závislí, kdybychom o tebe přišli, oslepli bychom podruhé, díky očím, které máš, jsme slepí trochu míň, Vydržím to, dokud to půjde, víc slíbit nemůžu, Když jednoho dne zjistíme, že už nemůžeme udělat nic dobrého ani užitečného pro svět, měli bychom mít odvahu jednoduše odejít, řekl to přesně, Kdo, Ten šťastlivec včera, Dneska by to už určitě nezopakoval, nic nezmění člověku názor tak, jako silná naděje, On ji našel, kéž by mu vydržela, Slyším v tvém hlase náznak nespokojenosti, Nespokojenosti, proč, Jako by si vzali něco, co mělo patřit tobě, Narážíš na to, co bylo mezi mnou a dívkou na tom příšerném místě, Ano, Nezapomínej, že ona přišla za mnou, Klame tě paměť, ty jsi šel za ní, Víš to jistě, Nebyla jsem slepá, Ale já bych přísahal, že, Přísahal bys křivě, Zvláštní, jak nás paměť dokáže zradit, Tentokrát je to pochopitelné, co se nám samo nabídlo, nám patří víc, než o co jsme museli bojovat, Pak mě už nevyhledala a já ji také ne, Když budete chtít, potkáte se ve vzpomínkách, k tomu je máme, Žárlíš, Ne, nežárlím, ani tenkrát jsem nežárlila, bylo mi vás líto, tebe i jí, a i sebe, protože jsem vám nemohla pomoci, Jak jsme na tom s vodou, Špatně. Po více než skromné snídani, zpestřené několika diskrétními a úsměvnými narážkami na události uplynulé noci, kdy každý pečlivě volil slova s ohledem na přítomnost nezletilého dítěte, i když zbytečně, jestliže si připomeneme skandální výstupy, které se před ním odehrály v karanténě, se vydali lékařova žena a její manžel splnit úkol, pes Slza tentokrát nechtěl zůstat doma a rozhodl se je doprovodit.

Ulice vypadaly každou hodinou hůř. Jako by se odpadky přes noc násobily, jako by sem potajmu vyváželi popelnice z nějaké neznámé země, kde se ještě žilo normálně, a kdyby tohle nebyla země slepců, viděli bychom, jak bílou tmou projíždějí tajemné náklaďáky a kamiony naložené odpadky, zbytky, stavebním rumem, chemickým odpadem, popelem, použitým olejem, kostmi, lahvemi, vnitřnostmi, vybitými bateriemi, plasty, hromadami papíru, jen zbytky jídla sem nevozí, ani jedinou slupku, abychom ošálili hlad, než nastanou lepší časy, které pořád nepřicházejí. Rozednilo se před chvílí, ale už je horko. Nad hromadami odpadků se vznáší puch tak odporný jako toxické výpary, Brzy se tu rozšíří nejrůznější epidemie, připomněl lékař, nikdo neunikne, jsme naprosto bezbranní, Chvíli prší a chvíli fouká vítr, řekla žena, Už nemáme ani déšť, který by zahnal žízeň, ani vítr, aby odvál ten puch. Slza neklidně čenichá, zdržel se u jedné haldy odpadků a prozkoumává ji, nejspíš tam ukryl nějakou vybranou pochoutku a teď ji nemůže najít, sám by se odtud nehnul, ale žena, která plakala, pokračuje dál a jeho povinností je jít s ní, nikdy se neví, kdy bude třeba znovu osušit slzy. Neprochází se tudy snadno. Proudy vody zejména ve strmějších ulicích nahrnuly zaparkovaná auta jedno na druhé nebo na domovní zdi, povyrážely dveře, rozbily výlohy, zemi pokrývají velké střepy. Mezi dvěma auty hnije čísi zaklíněné tělo. Lékařova žena odvrátila pohled. Slza přišel blíž, mrtvý člověk ho zneklidňuje, najednou se mu srst naježila a z hrdla vyšlo drásavé zavytí, tenhle pes se ke své škodě natolik sblížil s lidmi, že nakonec bude trpět jako oni. Přešli náměstí, kde se shromáždili slepci, aby poslouchali projevy jiných slepců, na první pohled nikdo z nich nevypadá slepý, mluvčí obraceli rozpálené obličeje k posluchačům. Mluvilo se o základních principech hlavních systémů a pořádků, o soukromém vlastnictví, o volné výměně zboží, o trhu, o burze, o daních, úrocích, o nabývání a vyvlastňování majetku, o výrobě, distribuci a spotřebě, o zásobování a jeho nedostatcích, o bohatství a chudobě, o komunikaci a represích a zločinu, o loteriích, o vězeních, trestním řádu, občanském řádu, o dopravní vyhlášce, o slovníku, o telefonním seznamu, o organizované prostituci, o továrnách na zbraně, o armádách, o hřbitovech, o policii, o pašovaném zboží, o drogách, o povoleném nelegálním obchodu, o farmaceutickém výzkumu, o hře, o ceně za léky a za pohřeb, o půjčkách, o politických stranách, o volbách, o parlamentech, o vládách, o konvexním, konkávním, plochém, vertikálním, nakloněném, soustředěném, rozptýleném a prchavém myšlení, o vyjmutí hlasivek, o smrti slova. Tady se mluví o řádu, oznámila lékařova žena manželovi, Všiml jsem si, odpověděl a odmlčel se. Šli dál, lékařova žena hledala cestu v mapě na rohu bývalé křižovatky. Byli už hodně blízko, tady někde tenkrát upadla, plakala, protože se cítila ztracená a nadité igelitové tašky ji štěstím osudu stáhly k zemi, pes, který jí přišel na pomoc a pomohl najít směr a zbavit se zoufalství, byl tentýž, který teď štěkal na přemnožené smečky, jako by oznamoval, Nezahrávejte si se mnou a uhněte. Nejprve doleva, pak doprava a už stojí před dveřmi supermarketu. Jsou tu jen dveře, vlastně dveře i budova, ale chybí lidé, nikdo nevstupuje ani nevychází, chybí mravenčí hemžení, běžné v místech žijících ze zájmu velkých davů. Lékařova žena se obávala nejhoršího a řekla manželovi, Přišli jsme pozdě, uvnitř už nejspíš nebude ani skrojek chleba, Proč si to myslíš, Nevidím, že by někdo chodil dovnitř nebo ven, Možná že ještě neobjevili sklep, To doufám. Stáli na chodníku proti supermarketu a bavili se. Vedle nich se zastavili tři slepci, jako by čekali, až na semaforu naskočí zelená. Lékařova žena si nevšimla, jak se zatvářili překvapeně a neklidně, jako by je cosi vyděsilo a znejistělo zároveň, neviděla, jak jeden z nich otevřel ústa a chystal se něco říct, ale hned je zase zavřel, neviděla spěšné pokrčení rameny, Sama poznáš, myslel si přitom nejspíš ten slepec. Lékařova žena a její manžel byli už v polovině silnice a nemohli slyšet, jak druhý slepec poznamenal, Proč říkala, že nevidí nikoho vcházet ani vycházet, ani že třetí slepec odpověděl, To se tak říká, když jsem před chvílí zakopl, taky ses mě zeptal, jestli nevidím, kam šlapu, stále jsme si neodvykli vidět, Bože můj, kolikrát už tohle někdo řekl, zvolal první slepec.

Denní světlo rozjasňovalo prostory supermarketu až k zadní stěně. Téměř všechny stojany byly povalené, všude jen odpadky, střepy, prázdné obaly, To je zvláštní, poznamenala lékařova žena, sice už tu není nic k jídlu, ale přesto nechápu, proč tady nikdo nebydlí. Lékař odpověděl, Opravdu je to zvláštní. Slza tichounce zakňučel. Srst se mu znovu naježila. Lékařova žena řekla, Něco tu smrdí, Všude je teď nějaký smrad, Tenhle je ale divný, něco tu hnije, Možná tu někde leží mrtvola, Žádnou nevidím, Tak se ti to zdá. Pes znovu zakňučel. Co je s tím psem, zeptal se lékař. Je nervózní, Co uděláme, Podíváme se, když uvidíme mrtvolu, obejdeme ji, teď už nám mrtví nenahánějí strach, Mám to jednodušší, protože je nevidím. Prošli supermarketem ke dveřím, které vedly do chodby ke skladu. Slza je následoval, ale občas se zastavil a kňučivě je volal zpátky, pak ho však povinnost přiměla jít dál. Lékařova žena otevřela dveře a zápach zesílil, To je vážně hrozný smrad, řekl manžel, Počkej tady, hned se vrátím. Postupovala chodbou do stále černější tmy a Slza se za ní neochotně vlekl. Vzduch nasáklý hnilobným puchem byl skoro mazlavý. V půli cesty se lékařova žena pozvracela, Co se tu asi stalo, uvažovala mezi dvěma záchvaty, a pak ta slova tu a tam zopakovala, když se už blížila ke kovovým vratům do sklepa. Zvracení ji vyčerpalo natolik, že si zprvu nevšimla matného a nezřetelného světla tam dole. Ale teď už věděla, co to je. Škvírou mezi dveřmi ke schodišti a dveřmi k výtahu probleskovaly drobné plamínky. Žaludek se jí opět křečovitě sevřel, zvracení bylo tak náhlé, že ji srazilo k zemi. Slza dlouze zavyl, byl to výkřik, který snad neměl nikdy skončit, nářek se odrazil v chodbě jako poslední výkřik mrtvých, kteří leželi ve sklepě. Lékař slyšel dávivé zvuky, křečovitý dech, kašel, rozeběhl se, jak nejrychleji mohl, zakopl, upadl, vstal a znovu upadl, konečně sevřel ženu v náručí, Co se stalo, ptal se roztřeseně, ale ona jen opakovala, Odveď mě odtud, prosím, odveď mě odtud, a tak poprvé od chvíle, kdy oslepl, vedl on svou ženu, vedl ji a nevěděl kam, hlavně pryč od těch dveří, od plamenů, které nemohl vidět. V chodbě jí povolily nervy, pláč se změnil v nářek, tyhle slzy nelze osušit, ty odezní jen s časem a únavou, proto se pes nesnažil přiblížit, hledal jen ruku, kterou by olízl. Co se stalo, ptal se lékař, co jsi viděla, jsou mrtví, vypravila ze sebe mezi vzlyky, Kdo je mrtvý, Oni, nedokázala pokračovat, Uklidni se, povíš mi to, až budeš moct. Po pár minutách opakovala, Jsou mrtví, Viděla jsi něco, otevřela jsi dveře, vyptával se manžel, Ne, jenom jsem škvírou zahlédla bludičky, byly tam, tančily, nestoupaly, Směs vodíku a fosforu vznikající při tlení, Myslím, že ano, Co se tam mohlo stát. Nejspíš si všimli, že je tam sklep, hledali jídlo a zřítili se dolů po schodech, pamatuju se, jak bylo snadné na těch schodech uklouznout, jakmile upadl jeden, padali i ostatní, nejspíš ani nedošli, kam chtěli, nebo došli, ale schody jim nedovolily vrátit se, Vždyť jsi říkala, že dveře byly zavřené, Nejspíš je zavřeli jiní slepci a sklep se proměnil v obrovskou hrobku, a to všechno je moje vina, když jsem odtamtud vyběhla s taškami, napadlo je, že nesu jídlo a vydali se ho hledat, Všechno co jíme jsme vlastně odtrhli od úst někomu jinému, a když to přeženeme, zaviníme něčí smrt, v podstatě všichni jsme vrazi, Chabá útěcha, Jen nechci, aby tě tížily imaginární viny, když sotva uneseš tíhu odpovědnosti za nasycení šesti konkrétních a zbytečných úst, Jak bych bez těch tvých zbytečných úst žila, Stejně jako teď, a starala se o zbylých pět, Otázkou je jak dlouho. Ne o moc déle, až všechno sníme, budeme se muset vydat na venkov a hledat jídlo tam, otrháme všechno ovoce ze stromů, zabijeme všechna zvířata, která dokážeme chytit, jestli nás dříve nesežerou psi a kočky. Slza se k tomu nevyjádřil, tohle se ho netýkalo, jeho nedávná proměna v psa Slzu nebyla marná.

Lékařova žena se sotva vlekla. Záchvat nevolnosti jí sebral všechny síly. Když vyšli ze supermarketu, ona polomrtvá, on slepý, nikdo by nepoznal, kdo koho podpírá. Zatočila se jí hlava, snad z přemíry světla, myslela, že ztrácí zrak, ale nevyděsila se, byla to jen mdloba. Neupadla, ani úplně neztratila vědomí. Potřebovala si lehnout, zavřít oči, zhluboka dýchat, a pokud to půjde, zůstat pár minut v klidu, mlčet, pak by se jí síly určitě vrátily, a ona je potřebovala, igelitové tašky zůstávaly prázdné. Nechtěla si lehnout na chodník mezi odpadky a do supermarketu se nevrátí za nic na světě. Rozhlédla se. Na druhé straně ulice kousek vpředu stál kostel. Uvnitř asi budou lidé jako všude, ale přesto je to dobré místo k odpočinku, alespoň dříve bývalo. Potřebuju nabrat síly, řekla manželovi, doveď mě tamhle, Kam tamhle, Promiň, podpírej mě a já ti řeknu, Kam jdeme, Do kostela, jestli se mi podaří chvíli si lehnout, budu zase jako rybička, Pojďme. Do chrámu se vstupovalo po šesti schodech, a uvědomme si, že lékařova žena je překonala s velkým přemáháním a ještě přitom musela vést manžela. Dveře zely dokořán, což jim přišlo velice vhod, protože i ten nejtenčí závěs by teď představoval obtížnou překážku. Slza se váhavě zastavil na prahu. Přes veškerou volnost pohybu, které si psi v posledních měsících užívali, jim zůstal v paměti zákaz zrozený kdesi v dávných dobách, který jejich druhu zakazoval vstup do kostela, snad kvůli jinému vrozenému zvyku, jenž je nutil značkovat si každé místo, kam přišli. Nic na tom nezměnily dobré a věrné služby, které vykonávali Slzovi předci, když olizovali strašlivé rány světců dřív, než jim byl status světce přiznán a schválen, čímž prokazovali nejvyšší míru nezištného milosrdenství, neboť je dobře známo, že ne každý žebrák dosáhne svatořečení, ať má ran na těle i na duši – kam ovšem psí jazyk nedosáhne – kolik chce. Nicméně tentokrát se přece jen odvážil do svatostánku vstoupit, dveře byly otevřené, nestál u nich dveřník a pak tu byl navíc důvod ze všech nejsilnější, žena už byla uvnitř, kdo ví, jak se dostala až sem, manželovi šeptala jedinou větu, Drž mě pevně, kostel je plný lidí, není tu na dlaň místa, dalo by se říct, že doslova není kam hlavu složit, když vtom Slza znovu potvrdil, jak je užitečný, stačilo dvakrát štěknout a dvakrát skočit, samozřejmě že bez zlého úmyslu, a lékařova žena měla kam klesnout a propadnout se do mdlob, kdy konečně směla zavřít oči. Manžel zkontroloval, že má jasný a pravidelný puls, jen trochu pomalejší a pak se ji pokusil zvednout, tahle poloha jí nedělala dobře, do mozku musí proudit víc krve, přivést víc kyslíku, kdyby si tak mohla sednout, dát hlavu mezi kolena a zbytek nechat na přírodě a zemské gravitaci. Po několika neúspěšných pokusech se mu ji nakonec podařilo zvednout. Po pár minutách lékařova žena zhluboka vzdychla, neznatelně se pohnula a začala přicházet k sobě. Ještě nevstávej, řekl manžel, ještě chvíli drž hlavu dole, ale jí už bylo dobře, po závrati ani památky, oči rozeznávaly dlaždice na podlaze, které Slza uspokojivě vyčistil třemi ráznými pohyby, když si dělal místo pro sebe. Zvedla pohled k úzkým sloupům, k vysokým klenbám, a když si byla jistá, že krev koluje tak, jak má, řekla, Už je mi dobře, ale vzápětí ji napadlo, že zešílela nebo se závratě změnily v halucinace, protože to, co viděla, nemohla být pravda, muž přibitý na kříži měl oči převázané bílou páskou a stejnou pásku měla přes oči i žena vedle něho se srdcem probodnutým sedmi dýkami, a nebyli sami, i ostatní sochy v kostele měly hlavu omotanou bílým plátnem, portrétům na obrazech kdosi zabílil oči štětcem, zaslepené jsou oči obou postav na obraze, na kterém žena učí dceru číst, stařec nad otevřenou knihou i malý chlapec, který na ní sedí, mají zavázané oči, stařec s dlouhými vousy a třemi klíči v ruce má zavázané oči, i další muž, jehož tělo je probodáno šípy, má zavázané oči, žena s rozsvícenou lucernou má zavázané oči, další muž, jehož paže, nohy i trup jsou plné ran, má zavázané oči, muž a lev mají zavázané oči, muž a beránek mají zavázané oči, muž a orel mají zavázané oči, muž s kopím má zavázané oči a na zemi pod ním leží srstí porostlý člověk s kozlími kopyty a i on má zavázané oči, muž s váhou má zavázané oči, plešatý stařec s bílou lilií má zavázané oči, i další stařec opírající se o tasený meč má zavázané oči, žena s holubicí má zavázané oči, muž i jeho dva havrani mají zavázané oči, jen jediná žena nemá oči zavázané, protože jí je už dřív zakryla stříbrná páska. Lékařova žena oznámila manželovi, Až ti řeknu, co vidím, nebudeš mi věřit, všechny sochy a obrazy v tomhle kostele mají zavázané oči, To je divné, a proč, Jak to mám vědět, možná to udělal nějaký zoufalec, který ztratil víru, když pochopil, že oslepl jako ostatní, možná zdejší farář, třeba si řekl, že když věřící nemohou vidět světce, je spravedlivé, aby ani světci neviděli věřící, Obrazy světců nevidí, To se mýlíš, obrazy vidí očima, které se na ně dívají, jenže teď oslepli všichni, Ty pořád vidíš, Každý den budu vidět míň, a i když nepřijdu o zrak, budu každým dnem víc slepá, protože nebude, kdo by se díval na mě, Pokud jim ty oči zavázal farář, To mě jen tak napadlo, Ale je to jediné vysvětlení, které dává smysl, jediné, které může dodat téhle mizérii nějakou velikost, představuju si, jak sem ten člověk vstoupil ze světa slepých, kam se potom musel vrátit a taky oslepnout, představuju si zavřené dveře, opuštěný kostel, ticho, představuju si sochy, obrazy, vidím ho, jde od jednoho oltáře k druhému, vylézá nahoru a každou pásku uváže na dva uzly, aby se nerozvázala a nespadla, klade barvou natřené ruce na obrazy, aby bílá noc, která nastala, byla ještě hlubší, ten kněz je největším duchovním všech dob a všech náboženství, je tím nejspravedlivějším a nejlidštějším, přišel sem a konečně prohlásil, že Bůh si nezaslouží vidět. Dřív než lékařova žena stačila něco říct, ozval se hlas vedle ní, O čem to mluvíte, kdo jste, Slepci jako ty, odpověděla, Slyšel jsem, jak říkáš, že vidíš, To je zvyk, kterého se člověk tak rychle nezbaví, kolikrát to ještě budu muset opakovat, A co myslíte tím, že sochy mají zavázané oči, To je pravda, A jak to víš, když jsi slepá, Taky to zjistíš, když uděláš to, co já, běž a sáhni si na ně, slepci se dívají rukama, A proč jsi to udělala, Napadlo mě, že když jsme došli až sem, měl by být slepý i někdo další, A ta historka o faráři, který jim zavázal oči, tak toho já dobře znám a něčeho takového by nebyl schopen, Člověk nikdy předem neví, čeho jsou druzí schopni, musí počkat, dát času čas, ať sám rozhodne, čas je partner, a hraje proti nám, má v ruce všechny trumfy, a nám nezbývá než najít trumf ve vlastním životě, Mluvit v kostele o hazardu je hřích, Vstaň a dotkni se, jestli pochybuješ o mých slovech, Přísaháš, že je pravda, že sochy mají zavázané oči, Jaká přísaha tě přesvědčí, Přísahej na svoje oči, Přísahám na oči, na svoje i na ty tvoje, Tak je to pravda, Je. Rozhovor vyslechli i slepci, kteří stáli poblíž, a není snad třeba říkat, že dřív, než byla složena přísaha, se zpráva začala šířit od úst k ústům, tlumené hlasy zněly zpočátku nevěřícně, ale postupně se tón měnil a zazníval v něm neklid, pak znovu pochyby, v davu bohužel bylo pár pověrčivých lidí s bohatou fantazií, pro které byla nesnesitelná představa, že by milosrdné a útrpné pohledy svatých neviděly víc než vlastní slepotu, jako by těm lidem někdo řekl, že je obklopují přízraky ze záhrobí, k prvnímu výkřiku se vzápětí přidaly další a potom se lidí zmocnila hrůza, vrhli se v panice ke dveřím a opakoval se už známý scénář, protože panika je mnohem rychlejší než lidské nohy, které ji mají nést, běžící nohy se nakonec zamotají, obzvlášť jsou-li slepé, a už leží na zemi, panika nařizuje Vstaň, běž, zabijí tě, člověk by to i chtěl udělat, jenže už přiběhli a upadli další a člověk musí být hodně velký dobrák, aby se té groteskní haldě těl hledajících paže, které by je vysvobodily, a nohy, které je odsud odnesly, nesmál. Těch šest schodů venku je jako propast, ale pád nakonec nebude tak strašný, když člověk padá často, otuží se, pád na zem je vlastně úleva, Dál už padat nebudu, je to první, a v osudových případech i poslední, co v té chvíli člověka napadne. Nezměnilo se ani to, že člověk těží z cizího neštěstí, což od počátku světa dobře vědí dědici a dědici dědiců. Lidé prchali tak nečekaně, že si zapomněli vzít své cennosti, a až budou donuceni překonat strach a vrátí se pro ně, bude nejen těžké rozlišit mezi tím, co je moje a co je tvoje, ale taky zjistí, že část toho mála, co jsme měli k jídlu, zmizela a možná to celé byla jen cynická léčka té ženské, která tvrdila, že světci mají zavázané oči, zkaženost některých lidí nezná hranic, vymyslí si takové báchorky, jen aby mohli chudáka okrást o zbytky jakýchkoliv potravin. Jenže na vině je Slza, když viděl prázdnou kostelní loď, trochu to tu prošmejdil a našel si odměnu za své služby, což je správné a přirozené, jenže přitom, jak se tak říká, objevil cestu k pokladu, takže lékař a jeho žena z kostela odcházeli s taškami napůl plnými. Jestli využijí alespoň část z toho, co nesou, budou spokojeni a nad zbytkem si pomyslí, Nechápu, jak lidi můžou tohle jíst, i když neštěstí dolehlo na všechny, vždycky je na tom někdo hůř než ostatní.

Když si ostatní vyslechli vyprávění o těch dvou různorodých událostech, ohromilo je to a udivilo, ačkoliv je třeba dodat, že se lékařova žena snad pro nedostatek slov neodvážila popsat ten pocit naprosté hrůzy, který zažila u dveří do podzemí, před trojúhelníkem bledých mihotavých plamínků na schodech do jiného světa. Dostatečným dojmem působila už představa zavázaných očí, i když na každého jinak a třeba první slepec a jeho žena vypadali znepokojeně, protože to v zásadě chápali jako neomluvitelný nedostatek úcty. Oni a všichni lidé oslepli řízením osudu, na kterém nenesou žádnou vinu, před takovým neštěstím si není jistý nikdo, ale jen proto jít a zavázat oči světcům považovali za neomluvitelný útok, o to horší, pokud ho spáchal farář. Starý muž to komentoval úplně jinak, Chápu, že tě to vyděsilo, představuju si galerii, kde všechny sochy mají zavázané oči, ne proto, že by sochař byl líný opracovat kámen v místech, kde mají být oči, ale ze stejného důvodu, jaký jsi uvedla ty, jako by slepých ještě nebylo dost, je zvláštní, že klípec přes oko, jako mám já, lidé vnímají jinak a někdy dokonce dodá člověku romantický vzhled, a pak se zasmál tomu, co o sobě právě řekl. Dívka v tmavých brýlích pouze poznamenala, že se jí o té zatracené galerii snad nebude zdát, protože nočních můr má dost i beztoho. Najedli se z té bídy, co měli, a to bylo to nejlepší, co mohli dostat, lékařova žena řekla, že sehnat jídlo je stále těžší a možná by měli odejít z města na venkov, potraviny, které tam seženou, snad budou přinejmenším zdravější, a určitě se tam potulují i krávy a ovce, které by mohli podojit, a mít mléko, najdou studny s vodou, budou si moci uvařit, co budou chtít, zbývá jen najít nějaké dobré místo a pak každý řekl, co si o tom myslí, jedni byli nadšení víc než druzí, ale všem bylo jasné, že je k tomu nutí a vedou okolnosti, jen šilhavý chlapec projevil bezvýhradné nadšení, protože měl nejspíš dobré vzpomínky na prázdniny. Po jídle si šli lehnout, jak tomu uvykli už v karanténě, kdy je zkušenost naučila, že ležící tělo snáší hlad mnohem lépe. Večer nejedli, jen šilhavý chlapec dostal něco na rozptýlení a ošálení hladu, ostatní se sesedli k předčítání z knihy, aby si alespoň duch nemohl stěžovat na nedostatek potravy, ale slabé tělo bohužel občas vyrušovalo soustředěnou mysl, ačkoliv to vůbec neznamenalo, že by čtení nebylo zajímavé, jenže mozek sklouzával k apatii, jako zvíře chystající se k zimnímu spánku, sbohem světe, a stávalo se poměrně často, že posluchači stiskli víčka a sledovali zápletku očima duše, dokud je z letargie nevytrhla nějaká svižnější pasáž či třeba zaklapnutí knihy, protože lékařova žena používala podobné fígle, aby ostatní nepochopili, že ví, že zasněný posluchač vlastně spal.

Vypadalo to, že první slepec právě upadl do takové sladké dřímoty, ale byl to omyl. Měl sice zavřené oči a četbě věnoval míň než mdlou pozornost, ale představa, že se všichni odstěhují na venkov, mu bránila ve spánku, měl dojem, že odejít tak daleko od svého bytu by byla vážná chyba, ten spisovatel může být sebevíc sympatický, ale přece jen se vyplatí mít ho pod dohledem a občas se tam ukázat. První slepec tedy byl úplně vzhůru, a pokud by se hledal ještě další důkaz, pak poslouží oslepující bílá v jeho očích, která zčerná snad jen ve spánku, ale ani to není jisté, protože člověk nemůže bdít a spát zároveň. A když měl první slepec konečně dojem, že má jasno, svět pod jeho víčky náhle zčernal. Usnul jsem, pomyslel si, ale ne, nespí, vždyť pořád slyší hlas lékařovy ženy, kašlání šilhavého chlapce, a najednou se mu do srdce vkradla obrovská obava, že jedna slepota se změnila v jinou a poté, co žil ve slepotě plné světla, bude žít ve slepotě tmy a z té hrůzy až zasténal, Co je ti, zeptala se žena, a on, aniž by otevřel oči, hloupě odpověděl, Jsem slepý, jako by to byla ta největší novinka na světě, něžně ho objala, No a co, všichni jsme slepí, nedá se nic dělat, Viděl jsem samou tmu, myslel jsem si, že jsem usnul, ale mýlil jsem se, jsem vzhůru, No právě, měl bys spát a nemyslet na to. Ta rada ho otrávila, člověk je tak strašně zoufalý a ta ženská mu neumí poradit nic jiného, než aby se vyspal. Naštvaně a s výčitkou na jazyku otevřel oči a uviděl. Uviděl a vykřikl, Vidím. Poprvé to ještě znělo nevěřícně, ale s druhým, třetím a kdoví kolika dalšími výkřiky přesvědčení rostlo, Vidím, vidím, jako šílený objal svou ženu, pak se rozběhl k lékařově ženě a také ji objal, nikdy dřív ji neviděl, ale věděl, která to je, pak objal lékaře, a dívku v tmavých brýlích a starého muže s klípcem, toho si splést nemohl, a šilhavého chlapce, žena běžela za ním, nechtěla se ho pustit, přestal objímat ostatní a znovu vzal do náruče ji, pak se obrátil k lékaři, Vidím, já vidím, pane doktore, už mu netykal, jak se v téhle společnosti stalo zvykem, a důvod té náhlé změny ať vysvětlí, kdo umí, Vidíte opravdu dobře jako předtím, žádné stopy bílé, Vůbec žádné, dokonce se mi zdá, že vidím líp než dřív, a to není málo, nikdy jsem nenosil brýle. Tak lékař vyslovil to, na co mysleli ostatní, ale neodvažovali se to říct nahlas, Je možné, že slepota skončila, je možné, že se nám všem postupně vrátí zrak, při těch slovech se lékařova žena rozplakala, měla by být ráda a pláče, jak nečekaně lidé reagují, samozřejmě byla ráda, ale Pane Bože, tohle není snadné pochopit, plakala, protože náhle ji opustily všechny duševní síly, plakala jako novorozeně, které právě přišlo na svět a tohle je jeho první a zatím nevědomý výkřik. Slza se k ní přitulil, tenhle pes vždycky ví, kde ho potřebují, lékařova žena se ho chytla, jistě stále milovala svého muže, jistěže všem kolem přála to nejlepší, v té chvíli se však cítila strašně a nesnesitelně sama, že tak palčivou žízeň mohl uhasit snad jedině pes, který pije slzy.

Všeobecnou radost vystřídala nervozita, Co uděláme, zeptala se dívka v tmavých brýlích, teď určitě neusnu, To nikdo z nás, podle mě bychom měli zůstat tady, řekl starý muž s klípcem, a odmlčel se, jako by ještě pochyboval, a pak větu dokončil, a čekat. Čekali. Tři plameny lucerny osvětlovaly kruh obličejů. Zpočátku si ještě živě povídali, zajímalo je, jak přesně to proběhlo, jestli se změna projevila jen v očích nebo jestli se něco událo i v mozku, ale rozhovor postupně slábl, v jedné chvíli si první slepec vzpomněl, že druhý den půjdou do svého bytu a řekl to ženě, Ale já jsem ještě slepá, odpověděla, Nevadí, povedu tě, a jen ti, kdo byli nablízku a slyšeli ho na vlastní uši, dokážou pochopit, jak lze do několika obyčejných slov vměstnat tak odlišné pocity, jako je ochranitelská touha, pýcha a moc. Pozdě v noci, když ve skomírající lucerně už docházel olej, se vrátil zrak druhému člověku, dívce v tmavých brýlích. Měla pořád otevřené oči, jako by čekala, že zrak do nich vstoupí zvenčí, že se nezrodí zevnitř, a najednou řekla, Vypadá to, že vidím, raději byla opatrná, všechny případy nejsou stejné, dokonce se říká, že neexistuje slepota, jen jednotliví slepci, ovšem zkušenost nás naučila, že neexistují slepci, jen slepoty. Tady máme už tři, kteří vidí, ještě jeden a budou ve většině, ale i kdyby se ostatním nedostalo toho štěstí a neprohlédli, od nynějška bude jejich život mnohem snadnější, agónie, v níž dosud žili, skončila, jen se podívejte, jak vypadá ta žena, je jako prasklá struna, jako pružina, která už neusnesla napětí, jemuž byla trvale vystavena. Snad proto dívka v tmavých brýlích objala jako první právě ji a Slza nevěděl, o kterou se postarat dřív, protože plakaly obě. Druhé objetí patřilo starému muži s klípcem a my se dozvíme, jaká je pravá váha slov, dojal nás rozhovor, který skončil krásným závazkem, že tihle dva budou žít spolu, ale teď se situace změnila a dívka v tmavých brýlích má před sebou starého muže, kterého vidí, přikrášleným obrazům a falešnému souznění dvou trosečníků je konec, vrásky jsou vrásky, pleš je pleš, mezi černou páskou a slepým okem není žádný rozdíl, přesně tohle jí říká, i když jinými slovy, Dobře si mě prohlédni, jsem ten, kterému jsi řekla, že s ním chceš žít, a ona mu odpoví, Já tě znám, jsi ten, se kterým žiju, konečně slova, která platí víc než sama vůbec tuší, a stejné je i jejich objetí. Za ranního svítání se jako třetímu vrátil zrak lékaři, teď už nikdo nepochyboval, že je jen otázkou času, kdy znovu prohlédnou i ostatní. Pomineme-li přirozené a očekávané projevy, o nichž toho bylo řečeno už dost dříve a které není třeba znovu opakovat, ačkoliv patří k hlavním okamžikům popisovaných událostí, vyslovil lékař otázku, která už beztak visela ve vzduchu, Co se asi děje venku, a odpověď přišla přímo z domu, kde se nacházeli, o patro níž vyběhl kdosi na chodbu a volal, Vidím, vidím, a jako by na oslavu vyšlo nad městem slunce.

Následující snídaně se změnila ve slavnostní hostinu. Jídla na stole bylo poskrovnu a za běžných okolností by chutnalo málokomu, ale jako obvykle ve chvílích krajního rozrušení nahradily hlad jiné pocity a všichni se sytili hlavně štěstím, nikdo si nestěžoval a smáli se i ti, kteří ještě zůstali slepí, jako by oči, které uviděly, patřily jim. Po jídle dostala dívka v tmavých brýlích nápad, Co kdybych napsala na dveře našeho bytu, že jsme tady, a jestli se objeví naši, mohli by sem pro mě přijít, Vezmi mě s sebou, chci vědět, co se děje venku, požádal starý muž s klípcem, Půjdeme taky, řekl své ženě ten, který býval prvním slepcem, spisovatel už možná taky vidí a chystá se vrátit domů, cestou zkusím najít něco k snědku, Udělám to samé, řekla dívka v tmavých brýlích. Když pár minut na to osaměli, sedl si lékař ke své ženě, šilhavý chlapec pospával v rohu gauče, Slza s čumákem mezi předními tlapami občas otevřel oči, aby dal najevo, že hlídá, otevřeným oknem pronikal dovnitř hluk z ulice, i když byli tak vysoko, hlasy zněly jinak, na ulicích muselo být plno lidí, dav skandoval jediné slovo, Vidím, volali ti, kterým se právě vrátil zrak, ti, kteří prohlédli, Vidím, vidím, a příběh, ve kterém se říkalo, Jsem slepý, jako by najednou patřil do jiného světa. Šilhavý chlapec mumlal, asi se mu něco zdálo, možná viděl mámu a ptal se jí, Vidíš mě, mami, už mě vidíš. Lékařova žena se zeptala, A co on, a lékař odpověděl, Až se probudí, bude nejspíš v pořádku, a ostatní taky, s největší pravděpodobností se jim právě teď vrací zrak, Nepříjemné překvapení čeká jen na našeho přítele s klípcem, Proč, Má zákal, Od poslední prohlídky uplynula dlouhá doba a zákal teď určitě vypadá jako matný mrak, Oslepne, Ne, jakmile se život vrátí do běžných kolejí, jakmile začne všechno fungovat, budu ho operovat, je to otázka týdnů, Proč jsme oslepli, Nevím, snad se to jednoho dne dozvíme, Chceš slyšet, co si myslím já, Povídej, Myslím, že jsme neoslepli, ale že jsme slepí, Slepí, kteří vidí, Slepí, kteří přestože vidí, nevidí nic.

Lékařova žena vstala a přistoupila k oknu. Shlížela z výšky na ulici pokrytou odpadky, na lidi, kteří pokřikovali a zpívali. Pak zdvihla hlavu k obloze a uviděla všechno bílé, Přišla řada na mě, napadlo ji. Nával strachu ji přiměl podívat se dolů. Město tam pořád bylo.

DOSLOV

Jednoho podzimního rána roku 1998 zažilo hlavní město Portugalska neobvyklý úkaz. V kraji, kde činům obvykle předchází velmi mnoho slov, se to vše odehrálo rychle a téměř bez upozornění. A výsledek poutal pozornost kolemjdoucích od časného rána. Ze stovek plakátů a reklamních tabulí na ně shlížela tvář staršího muže s chomáči šedivých vlasů na skráních a velkými brýlemi. Pod lehce ironickým obličejem s pronikavýma očima četli lidé stručný text: José Saramago, nositel Nobelovy ceny.

Portugalci samozřejmě znali autora i jeho dílo už předtím, než se jejich rodák stal vůbec prvním portugalským spisovatelem, který toto prestižní ocenění získal. Ale považovali jej především za kontroverzní osobnost, po stránce umělecké i osobní, za člověka, kterému takzvaně není nic svaté a který s urputnou posedlostí svými knihami ruší vzácný klid jejich svědomí. Teď však byl ten věčný kritik s renesanční šíří znalostí alespoň na chvíli blízký srdci většiny z nich. Vždyť připomněl světu, že portugalská literatura má světovou úroveň i význam. Porota ve Stockholmu své rozhodnutí zdůvodnila mimo jiné i kvalitou Saramagova románu Slepota, který vyšel necelé tři roky předtím, v roce 1995, jako další z dlouhé řady vzájemně více či méně provázaných románů, povídek, fejetonů i básní, o jejichž úplný výčet se nebudu pokoušet.

Saramagovy knihy lze sdružit do několika tematicky příbuzných celků. Všem je pak společný typický Saramagovský jazyk, formální strukturou připomínající volně plynoucí tok, bez výrazných překážek/orientačních bodů interpunkce. Rozmáchlé věty jsou jako vzedmuté vlny, u nichž se předem neví, kolik odboček a vsuvek pohltí a donesou ke čtenáři. Celek pak doplňují ornamenty slovních hříček, lidových přirovnání nebo jejich parafrází a občasný břitký vtip či sarkastická poznámka.

José Saramago zaujal již svými fejetony, které vycházely nejprve v 60. a 70. letech v různých periodikách a v průběhu 70. let i knižně. Radu společenských alegorií často okořeněných katastrofickou vizí, k nimž se řadí nejen Slepota, ale třeba i A Jangada de Pedra (Kamenný vor, 1986), Caverna (Jeskyně, 2000), Ensaio sobre Lucidez (Prozření, 2004) či As Intermitencias da Morte (Výpadky smrti, 2005), předznamenala už v roce 1975 kniha O Ano de 1993 (Rok 1993).

Saramago si s oblibou pohrává s realitou a stírá hranice mezi fikcí a historickou skutečností. Je to patrné už v raném románu Manual de Pintura e Caligrafia (Příručka malby a krasopisu, 1977), a pak například ve smyšleném životopise fiktivního Ricarda Reise, jednoho z heteronym stvořených Fernandem Pessoou. Ještě mnohem silněji se podobné rysy prosazují ve slavném románu s historickým námětem, Memorial do Convento (1982, č. Baltazar a Blimunda, 2003) nebo v polemické hře s dějinami v História do Cerco de Lisboa (Dějiny obléhání Lisabonu, 1989). Zatím poslední román A Viagem do Elefante (Slonova cesta, 2008) je svým až cestopisným pojetím zase příbuzný s osobitým cestopisem Viagem a Portugal (Cesta do Portugalska, 1981). Ve výčtu děl by neměla chybět ani sociálně kritická rodinná sága Levantado do Chão (Ze země vzešlý, 1980) jednoznačně obhajující právo sedřených rolníků na revoluci, kafkovská novela Todos os Nomes (Všechna jména, 1997) či proslulý román O Evangelo segundo Jesus Cristo (Evangelium podle Ježíše Krista, 1991), který svým kontroverzním výkladem Nového zákona vzbudil u části veřejnosti značnou nevoli a přispěl k tomu, že autor přijal za svůj druhý domov španělský ostrov Lanzarote.

Román Slepota je s některými dalšími Saramagovými díly provázán intertextovými vazbami. V brazilském filmovém dokumentu o zraku a vidoucích i nevidomých očích, A janela da alma (Okno duše, 2002), Saramago vypráví, jak se zrodila myšlenka napsat tento román: „Seděl jsem sám v jedné lisabonské kavárně a najednou mě kdoví proč napadlo, jak by svět vypadal, kdybychom byli všichni slepí. A vzápětí jsem znal i odpověď. Uvědomil jsem si, že už slepí jsme. Že nás obklopuje slepota, nikoliv jako fyziologická vada, ale jako vada duše.“ Dál spisovatel ve zmíněném dokumentu hovoří o světě vidoucích, kteří vlastně nevidí skutečnost, ale jen její odraz, její stín. Takový obraz jasně evokuje Platónovo podobenství o jeskyni (k němuž se spisovatel později vrátil a svým způsobem je převyprávěl a převedl do soudobých kulis v románu, který i přímočaře nazval Jeskyně).

José Saramago ve svých dílech opakovaně kritizuje existující společenské pořádky, uspořádání a fungování světa, řízeného pravidly moderní civilizace, peněz, majetku, „slepé“ spotřeby. Slepota, která se nečekaně jako epidemie začne šířit mezi lidmi a postihuje každého bez výjimky, není v Saramagově pojetí trestem, který by potrestanému přinášel očištění, trestem, který by vyvažoval spáchané zlo. Slepota má paradoxně otevřít oči těm, kteří už slepí byli.

Svou trvalou nespokojenost s existujícím stavem věcí, s fungováním moderní společnosti, jejíž vady většina lidí přestala vnímat a otupěla k nim, řeší autor razantním způsobem. Sebere lidem jednu jedinou schopnost, schopnost vidět, a sleduje, jak si s tím soukolí nazývané společnost poradí. A postupně ukazuje, jak selhává jedno opatření za druhým. A mimo jiné tím i říká, že stávající metody neumí pomoci těm, kteří jsou skutečně v nouzi. Naznačuje, že takzvaná moderní společnost neprokazuje vynalézavost v metodách, jimiž chce problémy řešit. Poté, co počet osob zasažených „bělozrakostí“ dosáhne několika desítek, a další stále přibývají, postupují „příslušné úřady“ velice podobně jako středověcí vládci, kteří nechávali potenciální šiřitele nakažlivých chorob ve čtyřicetidenní karanténě. Zajímavý je výběr objektů, kde lze, nemocné izolovat. Slepota postupně zasáhne všechny, takže místo, kde mají slepí žít, představuje alegorii cíle, k němuž společnost směřuje. Podle autora vedou současné vlády své země a jejich obyvatele tak, že budoucnost bude buď připomínat život v kasárnách, nebo jednom velkém nákupním centru, na výstavišti či veletrhu, případně v blázinci. A poslední možnost, tedy blázinec, vyjde z výběru jako nejpříhodnější. Vzájemné odcizení dosahuje takové hloubky, až hraničí s pomateností. Vůdci posedlí mocí směřují své země k chaosu, šílenství.

Ve světě slepoty ztrácejí smysl nejen obrazy (zrakové vjemy), ale i vlastní jména. Působí poněkud přízračně, že v celé knize nenajdeme jediné vlastní jméno. Nepojmenovaní lidé se vůči okolí identifikují rolí, již hrají v rámci celku, případně tím, čím druhé upoutají. Neboť, jak říká jedna z postav: V každém z nás je něco, co nemá jméno, a to něco jsme my. Pojmenování jako „dívka v tmavých brýlích“, „starý muž s klípcem“, „lékař“, „zloděj“ a podobně slouží i jako stručná charakteristika jednotlivce i určitého typu, řady podobných lidí, připomínajících zástup, v němž se slepci, jeden druhému s rukou na rameni, pohybují.

Jen jedné osobě zůstane zrak zachován. Ta, která se představuje jako „lékařova žena“, vidí. Proč? Proč právě ona smí dál používat oči? I ona sama si opakovaně klade tutéž otázku. Zrak jí byl zachován jednak proto, aby mohla podat svědectví. Její oči kontrastují s okolní slepotou. A především ona skutečně viděla již předtím, než svět, dávno slepý, oslepl definitivně. Patří k saramagovským postavám jasnozřivých žen, jakou je například Blimunda, z Baltazara a Blimundy. Cítí, že nevidí kvůli sobě, ale pro druhé. Jenže současně se bojí, že když řekne o své výhodě ostatním, draze za to zaplatí. Proto neprozradí, že vidí. Přizná se k tomu teprve poté, když lidé, kteří prošli peklem fyziologické slepoty v blázinci, částečně prohlédnou v srdci pod diktátem hrstky „zlých slepců“.

Odchod z blázince a cesta městem je už cestou návratu, není ovšem jasné, jak daleko zpátky se mají lidé vrátit. Svět jako by byl zpět v prvobytně pospolné společnosti, tlupy lovců se vydávají za potravou, ale kupodivu mezi sebou nesoupeří, nebojují. Jako by dalším a možná nechtěným poselstvím knihy bylo, že lidé se mezi sebou přestanou prát, jedině když jim bude tak zle, že jim na to nezbudou síly. A všichni na tom budou stejně, takže si navzájem nemají co vzít.

O José Saramagovi je známo, že patří k nezdolným příznivcům levicových, marxistických ideálů. Současně je nenapravitelným idealistou, který navzdory zkušenosti dějin věří, že svět takových ideálů je dobrovolně možný. Přitom však neváhá nahlížet rub věcí bez ohledu na ideologii. Součástí jeho světonázoru je i vytrvalá kritika katolické církve jako pokrytecké instituce sloužící mocenským cílům. Autor, pro něhož je „Bůh mlčení vesmíru a člověk výkřik, který tomu mlčení dává smysl“ (Cadernos de Lanzarote), církvi opakovaně vyčítá, že člověka „oslepuje“, že omezuje jeho poznání. Nepopírá přitom, že člověk potřebuje v něco věřit, ale i tato víra je často jen zhoubně slepá. I slepci ve městě slepců se srocují na náměstích, kde prožívají falešný pocit sounáležitosti díky víře předávané ústy samozvaných evangelistů. „Lékařova žena“ to vidí a děsí ji to. Nicméně i ona, v okamžiku krajního vyčerpání, hledá místo, kde si odpočinout a nabrat síly a zamíří do kostela. Tam objeví další rozměr slepoty. Sochy a obrazy svatých mají zavázané oči. Světci jsou stejně slepí jako lidé. Na člověka už neshlíží Boží oko. A pro „lékařovu ženu“, jedinou vidoucí (vědoucí?) průvodkyni světem slepých, má tato skutečnost jasné poselství, v němž konečně spatřuje smysl epidemie: člověk usoudil, že Bůh je slepý, a proto si nezaslouží mít vidoucí oči. Tento radikální odsudek vzbudí vášnivou debatu mezi ženinými přáteli. Podobná polemika se rozpoutala po vydání Slepoty, ale i většiny dalších Saramagových knih.

Lada Weissová

José Saramago

Z portugalského originálu Ensaio sobre e Cegueira

vydaného nakladatelstvím Caminho, Lisabon, 1995,

přeložila Lada Weissová

Ilustrace na obálce, grafická úprava a sazba Miro Hadinec

V nakladatelství Plus vydala v Praze roku 2010 jako svou 10 437. publikaci

společnost Albatros Media a. s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4

Odpovědná redaktorka Tereza Pecáková

Výtvarná redaktorka Alexandra Horová

Technický redaktor Lubomír Kuba

Vytiskla CPI Moravia Books s. r. o., Brněnská 1024, Pohořelice

1. vydání

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai