William Saroyan

Lidská komedie

V tichém americkém městečku Ithaka prožívají svá malá dobrodružství chlapec Odysseus a jeho starší bratr Homér, který se při škole začíná živit jako poslíček s telegramy. Je ovšem válka, a tak roznáší i mnoho lakonických zpráv o tom, že další voják padl. Navíc je Marek, nejstarší syn rodiny Macauleyových, také na vojně a chystá se do bojové linie, zatímco doma na něj čeká krásná Mary. Dočká se jeho návratu?

Už sama jména jako by slibovala velkolepé putování světem plným nástrah, tentokrát však měl Saroyan, když Lidskou komedii v roce 1943 psal, na mysli putování k sobě samému, do vlastního nitra, kde Homér musí vybojovat svůj boj o dospívání a výslednou odměnou je mu poznání. Kouzelné, láskyplné líčení spisovatele, který se „zamiloval do všeho na světě”, si může vzít za motto název jedné z kapitol – Láska je nesmrtelná, nenávist hyne každou minutu. Není tajemstvím, že Ithaka, považovaná za Odysseův ostrov, je ve skutečnosti Saroyanovo rodné Fresno, které bylo pro světoznámého autora také takovým bezpečným ostrovem, na který se po celý život rád vracel

LIDSKÁ KOMEDIE

Tento příběh věnuji Takoohi Saroyanové

Trvalo mi takhle dlouho, než jsem mohl napsat příběh výslovně pro tebe, neboť jsem si přál, aby to byl zvlášť dobrý příběh, opravdu nejlepší, jaký kdy budu schopen napsat, a tak konečně teď, kdy už vlastně hraji o čas, jsem to zkusil. Možná jsem měl počkat, ale vzhledem k tomu, že nelze říct, co přijde anebo kolik schopností či odhodlání nám po tom všem zbude, jsem si přispíšil a vsadil na své současné možnosti a talent. Doufám, že brzy kdosi báječný přeloží tenhle příběh do arménštiny, do jazyka, který tak dobře znáš. V překladu se možná bude číst lépe než v angličtině a ty mi snad - jako jsi to dělávala tolikrát - budeš chtít některé pasáže předčítat, třebaže jsem to byl právě já, kdo ten příběh stvořil. Pokud se tak stane, slibuji, že budu naslouchat a žasnout nad krásou našeho jazyka, jemuž rozumí jen málo lidí a pramálo ho dokáže ocenit jako ty. Protože neumíš číst anglicky tak dobře a s takovým požitkem, jako čteš arménsky, a protože já sám arménsky nedovedu číst ani psát, můžeme pouze doufat v dobrého překladatele. Ať však už tak či onak, tento příběh věnuji tobě. Doufám, že se ti bude líbit. Psal jsem ho co nejprostěji, se směsicí vážnosti a veselosti, která je pro tebe příznačná, která je příznačná pro celou naši rodinu. Příběh nestačí, já vím, ale co z toho ? Věřím, že tobě nebude připadat málo, neboť ten příběh napsal tvůj syn a s nejlepšími úmysly W S.

I

ODYSSEUS

Jednoho dne stál malý chlapec jménem Odysseus Macauley nad novou dírou pytlonoše na dvorku za domkem, v němž bydlel na třídě Santa Clara v Ithace v Kalifornii. Pytlonoš vyhraboval na povrch čerstvou vlhkou hlínu a vykukoval na chlapce, jenž byl sice cizinec, ale snad ne nepřítel. Než se hošík dosyta potěšil tímto divem, jeden z ithackých ptáků vletěl do starého vlašského ořechu na dvorku, a když se usadil na větvi, rozjásal se, a chlapcovo okouzlení se rázem přeneslo ze země na strom. A pak, což bylo ze všeho nejkrásnější, kdesi v dálce zabafal a zahučel nákladní vlak. Chlapec naslouchal a cítil, jak se pod ním země chvěje duněním vlaku. Pak se rozběhl a pohyboval se (jak se mu zdálo) rychleji než cokoli živého na světě.

Doběhl ke křižovatce právě včas, aby viděl projíždět celý vlak, od lokomotivy až k poslednímu vozu. Mával na strojvůdce, ale strojvůdce jeho mávání neopětoval. Kynul pěti tulákům, kteří byli ve vlaku, ale ani jeden z nich mu na pozdrav neodpověděl. Nakonec se objevil černoch, jenž se vykláněl z plošiny vozu. V rachocení vlaku slyšel Odysseus muže zpívat:

Neplač už, má paní, ó neplač už dnes, zazpíváme si píseň o domově v Kentucky, o starém domově v Kentucky, tam v dáli kdes. Odysseus zamával i na černocha a pak se stala úžasná a neočekávaná věc. Tento muž, černý a odlišný ode všech ostatních, pokynul Odysseovi a vykřikl: „Jedu domů, hochu – vracím se, kam patřím!“

Malý chlapec a černoch na sebe mávali, až byl vlak skoro z dohledu.

Pak se Odysseus rozhlédl. Tady byl, všude kolem něho se rozprostíral - komický a osamělý - svět jeho života. Podivný, zamořený býlím, plný harampádí, zázračný, nerozumný, ale krásný svět. Po trati přicházel stařec se svinutým rancem na zádech. Odysseus zamával i na něho, ale muž byl příliš starý a příliš znavený, aby ho potěšila přívětivost malého chlapce. Stařec se podíval na Odyssea, jako by oba, on i chlapec, byli už mrtvi.

Hošík se pomalu obrátil a zamířil k domovu. Jak kráčel, stále ještě naslouchal jedoucímu vlaku, černochovu zpěvu a veselým slovům: „Jedu domů, hochu – vracím se, kam patřím!” Zastavil se, aby o tom všem přemýšlel, okouněl u čínského míčovníku a kopal do jeho žlutých, páchnoucích spadlých plodů. Po chvilce se usmál macauleyovským úsměvem – jemným, moudrým, kradmým úsměvem, jenž přisvědčoval všem věcem.

Když zašel za roh a spatřil domek Macauleyových, Odysseus začal poskakovat a ukopl si podpatek. Klopýtl a upadl kvůli tomu povyražení, zvedl se však a poskakoval dále.

Jeho matka byla na dvoře a dávala slepicím. Dívala se, jak chlapec klopýtl, upadl a zvedl se a znovu poskakuje. Přiběhl rychle a tiše a stál vedle ní, pak šel ke kukani a hledal vejce. Našel jedno. Chvilku se na ně díval, zvedl je, odnesl matce a velmi opatrně jí je podal, čímž mínil to, co žádný dospělý neuhodne a žádné dítě si nezapamatuje, aby to povědělo.

II

HOMÉR

Jeho bratr Homér seděl na kole, koupeném z druhé ruky, jež statečně zápasilo s prachem venkovské cesty. Homér Macauley měl na sobě kabát telegrafního poslíčka, jenž mu byl příliš velký, a čapku, která zase byla moc malá. Slunce zapadalo v ospalé náladě večerního míru, již lidé v Ithace hluboce milují. Všude kolem poslíčka sady a vinice odpočívaly ve staré, prastaré kalifornské zemi. Ačkoliv jel rychle, Homérovi neušlo nic z kouzla krajiny. Podívej se na to! říkal si o zemi a stromu, slunci, trávě a mraku. Podívej se na to, ano? Začal na kole ozdobně kroužit a zatáčet, a aby tyto pohybové ornamenty doprovodil, dal se do hlasitého zpěvu - prostého, lyrického a žertovného. Námětu této opery se zmocnil orchestr smyčců, doplněný matčinou harfou a klavírem jeho sestry Bess. A nakonec, aby se celá rodina sešla pohromadě, přibyla do skupiny tahací harmonika a vyhrávala s úsměvnou a tesklivou sladkostí, jak Homér vzpomínal na bratra Marka.

Homérova hudba prchla před uspěchaným vrčením tří neuvěřitelných předmětů, pohybujících se oblohou. Poslíček k nim vzhlédl a okamžitě zajel do suchého křoviska. Letadla, řekl si Homér. Odkudsi rychle přiběhl farmářský pes a s velkou důležitostí štěkal jako člověk se vzkazem. Homér si vzkazu nevšímal a obrátil se jen jednou, aby zvíře oklamal slovy: „Tuli, tuli!“ Nasedl znovu na kolo a pokračoval v jízdě.

Když dojel k okraji výstavnější části města, minul tabuli, aniž četl nápis:

{ITHAKA, KALIFORNIE.

VŠUDE DOBŘE - DOMA NEJLÉPE.

BUĎ VÍTÁN, CIZINČE.}

Na nejbližším rohu zastavil, aby se podíval na projíždějící dlouhou řadu vojenských nákladních vozů, plných vojáků. Salutoval mužům právě tak, jako jeho bratr Odysseus mával na strojvůdce a tuláky. Mnoho vojáků poslíčkovo salutování opětovalo. Proč ne? Co věděli o světě?

III

TELEGRAFNÍ ÚŘAD

Když Homér zastavil před telegrafním úřadem, byl v Ithace večer. Hodiny v okně ukazovaly sedm a dvě minuty. Uvnitř v kanceláři viděl Homér pana Spanglera, přednostu telegrafního úřadu, počítajícího slova telegramu, který mu právě podal unaveně vypadající ustaraný asi dvacetiletý mladík. Homér vešel do úřadovny a naslouchal panu Spanglerovi a mladému muži.

„Je toho čtrnáct slov,“ řekl Spangler. Podíval se na mladíka a na okamžik se odmlčel. „Nemáte dost peněz, že?“

Mladík chvíli mlčel, a pak řekl: „Nemám, prosím. Ale matka mi pošle tolik, abych se dostal domů.“

„Ovšem,” řekl Spangler. „Kde jste byl?”

„Nikde, řekl bych,” pravil mladík a rozkašlal se. „Jak dlouho to potrvá, než matka můj telegram dostane?”

„No,“ řekl Spangler, „na Východě je teď hezky pozdě, ale já ten telegram pořádně proženu.” Aniž se na mladíka znovu podíval, Spangler prohledal kapsy a vytáhl hrst drobných, bankovku a vejce uvařené natvrdo.

„Tumáte,” řekl, „pro všechny případy.” Podal mu bankovku. „Můžete mi to vrátit, až vám matka pošle peníze,” řekl. Ukázal na vejce. „Našel jsem je v jednom výčepu před sedmi dny. Přináší mi štěstí.”

Mladík se podíval na peníze. „A co tohle?” řekl.

„To nic,” řekl Spangler.

„Děkuju,” řekl mladík. Zarazil se, užaslý a v rozpacích. „Děkuju,” opakoval a vyběhl chvatně z úřadovny.

Spangler podal telegram Williamu Groganovi, vrchnímu telegrafistovi, který měl noční službu. „Pošli ho vyplaceně, Willie. Zaplatím to sám.“

Pan Grogan položil ruku na klíč a začal vyklepávat telegram, písmeno za písmenem:

{PANÍ MARGARET STRICKMANOVÁ,

BIDDLE STREET 1874

YORK, PENSYLVÁNIE}

{MILÁ MAMI. PROSÍM TELEGRAFUJ TŘICET DOLARŮ. CHCI PŘIJET DOMŮ. MÁM SE DOBŘE. VŠECHNO V POŘÁDKU.

JOHN}

Homér Macauley přehlédl roznáškový stůl, aby zjistil, co je připraveno k roznášce nebo není-li třeba někam dojet pro telegramy. Pan Spangler ho pozoroval s výrazem bezdechého okouzlení a pak na něho promluvil.

„Jak se ti líbí být poslíčkem?”

„Jak se mi to líbí?“ řekl Homér. „Víc než co jiného. Vidíte přece spoustu všelijakých lidí. A dostanete se na nejrůznější místa.”

„Ba,” řekl Spangler. Odmlčel se a pohleděl na hocha trochu pozorněji. „Jak ses na dnešek vyspal?”

„Výborně,” řekl Homér. „Byl jsem pořádně unavený, ale spal jsem výborně.”

„Zdříml sis trochu dneska ve škole?”

„Trošku.”

„Při čem?”

„Při dějinách starověku.”

„A co sport?” řekl Spangler. „Myslím, co když se kvůli tomuhle zaměstnání nebudeš moct zúčastnit závodů a utkání?”

„Zúčastním se jich,“ řekl Homér. „Každý den máme hodinu tělocviku.”

„Opravdu?” řekl Spangler. „Běhával jsem dvě stě dvacet yardů nízké překážky, když jsem chodil do Ithacké vyšší. Byl jsem přeborník údolí San Joaquin.” Přednosta telegrafního úřadu se odmlčel, pak pokračoval: „Tohle zaměstnání se ti opravdu líbí, že?“

„Bude ze mě nejlepší posel, jakého tenhle úřad kdy měl,“ řekl Homér.

„Dobrá,“ řekl Spangler. „Jenom se nezabij - nejezdi příliš rychle. Jezdi zčerstva, ale nejezdi příliš rychle. Buď ke každému zdvořilý - smekej ve výtahu a především neztrať telegram.”

„Prosím ano.“

„Pracovat v noci je něco jiného než pracovat ve dne,“ pokračoval Spangler. „Doručit telegram do Čínské čtvrti nebo někam, kde dávají lišky dobrou noc, snadno člověka vystraší – dobrá, ty se tím nedej vystrašit. Lidé jsou lidé. Neboj se jich. Kolik je ti?“ 

Homér polkl slinu. „Šestnáct,” řekl.

„Jo, já vím,“ řekl Spangler. „To jsi říkal včera. Nemáme přijímat do služby hochy, dokud jim není aspoň šestnáct, ale myslel jsem si, že to s tebou zkusím. Kolik je ti?“

„Čtrnáct.”

„Dobrá,“ řekl Spangler, „za dva roky ti bude šestnáct.”

„Prosím ano.”

„Narazíš-li na něco, čemu nebudeš rozumět,” řekl Spangler, „přijď ke mně.”

„Prosím ano,“ řekl Homér. Odmlčel se. „Což zpívat lidem blahopřejné telegramy?”

„To nic není,” pravil Spangler. „Nedostáváme jich mnoho. Máš docela slušný hlas, že?“

„Zpíval jsem v První ithacké presbyteriánské nedělní škole,“ řekl Homér.

„Výborně. Přesně takový hlas se pro zpívané telegramy hodí. Řekněme tedy, že tamhle panu Groganovi poslal někdo přání k narozeninám. Jak bys to provedl?”

Homér šel k panu Groganovi a zazpíval:

{„Všechno nejlepší vám přeji –

všechno nejlepší vám přeji –

všechno nejlepší, milý Grogane –

všechno nejlepší vám přeji.”}

„Děkuji,” řekl pan Grogan.

„Výborně,” řekl Spangler Homérovi, „ale neřekl bys ,milý Grogane‘, řekl bys ,milý pane Grogane’. Co budeš dělat s těmi patnácti dolary týdně?”

„Buduje dávat matce,” řekl Homér.

„Dobrá. Odnynějška budeš pracovat - nastálo. Jsi částí tohoto podniku. Všímej si věcí - poslouchej pozorně - měj oči a uši otevřeny.” Přednosta telegrafního úřadu se na chvilku zahleděl do prázdna a pak řekl: „Jakou sis pro sebe maloval budoucnost?”

„Budoucnost?” řekl Homér. Byl trochu v rozpacích, protože po celý svůj život, den ze dne, si horlivě maloval příští den. „No,” řekl, „nevím to jistě, ale myslím, že bych byl rád, kdyby ze mě někdy něco bylo. Třeba skladatel nebo něco takového - jednoho dne.”

„Výborně,” řekl Spangler, „a tohle je místo pro začátek jako stvořené. Všude kolem tebe hudba - opravdová hudba - přímo ze světa - přímo z lidských srdcí. Slyšíš ty telegrafní klíče? Krásná hudba.”

„Prosím ano,” řekl Homér.

Náhle se Spangler zeptal: „Víš, kde je Chattertonovo pekařství na Broadwayi? Tady máš čtvrťák. Dojdi mi pro dva včerejší koláče – jablkové s kokosovým krémem. Dva za čtvrťák.”

„Prosím ano,“ řekl Homér. Chytil čtvrťák, který mu Spangler hodil, a vyběhl z úřadovny. Spangler se za ním díval, přecházel sem a tam a hroužil se do zahálčivého, příjemného, rozteskněného snění. Když se probral ze sna, obrátil se k telegrafistovi a řekl: „Co o něm soudíš?”

„Je to dobrý hoch,” řekl pan Grogan.

„Myslím, že je,” řekl Spangler. „Pochází z dobré, chudé rodiny na třídě Santa Clara. Otce už nemá. Bratr je v armádě. Matka v létě pracuje v balírnách, sestra studuje na vysoké škole. Chybí mu pár let, to je všechno.”

„Mně pár let přebývá,” řekl pan Grogan. „Shodneme se.” Spangler se zvedl od svého stolu. „Budeš-li mě potřebovat,” řekl, „budu u Corbettů. Rozdělte se o ty koláče –“ Zarazil se a užasle zíral na Homéra, jenž přiběhl do úřadovny se dvěma zabalenými koláči. 

„Mohl bys mi zopakovat, jak se jmenuješ?” Spangler nadšením téměř křičel.

„Homér Macauley,” řekl Homér.

Přednosta telegrafního úřadu nového poslíčka objal. „Dobrá, Homére Macauleyi,” řekl. „Jsi hoch, jakého tenhle úřad na noční službu potřebuje. Jsi pravděpodobně nejrychlejší tvor v údolí San Joaquin. A taky z tebe jednoho dne bude velký muž - dočkáš-li se toho. Hleď tedy, aby ses toho dožil.” Obrátil se a odešel, zatímco Homér se snažil porozumět smyslu toho, co ten člověk říkal.

„Dobrá, hochu,” řekl pan Grogan, „koláče.”

Homér položil koláče na stůl vedle pana Grogana, jenž hovořil dále. „Homére Macauleyi,” řekl, Jmenuji se William Grogan. Ale říkají mi Willie, ačkoliv je mi sedmašedesát let. Jsem telegrafistou ze starých časů, jedním z posledních na světě. Pak jsem v tomhle úřadě šéfem při nočních službách. Jsem taky člověk, který se pamatuje na mnohé podivuhodné zašlé světy. A mám hlad. Pochutnejme si společně na těch koláčích - na jablkách a kokosovém krému. Odnynějška jsme ty a já přátelé.“

„Prosím ano,“ řekl Homér.

Starý telegrafista rozlomil jeden koláč na čtyři díly a oba začali jíst kokosový krém.

„Příležitostně,“ řekl pan Grogan, „tě požádám, abys mi někam doběhl, aby sis se mnou zazpíval, nebo abys seděl a povídal mi něco. V případě opilosti budu od tebe očekávat hloubku porozumění, jakou člověk nesmí očekávat od lidí, kterým je přes dvanáct. Kolik je ti?“

„Čtrnáct,” řekl Homér, „ale myslím, že mám docela krásné porozumění.”

„Výborně,” řekl pan Grogan. „Takže každý večer v tomhle úřadě s tebou budu počítat, že dohlédneš, abych byl schopen konat službu. Nebudu-li odpovídat, když se mnou zatřepeš, stříkneš mi do tváře studenou vodu - a pak mi přineseš šálek horké černé kávy od Corbettů.”

„Prosím ano,” řekl Homér.

„Na ulici však,” pokračoval pan Grogan, „bude procedura docela jiná. Spatříš-li mě v objetí alkoholu, pozdrav mě, jak půjdeš kolem, ale nedávej znát, že víš o mém štěstí. Jsem citlivý člověk a je mi milejší, když nejsem na veřejnosti předmětem lidské starostlivosti.”

„V úřadě studenou vodu a kávu,” řekl Homér. „Na ulici pozdrav. Prosím ano.”

Pan Grogan pokračoval s ústy plnými kokosového krému. „Máš pocit, že tenhle svět bude po válce lepší?”

Homér chvilku přemýšlel a pak řekl: „Prosím ano.”

„Máš rád kokosový krém?“

„Prosím ano,“ řekl Homér.

Přijímač zacvakal. Pan Grogan přijal volání a usedl na své místo k psacímu stroji, hovořil však dále. „Já taky rád kokosový krém,“ řekl. „I hudbu, zvláště zpěv. Myslím, že jsem zaslechl, jak jsi říkal, že jsi zpívával v nedělní škole. Prosím tě, buď tak hodný a zazpívej jednu ze školních nedělních písní, zatímco budu psát tenhle telegram z Washingtonu, D.C.“

Homér zpíval Skálu věků, zatímco pan Grogan psal na stroji telegram. Byl adresován paní Rose Sandovalové, G Street 1129 v Ithace v Kalifornii, a ministerstvo války v něm paní Sandovalové oznamovalo, že její syn Juan Domingo Sandoval padl v boji.

Pan Grogan podal telegram Homérovi. Pak se dlouze napil z láhve, kterou měl v zásuvce vedle židle. Homér složil telegram, vložil ho do obálky, obálku zapečetil, vložil ji do čapky a vyšel z úřadovny. Když poslíček odešel, starý telegrafista začal zpívat Skálu věků. I on býval kdysi mlád, právě tak jako každý jiný člověk.

IV

CELÝ SVĚT NA MĚ BUDE ŽÁRLIT

Z domku Macauleyových na třídě Santa Clara bylo slyšet hudbu. Bess a paní Macauleyová hrály Celý svět na mě bude žárlit. Hrály vojáku Markovi, ať už ho náhoda zanesla kamkoliv, protože to byla jeho nejmilejší píseň. Mary Arenová ze sousedního domku vešla do obývacího pokoje, postála vedle Bess u klavíru a po chvíli začala zpívat. Zpívala Markovi, jenž jí byl vším na světě. Hošík Odysseus naslouchal a díval se. Kdesi bylo cosi záhadného a on chtěl zjistit, co to je, ačkoliv napolo spal. Nakonec sebral tolik energie, že řekl:

„Kde je Marek?“

Paní Macauleyová se na chlapce podívala.

„Musíš se snažit porozumět,“ začala, pak se zarazila.

Odysseus se o to snažil, ale nevěděl, čemu vlastně má rozumět.

„Porozumět čemu?“ řekl.

„Marek,” řekla paní Macauleyová, „odjel z Ithaky.“

„Proč?” řekl Odysseus.

„Marek je na vojně,” řekla paní Macauleyová.

„Kdy se vrátí domů?“ řekl hošík.

„Až bude po válce,” řekla paní Macauleyová.

„Zítra?”

„Ne, zítra ne.”

„Kdy?”

„To nevíme. Čekáme.”

33$

„Kde je tedy tatínek?” řekl Odysseus. „Když budeme čekat, vrátí se taky domů jako Marek?“

„Ne,“ řekla paní Macauleyová, „tak jako Marek ne. Nepůjde dole po ulici, nevyjde po schodech, nepřejde pavlač a nepřijde sem dovnitř, jak chodíval.”

I tohle bylo pro chlapce příliš mnoho, a poněvadž znal jediné slovo, jež mu dávalo naději v cosi podobného pravdě a útěše, vyslovil je: „Proč?“

Paní Macauleyová se obrátila k Bess a Mary. „Pro nikoho není snadné pochopit smrt, pro dítě nejméně ze všech, ale každý život jednoho dne skončí.“ Pohlédla teď na Odyssea. „Pro tvého otce přišel ten den před dvěma lety.“ Podívala se zase na Bess a Mary. „Ale dokud jsme naživu, dokud jsme spolu, dokud zůstaneme aspoň dva nebo dvě a budeme na něho vzpomínat, nic na světě nám ho nevezme. Mohli nám vzít jeho tělo, ale ne jeho. Budete poznávat otce lépe, jak porostete, a budete lépe poznávat sami sebe. Neumřel, protože vy žijete. Čas a neštěstí, nemoc a únava mu vzaly tělo, ale vy jste mu je už vrátili, mladší a živější než kdy předtím. Neočekávám, že pochopíte něco z toho, co vám říkám. Ale vím, že si tohle zapamatujete - že dobro nikdy nepomine. Kdyby bylo pomíjející, nebylo by na světě lidí - nebylo by vůbec nikde života. A svět je plný lidí a plný zázračného života.”

Hoch o tom chvíli přemýšlel a pak si vzpomněl na to, co předtím pozoroval.

„Co jsou pytlonoši?” řekl.

Jeho matka naprosto nebyla nepřipravena na takovou otázku. Věděla, že má oči, a za očima obrazotvornost, a za obrazotvorností srdce a vnímavost a lásku nejen pro jednu věc nebo pro jeden druh věcí, nýbrž pro všechny a všude.

34$

„Pytlonoši na zemi, ptáci nad námi, ryby v moři jsou všichni částí života tvorstva - a částí našeho života. Všechno živoucí je částí každého z nás a mnohé věci, které se pohybují jako my, jsou částí nás samých. Slunce je částí nás samých, země, obloha, hvězdy, řeky a oceány. Všechny věci a všichni tvorové jsou částí nás samých a my jsme sem přišli, abychom se z nich radovali a děkovali za ně bohu.“

Hošíka to uspokojilo.

„Kde je tedy Homér?“ řekl.

„Tvůj bratr Homér pracuje,“ řekla paní Macauleyová. „Včera si našel zaměstnání po škole. Přijde domů po půlnoci, až už budeš spát.”

Hošík to nemohl pochopit. Co je práce? Proč pracuje jeho bratr? Jaké potěšení má člověk z práce?

„Proč Homér pracuje?” řekl.

Obě dívky seděly trpělivě a čekaly, jak bude paní Macauleyová odpovídat na otázky dítěte.

„Tvůj bratr Homér pracuje,” řekla, „protože tvůj bratr Marek je na vojně. Protože musíme mít peníze, abychom si za ně mohli koupit jídlo a šaty a zaplatit činži – a dávat jiným, kteří mají ještě větší nouzi než my.“

„Komu?“ řekl Odysseus.

„Komukoliv,” řekla paní Macauleyová. „Například chudým.”

„Kdo jsou to chudí?” řekl hošík.

„Všichni,” řekla paní Macauleyová a usmála se pro sebe.

Odysseus se statečně snažil nespat, ale už to déle nebylo možné.

„Musíš si zapamatovat,” řekla, „že máš vždycky rozdávat, ze všeho, co máš. Musíš rozdávat často a nerozumně. Musíš být marnotratný. Musíš dávat všem, s nimiž

35$

se v životě setkáš. Pak nic a nikdo nebude mít moc, aby tě o něco ošidil, protože dáš-li něco zloději sám, nemůže ti to ukrást, a proto už není zlodějem. A čím víc budeš dávat, tím víc budeš mít k rozdávání.”

Paní Macauleyová se podívala z chlapce na jeho sestru Bess.

„Ulož ho do postele,“ řekla.

Bess a Mary odvedly chlapce do jeho pokoje. Když odešly a ona tam seděla sama, žena zaslechla kroky a obrátila se. U dveří spatřila Matouše Macauleye, jako by nebyl mrtev.

„Usnul jsem,“ řekl. „Byl jsem hodně ospalý. Prosím tě, odpusť mi, Katey.“

Zasmál se, jako by se byl zasmál Odysseus, a když se Bess vrátila do obývacího pokoje, řekla: „Zasmál se, zrovna než jsme ho zabalily do pokrývky.”

36$

v

BĚŽ SI SVOU CESTOU, JÁ PŮJDU SVOU

Poslíček sestoupil z kola před domkem paní Rosy Sandovalové. Šel ke dveřím a jemně zaklepal. Poznal téměř okamžitě, že někdo je uvnitř. Nezaslechl nic, ale byl si jist, že klepání přivolá někoho ke dveřím, a byl nadmíru zvědav, jaká bude - tato žena jménem Rosa Sandovalová, která teď uslyší o vraždění ve světě a pocítí je sama na sobě. Netrvalo dlouho a dveře se začaly otvírat, ale v pohybu, jímž se otáčely ve stěžejích, nebylo spěchu. Dveře se pohybovaly, jako by se nemusela bát ničeho na světě, ať už byla kdokoliv. Pak se dveře otevřely a ona v nich stála.

Homér usoudil, že ta Mexičanka je krasavice. Bylo na ní vidět, že po celý svůj život byla trpělivá, takže teď, po letech trpělivosti, se její rty usmívaly jemným úsměvem světice. Ale jako všichni lidé, kteří nedostávají telegramy, také ji telegrafní poslíček před domovními dveřmi naplnil hroznými předtuchami. Homér věděl, že jeho příchod paní Rosu Sandovalovou poděsil. První, co vyslovila, bylo první slovo každého překvapení. Řekla „ach“, jako by byla myslela, že místo poslíčkovi otvírá někomu, koho už dlouho zná a s nímž ráda posedí. Než zase promluvila, prozkoumala Homérovy oči a Homér věděl, že poznala, že telegram není vítanou zprávou.

„Neseš telegram?” řekla.

Nebyla to Homérova vina. Jeho zaměstnáním bylo doručovat telegramy. Ale i tak se mu zdálo, že je částí

37$

všeho toho neštěstí. Bylo mu nepříjemně a měl téměř pocit, jako by on sám byl odpovědný za to, co se stalo. Současně chtěl přímo říct: „Jsem jenom poslíček, paní Sandovalová. Opravdu mě mrzí, že vám musím takový telegram doručit, ale to jenom proto, že je to má služba.”

„Komu ho neseš?” řekla Mexičanka.

„Paní Rose Sandovalové, G Street 1129,” řekl Homér. Podával telegram Mexičance, ale ta se ho nechtěla dotknout.

„Jste paní Sandovalová?” řekl Homér.

„Prosím,” řekla žena. „Pojď dál, prosím. Neumím číst anglicky. Jsem Mexičanka. Čtu jenom La Prensu, kterou mi posílají z Mexico City.” Na okamžik se odmlčela a hleděla na hocha, jenž stál rozpačitě u dveří, takřka jednou nohou venku a druhou uvnitř.

„Co je v tom telegramu, prosím tě?” řekla.

„Paní Sandovalová,” řekl poslíček, „v tom telegramu je -“

Ale teď ho žena přerušila. „Musíš ten telegram otevřít a přečíst mi ho,” řekla. „Neotevřel jsi ho.”

„Prosím ano,” řekl Homér, jako by mluvil s učitelem ve škole, jenž ho právě opravil. Otevřel telegram nervózními prsty. Mexičanka se shýbla, zvedla roztrženou obálku a snažila se ji uhladit. Jak ji urovnávala, řekla: „Kdo ten telegram poslal – můj syn Juan Domingo?”

„Prosím ne,“ řekl Homér. „Telegram je z ministerstva války.”

„Z ministerstva války?” řekla Mexičanka.

„Paní Sandovalová,” řekl Homér rychle, „váš syn je mrtev. Je to možná omyl. Každý se může zmýlit, paní Sandovalová. Třeba to nebyl váš syn. Třeba to byl někdo jiný. Telegram říká, že to byl Juan Domingo. Ale možná, že je v telegramu chyba.”

38$

Mexičanka předstírala, že neslyší.

„Ach, neboj se,“ řekla. „Pojď dovnitř. Pojď dovnitř. Přinesu ti cukroví.” Vzala hocha za rameno, dovedla ho ke stolu uprostřed místnosti a tam ho posadila.

„Všichni hoši rádi cukroví,“ řekla. „Přinesu ti cukroví.“ Šla do druhé místnosti a brzy se vrátila se starou krabicí od čokoládových bonbónů. U stolu krabici otevřela a Homér v ní spatřil podivný druh cukroví.

„Tumáš,“ řekla. „Vezmi si. Všichni hoši rádi cukroví.”

Homér si vzal kousek z krabice, vložil ho do úst a snažil se žvýkat.

„Ty bys mi nepřinesl špatný telegram,” řekla. „Jsi hodný hoch – jako můj Juanito, když byl malý chlapec. Vezmi si ještě kousek.” A vnutila poslíčkovi další kousek cukroví.

Homér seděl a žvýkal suché cukroví, zatímco Mexičanka hovořila. „To je naše vlastní cukroví, z kaktusu. Udělala jsem je pro svého Juanita, až přijde domů, ale sněz je ty. Ty jsi taky můj hoch.”

Teď náhle začala vzlykat a přemáhala se, jako by bylo hanbou plakat. Homér chtěl vstát a utéct, věděl však, že zůstane. Dokonce si pomyslil, že třeba zůstane až do smrti. Prostě nevěděl, jak jinak se pokusit zmírnit ženino neštěstí, a kdyby ho byla požádala, aby zaujal místo jejího syna, nebyl by býval schopen odmítnout, protože by nevěděl jak. Zvedl se, jako by tím chtěl naznačit, že začíná napravovat to, co nemohlo být napraveno, a pak si uvědomil pošetilost svého předsevzetí a byl ještě rozpačitější než předtím. Ve svém srdci si znovu a znovu opakoval: „Co mohu dělat? Co mohu, kčertu, dělat? Jsem jenom poslíček.”

Žena ho náhle objala a řekla: „Můj hošíčku, můj hošíčku!”

39$

Nevěděl proč, protože jenom cítil, jak ho celá věc zraňuje, ale z nějaké příčiny byl zhnusen až do morku kostí a myslel, že bude zvracet. Nepociťoval odpor k Mexičance nebo komukoliv jinému, ale to, co se jí stalo, se mu zdálo tak nespravedlivé a tak naplněno ohavností, že se mu udělalo slabo a nevěděl, bude-li se mu někdy ještě vůbec chtít žít.

„Pojď sem,“ řekla žena. „Posaď se tady.“ Posadila ho na druhou židli a stála nad ním. „Ukaž, ať se na tebe podívám,” řekla. Hleděla na něho podivně, a poslíček, zachvácen slabostí, se nemohl pohnout. Necítil ani lásku, ani nenávist, nýbrž cosi velmi blízkého ošklivosti, ale současně pociťoval velký soucit, nejen s tou ubohou ženou, nýbrž se všemi tvory a jejich nesmyslným strádáním a umíráním. Viděl ji v minulosti, mladou krasavici, sedící u kolébky svého synáčka. Viděl ji, jak se sklání k tomu úžasnému lidskému tvoru, němému a bezmocnému a plnému budoucího světa. Viděl ji, jak dítě kolébá, a slyšel, jak mu zpívá. Teď se na ni podívej, řekl si sám pro sebe.

Náhle byl na kole a ujížděl dolů temnou ulicí, slzy mu tekly z očí a jeho ústa šeptala mladistvé a bláznivé nadávky. Když dojel k telegrafnímu úřadu, slzy se zastavily, ale všechno ostatní bylo v pohybu a on věděl, že to nezarazí. „Úplně si připadám, jako bych byl sám mrtev,” řekl, jako by mu naslouchal kdosi nedoslýchavý.

40$

VI

PÍSNIČKA PANU GROGANOVI

Homér seděl u stolu proti panu Groganovi. Telegrafní dráty teď mlčely, ale náhle začal aparát klepat. Homér čekal, že pan Grogan přijme zprávu, ale pan Grogan ji nepřijímal. Homér oběhl stůl.

„Pane Grogane, volají vás!“ Zatřásl jím jemně.

„Pane Grogane,” řekl, „probuďte se! Probuďte se!“

Homér běžel ke džbánu a naplnil papírový pohárek vodou. Běžel zpět k starému telegrafistovi, ale bál se uposlechnout příkazů, které dostal. Postavil pohárek na stůl a znovu panem Groganem zatřásl.

„Pane Grogane,” řekl. „Probuďte se! Volají vás!”

Homér vychrstl pohárek vody do telegrafistovy tváře. Pan Grogan se rázem napřímil, otevřel oči, podíval se na Homéra, naslouchal klapáku a pak přijal zprávu.

„Správně,” řekl hochovi. „Teď rychle! Šálek černé kávy. Pospěš si!“

Homér běžel ke Corbettovým. Když se vrátil, telegrafista měl zase oči skoro zavřené, ale konal ještě svou práci.

„Dobře, hochu,” řekl. „Neměj starost. Neboj se. To je naprosto správné.”

Pan Grogan přerušil na okamžik telegrafistu na druhém konci drátu a začal srkat kávu. „Nejdříve mě polej studenou vodou,” řekl, „Pak honem černou kávu.”

„Prosím ano,” řekl Homér. „Je to důležitý telegram?”

„Ne,” řekl pak Grogan. „Je nanejvýš nedůležitý. Obchod. Hromadění peněz. Je to noční dopis. Nemusíš ho

41$

doručovat teď večer. Nanejvýš nedůležitý. Ale pro mě je velmi důležité, že jsem ho přijal.”

Teď zvýšil hlas, protože byl zase bdělý a silný. „Už kolik let mě chtějí dát do výslužby,” křičel. „Chtějí sem dát stroje, které vynalézají, kam jen pohlédneš - multiplexy a teletypy,” řekl s pohrdáním. „Stroje místo lidských bytostí!” Mluvil teď měkce, jakoby k sobě nebo k lidem, kteří se ho snažili vystrnadit z jeho místa na světě. „Nevěděl bych, co si počít sám se sebou, kdybych neměl tohle zaměstnání. Myslím, že bych do týdne umřel. Pracoval jsem celý život a nemám v úmyslu teď přestat.”

„Ano,” řekl Homér.

„Vím, že se na tebe mohu spolehnout, že mi pomůžeš, hochu,” řekl pan Grogan, „protože jsi mi už pomohl. Děkuji ti, hochu.” Rozklepal telegrafní klíč. Odpověď přišla a on začal psát na stroji telegram, ale jak psal, mluvil s jakousi pýchou a rázností, které Homéra velmi potěšily. „Chtějí mě odtud vyhodit!” křičel. „A já byl nejrychlejším telegrafistou na světě. Rychlejší než Wolinsky, vysílal jsem a přijímal současně - a bez chyb. Willie Grogan. Telegrafisté po celém světě znají to jméno. Vědí, že Willie Grogan byl z nich ze všech nejlepší!” Teď se odmlčel a usmál se na poslíčka - na hocha z chudinské čtvrti, jenž nastoupil do služby včera večer, právě včas.

„Zazpívej mi ještě něco, hochu,” řekl, „protože ty i já jsme dosud naživu.”

Homér se okamžitě dal do zpěvu.

42$

VII

DOSTANU-LI TELEGRAM

Paní Macauleyová seděla na staré houpací židli v obývacím pokoji domku na třídě Santa Clara a čekala na návrat svého syna. Vešel do pokoje po půlnoci. Byl špinavý, unavený a ospalý, ale současně viděla, že je zaražený a neklidný. Věděla, že promluví přidušeným hlasem, právě takovým jako její manžel, jeho otec. Stál dlouho v temném pokoji, prostě tu byl. A pak, místo aby začal mluvit o nejdůležitějších věcech, řekl: „Všechno je v pořádku, mami. Nechci, abys takhle vysedávala každou noc.“ Odmlčel se a považoval za nutné opakovat: „Všechno je v pořádku.”

„Já vím,“ řekla matka. „Teď si sedni.”

Vykročil, aby usedl do starého, příliš vycpaného křesla, klesl však slabostí. Jeho matka se usmála.

„No,” řekla, „vím, že jsi unavený, ale vidím, že tě taky něco trápí. Co je to?”

Chlapec okamžik čekal a pak začal mluvit velmi rychle, ale také velmi tiše. „Musel jsem doručit telegram jedné paní v G Street,” řekl. „Je to Mexičanka.” Odmlčel se náhle a zvedl se.

„Nevím, jak bych ti tohle řekl, protože - no, telegram byl z ministerstva války. Její syn padl, ale ona tomu nechtěla věřit. Ještě jsem neviděl někoho tak zdrceného. Vnutila mi cukroví - které udělala z kaktusu. Objímala mě a říkala, že jsem její hoch. Nebránil jsem se, když ji to těšilo. Ani na cukroví jsem neměl chuť.” Znovu se odmlčel. „Pořád se na mě dívala, jako bych byl její hoch,

43$

a chvíli jsem si opravdu nebyl jist, zda jím nejsem, a bylo mi tak bídně. Když jsem se vrátil do úřadu, starý telegrafista, pan Grogan, byl opilý, právě tak jak to předtím říkal. Udělal jsem, co mi přikázal - postříkal ho vodou a přinesl mu šálek černé kávy, abych ho udržel čilého. Nebude-li dělat svou práci, dají ho do výslužby, a to on nechce. Podařilo se mi, že vystřízlivěl a dělal dobře svou práci, a pak mi vyprávěl o sobě a potom jsme zpívali. Myslím, že to bylo hloupé, ale je mi z toho smutno.“ Odmlčel se a přecházel chvíli po pokoji. Zastavil se u otevřených dveří, nedíval se na matku a pokračoval: „A najednou se cítím opuštěný - tak, jak jsem se nikdy předtím necítil. Ani když umřel tatínek, tak mi nebylo takhle, protože – no, všichni jsme vzhlíželi k tobě a ty jsi nedopustila, abychom cítili, že se něco změnilo. A nic se nezměnilo. Všechno bylo v pořádku. Nevím, co to je, ale teď se všechno změnilo.“ A pak řekl s celou rozhodností mládí: „Všechno –.“

Odvrátil se od otevřených dveří a podíval se na matku. „Ve dvou dnech,” řekl, „všechno je jiné. Jsem opuštěný a nevím proč a zač.“ Pak přistoupil blíže a řekl: „Mami?“ Jeho matka neodpověděla a čekala, až bude pokračovat. „Nevím, co se ve světě děje nebo proč se to děje, ale ať už se děje cokoliv, nedej se ničím tak zranit jako ona. Všechno se změnilo, ale nedopusť, aby se to příliš změnilo pro nás.“

Žena se usmála a čekala, má-li ještě něco na srdci, ale když mlčel, začala mluvit. „Všechno se změnilo,” řekla „pro tebe. Ale přece je to pořád totéž. Opuštěnost, kterou cítíš, na tebe padla, protože už nejsi dítě. Ale celý svět byl vždycky plný takové opuštěnosti. Ta opuštěnost nepochází z války. Válka ji nezpůsobila. Byla to opuštěnost, která způsobila válku. Bylo to zoufalství ve všech

44$

věcech, že už v sobě nemají milost boží. Zůstaneme spolu. Nezměníme se příliš.” Přemýšlela chvilku a pak mu řekla, jaká by byla její odpověď na nejméně vítanou událost, vyplývající ze změny na světě. „Dostanu-li telegram jako ta Mexičanka dnes večer, uvěřím jeho slovům, ale ničemu jinému. A nebudu muset plakat, protože vím, že můj syn nemůže padnout.” Odmlčela se a pak pokračovala, téměř vesele: „Co jste měli na večeři?”

„Koláče,” řekl Homér, jablkové koláče s kokosovým krémem. Přednosta úřadu nám je koupil. Je to nejskvělejší chlapík, jakého jsem kdy poznal.”

„Zítra za tebou pošlu Bess s večeří,” řekla paní Macauleyová.

„Nechci večeři,” řekl Homér. „Rádi si vyrazíme a koupíme něco a pak si sedneme a jíme společně. Nemusíš si dělat starosti s večeří a posílat za mnou Bess. Zábavnější je koupit si něco venku.” Odmlčel se. „Tohle zaměstnání je pro mě úžasná věc,” řekl, „připadá mi teď hloupé chodit do školy.”

„Ovšem,” řekla paní Macauleyová. „Školy jsou jen proto, aby děti neběhaly po ulicích, ale dříve či později musejí do ulic, ať se jim to líbí nebo ne. Je přirozené, že otcové a matky se bojí o své děti ve světě, ale není nic, čeho by se museli bát. Svět je plný vystrašených dětiček. Mají strach a straší se navzájem. Snaž se pochopit,” pokračovala. „Snaž se milovat každého, s kým se setkáš. Každou noc na tebe budu čekat v tomhle pokoji. Ale nemusíš chodit a vyprávět mi, nebudeš-li mít náladu. Porozumím tomu. Vím, že budou doby, kdy tvé srdce nebude schopno rozvázat ti jazyk, abys ze sebe vypravil jediné slovo.” Pak se odmlčela a pohlédla na hocha. „Vím, že jsi unavený, jdi tedy spát.”

„Dobrá, mami,” řekl hoch a odešel do svého pokoje.

45$

VIII

BUĎ S NÁMI U NAŠEHO STOLU, PANE

V sedm ráno cvakl budíček - to bylo všechno – a Homér Macauley se vzpřímil. Nařídil budíček tak, aby zvonek nespustil. Pak vylezl z postele a přinesl si kurs tělocviku vydaný v New Yorku a začal číst pokyny pro tento den. Jeho bratr Odysseus se díval jako pokaždé, neboť se probouzel s Homérem při cvaknutí budíčku, právě před zvoněním, které Homér vždycky už napřed zarazil. Kurs tělocviku z New Yorku se skládal z tištěného sešitku a posilovače svalů. Homér listoval k sedmé lekci, zatímco Odysseus se mu vecpal pod rameno, aby byl blíž k té báječné vymoženosti. Po několika obyčejných úvodních cvičeních, včetně dýchání zhluboka, si Homér lehl na záda a natáhl nohy kolmo do výše.

„Co je to?“ řekl Odysseus.

„Cvičení.“

„K čemu?“

„Na svaly.“

„Bude z tebe nejsilnější člověk na světě?“ řekl.

„Néé,“ řekl Homér.

„Co z tebe tedy bude?“

„Jdi zase spát,“ řekl Homér.

Odysseus poslušně vlezl do postele, zůstal však sedět a díval se. Homér se konečně začal oblékat.

„Kam jdeš?“ řekl mladší bratr.

„Do školy,“ řekl starší.

„Jdeš se tam něčemu naučit?”

46$

„Poběžím dvě stě dvacet nízké překážky.”

„Kam s nimi poběžíš?“

„Nikam s nimi nepoběžím. To jsou dřevěné rámy, každých deset nebo patnáct yardů, přes které musíš v běhu skákat.”

„Proč?“

„No,“ řekl Homér téměř netrpělivě, ,je to závod v běhu. Dvě stě dvacet nízké překážky. Každý zdejší rodák běhá dvě stě dvacet nízké překážky. Je to hlavní běžecký závod v Ithace. Přednosta telegrafického úřadu, kde pracuji, běhal také dvě stě dvacet nízké překážky, když chodil do Ithacké vyšší. Byl přeborníkem Údolí.”

„Co je to přeborník Údolí?”

„To je ten nejlepší.”

„Budeš nejlepší?“

„No,“ řekl Homér, „chci to zkusit. A teď jdi zase spát.“

Odysseus vklouzl do postele, ale přitom řekl: „Zítra,“ pak se opravil, „včera jsem viděl vlak.”

Homér věděl, co mu bratr chce povědět. Usmál se při vzpomínce na to, jak byl on sám uchvácen jedoucím vlakem. „Jaké to bylo?“ řekl.

Odysseus soustředěně vzpomínal. „Byl tam černoch, mával,“ řekl.

„Mával jsi na něho taky?“ řekl Homér.

„Nejdřív jsem mával já,“ řekl Odysseus. „Pak mával on. Pak jsem zase mával já. Zpíval ,Kentucky, neplač už víc‘.“

„Cože?“

„Volal ,Jedu domů!‘,“ řekl Odysseus a podíval se na bratra. „Kdy my pojedeme domů?“

„Teď jsme doma,” řekl Homér.

„Proč k nám tedy nepřišel?”

„Každý má jiný domov. Někdo na východě, někdo na západě, někdo na severu, někdo na jihu. My jsme na západě.”

47$

„Západ je nejlepší?“

„Nevím,“ řekl Homér. „Nikde jinde jsem nebyl.“

,A pojedeš?“

„Až někdy.“

„Kam?“

„Do New Yorku.”

„Kde je New York?“

„Na východě. Po New Yorku do Londýna. Po Londýně do Paříže. Po Paříži do Berlína. Pak do Vídně, Říma, Moskvy, Stockholmu - jednou pojedu do všech velkých měst na světě.”

„Vrátíš se?“

„Ovšem.”

„Budeš rád?”

„Ovšem.”

„Proč?”

„No,” řekl Homér, „protože - budu rád, že uvidím maminku a Marka a Bess.” A pak se podíval na bratra. „Budu rád, že uvidím tebe. A Mary Arenovou odvedle a jejího otce, pana Arenu. Budu rád, že se vrátím domů a sednu si, budu povídat a poslouchat hudbu a zpěv, a že společně povečeříme.”

„Nechoď,” promluvil malý bratr s velkou vážností. „Homére, nechoď pryč!”

„Teď nejdu,” řekl starší bratr. „Teď jdu do školy.”

„Nikdy neodcházej,” řekl Odysseus. „Tatínek šel a nevrátil se. Marek šel. Ty nechoď, Homére.”

„To bude ještě dlouho trvat, než půjdu,” řekl Homér.

„Jdi tedy spát.”

„Dobře,” řekl Odysseus. „Poběžíš dvě dvacet?”

„Dvě stě dvacet,” opravil ho Homér. „Dvě stě dvacet nízkých překážek.”

Když Homér usedl k snídani, jeho sestra Bess a matka

48$

na něho čekaly. Rodina sklonila na chvíli hlavy, pak je zvedla a dala se do jídla.

„Kterou modlitbu jsi říkal?“ zeptala se Bess bratra.

„Modlitbu, kterou říkám pokaždé,” pravil Homér a pak ji odříkal slovo za slovem, jak se ji naučil, když si osvojil schopnost mluvit.

{Buď s námi u našeho stolu, Pane.

Budiž milován zde i všude na zemi.

Požehnej všem těmto tvorům a dej,

abychom s Tebou směli hodovat v ráji.

Amen.}

„Ach, ta je stará,” řekla Bess, „a pak, vždyť ani nevíš, co říkáš.”

„Vím to dobře,” řekl Homér. „Říkám ji třeba trochu rychle, protože mám hlad, ale vím, co znamená. V každém případě je to duch věci, na které záleží. Kterou modlitbu jsi říkala ty?”

„Nejdříve mi musíš povědět, co ta slova znamenají,” řekla Bess.

„Jak to myslíš, co znamenají?” řekl Homér. „Znamenají přesně to, co říkají.”

„Dobře,” řekla Bess, „co říkají?”

„Buď s námi u našeho stolu, Pane,” řekl Homér. „No to znamená - buď s námi u našeho stolu, Pane. Myslím, že Pán znamená spoustu věcí, ale že všechny ty věci jsou dobré. Budiž milován zde i všude na zemi - no, to znamená, milujme dobré věci tady i všude jinde. Všem těmto tvorům - myslím, že to znamená nás - každého. Požehnej to znamená – prostě, požehnej. Myslím, že požehnat třeba znamená odpustit. Nebo třeba milovat, nebo bdít nad někým nebo něco takového. A dej, abychom s Tebou směli

49$

hodovat v ráji. No, to znamená přesně to, co to říká. Prostě dej, abychom s Tebou směli hodovat v ráji.“

„Kdo je Ty?“ řekla Bess.

Homér se obrátil k matce. „Neznamená ta modlitba, že jsou-li lidé spravedliví, hodují v ráji pokaždé, když usednou ke stolu? Ty znamená dobré věci, že?“

„Ovšem,“ řekla paní Macauleyová.

„Ale není Ty někdo?” řekla Bess.

„Samozřejmě,” řekl Homér. „Ale já jsem taky někdo. Dej, aby tento svět byl rájem a aby každý, s kým budeme sedět u stolu, byl někdo, Bess,” řekl Homér netrpělivě, „to je modlitba před jídlem a ty víš zrovna tak dobře jako já, co znamená. Ty mě prostě chceš splést. Dobrá, neměj strach. Spleteš mě. Myslím, že každý by mě spletl, ale na tom nezáleží, protože věřím. Každý věří. Že, mami?”

„Ovšem,” řekla paní Macauleyová. „Nevěříš-li, nejsi živ. A nemůžeš vůbec hodovat, leda jedině v ráji – ať už je tvůj stůl jakkoliv obtížen skvělými jídly. To víra činí všechno skvělým - ne věc sama o sobě.”

„Vidíš,” řekl Homér Bess a ukončil pak tuto rozpravu jednou provždy. „Na dnešních závodech poběžím dvě stě dvacet nízké překážky.”

„Tak?” řekla paní Macauleyová. „Proč?”

„Víš, mami, je to důležitý závod,” řekl Homér. „Také pan Spangler ho běhával, když chodil do Ithacké vyšší.

V tom závodě musíš běžet i skákat. Nosí s sebou natvrdo uvařené vejce.”

„Nosit s sebou pro štěstí natvrdo uvařené vejce je pověra,” řekla Bess.

„No, a jaký je v tom rozdíl?” řekl Homér. „Pověra nebo cokoliv jiného. Poslal mě pro včerejší koláče od Chattertonů – jablkové koláče s kokosovým krémem. Dva za čtvrťák. Čerstvé koláče jsou po čtvrťáku, a tak, máš-li

50$

na útratu jen jeden čtvrťák, dostaneš jen jeden. Včerejší koláče jsou dva za čtvrťák, dostaneš tedy dva. Půlku každého koláče pro mě a půlku pro pana Grogana – ale on si dohromady ukousne jednou nebo dvakrát. Sním tedy oba koláče skoro sám. Panu Groganovi chutná víc pití než jídlo.”

Do kuchyně vešla zadními dveřmi Mary Arenová, jejich sousedka. Přinesla misku od Woolwortha a položila ji na stůl. Homér se zvedl.

„Prosím, Mary,” řekl. „Posaď se a nasnídej se s námi.“

„Zrovna jsem snídala s tatínkem a vypravila ho do práce,“ řekla Mary. „Děkuju, jako by se stalo. Přinesla jsem pár dušených broskví, které jsem dělala tatínkovi, paní Macauleyová.”

„Děkuji ti, Mary,“ řekla paní Macauleyová. „Jak se mu daří?“

„Tatínkovi se daří dobře,” řekla Mary. „Ale ráno nebo večer mě rád škádlívá. Když si dnes ráno sedl ke stolu, jeho první slova byla: ,Přišel dopis? Dostala jsi už dopis od Marka?‘”

„Brzy dostaneme další dopis,” řekla Bess. Zvedla se od stolu. „Pojď Mary,” řekla. „Půjdeme.”

„Dobře, Bess,” řekla Mary a obrátila se k paní Macauleyové. „Ale abych vám řekla pravdu, paní Macauleyová, na univerzitě mě to začíná nebavit a unavovat. Je to zrovna jako na střední škole. Jsem příliš stará, abych chodila pořád do školy. Časy se změnily. Přiznávám poctivě, že bych raději dala škole sbohem a našla si někde zaměstnání.”

„A já taky,” řekla Bess.

„Nesmysl,” řekla paní Macauleyová. „Jste obě děti je vám sedmnáct. Tvůj otec má dobré zaměstnání, Mary, i tvůj bratr, Bess.”

51$

„Ale není to přece správné, paní Macauleyová,” řekla Mary. „Není to správné, chodit si do školy, když Marek je na vojně a celý svět si navzájem vydloubává oči. Někdy si přeji být mužem, abych mohla být s Markem na vojně. Myslím, že bychom spolu užili legrace.”

„No, nic si z toho nedělej, Mary,” řekla paní Macauleyová. „Tohle všechno přejde. Všechno bude zas, jako to bývalo, dříve než se nadějeme.”

„No, doufám,” řekla Mary a pak šla se svou přítelkyní Bess Macauleyovou do školy.

Homér se za nimi díval. Po chvíli promluvil. „Co tomuhle říkáš, mami?”

„No, je to docela přirozené,” řekla paní Macauleyová, „že párek děvčat se chce dostat ven a zamávat křídly.”

„Nemyslím to, že chtějí ven a mávat křídly,” řekl Homér. „Myslím Mary.”

„Mary je hezoučká, upřímná dívenka,” řekla paní Macauleyová. „Je to nejmilejší dívka, jakou jsem kdy poznala, a jsem ráda, že se do ní Marek zamiloval. Nenašel by roztomilejší.”

„Mami,” řekl Homér netrpělivě, „to všechno vím. O tom nemluvím. Což nechápeš?” Odmlčel se a pak dodal náhle, jako by bylo marné snažit se mluvit o pocitu, který měl - o pocitu, že válka způsobí bolest i mnoha lidem, kteří se nikdy neoctnou v její bezprostřední blízkosti. „Ach dobře, uvidíme se večer, až přijdu domů. Sbohem.”

Paní Macauleyová se za ním dívala a byla zvědava, co jí chtěl povědět. Náhle zahlédla koutkem oka někoho maličkého. Byl to Odysseus v noční košilce. Vzhlédl k ní, skoro tak, jako zvířátko vzhlíží k tvoru svého druhu, jenž je mu největší slastí a útěchou. Výraz jeho tváře byl hluboce vážný a úžasně milý. Odysseus se zeptal:

52$

„Proč říká: ,Neplač už víc, neplač už víc‘?“

„Kdo?“ řekla paní Macauleyová.

„Černoch ve vlaku.“

„To je píseň, Odyssee,“ řekla paní Macauleyová. Vzala ho za ruku. „Pojď, obleč si šatičky.“

„Bude zas dneska černoch ve vlaku?“ řekl hošík.

Paní Macauleyová chvíli přemýšlela. „Ano,“ řekla.

53$

IX

TADY NĚKDE KOLEM JSOU KRÁLÍCI

Cestou do školy Homér Macauley jel kolem kolového plotu, jenž chránil prázdné prostranství na třídě San Benito, celé zarostlé býlím. Plot byl starý a prohnilý a nebyl k jinému užitku, než aby se směšnou vznešeností zdobil malou, ladem ležící plochu a chránil znuděnou skupinku plevele, jenž jistě ochranu nepotřeboval. Student ve dne a telegrafní poslíček v noci prudce zabrzdil, odložil kolo a pospíchal k plotu, jako by tam objevil něco, co hrozně rychle utíká a ztratilo by se mu, kdyby si nepospíšil. Plot byl asi o stopu vyšší než nízké překážky odpovídající předpisům, a pokud jde o cosi prchajícího, ať už tam bylo cokoliv, běželo to tak rychle, že by to bylo předběhlo století. Homér zkoumal plot, prostranství za ním a rozběhovou plochu před ním, a pak měřil výšku plotu, který byl značně nad jeho pasem. Potom si zopakoval několik skoků, vrátil se o deset yardů, a pak, aniž sám sobě co ohlásil, obrátil se prudce a rozběhl se k plotu. Když se k němu dostatečně přiblížil, skočil krásně překážku, kopl do plotu, část plotu urazil a sám padl do býlí, ale hned se zvedl a vracel k dalšímu pokusu. Dřevo plotu se snadno lámalo a vydávalo zvuk, který byl velkolepě zbytečný, a tudíž směšný. Homér to zkusil celkem sedmkrát, ale ani jednou s úspěchem. Přestal, teprve když vyvrátil celý plot, z něhož zbyly ještě ubožejší trosky.

Z domku na druhé straně ulice vyšel stařec s procházkovou holí, kouřil dýmku a tiše Homéra pozoroval.

54$

Právě když se Homér naposled zvedal ze země a oprašoval se, muž promluvil.

„Co to děláš?”

„Běhám překážky,” řekl Homér.

„Ublížil sis?”

„Ne,” řekl Homér. „Plot je trochu vysoký, to je všechno. A taky na pleveli to klouže.”

Stařec se chvíli díval na býlí a pak řekl: „To je pryšec. Výborné krmivo pro králíky. Králíci ho rádi. Míval jsem králíkárnu někdy před jedenácti lety, ale někdo v noci otevřel dvířka a všichni králíci mi utekli.”

„Proč otvíral dvířka?” řekl Homér.

„To nevím,” řekl stařec. „Nikdy jsem se nedověděl, kdo to udělal. Přišel jsem o třiatřicet nejhezčích králíků, jaké jsi kdy viděl. S růžovýma očima a kočičími hlavami, belgické, a dva nebo tři jiné druhy - nikdy jsem se to nedověděl.”

„Máte rád králíky?” řekl Homér.

„Jsou to mírná zvířátka,” řekl stařec. „Domácí králíci mají opravdu jemné způsoby.” Muž se zadíval na holou půdu mezi trsy plevele na prázdném prostranství. „Třiatřicet králíků venku na svobodě, celých jedenáct let. No, nikdo nám nepoví, kolik je jich tady teď, ani jak se rozmnožují – ani jak zdivočeli. Nepřekvapilo by mě,” řekl, „kdyby celé tohle město bylo teď plné divokých králíků.”

„Já nikdy žádného neviděl,” řekl Homér.

„To je možné,” řekl stařec. „Ale jsou tady - někde. Zaplavili celé město, s největší pravděpodobností. Ještě pár let a bude to vážný problém.”

Homér však nasedl na kolo. „No,” řekl, „musím už jet. Někdy vás navštívím.”

„Samozřejmě,” řekl stařec. „Jmenuji se Charles - říkej mi prostě Charlie. Přijď, kdykoliv chceš.”

55$

„Prosím ano,“ řekl Homér. Pak se vrátil ke svému předmětu hovoru. „Dnes odpoledne poběžím dvě stě dvacet nízké překážky na závodech vyšší školy,“ dodal.

„Nikdy jsem nechodil do vyšší školy,“ řekl stařec, „ale bojoval jsem ve španělsko-americké válce.“

„Prosím ano,“ řekl Homér. „No, sbohem!”

„Ach ano,” řekl stařec, ale mluvil pro sebe. „Španělsko-americká válka. Běhal jsem jako králík skoro celou tu dobu.”

Homér na kole zmizel za rohem. Stařec se zvolna vracel k svému zchátralému domku, bafal z dýmky a rozhlížel se. Zabodl procházkovou hůl do velkého trsu plevele. „Tady někde kolem jsou králíci,” řekl. „Teď už zdivočelí – nějako bývali.”

56$

X

DĚJINY STAROVĚKU

Na závodní atletické dráze Ithacké vyšší školy byly rozestaveny nízké překážky pro překážkový běh na dvě stě dvacet yardů. Teď, ráno, běželi čtyři chlapci cvičný závod. Všichni běželi dobře, pod dohledem, a všichni hladce překonávali překážky. Trenér Byfield se stopkami v ruce přistoupil k vítězi.

„To bylo lepší, Ackleyi,“ řekl hochovi, jenž jistě nebyl všední, ale ne zvláště nevšední. Vyznačoval se zdvořilou zdrženlivostí chlapce z rodiny, která v posledních desetiletích neměla nouzi o jídlo, ošacení nebo přístřeší, chlapce, jenž příležitostně hostil kamarády téhož společenského postavení.

„Musíte se ještě hodně učit,“ řekl trenér hochovi, „ale myslím, že dnes odpoledne závod vyhrajete.”

„Vynasnažím se, pane Byfielde,” řekl chlapec.

„Ano, vím,“ řekl trenér. „Dnes budete bez konkurence, ale budete jí mít plno ode dneška za čtrnáct dní, na přeborech Údolí. Teď běžte pod sprchu a šetřte se na odpoledne.”

„Ano,” odpověděl chlapec. Vykročil, pak se náhle zarazil.

„Promiňte, pane Byfielde,” řekl. „Jaký mám čas?”

„Není špatný,” řekl trenér, „ale také není zvláště dobrý. Ale já bych se o čas nestaral. Prostě běžte závod, jak jsem vás tomu naučil, a myslím, že doběhnete první.”

Ostatní tři závodníci stáli stranou, dívali se a naslouchali.

57$

„I když se chová jako slečinka,“ řekl jeden z chlapců ostatním, „přece jen vždycky doběhne první. Co je s tebou, Same?“

„Co je se mnou?“ řekl Sam. „Co je s tebou? Proč ho neporazíš?”

„Doběhl jsem druhý.“

„Druhý není o nic lepší než třetí,“ řekl první chlapec.

„Hubert Ackley Třetí nás poráží!“ řekl Sam. „Měli bychom se stydět.“

„Jistě,“ řekl první chlapec, „ale nemáme žádnou výmluvu. Prostě běží líp, to je všechno.”

Trenér se k nim obrátil a řekl docela jiným tónem: „Dobrá, mládenci - rozhýbejte se. Neběháte tak dobře, abyste tady mohli stát a odpočívat na vavřínech. Běžte na start a zkuste to ještě jednou.”

Kluci šli beze slova na start a trenér jim dal povel k dalšímu cvičnému závodu. Když vyrazili, trenér se rozhodl, že je před odpoledním závodem ještě několikrát prožene. Zdálo se, že chce, aby závod vyhrál Hubert Ackley III.

Před hodinou dějin starověku se třída rychle plnila, jak učitelka, stará slečna Hicksová, čekala na poslední zvonění a na takový stupeň pořádku a ticha, jaký byl v její třídě znamením k započetí dalšího pokusu v úsilí vychovávat, když už ne bavit ithacké hochy a dívky, kteří byli nyní na střední škole a brzy měli být, aspoň teoreticky, připraveni pro život. Homér Macauley, zneklidněn čímsi, co hraničilo se zbožňováním, studoval dívku jménem Helena Eliotová, jež kráčela ode dveří ke své lavici. Byla to nepochybně nejkrásnější dívka na světě. Kromě toho byla namyšlená - což Homér odmítal považovat za vlastnost přirozenou nebo trvalou. Ale i tak, a přestože ji zbožňoval, snobství Heleny Eliotové bylo

58$

nejhorším nepřítelem jeho školního života. Za Helenou šel Hubert Ackley III. Když Hubert došel k Heleně, oba si chvíli něco šeptali a tím Homéra náramně podráždili. Ozvalo se poslední zvonění a učitelka řekla: „Dobrá. Ticho, prosím. Kdo chybí?“

„Já,“ řekl jeden z chlapců. Jmenoval se Joe Terranova a dělal třídě šaška, čtyři nebo pět z jeho věrných, členové jeho komického náboženského kultu, jeho ctitelé, okamžitě ocenili Joeův pohotový bláznivý vtip. Ale Helena Eliotová a Hubert Ackley se obrátili a zamračili se na výtržníky ve třídě, na tyto potomky spodiny. Tohle zas Homéra dopálilo, že když se všichni ostatní přestali smát, vybuchl v strojené „ha-ha-ha“, které vmetl téměř přímo do tváře Hubertovi, jímž pohrdal, a Heleně, kterou zbožňoval. Pak se obrátil rychle k Joeovi a řekl: „A ty, Joe, drž zobák, když mluví slečna Hicksová.“

„Tak žádné nesmysly, Josefe,“ řekla slečna Hicksová. A obrátila se k Homérovi: „A vy také ne, mladý muži.“ Odmlčela se na chvilku a přehlédla třídu. „A teď,“ řekla, „si vezmeme Asyřany, tam, kde jsme včera přestali. Všichni budou dávat naprostý pozor - od každého žádám nepřetržitou, naprostou pozornost. Nejdříve si něco přečteme z učebnice dějin starověku. Pak probereme ústně to, co jsme přečetli.”

Šprýmař Joe nemohl odolat takové příležitosti k působivému žertu. „Ne, slečno Hicksová,“ navrhl. „Neprobírejme to ústně. Probírejme to v duchu, abych mohl spát.“ Jeho věrní znovu řvali smíchem a nafoukanci se znechuceně odvrátili. Slečna Hicksová šprýmaři hned neodpověděla, protože jednak bylo těžké nemít potěšení z jeho pohotového vtipu a jednak bylo právě tak těžké měřit se s ním v jeho soubojích tak, aby zůstaly vtipné. A přece bylo naprosto nutné držet ho na uzdě. Nakonec promluvila.

59$

„Nesmíte být nevlídný, Josefe,“ řekla, „zvláště když máte náhodou pravdu a já - udělala chybu.“

„Tak promiňte, slečno Hicksová,“ řekl šprýmař. „Myslím, že za to prostě nemůžu. Probereme to ústně! Jak jinak to můžeme probírat? Ale dobrá, promiňte.” A pak, jako by si tropil šašky ze sebe sama a z vlastní smělosti, pokynul jí a řekl blahosklonně: „Pokračujte, slečno Hicksová.“

„Děkuji vám,“ řekla učitelka. „A teď všichni pozorně poslouchejte!“

„Pozorně poslouchejte!” řekl Joe. „Podívejte se na ně všichni napolo spí.“

Přestože stará učitelka měla jeho vtipné nápady ráda, byla nucena říct: „Ještě jedno vyrušení, Josefe, a musela bych vás požádat, abyste šel do ředitelny.”

„Snažím se jenom pochytit trochu vychování,” řekl šprýmař. „Ale jen se na ně podívejte. Napolo spí, že?” A pak se zadíval na tváře žáků a žákyň ve třídě a dodal: „Taky všichni moji kamarádi. Slavní hráči baseballu.”

„Ach mlč, Joe,” řekl Homér svému příteli. „Nemusíš pořád ukazovat, co umíš. Každý ví, jak jsi vtipný.”

„Už ani slovo,” řekla slečna Hicksová. „Už ani slovo od žádného z vás. A teď obraťte na stránku sto sedmnáct, odstavec druhý.” Všichni obrátili na stránku sto sedmnáct a našli odstavec druhý. „Dějiny starověku,” pokračovala učitelka, „se mohou zdát nudným a zbytečným předmětem. V době, jako je tato, kdy se dějiny tvoří přímo kolem nás v našem vlastním světě, může se zdát, že je zbytečné studovat a rozumět jinému světu - dávno zaniklému. Takové mínění je však nesprávné. Pro nás je velmi důležité, abychom znali i jiné doby, jiné kultury, jiné národy a jiné světy. Kdo chce jít dobrovolně na stupínek a předčítat?” Dvě dívky a Hubert Ackley III. zvedli ruce.

60$

Šprýmař Joe se obrátil k Homérovi a řekl: „Podívejme se na toho kluka!“

Ze dvou dívek, které se hlásily, si učitelka vybrala Helenu Eliotovou, krásnou a nafoukanou. Homér se za ní okouzleně díval, jak kráčela na stupínek. Prostě si tam stoupla, v té chvíli opravdu krásná, a pak začala číst nejčistším a nejsladším hlasem, jaký si lze představit, zatímco Homér žasl nad tělem a hlasem tak zázračným.

„Asyřané,” četla Helena Eliotová, „vyznačující se dlouhými nosy, vlasy a vousy, vybudovali na severu Ninive v mocnou baštu. Po mnohých bojích s Chetity, Egypťany a jinými národy dobyli Babylon za vlády Tiglatpilesara Prvního, v jedenáctém století př. Kr. Po řadu století se pak o moc střídavě dělily Ninive, zbudované z kamene, a Babylon, zbudovaný z cihel. Mezi jmény ,Syřan‘ a ,Asyřan‘ není souvislost a Asyřané válčili se Syřany, až si je za Tiglatpilesara Třetího podmanili a deset ztracených kmenů izraelských odvedli do vyhnanství.“

Helena se odmlčela, aby nabrala dech před dalším odstavcem, ale než mohla začít číst, Homér Macauley řekl: „A co Hubert Ackley Třetí? Co ten dobyl, nebo co vykonal?”

Hoch z dobré rodiny povstal s jakýmsi zdvořilým roztrpčením. „Slečno Hicksová,“ řekl velmi vážně, „nemohu dovolit, aby taková poťouchlá zlomyslnost zůstala bez napomenutí a bez trestu. Musím vás požádat, abyste panu Macauleyovi nařídila, aby šel do ředitelny – nebo,“ řekl velmi rozvážně, „bych musel vzít celou věc do rukou sám.“

Homér vyskočil. „Ach mlčte,“ řekl. „Jmenujete se Hubert Ackley Třetí, ne? Dobrá, co jste kdy vykonal, nebo co tedy vykonal Hubert Ackley Druhý, nebo co kdy vykonal Hubert Ackley První?” Odmlčel se na okamžik a obrátil se k slečně Hicksové a pak k Heleně Eliotové.

61$

„Myslím, že je to docela rozumná otázka,” řekl. Pak se obrátil k Hubertu Ackleyovi a opakoval: „Co vykonali?”

„No,” řekl Hubert, „přinejmenším žádný Ackley nebyl sprostý –“ Zarazil se, aby našel náležité zničující slovo, a pak řekl - „fanfarón”, slovo, které dosud v Ithace nikdo neslyšel.

„Fanfarón?” opakoval Homér. Obrátil se k učitelce. „Co to znamená, slečno Hicksová?” řekl. Poněvadž nedovedla pohotově vysvětlit význam slova (digrv1), Homér se rychle obrátil zpět k Hubertu Ackleyovi a pokračoval: „Poslyšte, číslo tři,“ řekl, „nenadávejte mi jmény, která jsem jaktěživ ani neslyšel.”

„Fanfarón,” řekl Hubert, ,je pobuda - chvastoun.” A odmlčel se, aby našel další, urážlivější slovo.

„Ach, držte zobák,” řekl Homér.

Obrátil se k Heleně Eliotové a usmál se proslulým macauleyovským úsměvem. „Fanfarón!” opakoval. „Co je tohle za nadávku?” Pak si sedl.

Helena Eliotová čekala, až jí učitelka dá znamení, aby pokračovala ve čtení. Ale slečna Hicksová znamení nedávala. Konečně Homér porozuměl. Vstal a řekl Hubertu Ackleyovi III.: „Dobrá, prosím za prominutí. Odpusťte mi to.“

„To je v pořádku,” řekl hoch z dobré rodiny a usedl.

Učitelka dějin starověku se chvilku rozhlížela po třídě a pak řekla: „Homér Macauley a Hubert Ackley zůstanou po škole na svých místech.”

„Ale slečno Hicksová,” řekl Homér, „co školní závod v běhu?”

„Školní závod v běhu mě nezajímá,” řekla učitelka. „Vývoj vašeho chování je právě tak důležitý jako vývoj vašich těl. Snad ještě důležitější.”

„Slečno Hicksová,” řekl Hubert Ackley, „Ithacká vyšší škola na mě spoléhá, že dnes odpoledne zvítězím v závodě

62$

na dvě stě dvacet nízké překážky a že za čtrnáct dní zaběhnu dobře v přeboru Údolí. Je mi líto, ale trenér Byfield bude trvat na mé účasti.”

„Nevím, na čem bude trenér Byfield trvat,“ řekl Homér, „ale i já dnes odpoledne poběžím dvě stě dvacet nízké překážky – to je všechno.”

Hubert Ackley se na Homéra podíval. „Neměl jsem tušení,” řekl, „že jste se k tomu závodu přihlásil.”

„Prostě,” řekl Homér, „poběžím ho.” Obrátil se k učitelce. „Slečno Hicksová, pustíte-li nás tentokrát, slibuji, že už nikdy nebudu vyrušovat, ani nebudu neposlušný nebo něco takového. A totéž slibuje Hubert.” Obrátil se k Hubertovi a řekl: „Že?”

„Ano, slibuji, slečno Hicksová,” řekl Hubert.

„Oba zůstanete po škole,” řekla učitelka dějin starověku. „Heleno, pokračujte, prosím, ve čtení.”

„Spojenecká vojska,” četla Helena, „Chaldejců z jihu a Médů a Peršanů ze severu přepadla asyrskou říši a Ninive se sklonilo před jejich mocí. Nabukadnezar Druhý byl vládcem druhé babylonské říše. Pak přitáhl velký Kyros, král perský, s hordami nájezdníků. Jeho výboj však nebyl trvalý, neboť potomky jeho vojsk si později podmanil Alexandr Veliký.”

Homér byl znechucen a unaven nočním zaměstnáním i ukolébáván sladkým hlasem dívky, která, jak věřil, byla stvořena jen pro něho; sklonil zvolna hlavu na složené paže a nořil se do jakéhosi polospánku. Ještě však slyšel čtoucí dívku.

„Z tohoto tavícího kotle,” četla, „se světu dostalo dědictví velké ceny. Mojžíšův zákoník v bibli vděčí za některé své zásady zákonům, vytvořeným Chammurapim, jenž byl nazýván zákonodárcem. Z tehdejší početní soustavy, v níž se užívalo násobků dvanácti právě tak jako

63$

naší známé desítky, pochází šedesát minut naší hodiny a tři sta šedesát stupňů kruhu. Arábie nám dala číslice, které dodnes nazýváme arabskými na rozdíl od soustavy římské. Asyřané vynalezli sluneční hodiny. Moderní lékárnické značky a znamení zvěrokruhu jsou původu babylonského. Poměrně nedávné vykopávky v Malé Asii ukázaly, že tam kdysi byla velkolepá říše.“

„Velkolepá říše?“ snil Homér. „Kde? Ithaka? Ithaka v Kalifornii? Zmizela do pekel? Bez velkých lidí, bez velkých objevů, bez slunečních hodin, bez číslic, bez zvěrokruhů, bez humoru, beze všeho? Kde byla tahle velká říše?” Rozhodl se, že si zase sedne rovně a rozhlédne se. Spatřil jenom tvář Heleny Eliotové, možná nejvelkolepější ze všech těch říší, a slyšel její kouzelný hlas, možná největší výtvor ubohého lidstva.

„Chetité,” řekla, „odbočili na pobřeží a táhli do Egypta. Smísili svou krev s hebrejskými kmeny a dali Hebrejcům chetitský nos.“

Helena přestala číst a obrátila se k učitelce dějin starověku. „To je konec kapitoly, slečno Hicksová,” řekla.

„Dobře, Heleno,” řekla slečna Hicksová. „Děkuju vám za výborné předčítání. Můžete si sednout.”

64$

XI

PROSLOV O LIDSKÉM NOSE

Slečna Hicksová počkala, až si Helena sedla, a pak přehlédla tváře svých žáků. „Nuže,“ řekla, „co jsme se dověděli?”

„Že lidé na celém světě mají nosy,“ řekl Homér.

Slečnu Hicksovou nevyvedla jeho odpověď z míry. Přijala ji úměrně její ceně. „Co ještě?“ řekla.

„Že nosy,“ řekl Homér, „nejsou jenom ke smrkání nebo aby v nich byla rýma, ale taky k zachování povědomí starověkých tradic.”

Slečna Hicksová se od Homéra odvrátila a řekla: „Někdo jiný, prosím. Jak se zdá, Homér byl uchvácen nosy.“

„Je to přece v knize, ne?“ řekl Homér. „Nač se o tom zmiňují? Musí to být důležité.”

„Snad byste rád proslovil spatra řeč o nose, pane Macauleyi,“ řekla slečna Hicksová.

„No,“ řekl Homér, „třeba ne zrovna řeč - ale dějiny starověku nám říkají jednu věc.“ Pak pokračoval zvolna a s jakýmsi zbytečným důrazem: „Lidé mají odjakživa nosy. Abychom to dokázali, stačí, když se rozhlédneme tady ve třídě.“ Rozhlédl se po všech. „Všude nosy,“ řekl. Odmlčel se na okamžik, aby rozhodl, co ještě by bylo možno povědět na toto téma. „Nos,“ prohlásil dále, „je snad nejsměšnější částí lidského obličeje. Odjakživa je pro lidstvo zdrojem nepříjemností a Chetité pravděpodobně přepadávali kdekoho proto, že měli tak velké a křivé nosy. Nezáleží na tom, kdo vynalezl sluneční hodiny,

65$

protože dříve či později někdo vynalezne hodinky. Důležité je: kdo je původcem nosů?“

Šprýmař Joe naslouchal s hlubokým zájmem a obdivem, ne-li se závistí. Homér pokračoval:

„Někteří lidé mluví nosem. Hodně lidí chrápe nosem a hrstka lidí nosem hvízdá nebo zpívá. Jsou lidé, kteří se dávají vodit za nos, a jiní používají nosu k tomu, aby slídili a strkali ho do nejrůznějších věcí. Vzteklí psi a filmoví herci v příbězích vášnivé lásky lidem nosy ukusují. Stává se, že někomu prásknou dveřmi před nosem a někomu se zachytí nos v rozklepavači vajec a v samočinném vyměňovači gramofonových desek. Nos je nepřenosný, jako strom, ale poněvadž je na pohyblivém předmětu – hlavě –, musí hodně vytrpět, protože se často octne na místě, kde jenom překáží. Nos má za účel čichat, co je ve vzduchu, ale někteří lidé ohrnují nos nad názory, chováním nebo vzezřením jiných lidí.” Obrátil se a pohlédl na Huberta Ackleye III. a pak na Helenu Eliotovou, jejíž nos, místo aby se zvedal nahoru, z nějaké příčiny poněkud sklesl. „Takoví lidé,” řekl, „obyčejně zvedají nosy k nebi, jako by to byl způsob, jak se tam dostat. Většina zvířat má nozdry a jen málo jich má nosy, jaké slovem nos rozumíme, ale čich je u zvířat mnohem vyvinutější než u člověka, který má nos a nemá humor.” Nabral zhluboka dech a rozhodl se, že proslov ukončí. „Nejdůležitější věc u nosu je ta,” řekl, „že dělá nepříjemnosti, vyvolává války, rozbíjí stará přátelství a ničí šťastné domovy. Můžu teď jít na závody, slečno Hicksová?”

Učitelka dějin starověku, ačkoliv ji originalita Homérovy přednášky na všední námět potěšila, nechtěla připustit, aby ten úspěch rušivě zasáhl do jejího úsilí udržovat ve třídě pořádek. „Zůstanete tady po škole, pane

66$

Macauleyi,” řekla, „i vy, pane Ackleyi. A teď, když jsme vyřídili záležitost nosů, někdo jiný, prosím, podejte výklad k tomu, co jsme četli.”

Nikdo se neozval.

„Ale, ale,” řekla slečna Hicksová. „Mluvte někdo jiný - kdokoliv.”

Šprýmař Joe odpověděl na výzvu. „Nosy bývají červené,” řekl, „fialky jsou modré. Tahle třída je mrtvá. A vy s největší pravděpodobností taky.”

„Ještě někdo?” řekla slečna Hicksová.

„Mořeplavci a slavní cestovatelé mívají většinou velké nosy,” řekla jedna dívka.

„Každý dvouhlavý hoch má dva nosy,” řekl Joe.

„Nos nikdy není v týle,” řekl jeden z Joeových ctitelů.

„Někdo jiný,” řekla slečna Hicksová. Obrátila se k jednomu chlapci a vyvolala ho. „Henry?”

„Já o nosech nic nevím,” řekl Henry.

Joe se k němu obrátil. „Hm,“ řekl, „kdo je to Mojžíš?”

„Mojžíš byl v bibli,” řekl Henry.

„Měl nos?” řekl Joe.

„Určitě měl nos,” řekl Henry.

„Dobrá tedy,” řekl Joe. „Proč třeba neřekneš, že Mojžíš měl zrovna tak velký nos jako většina lidí? Tohle je hodina dějin starověku. Proč se nesnažíš něčemu se naučit, když už tady sedíš? Mojžíšův nos – dějiny starověku. Chápeš?”

Henry se snažil pochopit. „Mojžíšův nos,” řekl. „Ne, počkej minutu. Mojžíš měl velký nos.”

„Ach,” řekl Joe. „Ty se nikdy ničemu nenaučíš. Ty umřeš v chudobinci. Mojžíš měl zrovna tak velký nos jako většina lidí! Henry, tohle přece musíš pochopit. No, přemýšlej o tom.”

„Dobrá, dobrá,” řekla slečna Hicksová, ještě někdo?”

67$

„Ruka je rychlejší než oko,“ řekl Joe, „ale jenom z nosu teče.“

„Slečno Hicksová,“ řekl Homér, „musíte mě pustit, abych mohl běžet dvě stě dvacet nízké překážky.”

„Mě žádné překážky nezajímají,” řekla slečna Hicksová. „Hlásí se ještě někdo?”

„Dobře,” řekl Homér. „Jenže já jsem vám probudil třídu k životu, že? Všichni se rozpovídali o nosech, že?”

„To nepatří k věci,” řekla učitelka dějin starověku. „No, ještě někdo?”

Ale už bylo pozdě. Zvonilo. Všichni se zvedli, aby šli na závody, kromě Homéra Macauleye a Huberta Ackleye III.

68$

XII

BĚH NA DVĚ STĚ DVACET NÍZKÉ PŘEKÁŽKY

Sportovní trenér hochů na vyšší škole v Ithace stál v úřadovně ředitele školy - muže, jehož příjmení bylo Ek, kteroužto okolnost správně uvedl pan Robert Ripley v pásmu novinových karikatur nazvaném Věřte tomu nebo ne. Křestní jméno páně Ekovo bylo Oskar a nestálo za povšimnutí.

„Slečna Hicksová,” říkal ředitel vyšší školy v Ithace trenérovi, ,je nejstarší a daleko nejlepší učitelkou, jakou jsme kdy na této škole měli. Učila mě, když jsem chodil do Ithacké vyšší školy, a učila taky vás, pane Byfielde. Je mi líto, ale nerad bych měnil své rozhodnutí, pokud jde o potrestání těch dvou vzpurných hochů.”

„Hubert Ackley Třetí není vzpurný hoch,” řekl trenér. „Homér Macauley - ano. Hubert Ackley - ne. Je dokonalý malý gentleman.”

„Ano,” řekl ředitel, „Hubert Ackley pochází ze zámožné rodiny. Ale jestliže ho slečna Hicksová požádala, aby zůstal po škole, tak tedy po škole zůstane. Je dokonalý malý gentleman, o tom není pochyb. Jeho otec jím byl, na to se pamatuji. Dokonalý - dokonalý. Ale slečna Hicksová je učitelkou dějin starověku a je známá tím, že nikdy nepotrestala nikoho, kdo si trest nezasloužil. Hubert Ackley se musí smířit s tím, že poběží závod jindy.”

Tím považoval ředitel záležitost za ukončenou. Trenér se obrátil a odešel. Nešel však na závodní dráhu. Místo toho šel do třídy, v níž se vyučovalo dějinám starověku.

69$

Tam našel Homéra a Huberta a slečnu Hicksovou. Uklonil se staré učitelce a usmál se.

„Slečno Hicksová,” řekl, „mluvil jsem o téhle záležitosti s panem Ekem.“ Z jeho slov vyplýval samozřejmý závěr, že dostal plnou moc, aby šel a osvobodil Huberta Ackleye III. Avšak Homér Macauley vyskočil, jako by měl být osvobozen on.

„Vy ne,” řekl trenér pohrdavým tónem. Obrátil se k druhému hochovi a řekl: „Pan Ackley.”

„Co tím chcete říct?” zeptala se učitelka dějin starověku.

„Pan Ackley,” řekl trenér, „se má ihned převléct do závodního úboru a poběží dvě stě dvacet nízké překážky. Čekáme na něho.”

„Ano?” řekl Homér. Překypoval spravedlivým rozhořčením. „A co já – pan Macauley?” Trenér mu neodpověděl a odcházel ze třídy následován poněkud znepokojeným a zmateným mladým mužem - Hubertem Ackleyem III.

„Viděla jste to, slečno Hicksová?” vykřikl Homér Macauley. „Je to zvláštní protekce nebo ne?”

Učitelka dějin starověku byla tak vzrušena tím, co se stalo, že stěží mohla mluvit.

„Pan Byfield,” zašeptala měkce, „se hodí k tomu, aby učil lehké atletice jenom osly, jako je on sám.” Zarazila se, neboť si uvědomila nedůstojnost své poznámky. „Promiňte,” řekla. „Ale ten člověk není jen nevzdělanec, je to lhář!” Byla to rozkoš vidět u slečny Hicksové tolik přirozeného a neovladatelného rozhořčení. Homér cítil, že je nejlepší učitelkou, jaká kdy byla.

„Nikdy jsem ho neměl rád,” řekl. „A těší mě, když vím, že ani vy ho nemáte ráda.”

„Pětatřicet let učím dějinám starověku na Ithacké vyšší škole,” řekla slečna Hicksová. „Byla jsem ve škole

70$

mámou stovkám ithackých hochů a dívek. Učila jsem vašeho bratra Marka a vaši sestru Bess, a máte-li doma mladší bratry nebo sestry, budu je jednoho dne učit taky.“ „Mám jen bratra, slečno Hicksová,“ řekl Homér. „Jmenuje se Odysseus. Jaký byl Marek ve škole?“ „Marek a Bess,“ řekla slečna Hicksová, „byli oba dobří - poctiví a civilizovaní. Ano,“ řekla, „civilizovaní,” a pronesla to slovo se zvláštním důrazem. „Chování jejich dávných předků je učinilo civilizovanými od narození. Marek byl někdy prostořeký jako vy, ale nikdy nelhal. A teď takoví bídní tvorové, takoví Byfieldové, kteří nikdy nebyli ničím jiným než blázny – mě považují za stařenu. Přišel sem a úmyslně mě obelhal – právě tak jako mě obelhával, když sedával v téhle třídě jako kluk. Ničemu se nenaučil, leda podlézat s odpornou nestoudností těm, o nichž soudí, že jsou mocnější.”

„Ano?“ řekl Homér, aby učitelku dějin starověku pobídl k další kritice.

„Viděla jsem, jak lidé jeho druhu odstrkují opravdové charaktery,” řekla. „Lidé, kteří v životě lžou a podvádějí a vytlačují ty, kdož jsou povzneseni nad takové jednání. Dvě stě dvacet nízké překážky! Opravdu nízké!” Učitelka dějin starověku byla nesmírně dotčena. Vysmrkala se a otřela si oči.

„Ach, nic si z toho nedělejte, slečno Hicksová,” řekl Homér. „Já tady zůstanu. Můžete mě vytrestat za mou prostořekost. Myslím, že si to zasloužím, ale odnynějška se vynasnažím dělat dobrotu. Nikdy jsem si neuvědomil, že učitelé jsou lidé jako každý jiný - a taky lepší! Máte pravdu, slečno Hicksová. Můžete mě potrestat.”

„Nenechala jsem vás po škole, abych vás potrestala, Homére Macauleyi,” řekla učitelka dějin starověku. „Nechávám si tu vždycky jen ty, kteří pro mě nejvíc

71$

znamenají - nechávám si je tady, abych jim byla bližší. Přece ještě nevěřím, že se v Hubertu Ackleyovi mýlím. Byl to pan Byfield, který ho přiměl, aby mě neposlechl. Stejně jsem vás oba chtěla za chvíli poslat na hřiště. Nenechala jsem vás tady, abych vás trestala, ale abych vás vychovávala. Sleduji rozvoj ducha v dětech, které přicházejí do mé třídy, a raduji se z každého nového důkazu toho rozvoje. Požádal jste Huberta Ackleye za prominutí a on vaši omluvu slušně přijal, i když mu to bylo nepříjemné, protože to snížilo jeho pocit nadřazenosti. Nechala jsem vás po škole, protože jsem vám oběma chtěla něco povědět - jednomu z dobré zámožné rodiny a druhému z dobré chudé rodiny. Probíjet se životem bude pro něho dokonce těžší než pro vás. Chtěla jsem, abyste jeden druhého poznali trochu líp. Chtěla jsem si s vámi oběma promluvit.”

„Myslím, že mám Huberta rád,“ řekl Homér, „až na to, že si myslí, že je lepší než ostatní kluci.”

„Ano, vím,“ řekla učitelka dějin starověku. „Vím, jak vám je, ale každý člověk na světě je opravdu lepší než někdo jiný, anebo není tak dobrý jako někdo další. Joe Terranova je chytřejší než Hubert, ale Hubert je zase k sobě nesmírně poctivý. V demokratickém státě jsou si všichni lidé rovni až do jistého okamžiku, kdy se začnou uplatňovat osobní vlohy, a pak už je každému ponecháno na vůli, aby se snažil činit dobro nebo ne, aby se vyvíjel k ušlechtilosti nebo pošetilosti, jak si přeje. Záleží mi na tom, aby moji hoši a dívky se snažili činit dobro a vyvíjet se k ušlechtilosti. Nezáleží mi na tom, čím se mé děti zdají být na povrchu. Mě neoklamou ani uhlazené způsoby, ani špatné chování. Zajímá mě to, co je pravdivé pod jakýmikoliv způsoby. Nezáleží mi na tom, je-li některé z mých dětí bohaté nebo chudé, katolík nebo

72$

protestant nebo žid, bílé nebo černé nebo žluté, nadané nebo těžko chápavé, génius nebo prosťáček, je-li v něm lidskost - má-li srdce – miluje-li pravdu a čest - má-li ohled na nižší a miluje své nadřízené. Jestliže děti v mé třídě jsou lidmi, nechci, aby byly všechny stejné ve způsobu svého lidství. Nejsou-li zkažené, nezáleží mi na tom, jak se od sebe liší. Přeji si, aby každé z mých dětí bylo sebou samým. Nepřeji si, abyste vy, Homére, byl stejný jako někdo jiný, jen proto, abyste se mi zalíbil nebo mi usnadnil práci. Brzy by mě omrzela třída plná dokonalých malých dam a gentlemanů. Přeji si, aby každé mé dítě bylo člověkem - každé jedincem - každé odlišné - každé příjemnou a vzrušující obměnou všech ostatních. Chtěla jsem, aby Hubert Ackley tohle vyslechl společně s vámi – aby společně s vámi pochopil, že je naprosto přirozené, jestliže ho teď nemáte rád a on nemá rád vás. Chtěla jsem, aby si uvědomil, že jeden i druhý začnete být opravdu lidmi, až navzdory přirozené vzájemné nechuti přece jen budete mít ohled jeden na druhého. To znamená být ,civilizovaným’ tomu nás má naučit studium dějin starověku.” Učitelka se teď na okamžik odmlčela a pohlédla na chlapce, jenž z nějaké příčiny, kterou ani sám nemohl pochopit, měl slzy na krajíčku.

„Jsem ráda, že jsem to pověděla vám,“ řekla, „spíš než komukoliv jinému, koho znám. Až vyjdete ze školy - až na mě dávno zapomenete - budu vás ve světě pozorovat a nebudu nikdy překvapena dobrými skutky, které, jak vím, vykonáte.” Učitelka dějin starověku se znovu vysmrkala a otřela si oči šátkem. „Běžte na závodní dráhu,” řekla. „Běžte s Hubertem Ackleyem o závod dvě stě dvacet nízké překážky. Nezbude vám čas, abyste se převlékl do závodního úboru, běžte tak, jak jste, i kdyby se

73$

vám všichni měli smát. Ještě se ani nedostanete daleko do světa, a uslyšíte často smích, a nejen smích lidí, ale i výsměšný smích věcí, které se vás budou pokoušet uvést do úzkých a bránit vám – ale já vím, že si toho smíchu nebudete všímat.” Učitelka vzdychla a řekla znaveně: „Běže na hřiště, Homére Macauleyi. Budu se dívat.“ Druhý syn rodiny Macauleyů z třídy Santa Clara v Ithace v Kalifornii se obrátil a vyšel z místnosti.

Na atletickém hřišti Hubert Ackley a tři chlapci, kteří s ním už toho dne závodili, nastupovali na svá místa v drahách připravených na běh na dvě stě dvacet nízké překážky. Homér doběhl k páté dráze, právě když muž s pistolí zvedl paži, aby dal povel ke startu. Homér se postavil na start s ostatními. Bylo mu velmi dobře, ale byl také velmi rozzloben a věřil, že nic na světě mu nezabrání zvítězit v tomto závodě – ani nevhodné boty, ani nepatřičné šaty, ani nedostatek tréninku, ani cokoliv jiného. Prostě docela samozřejmě vyhraje závod.

Hubert Ackley, jenž měl dráhu vedle Homérovy, se k němu obrátil a řekl: „Nemůžete běžet závod - takhle.”

„Ne?“ řekl Homér. „Počkejte a uvidíte.”

Pan Byfield, jenž seděl na tribuně, se obrátil k nejbližšímu sousedu a řekl: „Kdo to startuje ve vnější dráze bez závodního úboru?” Pak si vzpomněl, kdo to je.

Rozhodl se, že zastaví závod, aby mohl pátého běžce odehnat, ale už bylo pozdě. Rána z pistole byla vypálena a závodníci vyběhli. Homér a Hubert byli na prvních překážkách těsně před ostatními a oba je pěkně přeskočili. Na druhých překážkách Homér Huberta o něco málo předstihl a udržel náskok na třetích, čtvrtých, pátých, šestých, sedmých a osmých překážkách. Avšak Hubert Ackley byl těsně za ním. Jak běželi, oba hoši na každých překážkách vyměnili několik slov. Na první překážce

74$

Hubert vykřikl: „Kde jste se naučil takhle běhat?“

„Nikde,“ řekl Homér. „Učím se teď.“

Na druhé překážce Hubert řekl: „Nač ten spěch? Běžíte příliš rychle.”

„Běžím, abych vyhrál,” řekl Homér.

Na třetí překážce Ackley řekl: „Kdo to říkal?”

A na čtvrté překážce Homér řekl: „Já to říkám.”

Na páté překážce Hubert řekl: „Přibrzděte. Tohle je dlouhý běh. Unavíte se.” A pak náhle vykřikl: „Ach ach, pozor! Běží sem Byfield!”

Homér doběhl k deváté překážce, právě když k ní z opačné strany dospěl trenér Ithacké vyšší školy. Nicméně Homér přeskočil překážku. Skočil rovnou do rozevřené náruče sportovního trenéra a muž i hoch upadli. Hubert Ackley přestal běžet a obrátil se k ostatním závodníkům. „Zůstaňte, kde jste,” vykřikl. „Počkejte, až vstane. Běží dobrý závod a měl srážku.” Homér se rychle zvedl a běžel dál. Jakmile vyrazil, ostatní vyrazili také.

Všichni na tribuně, i Helena Eliotová, byli ohromeni tím, co se na závodní dráze stalo. Slečna Hicksová, učitelka dějin starověku, stála teď u cíle. Tleskala, ale tleskala každému závodníkovi.

„Přidej, Homére!“ volala. „Přidej, Huberte! Rychle, Same! - Georgi! - Henry!”

Krátce před posledními překážkami Hubert Ackley dohnal Homéra Macauleye. „Promiňte,” řekl, „musím to udělat.”

„Jděte dopředu,” řekl Homér, jestli můžete.”

Hubert Ackley předběhl trochu Homéra a k cíli už nebylo daleko. Homér nepřeskočil dobře poslední překážku, ale dostihl téměř prvního běžce. V závěru závodu běželi tak těsně u sebe, že nikdo nemohl říci, zvítězí-li Hubert Ackley nebo Homér Macauley. Sam, George

75$

a Henry doběhli brzy po nich a slečna Hicksová, učitelka dějin starověku, je všechny shromáždila kolem sebe.

„Běželi jste krásně.“ řekla, „všichni!”

„Promiňte, slečno Hicksová,” řekl Hubert Ackley. „Měl jsem zůstat ve třídě, s Homérem.”

„Teď je všechno v pořádku,” řekla slečna Hicksová, „a bylo od vás hezké, že jste počkal, až Homér vstane.”

Rozzuřen a roztrpčen a trochu otřesen pádem, trenér Ithacké vyšší školy běžel ke skupině, kterou kolem sebe shromáždila slečna Hicksová.

„Macauleyi!” křičel ze vzdálenosti patnácti yardů. „Za to, co jste provedl, jste pro zbytek roku zbaven práva zúčastnit se jakékoliv školní sportovní činnosti.”

Trenér doběhl ke skupině, zastavil se a zíral ostře na Homéra. Učitelka dějin starověku se k němu obrátila.

„Pane Byfielde,” řekla, „proč trestáte Homéra Macauleye?”

„Promiňte, slečno Hicksová,” řekl trenér. „Ke svým rozhodnutím nepotřebuji pomoc oddělení pro dějiny starověku.” Obrátil se k Homérovi a řekl: „Rozumíte?”

„Ano,” řekl Homér.

„Teď jděte do mé kanceláře a zůstaňte tam, dokud vám neřeknu, abyste šel,” řekl Byfield.

„Do vaší kanceláře?” řekl Homér. ,Ale já musím jít -” Náhle si vzpomněl, že musí být ve čtyři hodiny ve službě. „Kolik je hodin?” řekl.

Hubert Ackley se podíval na náramkové hodinky. „Je tři čtvrtě na čtyři,” řekl.

„Jděte do mé kanceláře!” vykřikl Byfield.

„Ale vy nechápete, pane Byfielde,” řekl Homér. „Musím někam jít. Přijdu pozdě.”

Joe Terranova se připojil ke skupině. „Proč by měl zůstávat po škole?” řekl Joe. „Neprovedl nic špatného.”

76$

Trenér už to déle nevydržel. „Drž tu svou umazanou mrňavou hubu, špinďoure!” zařval na Joea. Pak do něho strčil a hoch se roztáhl jak široký tak dlouhý. Ale než se dotkl země, Joe Terranova vykřikl: „Špinďour?“

Homér se vrhl na pana Byfielda, jako by byli na fotbalovém hřišti, a prohlásil: „Mému kamarádovi nadávat nebudete.”

Ve chvíli, kdy Homér a Byfield byli zase na zemi, Joe Terranova už stál na nohou. Skočil zuřivě na Byfielda, takže ten se roztáhl na všechny čtyři. Ředitel školy pan Ek k nim běžel, udýchán a zmaten.

„Pánové!” volal. „Chlapci, chlapci!” Odtrhl Joe Terranovu od sportovního trenéra, jenž se nezvedal ze země.

„Pane Byfielde,” řekl ředitel školy, „co znamená toto neobvyklé chování?”

Byfield ukázal mlčky na slečnu Hicksovou.

Slečna Hicksová stála nad ním. „Říkala jsem vám kolikrát, pane Byfielde, abyste nestrkal do lidí. Nemají to rádi.” Obrátila se k řediteli školy. „Pan Byfield,” řekla, ,je povinen omluvit se Joe Terranovovi.”

„Opravdu? Opravdu, pane Byfielde?” řekl pan Ek.

„Joeova rodina pochází z Itálie,” řekla slečna Hicksová. „Proto však není třeba přezdívat jim špinďourů.”

Joe Terranova řekl: „Nemusí se mi omlouvat. Bude-li mi nadávat, dám mu do zubů. Zbije-li mě, přivedu si bratry.”

„Josefe!” řekla slečna Hicksová. „Musíte panu Byfieldovi dovolit, aby se omluvil. Neomluví se vám nebo vaší rodině. Omluví se naší zemi. Musíte mu dát příležitost, aby se ještě jednou pokusil být Američanem.”

„Ano, tak jest,” řekl ředitel školy. „Tady jsme v Americe a jedinými cizinci jsou ti, kteří zapomínají, že tohle je Amerika.” Obrátil se k muži, jenž ještě ležel roztažen na zemi. „Pane Byfielde,” řekl přísně.

77$

Sportovní trenér Ithacké vyšší školy se zvedl na nohy.

„Prosím za prominutí,” řekl všem a nikomu zvláště a spěchal pryč.

Joe Terranova a Homér Macauley odcházeli společně. Joe šel dobře, ale Homér kulhal. Poranil se na levé noze, jak se ho Byfield pokoušel zastavit.

Slečna Hicksová a pan Ek se obrátili ke třiceti nebo čtyřiceti chlapcům a dívkám, kteří se kolem nich shromáždili. Byli různých typů a různých národností.

„Tak dobrá,“ řekla slečna Hicksová. „Běžte domů ke svým rodinám,” a poněvadž všechny děti byly trochu udiveny, zmateny čímsi, co nedovedly vysvětlit, dodala: „Rozveselte se, rozveselte – nebuďte přece zaražení. To nic není.“

„Ano,“ řekl ředitel školy, „rozveselte se. Válka nepotrvá věčně.“

Děti se rozdělily na hloučky a odcházely.

78$

XIII

PAST, BOŽE, PAST!

Když se Homér Macauley po závodě vyšvihl na kolo, aby se co nejdříve dostal do služby, muž jménem Chris Dlouhán vešel do Covingtonova obchodu se sportovními potřebami v Tular Street. Byl to hromotluk, vysoký, hubený a šlachovitý, s dlouhými plavými vousy. Právě přišel z kopců kolem Piedry, aby se podíval po nějaké potravě a nových patronách a pastích. Pan Covington, zakladatel a majitel obchodu, začal Chrisu Dlouhánovi okamžitě názorně předvádět mechanismus poněkud spletité nové pasti, kterou vynalezl nějaký muž venku ve Friantu. Past byla ohromná a složitá. Byla zhotovena z oceli, citroníkového dřeva, pružin a provazů. Jak se zdálo, její zásadou bylo uchopit zvíře, obrátit je vzhůru nohama a držet je v této poloze až do lovcova příchodu.

„Tohle je zbrusu nová past,“ řekl pan Covington, „kterou vynalezl nějaký Safferty ve Friantu. Přihlásil patent a zatím vyrobil jen dvě, model, který poslal patentnímu úřadu, a tuhletu, kterou mi poslal na prodej. Past je na každé zvíře, které chodí. Pan Safferty ji nazval Saffertyho zvedající, vzhůru nohama obracející a pevně držící past na všechna zvířata. Žádá za ni dvacet dolarů. Past ovšem nebyla vyzkoušena, ale jak vidíte sám, je silná a nejspíš by zvedla, převrátila a udržela dorostlého medvěda.“

Chris Dlouhán naslouchal majiteli obchodu se sportovními potřebami jako malé dítě, a Odysseus Macauley

79$

za ním naslouchal s týmž okouzlením a tlačil se dopředu mezi nohama obou mužů, aby past lépe viděl. Pan Covington měl dojem, že Odysseus patří ke Chrisu Dlouhánovi, a Chris Dlouhán měl dojem, že Odysseus patří k panu Covingtonovi, takže ani jeden, ani druhý neměl důvod, aby se ptal po příčině hošíkovy přítomnosti. A Odysseus sám měl dojem, že patří všude tam, kde může spatřit něco zajímavého.

„U téhle pasti je pozoruhodné,” řekl pan Covington, „že zvíře neporaní a že kožešina zůstane celá a neporušená. Pan Safferty dává na past jedenáctiletou záruku. Záruka zahrnuje všechny části – ohebnost dřeva, které je citroníkové, trvanlivost pružin, ocel, provazy a všechno ostatní. Pan Safferty, ačkoliv sám není lovcem, věří, že tohle je nejsilnější a nejhumánnější past na světě. Je mu skoro sedmdesát, žije si tiše ve Friantu, čte knihy a vynalézá věci. Vynalezl celkem třicet sedm různých předmětů praktické potřeby.” Pan Covington se přestal zaměstnávat pastí. „Myslím,” řekl, „že teď je past nastražena.”

Odysseus, jenž se cpal dopředu, aby viděl, postoupil příliš daleko: past sklapla jemně, ale rychle, zvedla ho ze země, obrátila ho a držela tři stopy nad podlahou, sevřeného a nataženého ve vodorovné poloze. Chlapec ani nehlesl, ačkoliv byl trochu překvapen. Chris Dlouhán však nebral příhodu tak lehce.

„Opatrně!” vykřikl na Covingtona. „Nechci, aby váš syn přišel k úrazu.”

„Můj syn?“ řekl Covington. „Myslel jsem, že je to váš syn. Jaktěživ jsem ho neviděl. Přišel s vámi.”

„Přišel se mnou?” řekl Chris Dlouhán. „Ani jsem si nevšiml. Dobrá, dělejte! Vytáhněte ho z pasti - vyndejte ho!”

„Ano,“ řekl Covington. „Podívám se na to.”

80$

Chris Dlouhán měl starost a byl zmaten. „Jak se jmenuješ, hochu?“ řekl.

„Odysseus,“ řekl hoch v pasti.

„Já jsem Chris Dlouhán,“ řekl muž z hor. „Tak jenom pěkně lež a nehýbej se, Odyssee, a tady ten člověk tě vytáhne a postaví zase na nohy.“ Chris Dlouhán se obrátil k panu Covingtonovi. „No tak, dělejte,“ řekl, „vytáhněte toho chlapce. Pusťte ho ven!“

Pan Covington byl však právě tak zmaten jako Chris Dlouhán. „Nejsem si jist, jak mi pan Safferty tohle vysvětloval,” řekl. „Víte, pan Safferty mi nepředvedl past v činnosti, protože – no – neměl ji na čem předvést. Myslím, že tohle se má vytáhnout – ne, to se nehne.”

Nyní se Chris Dlouhán a pan Covington dali do práce společně a Chris Dlouhán držel Odyssea tak, aby nespadl na obličej, kdyby se past náhle otevřela, a druhý muž si hrál s různými částmi pasti, aby zjistil, zda něco povolí.

„Dělejte,” řekl Chris Dlouhán. „Nedržme toho chlapce ve vzduchu celý den. Nestalo se ti nic, že ne, Odyssee?”

„Ne,” řekl Odysseus.

„Tak jen pěkně lež,“ řekl Chris Dlouhán. „My tě z toho dostaneme.” Podíval se na hocha a pak řekl: „Proč jsi sem vlezl?”

„Díval jsem se,” řekl Odysseus.

„Ano, je to kouzelný vynález, že?” pravil Chris Dlouhán. „No, tady ten člověk tě hezky vytáhne a já tě neupustím na zem. Kolik je ti let?”

„Čtyři,” řekl Odysseus.

„Čtyři,” řekl Chris Dlouhán. „No, jsem o padesát let starší než ty. Dobrá, tenhle člověk tě zase v pořádku vyndá, že?” A Chris Dlouhán se obrátil k panu Covingtonovi. „Jakpak se jmenujete vy?”

81$

„Walter Covington,” řekl pan Covington. „Patří mi tento obchod.“

„No, to je krásné,“ řekl Chris Dlouhán. „No tak, Waltře, vyndejte chlapce z pasti. Hněte tamhle tím kusem dřeva. Já ho držím. Jen se neboj, Odyssee. A jak se jmenuje tvůj otec?“

„Matouš,“ řekl Odysseus.

„To je tedy šťastný člověk, když má chlapce, jako jsi ty,“ řekl Chris Dlouhán. „Chlapíka s otevřenýma očima. Dal bych všechno na světě za takového kluka, jako jsi ty, Odyssee, ale nenašel jsem tu pravou. Před třiceti lety jsem si namluvil děvče v Oklahomě, ale utekla mi s jiným. Už to máte, Waltře?“

„Ještě ne,“ řekl pan Covington. „Ale já na to přijdu. Myslím, že tohle má - ne. Pan Safferty mi vysvětloval, jak vytáhnout zvíře z pasti, ale zdá se, že tomu nějak nemohu přijít na kloub. Možná že způsob uvolnění se mění, když se místo zvířete chytí malý chlapec.”

Dva muži, žena s děvčátkem a dva hoši devíti nebo desetiletí vešli do krámu, aby se dívali.

„Co se děje?“ řekl jeden z hochů.

„Chytil se nám tady do pasti chlapec,” řekl pan Covington. „Jmenuje se Odysseus.”

„Jak se tam dostal?” řekl jeden z mužů. „Mám zavolat doktora?”

„Ne, nic se mu nestalo,” řekl Chris Dlouhán. „Hoch je v pořádku. Jenom nestojí na svých, to je všechno.”

„Snad byste měli zavolat policii,” řekla žena.

„Ne, dámo,” řekl Chris Dlouhán. „Jenom se chytil do pasti. Tady ten člověk - Walter - ho zase vyndá.”

„No,” řekla paní, ,je to hanba, jak malé děti musejí trpět kvůli všelijakým směšným mechanickým vymoženostem.”

82$

„Chlapci nic není, dámo,“ řekl Chris Dlouhán. „Nijak netrpí.”

„No,“ řekla paní, „kdyby byl můj, měli byste tady policii ve dvou minutách.” Obrátila se nakvašeně a táhla za sebou dcerušku.

„Chci se dívat, chci se dívat!” křičelo děvčátko. „Každý se dívá, jen já ne!“ Žena se obrátila, zatřásla děvčátkem a vyvlekla je z krámu.

„Jen se neboj, Odyssee,” řekl Chris Dlouhán. „Za chviličku budeš venku.”

Pan Covington se však vzdal zápasu. „Snad bych měl raději zatelefonovat panu Saffertymu,” řekl. „Já chlapce z pasti nedostanu!”

„Musím v ní zůstat?” zeptal se Odysseus.

„Ne, kdepak, hochu,” řekl Chris Dlouhán. „Ne, nemusíš. My tě vytáhneme.”

Kamelot s tuctem odpoledních novin pod paží vešel do krámu, protlačil se hloučkem, podíval se na Odyssea, pohlédl na kolemstojící, pak opět na Odyssea a promluvil.

„Ahoj, Odyssee,” řekl, „co se stalo?”

„Ahoj, Auggie,” odpověděl Odysseus. „Jsem v pasti.”

„Jak to?” zeptal se Auggie.

„Chytil jsem se,” řekl Odysseus.

Kamelot se pokusil pomoct Chrisu Dlouhánovi, ale jenom překážel. Rozhlédl se, zachvácen a ochromen strachem, a po chvilce nerozhodnosti vyrazil na ulici. Běžel rovnou k telegrafnímu úřadu. Homér tam nebyl, vyběhl tedy znovu na ulici, běžel jedním směrem a pak druhým, vrážel do lidí a po celou tu dobu vykřikoval název článku, jenž byl největší senzací dne.

Žena, do které vrazil, si řekla pro sebe: „Zbláznil se! Zbláznil se, že nemůže prodat noviny!”

83$

Auggie běžel podél celého bloku a na křižovatce vběhl doprostřed ulice, aby se po Homérovi pořádně rozhlédl. Byl to zázrak, že za rohem se objevil Homér na kole, ale objevil se. Auggie se rozběhl k Homérovi a křičel na něho ze všech sil.

„Homére! Musíš tam honem jet! Homére, musíš

Homér seskočil z kola. „Co je, Auggie?“ řekl.

„Homére, něco se stalo!” vykřikl Auggie, ačkoliv Homér stál u něho. „Musíš honem se mnou, Homére!” Popadl Homéra za rameno.

„Ale oč jde?” řekl Homér.

„Tamhle u Covingtona,” řekl Auggie. „Honem - musíš tam jet!”

„Ach,” řekl Homér, „chceš mi ukázat nějaké rybářské náčiní nebo pušku nebo něco takového ve výkladě. Já už si nemůžu chodit prohlížet věci, Auggie. Já teď pracuji. Musím do práce.”

Homér nasedl na kolo a rozjížděl se pryč, ale Auggie ho chytil a držel sedlo, klusal vedle něho a postrkoval kolo směrem ke Covingtonovi. „Homére,” křičel, „musíš jet se mnou! Je v pasti – nemůže ven!”

„O čem to mluvíš?” řekl Homér.

Teď byli naproti Covingtonovi. Před krámem se tísnil hlouček lidí a Homér začal mít strach. Auggie ukázal na lidi. Oba hoši se protlačili hloučkem do krámu, k pasti. V pasti byl Homérův bratr Odysseus a kolem stáli Chris Dlouhán, pan Covington a množství cizích mužů a žen a hochů.

„Odyssee!” vykřikl Homér.

„Ahoj, Homére,” řekl Odysseus.

Homér se obrátil k lidem. „Co dělá můj bratr v té kleci?”

„Chytil se,” řekl pan Covington.

84$

„A co tady dělají všichni ti lidé kolem?“ řekl Homér. „Běžte, běžte domů,“ řekl lidem. „To se malý kluk nemůže chytit do pasti, aby ho hned kdekdo neokukoval?“ „Ano,“ řekl pan Covington, „musím vás, vážení, požádat, abyste šli, pokud nejste našimi zákazníky.“ Pan Covington si lidi prohlížel. „Pane Wallace,“ řekl, „vy můžete zůstat. Vy tady kupujete, a vy také, pane Sickerte. George. Pan Sindle. Shorty.”

„Já tady kupuju,“ bránil se jeden muž. „Koupil jsem tu udice, není to dýl než týden.“

„Ano,“ řekl pan Covington, „udice. Ostatní musíte odejít.” Jenom dva lidé trochu ustoupili.

„Nic si z toho nedělej, Odyssee,“ řekl Homér. „Všechno dobře dopadne. Dobře, že mě Auggie našel. Auggie, běž na telegrafní úřad a řekni panu Spanglerovi, že můj bratr Odysseus se chytil u pana Covingtona do pasti a že se pokouším ho vytáhnout. Už jsem se opozdil, ale řekni mu, že tam přijedu hned, jak dostanu Odyssea z pasti. Pospěš si.“ Auggie se obrátil a běžel. Cestou vrazil do strážníka, jenž vcházel do krámu, a div ho neporazil.

„Co znamená ten rozruch?” zeptal se strážník.

„Malý hoch se nám tady chytil do pasti,” řekl pan Covington. „Nemůžeme ho vyndat.”

„Ukažte, ať se na to podívám,” řekl strážník. Podíval se na Odyssea a pak se obrátil k lidem.

„Dobrá,” řekl, „a vy všichni se rozejděte po svém. Taková věc se stane co chvíli. Jistě máte lepší věci na práci než stát a koukat se na malého kluka v pasti.” Strážník vytlačil lidi z krámu a zamkl přední dveře. Obrátil se k panu Covingtonovi a Chrisu Dlouhánovi. „A teď vyndáme hocha z klece a pošleme ho domů,” řekl.

„Ano,” řekl pan Covington, „a čím dřív, tím líp. Zavřel jste mi obchod v půl páté odpoledne.”

85$

„No, a jak tahle věc pracuje?“ zeptal se Homér.

„Je to nová past,“ řekl pan Covington, „kterou vynalezl pan Wilfred Safferty z Friantu. Chce za ni dvacet dolarů a ohlásil patent.”

„Dobrá, vytáhněte z ní mého bratra,“ řekl Homér, „nebo přiveďte někoho, kdo to dovede. Přiveďte pana Saffertyho.“

„Už jsem se ho pokoušel zavolat, ale telefon má poruchu,” řekl pan Covington.

„Poruchu,” vykřikl Homér. Celá ta věc ho velmi rozzlobila. „Co je mi do toho, jestli má někdo poruchu?” řekl. „Přiveďte toho člověka sem a pusťte mého bratra z pasti.”

„Ano, myslím, že byste to měl udělat,” řekl strážník panu Covingtonovi.

„Strážníku,” řekl pan Covington, „provozuji tady zákonnou živnost. Jsem občan dbalý zákonů a platím daně, ze kterých, dovolte mi to říct, dostáváte služné. Už jsem se pokoušel panu Saffertymu zatelefonovat. Jak se zdá, má tam poruchu. Nemohu uprostřed dne zavřít krám a jít ho hledat.”

Homér se podíval panu Covingtonovi zpříma do očí a pohrozil mu ukazovákem až pod nos: „Vy dojdete pro vynálezce téhle mučírny,” prohlásil, „a vytáhnete z ní mého bratra. To je všechno.”

„To není mučírna,” řekl pan Covington. „Je to nejdokonalejší past na zvířata, jaká je na trhu. Drží zvíře ve vzduchu a nepoškodí ani kožešinu, ani tělo. Nemačká, neřeže a neláme. Pracuje na zásadě toho, že zbaví zvíře opory, a to je pak bezmocné. Ostatně, pan Safferty třeba není doma.”

„Ach,” řekl Homér, „o čem to mluvíte?”

Strážník se nyní rozhodl, že past prostuduje. „Možná,” navrhl, „že by bylo líp přeřezat past pilou.”

„Řezat ocel?” řekl pan Covington. „Jak?”

86$

„Odyssee,“ řekl Homér, „chceš něco? Nebolí tě nic? Mohu ti něco přinést?”

Chris Dlouhán, zpocený a těžce zápasící s pastí, pohlédl z jednoho bratra na druhého, hluboce pohnut klidem chlapce v pasti i vášnivou náklonností jeho bratra.

„Odyssee,” řekl Homér, „chceš něco?”

„Tatínka,” řekl Odysseus.

„Ach,” řekl Homér, „chceš něco kromě tatínka?”

„Marka,” řekl hoch v pasti.

„Marek je na vojně,” řekl Homér. „Chceš zmrzlinu nebo něco takového?”

„Ne,” řekl Odysseus „jenom Marka.”

„Víš, Marek je na vojně,” řekl Homér. Obrátil se ke Covingtonovi. „Vyndejte mého bratra z téhle klece a koukejte si pospíšit!”

„Počkejte minutu,” řekl Chris Dlouhán. „Podrž tuhle bratra, chlapče! Neupusť ho!” Chris Dlouhán měl teď plné ruce práce.

„Lámete mi past!” zvolal pan Covington. „Je to jediná past toho druhu na světě. Nesmíte ji rozbít! Dojedu pro pana Saffertyho. Ničíte velký vynález. Pan Safferty je starý člověk. Možná že takovouhle past už nikdy nevyrobí. Kluk je v pořádku. Nic se mu nestalo. Dojedu pro pana Saffertyho. Jenom ještě hodinku nebo dvě.”

„Ještě hodinku nebo dvě!” vykřikl Homér. Podíval se na pana Covingtona s nejhroznějším pohrdáním na světě a rozhlédl se po krámě. „Rozbiju vám tady celý krám,” řekl. Obrátil se ke Chrisu Dlouhánovi. „Pokračujte, pane,” řekl, „rozlámejte past - rozbijte ji!”

Chris Dlouhán zápasil s pastí každým svalem prstů, paží, ramen a zad, a past začala ponenáhlu povolovat.

Odysseus se otočil a pozoroval ho. Konečně Chris Dlouhán past rozlomil.

87$

Odysseus byl volný.

Homér ho držel, aby nespadl na tvář, a postavil ho na nohy. Lidé v hloučku před krámem tleskali, ale nebylo to působivé, poněvadž nebyli organizováni a neměli vůdce. Odysseus vyzkoušel nohy. Poněvadž se teď všechno zdálo být v pořádku, Homér bratra objal. Odysseus se podíval na Chrisa Dlouhána. Silák byl vyčerpán.

„Někdo musí tu past zaplatit,“ řekl pan Covington. „Je zničena. Někdo ji musí zaplatit.“

Chris Dlouhán vytáhl beze slova z kapsy peníze, odpočítal dvacet dolarů a hodil je na pult. Vzal Odyssea za hlavu a prohrábl mu kštici, jako to dělávají otcové. Pak se obrátil a vyšel z krámu.

Homér mluvil s bratrem. „Nebolí tě nic? Jak ses dostal do té strašné věci?“ Homér pohlédl na zničenou past a pak do ní kopl.

„Opatrně, hochu,“ řekl strážník. „Je to nějaký nový vynález. Člověk neví, co to provede.“

Pan Covington vyšel na ulici a promluvil tam k lidem. „Máme zase otevřeno a prodáváme,“ řekl. „Covington otvírá ráno v osm a zavírá večer v sedm, kromě soboty, kdy máme otevřeno až do desíti. V neděli je celý den zavřeno. Ve sportovním oboru máme všechno. Udice, pistole a pušky, střelivo a lehkoatletické potřeby. Už opět prodáváme, dámy a pánové. Jen račte dovnitř.“

Lidé zvolna odcházeli.

Než vyšel z krámu, Homér se obrátil k strážníkovi. „Kdo byl ten člověk, který vytáhl mého bratra z pasti?“ řekl.

„Jakživ jsem ho neviděl,“ řekl strážník.

„Chris Dlouhán,“ řekl Odysseus Homérovi.

„Jmenuje se Chris Dlouhán?” řekl Homér.

„Ano“ řekl Odysseus. „Chris Dlouhán.“

88$

Teď vběhl do krámu Auggie. Podíval se na Odyssea. „Dostal ses ven, Odyssee?“ řekl. „Jak ses dostal ven, Odyssee?”

„Chris Dlouhán,” řekl Odysseus.

„Jak se dostal ven, Homére?” řekl Auggie. „Co se stalo? Co se stalo s pastí? Kde je ten velký vousáč? Co se tu dělo, když jsem byl pryč?”

„Všechno je v pořádku, Auggie,” řekl Homér. „Vyřídil jsi panu Spanglerovi, co jsem ti říkal?”

„Jo, vyřídil jsem mu to,” řekl Auggie. „Co se stalo, Homére? Pracuje ta past? Bude chytat zvířata?”

„Ach,” řekl Homér, „ta past není k ničemu. Co bys z toho měl, kdybys do ní chytil zvíře a nemohl je vyndat? Pane Covingtone,” řekl majiteli obchodu, „že jste se nestyděl účtovat Chrisu Dlouhánovi dvacet dolarů za takovéhle haraburdí.”

„Dvacet dolarů je normální cena,” řekl obchodník.

„Normální cena?” řekl Homér. „O čem to mluvíte? Pojď, Auggie, pojďme odtud.” Tři hoši vyšli z obchodu a kráčeli k telegrafnímu úřadu. Pan Spangler se opíral o pult a díval se na ulici. Pan Grogan odesílal telegram. Homér teď kulhal hůře než kdy předtím, to od srážky s panem Byfieldem v závodě na dvě stě dvacet nízké překážky. Zastavil se a oslovil přednostu telegrafního úřadu.

„Pane Spanglere,” řekl, „tohle je můj bratr Odysseus. Právě jsme ho vytáhli z jakési pasti tamhle u Covingtona. Chris Dlouhán ho vytáhl. Musel past rozbít. A pak ji musel zaplatit - dvacet dolarů. Tohle je Auggie. Vyřídil vám, proč jsem se opozdil?”

„Všechno je v pořádku,” řekl Spangler. „Sešlo se tady pár telegramů, které máš doručit, ale je to v pořádku. Tak to je tvůj bratr - Odysseus?” Odysseus stál za

89$

telegrafistou a díval se, jak pracuje. Před telegrafistou, za stolem, stál Auggie a naslouchal klapáku.

„Taky bylo několik fonogramů,“ řekl Spangler. „Pár těch nejbližších jsem doručil sám. Zbývající dva jsou tamhle na desce. Vezmi si nejdřív fonogramy, pak doručuj telegramy.”

„Prosím ano,” řekl Homér. „Hned se do toho dám. Hrozně mě to mrzí, pane Spanglere. Ohlídal byste Odyssea, než se vrátím? Třeba ho budu moct za nějakou chvilku odvézt na kole domů, až se to tu trochu zklidní.”

„Dám ti na bratra pozor,” řekl Spangler. „Běž.”

„Prosím ano,” řekl Homér. „Děkuju vám. Odysseus nebude zlobit. Bude se jen dívat. Nic neprovede.”

Homér vyběhl z telegrafního úřadu a ve spěchu pokulhával.

90$

XIV

DIANA

Odysseus přistoupil blíž k panu Groganovi, zatímco Auggie naslouchal cvakání klapáku.

„Nač je to?“ zeptal se Auggie pana Spanglera a ukázal na přístroj.

„Pan Grogan posílá telegram,” řekl Spangler.

„Kam ho posílá?” řekl Auggie.

„Do New Yorku,” řekl Spangler.

„Až do New Yorku?” podivil se Auggie. „Jak půjde?”

„Po drátě,” řekl Spangler.

„Dráty na telegrafních tyčích?” řekl Auggie. „Telegrafní tyče odtud do New Yorku? Celou tu cestu z Ithaky až do New Yorku?”

„Tak jest,” řekl Spangler.

„Kdo je posílá,” řekl Auggie.

„Lidé všeho druhu,” řekl Spangler.

Prodavač novin chvilku přemýšlel a pak řekl: „V životě jsem nedostal telegram. Jak dostanete telegram?”

„Někdo ti ho pošle,” řekl Spangler.

„Všichni mí známí jsou tady v Ithace,” řekl Auggie. Na návěstní desce zářilo zelené světlo. „Nač je to zelené světlo?” zeptal se Auggie.

„To je znamení, že máme volnou linku,” řekl Spangler.

„Jakou linku?” řekl Auggie.

„Linku do San Franciska,” řekl Spangler.

„Ach,” řekl Auggie. „Kolik vám musí být, abyste mohl být poslíčkem?”

91$

„Šestnáct,” řekl Spangler.

„Mně je devět,“ řekl Auggie. „Proč se musí tak dlouho čekat? Když je vám sedmnáct, můžete se přihlásit k námořnictvu.”

„To je předpis,” řekl Spangler.

„Nač ustavičně vydávají všechny ty předpisy?” řekl Auggie. Spangler začal rozdělovat do přihrádek stoh kopií odeslaných telegramů.

„No,” řekl, „vydali ten předpis, aby děti nepracovaly.”

„Proč?”

„Aby se neunavily,” řekl Spangler. „Aby si mohly hrát. Ten předpis chrání děti.”

„Před čím?” řekl Auggie.

„No,” řekl Spangler, „myslím, že je chrání před těžkou prací. Chrání je před šéfy, kteří nutí děti pracovat příliš mnoho za ty peníze, které dostávají.”

„No, a co když dítě nechce, aby je někdo chránil?” řekl Auggie. „Co když chce pracovat?”

„Chrání je bez ohledu na to,” řekl Spangler.

„Kolik vám musí být, abyste už nebyl dítětem?” řekl Auggie. „Kolik vám musí být, abyste se mohl chránit sám nebo dělat práci, která vás baví?”

„Musí ti být šestnáct, abys mohl být poslíčkem,” řekl Spangler.

„Homér pracuje, že?” řekl Auggie. „Odkdy je Homérovi šestnáct?”

„No,” řekl Spangler. „Homér je výjimka. Je mu teprve čtrnáct, ale je silný a inteligentní.”

„Jak to myslíte - inteligentní?” řekl Auggie. „Musíte být inteligentní, abyste byl poslíčkem?”

„Ne,” řekl Spangler, „ale pomáhá to. Být inteligentní pomáhá, ať už jsi čímkoliv.”

92$

„No,“ řekl Auggie, „a jak poznáte, jestli je někdo inteligentní?”

„Spangler pohleděl na kamelota a usmál se. „Když s ním pár minut mluvím,“ řekl.

„Nač tam dáváte ty papíry?” řekl Auggie.

„To jsou telegramy, které jsme včera posílali,“ řekl Spangler. „Zakládáme je sem, město vedle města, pro své záznamy a účetnictví. Tenhle telegram je do San Franciska, dám ho tedy sem. Všechny tyto telegramy jsou do San Franciska.”

„To dokážu,” řekl Auggie. „Umím taky jezdit na kole –jenže nemám kolo. Jestli seženu kolo, pane Spanglere, mohu být taky poslíčkem? Dáte mi zaměstnání?”

Spangler přestal pracovat a podíval se na hocha. „Ano, dám Auggie,” řekl, „ale ne zrovna teď. Devět ještě není náležité stáří. Třináct nebo čtrnáct - to ano.”

„Třeba dvanáct?” řekl Auggie.

„Možná,” řekl Spangler. „Proč chceš být poslíčkem?”

„Chci se všeličemus naučit,” řekl Auggie. „Číst telegramy. Poznávat věci.“ Odmlčel se na okamžik. „Bude mi dvanáct až za tři roky,” řekl.

„Tři roky uplynou jako nic,” řekl Spangler.

„Mně se to nezdá,“ řekl Auggie. „Už čekám dlouho.”

„Však to poznáš,” řekl Spangler. „Bude ti dvanáct, než se naděješ. Jak se jmenuješ dál?”

„Gottlieb,” řekl Auggie. „August Gottlieb.”

Přednosta telegrafního úřadu a kamelot se na sebe podívali, oba velmi vážně a slavnostně. „Auguste Gottliebe,” řekl Spangler, „dávám ti slovo. Až přijde čas -“

Spangler se odmlčel, neboť spatřil mladou ženu jménem Diana Steedová, jak běží úprkem do úřadovny. Před úřadem na ulici stál automobil, kterým přijela.

93$

U volantu seděl šofér v uniformě. Volala na Spanglera zvláštním, trochu nepřirozeným, ale příjemným hlasem: „Ach, tady tě mám, miláčku!“ Vrhla se na něho v sladkém milostném nadšení, objala ho a líbala způsobem tak neuvěřitelným, že mohl být opravdový nebo i o něco lepší než opravdový.

„Počkej minutu,” řekl. „Tohle je August Gottlieb!”

„Nazdar, chlapečku,” řekla mladá žena.

,Auguste,” řekl Spangler, „tohle je slečna Steedová.”

„Těší mě,” řekl August. A pak, poněvadž nevěděl, co jiného dodat, pravil: „Noviny, dámo?”

„Cože, ovšem,” řekla Diana. „Co stojí?”

„Pět centů,” řekl Auggie. „Místní vydání. Výsledky závodů, stav na burze a poslední válečné zprávy.”

„Ano?” řekla Diana. „Tady máš pětník. Děkuju ti pěkně.”

Auggie vzal pětník a podal slečně Steedové noviny, které nejdříve velmi hbitě a obchodnicky složil. Pleskl celými novinami o koleno, složil je napůl, pleskl půlkou o koleno a složil ji opět napůl, pak výsledek úhledně svinul a podal slečně Steedové, trochu podoben kouzelníkovi, jenž provádí důležitý trik. „Děkuju, slečno,” řekl. „Ve středu prodávám Saturday Evening Post a Liberty.

V pátek Gollieťs. Prodávám po celém městě.”

„No,” řekla Diana, „doufám, že vyděláš spoustu peněz, hochu.”

„Průměrně asi čtyřicet centů denně, za noviny a časopisy dohromady,” řekl Auggie. „Když začne okresní trh, prodávám sodovku.”

„No, ty jsi pořád pilný, že?” řekla Diana svým kouzelným, veselým hlasem.

„Ano,” řekl Auggie, „a taky se všeličemus přiučím. Vyznám se už v lidech docela dobře.” Zdálo se, že Auggie

94$

odhadl, jaká je slečna Steedová, a je výsledkem potěšen.

„Ano, zajisté,” řekla, „o tom nepochybuji.” Obrátila se k Spanglerovi. „Čekala jsem, že zavoláš, miláčku,” řekla. „Říkal jsi, že zavoláš v pět, ne?”

„Ach ano,” řekl Spangler. „Zapomněl jsem. Mluvil jsem tuhle s Auggiem. Chce být poslíčkem a zrovna jsem mu říkal, že až přijde čas, dostane zaměstnání.”

„Inu děkuju, pane Spanglere,” pravil Auggie. Pohnul se k odchodu. „Ještě se uvidíme,” řekl. „Sbohem, slečno.” Obrátil se k malému chlapci: „Sbohem, Odyssee.”

„Odysseus!” řekla Diana Spanglerovi. „Takové nádherné jméno! Odysseus! Odysseus z Ithaky! Miláčku, mám jenom chvilku času. Přijdeš na večeři, že? Víš, musíš přijít.”

Spangler začal mluvit, ale mladá žena ho přerušila. „Ne,” zvolala „slíbil jsi! Ano, slíbil! Matka a otec zmírají touhou po tobě! Přesně v sedm!”

„Počkej minutku,” řekl Spangler. „Počkej minutu.”

„Miláčku,” řekla Diana, „nezklameš mě zase, že ne?”

„Tebe nic na světě nemůže zklamat,” řekl Spangler, „buď tedy klidná. Přesně v sedm? Jak to myslíš - přesně? Proč vlastně chceš, abych přišel na večeři?”

„Protože tě miluji, miláčku,” řekla mladá žena velmi trpělivě, jako by Spangler byl malé dítě. „Miluji tě, miluji tě, miluji tě, slyšíš?” řekla a smála se vesele.

„Jen pomalu,” řekl přednosta telegrafního úřadu. „Pokaždé, když přijdeš s takovými řečmi

„Ale já tě opravdu miluji, miláčku,” řekla mladá žena vážně.

Spangler si vzdychl. „Šel jsem k někomu na večeři dvakrát v životě,” řekl. „Pokaždé jsem se nudil.”

„Oblíbíš si matku i otce,” řekla Diana. „Neoblékáme se nijak zvlášť - stačí večerní šaty.”

95$

„Jak to myslíš - večerní šaty?“ řekl Spangler. „Nosím jen tyhle jedny šaty, ve dne i večer.“

„V sedm,“ řekla Diana. Na Spanglerově psacím stole si všimla vejce uvařeného natvrdo. „Ach miláčku,“ řekla, ,jaké vtipné těžítko! Co je to?“

„Vejce,” řekl Spangler. „Opravdové vejce. Mám je pro štěstí.”

„To je ale milé!” řekla Diana. „No, miláčku, musím běžet.” Přikročila k němu, aby ho políbila na rozloučenou, ale on ji jemně odstrčil, a ona odešla.

Pan Grogan dopsal na stroji telegram. Spangler přivedl Odyssea k starému muži. „Willie,” řekl, „skočím si na jednu ke Corbettům. Tohle je Odysseus Macauley, Homérův malý bratr. Zažil dobrodružství. Chytil se do pasti. Odyssee, tohle je pan Willie Grogan.”

„Ach, jsme staří známí,” řekl pan Grogan. „Díval se, jak pracuji.”

Odysseus přikývl.

„Dám si jednu a hned se vrátím,” řekl Spangler.

96$

XV

DÍVKA NA ROHU

Spangler se obrátil k odchodu, ale zarazilo ho cvakání přijímače depeše, kterou samočinný přijímač současně vyklepával a tiskl na proužek papíru. Šel k přístroji na roznáškovém stole a studoval značky na proužku papíru. „Tohle je Ithacká vinařská,” řekl Groganovi, „venku za městem. Jestli Homér přijde, zdrž ho tady, dokud se neozve obvyklé večerní volání hrozinkářů. Western Union přetrumfl ve dvou střetnutích dvakrát. Jestli to dnes dokáže zase, můžeme mít obchodně koneckonců docela dobrý měsíc. Kolik jsme jich včera dostali?”

„Šedesát sedm,” řekl Grogan.

„Šedesát sedm telegramů ze šedesáti osmi,” řekl Spangler. „Chlapec, který tam přijde první, dostane všechny telegramy až na jeden. Druhý získává jen jeden. Dobrá, zajdu si na sklenku.”

Ale nyní se začala ozývat ještě jedna výzva: tečka tečka čárka tečka tečka tečka. Jakmile přednosta telegrafního úřadu zaslechl jen první dvě tečky, poznal, že volá Sunripe, společnost pro vývoz hrozinek, a poněvadž Homér nebyl v úřadovně, aby došel pro telegramy, zavolal na Grogana: „Přinesu je sám. Doběhnu tam první.”

Ve chvíli, kdy přijímač opakoval výzvu potřetí, Spangler byl v polovině dalšího bloku a probíhal mezi lidmi jako hráč rugby, jenž má před sebou volnou plochu. Před ním na rohu, vzdálena třicet yardů, stála plachá, osamělá dívka, osmnáctiletá nebo devatenáctiletá

97$

- unavená, milá, tichá a okouzlující. Čekala na autobus, aby ji po práci odvezl domů. Ačkoliv běžel, Spangler si nemohl nevšimnout dívčiny opuštěnosti – která se podobala, jak se mu zdálo, třebaže spěchal, opuštěnosti všech věcí. Naprosto vážně, bez jakéhokoliv přemýšlení, rychle a lehce doběhl k dívce, na okamžik se zastavil a políbil ji na tvář. Než se znovu rozběhl, řekl jí jedinou věc, jakou bylo možno říct: „Jste nejroztomilejší žena na světě!”

Běžel dále. Když stoupal po schodech ke kancelářím vývozců hrozinek Sunripe, vždycky po třech najednou, poslíček konkurenční společnosti Western Union, jenž se opozdil na startu, protože telegrafista neznal výzvy zpaměti jako Spangler, právě seskakoval z kola před budovou; a když Spangler vcházel do kanceláře, poslíček společnosti Western Union teprve čekal na výtah.

Jako by ještě byl poslíčkem, Spangler se ohlásil staré dámě u přepážky firmy Sunripe. „Poštovní telegraf]” řekl.

„Tome!” zvolala stará dáma, potěšena a překvapena. „Neříkejte mi, že jste teď zase poslíčkem.”

„Jednou poslíček, vždycky poslíček,” řekl Spangler a nesmyslnost jeho poznámky ho vůbec neuvedla do rozpaků. Usmál se na starou dámu a pak řekl: „Ale hlavně jsem přišel, abych uviděl vás, paní Brockingtonová.”

Poslíček společnosti Western Union vešel do kanceláře. „Western Union,” ohlásil se.

„No, Harry,” řekla paní Brockingtonová, „zase jsi prohrál.” Podala poslíčkovi jeden telegram. „Příště víc štěstí,” řekla.

Poslíček společnosti Western Union, trochu zmaten a zahanben, protože se dal znovu předstihnout, tentokrát ne jiným poslíčkem, nýbrž přednostou úřadovny

98$

Poštovního telegrafu, vzal telegram a řekl: „Stejně děkuju, paní Brockingtonová,” a vyšel z kanceláře.

Stará dáma podala Spanglerovi stoh telegramů. „Tady máte, Tome,“ řekla, „sto dvacet devět nočních dopisů – z celé země - všechny vyplaceně.”

„Sto dvacet devět?“ řekl Spangler. „Tohle mi pomůže, nakonec budu mít v tomhle měsíci pěkný obrat.“ Naklonil se přes zábradlí a starou dámu políbil.

„Ale Tome!“ řekla paní Brockingtonová.

„Ne,“ řekl Spangler, „nesmíte ke mně být nevlídná. Toužil jsem vás políbit už od toho dne, kdy jsem vás tu poprvé spatřil - vzpomínáte? Dvacet let - a vy jste byla každým rokem krásnější.”

„No, Tome,“ řekla stará dáma, „neškádlete starou ženskou.”

„Starou?” řekl Spangler. „Vy nejste stará!”

„Jste milý, Tome,” řekla paní Brockingtonová, „a takoví jsou všichni vaši poslíčkové - ale kde je ten nový?”

„Homér?” řekl Spangler. „Myslíte Homéra Macauleye? Budete ho vídat každý den - a vždycky prvního. Dnes odpoledne jsme uvázli následkem příhody, která se stala jeho malému bratrovi, chlapci, který se jmenuje Odysseus. Chytil se u Covingtona do nějaké pasti. Homér musel jít a pustit ho na svobodu. Ale odnynějška ho budete vídat.” Odmlčel se a usmál se na paní Brockingtonovou. „Dobrou noc, Emilo,” řekl.

„Jak je od vás milé, že si pamatujete mé jméno,” řekla stará dáma.

Na ulici mu bylo dobře - měl radost ze všeho - z Homéra, že dostal Odyssea z pasti, z Grogana, že je schopen konat službu, ačkoliv už dávno překročil věk, stanovený pro odchod do výslužby, z Odyssea, jak se dívá a je okouzlen každou věcí na telegrafním úřadě, z Auggieho, že

99$

chce rychle vyrůst a být poslíčkem, dokonce i z Diany Steedové. Ale ze všeho největší radost měl z dívky, která čekala na rohu ulice na autobus. Když došel na místo, kde prve stála, na chvilku se zastavil. Řekl si sám pro seber „Zrovna tady stála. Pravděpodobně ji už neuvidím, ale i kdybych ji spatřil, už nikdy ji neuvidím takovou, jaká byla dnes odpoledne.” Kráčel po ulici a hvízdal si. Když byl naproti Corbettům, uslyšel hrát pianolu - starý valčík, jenž se jmenoval Nechci nic než tebe. Zamířil ke dveřím výčepu, chvilku naslouchal, pak vešel dovnitř. Corbett byl za pultem a hned se dal do práce: přinesl Spanglerovi jeho obvyklý nápoj, skotskou a vodu.

„Nazdar, Ralfe,“ řekl Spangler. „Jak se ti daří?“ Podíval se na tři vojáky, naslouchající pianole.

,Ani špatně, ani dobře,“ řekl Corbett. „Vojáci mají spoustu času, který chtějí zabít, a nemají moc peněz. Kupuji jim tři rundy na jejich jednu, a když jsou na mizině a chystají se k odchodu, peníze jim vracím. Proč ne?“

„Můžeš si to dovolit?” řekl Spangler.

„Ne,” řekl Corbett, „ale co na tom záleží? Po válce mi možná něco splatí. Já prostě nemůžu být šenkýřem. Jsem Mladý Corbett.” Odmlčel se na chvilku, neboť si vzpomněl na něco, co ho mrzelo.

„Včera večer, Tome,” řekl, „stojím za pultem a hledím si svého a nějaký chytrák na mě volá: ,Hej, stará lakoto! Dej mi ještě jednu.’ Nebyl to voják. Byl to někdo z Ithaky. Dobrá, rozhlédnu se - nikdo jiný za pultem - jenom já. ,Stará lakoto? To říkáte mně?‘ povídám mu. ,Sobě to neříkám, stará lakoto,’ povídá ten chlapík. No, co mám dělat? Praštit ho nemůžu, protože jsem boxoval v ringu. Šel jsem k němu a chytil ho - tohle.” Corbett přidržel jednou rukou Spanglera za výložky kabátu,

100$

druhou ruku vysoko zvedl, dlaň napřaženou, a čekal děsivou chvilku. Pak řekl, jako večer předtím svárlivému pijanovi: „Mluvíte s Mladým Corbettem. Jestli vás praštím, tak se svalíte a bude po vás, a já nechci, aby mi taky někdo umřel. Teď koukejte, ať jste venku, a už mi sem nechoďte. Do smrti už nevkročte do mého lokálu. A až vyjdete ven, buďte rád, že jste živý.“

Corbett pustil Spanglerův kabát. Chvěl se hněvem. „Celou noc se mi potom třásly ruce,“ řekl, „ale včera večer to nebylo poprvé, co se něco takového stalo. Stává se to skoro každý večer. A pokaždé, když se to stane, si říkám: ,Konec! Musím tu putyku zavřít. Musím pryč.’ Dostávám strach. Bojím se, že jednoho večera ztratím hlavu a někoho zavraždím. Být šenkýřem není snadné. Mám příliš dobré srdce, než abych byl výčepním.”

Přednosta telegrafního úřadu a bývalý boxer rozmlouvali ještě pět minut a Spangler se pak vrátil do úřadu. Když odcházel z lokálu, vojáci pustili pianolu naplno. Nyní hrála Bílý květ. Vojáci sledovali slova, jak se posunovala dolů po válci, a pokoušeli se zpívat spolu. Spangler chvilku poslouchal. Nezpívali zvláště dobře, ale cit, s nímž se připojili, nebyl koneckonců špatný.

101$

XVI

DOVEDU TĚ ZASE DOMŮ

Tomáš Spangler, přednosta úřadovny Poštovního telegrafu v Ithace, vešel do své kanceláře. U roznáškového stolu spatřil bratry Macauleyovy, Homéra a Odyssea – poslíček skládal telegramy a vkládal je do obálek, a jeho mladší bratr přihlížel s tichým obdivem. Poslíček se obrátil k šéfovi.

„Máte Sunripe, pane Spanglere?“ řekl.

„Ano, mám,“ řekl Spangler. „Sto dvacet devět telegramů.” Ukázal je poslíčkovi.

„Sto dvacet devět!” zvolal Homér. „Jak jste se tam dostal první?”

„Běžel jsem,” řekl Spangler.

„Vy jste běžel do Sunripe, abyste přetrumfl Western Union?” ptal se Homér.

„Ovšem,” řekl Spangler. „Na tom nic není. Cestou jsem se dokonce zastavil – abych vzdal hold kráse a nevinnosti.” Homér nerozuměl, ale Spangler hned pokračoval. „Ne, ne, to nebudu vysvětlovat,” řekl. „Odveď Odyssea domů.”

„Prosím ano,” řekl Homér. „Dostali jsme výzvu od Guggenheimů. To mám na cestě, odvezu tedy Odyssea na kole domů, pak zajdu ke Guggenheimům a odtamtud do Ithacké vinařské, pak k Foleyům a potom rovnou sem. Vrátím se co nevidět.” Poslíček vyšel z úřadovny a posadil opatrně bratra na řídítka svého kola, zatímco Spangler přihlížel. Starší bratr se vyšvihl na kolo, šlápl

102$

do pedálů a rozjel se ulicí. Když byli za městem, Odysseus se obrátil a pohleděl na bratra. Poprvé toho dne jeho tvář zjasněla macauleyovským úsměvem.

„Homére?“ řekl.

„Copak?“ zeptal se Homér.

„Umím zpívat,” řekl Odysseus.

„To je dobře,” řekl Homér.

Odysseus začal zpívat. „Zazpíváme si píseň,” zpíval. Zarazil se a začal znovu. „Zazpíváme si píseň,” zpíval znovu, ale zase se zarazil a hned začal znovu. „Zazpíváme si píseň.”

„To není píseň, Odyssee,” řekl Homér. „To je jenom malá část písně. Teď poslouchej, a pak zazpíváš se mnou.” Starší bratr začal zpívat a mladší bratr naslouchal.

{Neplač už, má paní, ó neplač už dnes,

zazpíváme si píseň o domově v Kentucky,

o starém domově v Kentucky, tam v dáli kdes.}

„Zazpívej ji ještě jednou,” řekl Odysseus.

„Dobrá,” řekl Homér a začal znovu, ale tentokrát mladší bratr zpíval s ním, a jak zpívali, Odysseus opět viděl nákladní vlak s černochem, jenž se vykláněl z nízkého vagonu, usmíval se a mával. To byla jedna z nejpodivuhodnějších věcí, které se kdy Odysseu Macauleyovi za čtyři léta života na světě přihodily. Mával na toho člověka a ten člověk mu také zamával, jemu nejednou, nýbrž mnohokrát. Na to bude vzpomínat až do smrti.

Před domkem Macauleyových Homér sestoupil z kola a postavil opatrně Odyssea na nohy. Chvilku stáli spolu a naslouchali matčině harfě a sestřinu klavíru a zpěvu jejich sousedky Mary Arenové.

103$

„Dobrá, Odyssee,“ řekl Homér, „teď jsi doma. Běž dovnitř. Je tam maminka a Bess a Mary. Já ještě musím do práce.“

„Do práce?” řekl Odysseus.

„Ano,” řekl Homér, „ale večer se vrátím. Jdi dovnitř, Odyssee.” Mladší bratr začal stoupat po schodech přední verandy. Když došel ke dveřím, starší bratr se opět rozjel ulicí.

104$

XVII

TŘI VOJÁCI

Když Steedovi a jejich hosté – včetně Tomáše Spanglera - usedli k večeři, v Ithace lilo jako z konve. Bess Macauleyová a Mary Arenová, v pláštích do deště a galoších, šly na telegrafní úřad a nesly Homérovi krabici s večeří. Jak kráčely kolem drogerie U sovy, jakýsi mladík, stojící ve dveřích, po nich světácky šlehl okem. „Hej, drahoušku,” řekl Bess. „Kampak?“

Bess si mladého muže nevšímala a přitiskla se víc k Mary. Šly dále. Proti nim přicházeli tři mladí vojáci. Bavili se na ulici improvizovanou hrou, plní radosti z toho, že mají večer volno, z velkolepého a zvláštního, komického světa a z osvěžujícího deště. Strkali se a honili, řvali nevázaným smíchem a pokřikovali na sebe přezdívky, které si vzájemně dali - Tlouštík, Texas a Kůň. Když tito tři hoši spatřili Mary a Bess, zarazili se v přehnaně uctivém obdivu. Hluboce se uklonili, jeden po druhém. Dívky byly polichoceny, ale nevěděly, co mají dělat - jak se zachovat.

„Jsou to prostě vojáci, Bess,“ zašeptala Mary, „pryč z domova.“

„Zůstaňme stát,“ řekla Bess.

Obě dívky se zastavily a hleděly na vojáky.

Jeden z nich zvaný Tlouštík předstoupil jako oficiální mluvčí hloučku – vyslanec vojáků u amerických děvčat.

„Dámy,“ řekl, „my od velké demokratické armády, vaši pokorní služebníci, vojáci - dneska tady a zítra, doufáme,

105$

rovněž tady - vám děkujeme za vaše krásné tváře, v dobách sucha neméně než v dobách deště, jako je teď. Smím vám představit své kamarády a vaše oddané ctitele? Tohle je Texas - z New Jersey. Tohle je Kůň - z Texasu. A já jsem Tlouštík - z hladu. A teď víc než co jiného hladovím po společnosti krásných amerických děvčat. Co tomu říkáte?”

„No,“ řekla Bess, „šly jme do biografu.”

„Do biografu!” řekl Tlouštík dramaticky. „Smíme my vojáci - ať už dneska tady, nebo zítra fuč - doprovodit vás – americká děvčata - do biografu? Dnes večer je dnes večer a zítra je zítra, ale zítra se vrátíme do kasáren, k tomu strašnému, avšak nutnému válečnému řemeslu, k svatému dílu zničení onoho vražedného mikroba v člověku, který se pokouší potlačit svobodného lidského ducha. Dnes večer jsme vašimi bratry – daleko od svých krbů a opuštěni. Ano, ač veselí a hrdí, jsme opuštění, protože Ithaka není naší domovinou. Navlékli mě do tohoto úboru amerického vojáka, když jsem se vybatolil z postranních uliček divokého města Chicaga, z toho milého lidu illinoiského. Vraťte mě dnes večer ve vzpomínkách do mého města a k mému lidu, a vraťte i mé dobré bratry každého do jeho rodného kraje. Uvažujte se štědrými srdci o naší pokorné prosbě, neboť jsme z jedné rodiny, z rodiny lidské, a kdyby nebylo války, třeba bychom se nikdy nesetkali. Tato chvíle je plodem klidnějších století.” Voják zvaný Tlouštík se uklonil, pak se opět napřímil. „Jaké je vaše rozhodnutí?”

„Blázní?” zašeptala Mary.

„Ne,” řekla Bess, ,je mu prostě smutno. Pojďme s nimi do biografu.”

„Dobrá, Bess,” souhlasila Mary, „ale řekni mu to sama. Nevím, co mám říct.”

106$

Bess se obrátila k vojákovi. „Dobrá,” pravila.

„Děkuju vám, dámy,“ řekl voják zvaný Tlouštík. „Děkuju vám.“ Nabídl Bess rámě. „Půjdeme tedy?“

„Nejdřív musím donést bratrovi krabici s večeří,“ řekla Bess. „Pracuje na telegrafním úřadě. Jsme tam hned.“

„Telegrafní úřad?“ řekl voják zvaný Tlouštík. „Pošlu tedy telegram.” Obrátil se k ostatním. „A co ty, Texasi?”

„Kolik stojí telegram do New Jersey?“ zeptal se Texas.

„Zdaleka ne tolik, zač stojí,” řekl Tlouštík. Obrátil se k druhému vojákovi. „Koni?”

„Ano,” řekl voják zvaný Kůň. „Rád bych poslal telegram mamince a Joeovi a Kitty - to je mé děvče,” vysvětloval Bess.

„Každé děvče na světě je mé děvče,” řekl Tlouštík, „a poněvadž nemohu poslat telegram všem, pošlu telegram jenom jedné. Pošlu tak miliony telegramů v jediném telegramu.”

Willie Grogan, starý telefonista, byl sám v úřadovně, když vešli dvě mladé ženy a tři vojáci. Starý muž stál za přepážkou.

„Jsem Homérova sestra Bess,“ řekla Bess. „Přinesla jsem mu večeři.” Položila krabici na přepážku.

„Dobrý večer, slečno Macauleyová,” řekl Grogan. „Homér se brzy vrátí. Večeři mu předám.”

„A tady chlapci chtějí poslat telegramy,” řekla Bess.

„Výborně, mladí muži,” řekl Grogan. „Tumáte blankety a tužky.”

„Co stojí telegram do Jersey City?” zeptal se Texas.

„Dvacet pět slov za padesát centů,” řekl Grogan, „a k tomu malý poplatek. Ale nepočítejte adresu nebo podpis. Telegram bude doručen zítra ráno.”

„Padesát centů?” řekl Texas. „To není zlé.” Začal psát na blanket.

107$

„A do San Antonia?”

„Polovinu toho, co do Jersey City,” odpověděl Grogan. „San Antonio je blíž k Ithace než Jersey City.”

Voják zvaný Tlouštík, jenž pilně psal svůj telegram, ho teď podal starému muži. Grogan telegram četl, jak počítal slova.

{EMMA DANAOVÁ,

CHICAGSKÁ UNIVERZITA

CHICAGO, ILLINOIS}

{MILÁČKU, MILUJI TĚ, POSTRÁDÁM TĚ, STÁLE NA TEBE MYSLÍM. PIŠ HODNĚ. DÍKY ZA SVETR. UČÍM SE TEĎ PRAVÉMU NÁRODNÍMU HOSPODÁŘSTVÍ. BRZY PŮJDEME NA FRONTU. NEZAPOMEŇ JÍT V NEDĚLI DO KAPLE A POMODLIT SE ZA NÁS. MÁM SE DOBŘE. MILUJI TĚ.

NORMAN}

Voják zvaný Texas odevzdal Groganovi svůj telegram jako druhý.

{PANÍ EDITH ANTHONYOVÁ,

WILMINGTON STREET 17021/2, JERSEY CITY

NEW JERSEY}

{MILÁ MAMI. JAK SE TI DAŘÍ? MNĚ DOBŘE. DOSTAL JSEM TVŮJ DOPIS A KRABICI SUŠENÝCH FÍKŮ. NEDĚLEJ SI STAROSTI! SBOHEM. MILUJÍCÍ

BERNARD}

Potom podal starému telegrafistovi svůj telegram voják zvaný Kůň.

108$

{PANÍ HARVEY GUILFORDOVÁ

SANDYFORD BOULEVARD 211, SAN ANTONIO,

TEXAS}

{NAZDAR, MAMI. CHCI JENOM ŘÍCT NAZDAR Z ITHAKY V SLUNNÉ KALIFORNII. JENŽE PRŠÍ. HA, HA. POZDRAVUJ KDEKOHO. ŘEKNI JOEOVI, ŽE SI MŮŽE VZÍT MOU PUŠKU A NÁBOJE, NEZAPOMEŇ PSÁT.

QUENTIN}

Vojáci a dívky odešli a pan Grogan šel ke svému stolu telegramy odeslat.

Jak tři vojáci a dvě americké dívky sestupovali prostřední uličkou, na plátně biografu Kinema se objevil pan Winston Churchill, anglický ministerský předseda, který vystoupil Léta Páně 1942 v kanadském parlamentu. Ve chvíli, kdy mladí lidé usedli, pan Churchill pronesl tři věci, jednu po druhé, jež vyvolaly stupňované nadšení jak členů kanadského parlamentu, tak obecenstva v biografu Kinema v Ithace. Voják zvaný Tlouštík se naklonil k Bess Macauleyová. „To je,“ řekl, „jeden z velkých mužů naší doby - a taky velký Američan.”

„Myslel jsem, že Churchill je Angličan,” poznamenal voják zvaný Kůň.

„Ovšem,” řekl Tlouštík, „ale je taky Američan. Odnynějška bude každý dobrý člověk na světě Američanem.” Trošičku se přitlačil k dívce na druhé straně, k Mary Arenové. „Vřelé díky za to, že jste nás s sebou vzaly do biografu,” řekl. „Člověku je líp, když u sebe má děvče. Líp to voní, než když jsou kolem jen samí vojáci.”

„Šly jsme do biografu tak jako tak,” řekla Mary.

109$

Nyní se v žurnále objevil muž jménem Franklin Delano Roosevelt, prezident Spojených států, a promlouval rozhlasem k národu ze svého domova v Hyde Parku. Mluvil s obvyklou směsí vážnosti a humoru. Pět mladých lidí pozorně naslouchalo, a když řečník domluvil, celé obecenstvo se roztleskalo.

„Tohle je největší Američan ze všech,“ řekl voják zvaný Kůň. V tom okamžiku se na plátně objevila americká vlajka a velká část obecenstva začala opět tleskat.

„A to je,“ pravil voják zvaný Texas, „nejslavnější vlajka na světě.”

„Nevím –“ řekl Bess voják zvaný Tlouštík. „Člověk začne opravdu milovat svou zem, až když jde do tuhého. Jinak ji pořád považuje za něco samozřejmého - jako svou rodinu.”

„Něco mě dusí v krku, kdykoliv vidím vlajku,” řekla Bess. „Při pohledu na ni jsem myslívala na Washingtona a Lincolna, ale teď musím myslet na svého bratra Marka. Je taky vojákem.”

„Ach, vy máte bratra v armádě?” řekl Tlouštík.

„Ano,” odpověděla Bess. „Naposledy, co o sobě dal vědět, byl někde v Severní Karolíně.”

„No,” řekl Tlouštík, „myslím, že při pohledu na vlajku každá osoba myslí na to, co je jí nejbližší a nejdražší. Já při tom myslím na Chicago - a to znamená na všechno v něm – na všechno dobré a taky všechno špatné. Má rodina – mé děvče - jsou dobří lidé. A vykřičené čtvrti spodiny a politika - ty jsou špatné - ale já je miluji všechny. Jednoho dne se zbavíme vykřičených čtvrtí a taky politiky.”

„Nemyslím, že máme v Ithace vykřičené čtvrti,” řekla Bess. Jenom chudé lidi. Myslím, že máme nějakou městskou správu, ale pochybuji, že tu máme tolik politiky, aby stála za řeč. Naše rodina se rozhodně o takové věci

110$

moc nestará. Máme rádi hudbu. Můj bratr Marek teď jistě někde hraje na tahací harmoniku.”

Její bratr Marek byl v té chvíli u baru v lokále zvaném Střemhlavý bombarďák v malém městě v Severní Karolíně. Spolu s ním tam seděli jeho přítel Tobey George a tři další vojáci. Marek hrál píseň Sen a Tobey zpíval. Dva vojáci tančili v lokále se dvěma děvčaty, ne nepodobnými Mary a Bess. Když dozpíval, Tobey přisedl ke svému příteli Markovi a požádal ho, aby ještě vyprávěl o Ithace a Macauleyových.

Jak Marek Macauley začínal Tobey Georgeovi vyprávět o Ithace, sestupovali uličkou biografu Kinema Tomáš Spangler a Diana Steedová. Začínal se promítat hlavní film. Když usedli, plátno se naplnilo slovy, ne obrazy. Slova pojmenovávala film a lidi, kteří ho pomáhali vyrobit. Byla to spousta slov, ohromné množství zásluh, přisouzených celé spoustě lidí. Titulky doprovázel majestátní, nevhodný hudební motiv, složený zvláště k tomu účelu.

Spangler a Diana seděli velmi blízko plátna, ve třetí řadě, deset řad před Bess a Mary a třemi vojáky. Jejich sedadla byla v samém prostředku řady, v níž jinak seděli jenom malí chlapci. Na plátně se objevila skvělá nemocniční hala s podlahou potaženou zbrusu novým linoleem. Z tlampače na konci haly vycházel drsný hlas zatrpklé ošetřovatelky, která mluvila se zbytečným důrazem.

„Dr. Cavanagh!” křičela. „Na operační sál! Dr. Cavanagh! Na operační sál!“

Jakmile uslyšel ta slova, Tomáš Spangler se zvedl. Trochu se napil a večer byl pro něho příjemný a důležitý, všechny problémy jako by se samy urovnávaly, takže vůbec nepociťoval potřebu tady poslušně vysedávat, jako kdyby nebyl o nic starší než chlapci v jeho řadě.

111$

„Ach jo!“ řekl. „Špatný film!“ Vzal Dianu za ruku a řekl: „Pojď.”

„Ale miláčku, ještě není konec!“ zašeptala mladá žena.

Spangler ji vlekl za sebou. „Pro mě to je konec,“ řekl.

„Pojď.“ Kráčeli kolem malého hocha, jenž zíral na plátno zcela okouzlen.

„Přijdeš do nebe,“ řekl Spangler chlapci, a pak Dianě: „Pojď, pojď, nestůj mu v cestě.“

„Ale miláčku,“ řekla Diana, „film právě začíná.”

Chlapec teď promluvil na Spanglera. „Co jste říkal, pane?“ řekl.

„Nebe! – Nebe!“ řekl Spangler. „Říkám, že tam přijdeš.”

Chlapec si nebyl jistý, zda Spanglerovi porozuměl. „Nevíte, kolik je hodin?” řekl.

„Ne, nevím,” řekl Spangler, „ale ještě je brzy.“

„Ano,“ řekl chlapec.

Spangler a Diana kráčeli nahoru uličkou biografu.

„Zajdeme ke Corbettům,” řekl Spangler. „Dáme si pár skleniček, poslechneme si pianolu a ty pak můžeš jít domů.” Obrátil se, aby viděl na plátno, a chvíli šel pozpátku.

„Jen se podívej na dr. Cavanagha,” řekl. „Chystá se něco provést s těmi kleštěmi. Pravděpodobně to splete a vytáhne si jeden z předních zubů. Podívej se na něho!”

Ve vestibulu mladou ženu už tolik nemrzelo, že odcházejí tak brzo po začátku hlavního filmu. „Miluješ mě, že?” řekla Spanglerovi. „Ano, miluješ. Ty víš, že mě miluješ.”

„Jestli tě miluji?” Spangler skoro křičel. „Vzal jsem tě do biografu, ne?”

Vyšli na ulici a spěchali ke Corbettům, přičemž běželi těsně podle budov, aby se vyhnuli dešti.

112$

XVIII

PAN GROGAN O VÁLCE

Jak Spangler a Diana běželi v dešti směrem k Corbettům, Homér Macauley, promočený na kůži, zabrzdil před telegrafním úřadem a vešel dovnitř. Přehlédl situaci na roznáškovém stole. Nebylo třeba jít nikam pro telegramy, ale ležel tu jeden k doručení.

Pan Grogan dopsal na stroji telegram a zvedl se. „Sestra Bess ti přinesla večeři, hochu,“ řekl.

„Tak?“ řekl Homér. „Ach, nemusela mi nic nosit. Chtěl jsem dojít pro dva koláče.” Vzal krabici a řekl: „Tady je toho spousta. Povečeříte se mnou, pane Grogane?“

„Děkuju, hochu,” řekl starý telegrafista. „Nemám hlad.”

„Možná, že kdybyste něco málo snědl,” řekl Homér, „měl byste pak lepší chuť k jídlu, pane Grogane.”

„Ne,” řekl starý muž, „děkuji mnohokrát. Ale ty jsi promočený na kůži. Podívej se, máme tady pláště do deště.”

„No jo,“ řekl Homér, „ale déšť mě zaskočil.” Homér kousal obložený chléb. „Sním tenhle chleba,” řekl, „a pak doručím telegram.” Žvýkal chvilku a pak se podíval na starého telegrafistu. „Co je to za telegram?” řekl.

Pan Grogan neodpověděl, takže Homér věděl, že telegram je dalším poselstvím smrti. Přestal žvýkat a polkl suché sousto. „Kéž bych nemusel doručovat takovéhle telegramy,” řekl telegrafistovi.

„Já vím,” řekl pan Grogan pomalu. Znovu se odmlčel na půl minuty, zatímco poslíček držel v ruce nedojedený

113$

chléb, aniž do něho kousl. „Pokračuj, hochu,“ řekl pan Grogan, „sněz si večeři. Tvá sestra tu byla s jednou dívkou - velmi hezkou.“

„Ach, to je Mary,“ řekl Homér. „Naše sousedka, Markova dívka. To je můj bratr, co je v armádě. Po válce chtějí mít svatbu.“

„Tvá sestra a Mary tu byly se třemi vojáky, kteří poslali telegramy,“ řekl starý telegrafista.

„Tak?“ řekl Homér. „Kde jsou ty telegramy?”

Pan Grogan ukázal na hák, na němž visely odeslané telegramy. Homér sňal telegramy z háku a pročítal jeden za druhým. Když je přečetl, podíval se na starého telegrafistu.

„Když člověk zemře, pane Grogane,“ řekl poslíček, „někdo, koho znáte, nebo někdo, koho neznáte, někdo, koho jste jakživ neviděl – zlepší se tím něco? Tohle je Ithaka. Je to jenom jedno malé město v Americe. Takovéhle telegramy jdou do všech končin, k bohatým i chudým, ke všem možným lidem. Co bude s těmi lidmi? Neumírají přece jen tak pro nic, ne?“

Starý telegrafista chvíli čekal, než promluvil, a pak, jako by toho měl tolik co říct, že by na to sám nestačil, přistoupil k zásuvce svého stolu a vytáhl láhev. Přihnul si vydatně a dlouze, usedl a podíval se na poslíčka.

„Jsem už dlouho na světě,“ řekl. „Snad až příliš dlouho. Dej si ode mě říct, že ve válce ani v míru nic není pro nic - nejméně ze všeho umírání.” Starý muž se na chvilku odmlčel a znovu si vydatně přihnul. „Všichni lidé jsou jedinci,” řekl, „tak jako ty jsi jedincem. No a protože je v tobě zlo společně s dobrem, je zlo a dobro ve všech lidech. V nich všech je smíšeno, v milionech všech národů. Ano, i našeho národa. Tak jako svědomí člověka bojuje s protiklady v jeho vlastní povaze, tak tyto proti-114$

klady zápasí v celém těle života - v celém světě. A tehdy míváme válku. Tělo se brání chorobám. Ale proto si nedělej starosti, protože dobro trvá na věky a zapuzuje zlo, kdykoliv se objeví. Choré tělo a chorý duch se pokaždé uzdraví. Onemocní třeba znovu, ale pak se opět uzdraví, a jak každá čerstvá choroba přichází a vytlačena ustupuje, tělo a duch sílí, až jsou nakonec silné, takové, jakými mají být, očištěné od veškeré hniloby, zušlechtěné, mírnější, velkodušnější a povznesené nad úplatnost. Každý člověk na světě, dobrý nebo špatný, je podroben zkouškám.” Starý muž byl teď trochu unaven. „Zloděj a vrah zkoušejí,” vzdychl. „Nikdo neumírá pro nic. Umírají a hledají milost, hledají nesmrtelnost, hledají pravdu a spravedlnost - a jednoho dne to velké tělo lidstva - my všichni, každý nejposlednější z nás - dospěje k domovu, nabude milosti, bude nesmrtelné, a tento zázračný zlý svět bude sídlem mravnosti a dobrotivosti mezi lidmi.”

Starý muž teď vzdychl hlouběji než kdy předtím, a potom vytáhl z kapsy u vesty lísteček papíru. Podal ho poslíčkovi. „Dojdeš mi ještě něco koupit do drogerie?” zeptal se.

„Prosím ano,” řekl Homér a vyběhl z úřadovny.

William Grogan stál sám v telegrafní úřadovně a rozhlížel se kolem s podivnou láskou ke všem, smíšenou s jakousi milostnou zuřivostí. Pak se pomalu chytil za srdce, jako kdyby byl dlouho a trpělivě čekal na prudký záchvat, který ho teď už nemůže překvapit. Došel ke své židli, strnule se posadil a seděl, dokud ze sebe záchvat nevydal největší energii.

Poslíček se vrátil z drogerie a podával telegrafistovi malou krabičku.

„Vodu,” řekl starý muž.

115$

Homér naplnil papírový pohárek a podal ho starému muži, jenž vysypal z krabičky tři pilulky, vhodil je do úst, vzal od Homéra pohárek a polkl pilulky s douškem vody.

„Děkuju,“ řekl, „děkuju ti, hochu.”

„Za málo,” řekl Homér.

Chvilku se díval na starého muže, bude-li mu lépe, pak šel k roznáškovému stolu a vzal telegram smrti. Chvíli stál, držel telegram a hleděl na něj, a pak otevřel obálku, vytáhl telegram a přečetl si ho. Vložil jej do nové obálky, zapečetil ji a pak se obrátil a vyšel z úřadovny do deště. Starý telegrafista se zvedl ze židle a vyšel za chlapcem na ulici. Stál tam na chodníku a pozoroval chlapce, jak zápasí s větrem a deštěm. Přijímač v úřadovně začal cvakat, ale starý muž neslyšel. Telefon zvonil, ale starý muž ani teď neslyšel. Neobrátil se a nevešel do úřadovny, dokud telefon nezačal zvonit posedmé.

116$

XIX

MATCE Z LÁSKY

O patnáct minut později Homér Macauley sestoupil z kola před velkým, krásně stavěným starým domem, v němž právě pořádali večírek. Poslíček viděl okny čtyři mladé tančící páry, a poněvadž si byl jist, že všichni v domě jsou šťastni, pociťoval nevolnost a strach. Šel k domovním dveřím, chvilku stál a naslouchal hudbě. Pohnul prstem směrem k tlačítku zvonku, ale pak mu ruka klesla.

„Vrátím se do úřadu,“ řekl si hlasitě, „položím jim to. Nechci takovéhle zaměstnání.”

Usedl na schody domu. Po dlouhé době se zvedl, přistoupil ke dveřím a přimáčkl prst na zvonek. Když se dveře otevřely, spatřil mladou ženu, a než si uvědomil, co dělá, obrátil se a běžel k svému kolu. Mladá žena vyšla na verandu a volala: „Copak, co se stalo, hochu!“ Homér slezl z kola a kráčel zvolna zpět. „Promiňte,” řekl. „Mám telegram pro paní Claudii Beaufrerovou.“ „Matka má narozeniny,” řekla mladá žena vesele. Obrátila se a vešla do haly domu. „Mami,“ volala, „máš tady telegram.”

Dívčina matka přišla ke dveřím. „Je jistě od Alana. Pojďte dále, mladý muži,” řekla Homérovi. „Musíte ochutnat kousek dortu, který jsem dostala k narozeninám.”

„Ne, děkuju vám, paní,” řekl Homér. „Musím se vrátit do práce.” Podával telegram ženě, která ho vzala, jako by nebyl nic víc než blahopřání.

117$

„Nesmysl,” řekla srdečně; „ne dříve, dokud si nevezmete kousek dortu a sklenici punče.” Škubala Homérovi za rukáv a vtáhla ho do pokoje ke stolu obtíženému dorty a obloženými chlebíčky a punčem. Hudba a tanec pokračovaly. „Mám narozeniny,” řekla žena. „Panebože,” zasmála se,, já jsem stará. Nuže, musíte mi popřát hodně štěstí, chlapče.” Podala Homérovi sklenici punče.

„Přeji vám začal Homér. Zarazil se a pak začal znovu. „Přeji vám –ale nemohl pokračovat. Položil sklenici punče na stůl a rozběhl se ke dveřím. Matka se rozhlédla po pokoji, pak ustoupila na stranu, aby na ni ostatní neviděli, a dcera, která matku pozorovala, popošla ke druhé zdi. Homér zatím seděl na kole a ujížděl v dešti zpět k telegrafnímu úřadu. Na stěně haly, před matkou, byla zarámovaná podobizna hezkého rudovlasého chlapce. Na fotografii byla napsána slova: „Matce z lásky věnuje Alan v den dvacátých narozenin.” Matka otevřela telegram, přečetla ho a bez hlesu začala vzlykat, zatímco gramofon stále hrál píseň zvanou Chanson pour ma brune a veselí lidé tančili. Dcera se dívala z druhé strany pokoje na matku v hale. Skoro jako by byla pozbyla rozumu, rozběhla se ke gramofonu a zarazila ho. „Matko!” vykřikla dívka a běžela k ženě v hale.

118$

XX

JE TO VAŠE ŠKODA, NE MÁ

Biograf Kinema vypouštěl návštěvníky po posledním představení. Na ulici se Bess obrátila k vojákovi zvanému Tlouštík a řekla: „No, my teď musíme jít domů.“

„Děkujeme vám, dámy,“ řekl voják zvaný Tlouštík. Byl čas, aby si řekli sbohem, a přece z nějakého důvodu stáli společně na ulici a čekali, jako by se co nevidět mělo přihodit něco podivuhodného, ale nepoznatelného. Voják zvaný Tlouštík se podíval z Bess na Mary a pak velmi klidně a nevinně políbil Bess a potom Mary.

Voják zvaný Kůň začal křičet: „No a co my? Co já a Texas? My jsme taky někdo. My jsme taky v armádě.” A tak i tenhle voják políbil Bess a Mary. A po něm je políbil Texas. Nějaká žena na ulici je pozorovala se zatrpklou nelibostí. Dívky se rychle obrátily a pospíchaly dolů ulicí. Voják zvaný Kůň vyskočil a pak strčil do vojáka zvaného Texas, jenž se obrátil a strčil do vojáka zvaného Tlouštík. Hnali se dolů ulicí a hulákali na sebe.

„Váá - húú! Ach, Texasi! Ach, Tlouštíku!“ hulákal Kůň.

„Jak ty umíš mluvit, chlapče!” křičel Texas na Tlouštíka. „Jak ty umíš mluvit! Starý senátor Tlouštík z chicagské univerzity!”

Voják zvaný Tlouštík radostně kdákal, jak táhli dolů temnou ulicí, strkali do sebe a chechtali se a hulákali.

119$

„Ach, člověče!“ křičel voják zvaný Tlouštík. „Až se dostanu do kongresu! Já jim tam něco povím.”

„Jipíí – jáá - hej,“ hulákal Kůň. „Běžte, kravičky moje - je to vaše škoda, ne má.“

A teď tři vojáci začali skákat jeden přes druhého v rychlé bláznivé honičce jako přes kozy a strkali se dolů tou temnou, nesmrtelnou ulicí blíže a blíže k Válce.

120$

XXI

LEPŠÍ SVĚT, LEPŠÍ LIDÉ

Ve chvíli, kdy se nešťastný poslíček vrátil z domu Beaufrerových na telegrafní úřad, přestalo pršet, vysvitl měsíc a po obloze se přehnal prázdný a vyčerpaný chomáč mraků, teď už bílých. Poslíček unaveně dokulhal do úřadovny.

„Co to máš s nohou, hochu?“ ptal se starý telegrafista. „Kulháš celý den.“

„To nic není,“ řekl Homér. „Máte ještě nějaké telegramy?”

„Všechno je vyřízené,” řekl pan Grogan, „a ty můžeš jít brzy domů a lehnout si. Pověz mi, co se ti stalo na noze?”

„Myslím, že jsem si přehodil nebo přetrhl šlachu nebo něco takového,” řekl Homér. Vyzkoušel nohu. „Běžel jsem dvě stě dvacet nízké překážky,” řekl. „Myslím, že trenér na Ithacké vyšší škole mě nikdy neměl v lásce. Byl jsem první, když přiběhl na závodní dráhu a pokusil se mě zarazit – byla to moje chyba, počítám. Viděl jsem ho běžet, a kdybych chtěl, byl bych se mohl zastavit, ale já nechtěl. Neměl právo mě zarazit, a tak jsem přeskočil překážku - a oba jsme upadli. Ostatní kluci zůstali stát, protože mi bránil v závodě. Řekl jim to Hubert Ackley Třetí. Je to kluk, kterého jsem nikdy neměl v lásce. Je z bohaté rodiny, má vybrané způsoby. A potom, dívka, kterou mám rád, má ráda jeho. Helena Eliotová. Čím víc ho má ráda, tím víc pro ni hořím a tím ji mám radši. Ale ona si mě ani nevšimne. Víte, myslím, že není

121$

dost dobře možné, aby si mě nevšimla, ale mám dojem, že si myslí, že já si myslím, že všemu nejlíp rozumím. Vůbec nevěřím, že mě má ráda. Třeba mě nenávidí dívka, kterou mám radši než kohokoliv jiného na celém světě - kromě své rodiny. Víte, pane Grogane, ten trenér – jmenuje se Byfield - no, myslím, že snad má dobrou povahu, když mu porozumíte, jenže neznám nikoho, kdo by mu rozuměl. Pořád jenom chodí a vyvolává hádky. Slečna Hicksová říká, že taky lže. Slečna Hicksová je naše učitelka dějin starověku. Učí na Ithacké vyšší škole pětatřicet let. Učila mého bratra Marka a mou sestru Bess. Samozřejmě, jak jsme upadli, tak jsem hned vyskočil a běžel dál a ostatní kluci vyrazili taky - spravedlivě a poctivě. Věděl jsem, že mám něco s nohou, ale v té chvíli jsem se nezastavil, abych o tom přemýšlel, protože jsem chtěl vyhrát. Nechtěl jsem vyhrát, jen abych vyhrál - nechtěl jsem porazit Ackleye – ten kluk mě překvapil. Zastavil ostatní v běhu, protože pan Byfield mi bránil v závodě. Ackley je dobrý kluk, počítám - jenže má zjemnělé způsoby, to je všechno. Abych vám řekl pravdu, pane Grogane, hlavní příčinou, proč jsem chtěl běžet dvě stě dvacet nízké překážky, bylo nejdříve to, že pan Spangler běžel ten závod, když chodil do Ithacké vyšší, ale po tom, co se stalo, jsem chtěl závod vyhrát kvůli slečně Hicksové.

Víte, já a Ackley jsme se ve třídě trochu pohádali a ona nás přirozeně musela nechat po škole. Potom přišel ten Byfield, náš trenér, a slečnu Hicksovou obelhal. Odvedl s sebou Ackleye, aby běžel závod, ale mě nevzal. Slečna Hicksová řekla, že jí zalhal zrovna tak, jako lhal, když sedával v její třídě. Byla velmi uražena. Myslím, že prostě nemůže vystát lidi, kteří v životě takhle lžou. Hovořila se mnou - vyprávěla mi o mém bratru Markovi -

122$

a pak mi řekla, abych šel a běžel závod. Pan Spangler se v tom závodě stal přeborníkem údolí San Joaquin a já bych taky jednoho dne rád zvítězil. Ačkoliv nevěřím, že bych to letos dokázal.” Poslíček několikrát ohnul nohu. „Myslím, že si to na noc namažu nějakou mastí. Všimnou si lidé mého kulhání?”

„No,” řekl pan Grogan, „není to příliš vidět, ale trochu ano. Na kole jezdit můžeš?”

„Ovšem,” řekl Homér. „Trochu to bolí, zvláště když zvedám levou nohu, a tak se snažím šlapat jenom pravou, kdežto levá se točí vlastně naprázdno. Občas ji sundám z pedálu a nechám ji viset. Tak si odpočine. Myslím, že jsem si nějak pohmoždil šlachu. Natřu si nohu mastí.”

Chvíli mlčeli. Starý telegrafista pak řekl: „Od té doby, co jsi tady nastoupil před třemi dny do práce, ses trochu změnil, že?”

„Všiml jste si toho, pane Grogane?” řekl poslíček. „Ba myslím, že jsem se pořádně změnil. Myslím, že jsem vyrostl. A myslím, že už jsem měl načase, abych vyrostl. Nevěděl jsem nic, dokud jsem nedostal tohle zaměstnání. Ach, věděl jsem spoustu věcí, ale nevěděl jsem toho ani polovinu, a myslím, že taky nikdy všechno vědět nebudu. Myslím, že nikdo nikdy nebude vědět všechno. Kdyby to přece jen někdo měl vědět, měl bych to být já. Každý říká, že jsem ten nejčilejší chlapík na Ithacké vyšší, dokonce i lidé, kteří mě nemají rádi. Ale já nejsem tak čilý. Myslím, že jsem právě tak zaostalý jako každý jiný v celé spoustě věcí a taky v důležitých věcech. Chci vědět všechno a vždycky budu chtít vědět všechno. Vždycky se budu snažit, ale jak to vůbec můžete dokázat. Jak vůbec kdy může člověk všechno pořádně pochopit, aby se mu to srovnalo v hlavě a mělo to smysl?”

123$

„No,“ řekl starý telegrafista, „nevím, jak lidé kdy dosáhnou všeho vědění, ale jsem rád, že sis předsevzal, že se o to budeš snažit.“

„Musím se snažit,“ řekl poslíček. „Víte, pane Grogane, já nemám zdání, jak jsou na tom ostatní lidé, a nevím, jestli vám to můžu říct nebo ne, ale já nejsem jenom kluk, jakého lidé vidí, jsem kromě toho ještě někdo jiný – někdo lepší. Někdy ani nevím, co si o tom mám myslet.” Poslíček pokračoval – protože byl unaven a něco se mu stalo na noze a přinesl poselství smrti do veselého domu i protože věděl, že starý telegrafista je dobrý člověk. „Ty moje nápady,” řekl. „Jiný svět, lepší svět, lepší lidé, lepší jednání.” Na chvilku se odmlčel a pak pokračoval: „Styděl bych se povídat tohle komukoliv jinému než vám, pane Grogane, ale jednoho dne se dám do práce a něco dokážu. Nevím, co to bude, ale něco určitě. Nic jsem nevěděl - myslím, že jsem celý čas žil jako ve šťastném snu. Celá naše rodina je veselá. Jsme veselí lidé, ale já vím, že jsem nic nevěděl. Teď se začínám učit - jen tak trošku. Každý den o trošku víc. Tohle a tamto a to a to a další věci.” Poslíček se znovu odmlčel a přešlápl, aby se přesvědčil, zda se mu, zatímco hovořil, noha zhojila. Nezhojila. „Nelíbí se mi, jak to všechno je, pane Grogane,” řekl. „Nevím proč, ale chci, aby to bylo lepší. Asi proto, že si myslím, že by to mělo být lepší. Tolik jsem zatím poznal - že nic nevím, ale odnynějška se budu snažit učit se - pořád. Budu o tom pořád přemýšlet. Člověk se pak sice cítí osamělý, ale na tom mi nezáleží. My jsme veselí lidé, a jsme taky houževnatí. Mně nevadí, že budu osamělý. Zajímají mě však lidé, kteří nejsou houževnatí, ale jsou osamělí a svět jim ublížil, a připadá mi, že takových lidí je na světě plno. Dřív jsem to nevěděl. Teď už mi ani nezáleží na tom, jestli mě Helena Eliotová má nebo ne-124$

má ráda. Přeji si ovšem, aby mě ráda měla, ale jestli nemá, dobrá. Já ji mám rád. Miluji ji celým svým srdcem, ale jestli chce mít ráda místo mě Huberta Ackleye Třetího, v pořádku. Je to dobrý kluk a myslím, že takové jemné dívce, jako je Helena Eliotová, se bude líbit někdo s dobrými způsoby jako Hubert Ackley Třetí. Já dobré způsoby vůbec nemám. Dělám čistě to, co považuji za správné a co musím dělat. Ve škole napovídám spoustu legračních věcí, ale nedělám to proto, abych zlobil učitele. Dělám to, protože to musím dělat. Každý je tak smutný nebo do něčeho zabraný a všechno je tak těžkopádné nebo nespravedlivé, že občas prostě musím říct něco legračního. Myslím, že bychom měli mít z toho, že žijeme, potěšení. Já bych nejspíš nemohl být záměrně jemný nebo zdvořilý, i kdybych chtěl. Nemohl bych být zdvořilý, kdybych to nemyslel upřímně.”

Poslíček ohnul nohu a mluvil teď o ní, jako by nebyla jeho. „Něco tam není v pořádku,” řekl. Podíval se na hodiny. „No, pane Grogane,” prohlásil, ,je dvanáct a pět minut. Myslím, že půjdu domů. Ačkoliv dnes nejsem příliš ospalý. Zítra je sobota. Sobota pro mě bývala nejlepším dnem. Ale už není. Myslím, že zajdu do kanceláře. Třeba tady vypomůžu.” Vzal z roznáškového stolu krabici s večeří. „Nechtěl byste ten obložený chléb, pane Grogane?” řekl.

„No,” řekl starý telegrafista, „když jsi mi to připomněl, hochu, ano, chtěl bych. Mám teď hlad.”

Pan Grogan vzal z otevřené krabice obložený chléb a zakousl se do něho. „Prosím tě, poděkuj za mě matce.”

„Ach, to nic není,” řekl poslíček.

„Ne,“ řekl pan Grogan, „to je něco. Prosím tě, poděkuj jí za mě.”

„Ano,” řekl Homér a odešel domů.

125$

XXII

BUDIŽ SVĚTLO

Když osaměl v telegrafní úřadovně, pan William Grogan, kdysi mlád, kdysi nejrychlejší telegrafista na světě, začal pomalu uklízet pracovní stůl. Pobroukával si tiše nápěv, jenž mu uvázl v paměti z nejranějších dnů jeho života. Jak si stařec hleděl své práce, Tomáš Spangler, jenž se právě vracel od Corbettů a byl trochu opojen alkoholem a směsí lehkomyslné i vážné radosti, vešel do úřadovny a zamířil ke svému stolu. Pohleděl na starého telegrafistu, ale neřekl nic. Rozuměli si. Velmi často se stávalo, že pracovali hodinu nebo dvě a nepromluvili spolu ani slovo. Spangler zvedl ze stolu s telegramy vejce, které měl pro štěstí, a studoval jeho úžasnou souměrnost. Pak vejce zase položil zpět, vzpomněl si s potěšením na Dianu a našpulil rty, jak napodobil její způsob mluvení.

„Miluješ mě, že?“ řekl. „Ano, miluješ mě.“

Starý telegrafista pohleděl na přednostu úřadu.

„Co je, Tome?“ řekl.

„Willie,“ řekl Spangler, „co by sis myslil o mladé ženě, která by ti říkala: ,Miluješ mě, že? Miluješ, miluješ! Ty víš, že mě miluješ!‘“

„No,“ řekl pan Grogan, „nevím, co bych si o ní myslel.”

„Zamlouvala by se ti taková mladá žena, Willie?” řekl Spangler a pak pokračoval v napodobování dívky. „,Miluješ mě, že?‘ To říká pořád.”

Spangler si třel tvář, jako by chtěl procitnout z velké radosti, a pak řekl: „Bylo večer něco zvláštního?”

126$

„Nic,“ řekl pan Grogan, „kromě lijáku.“

„Jaký je náš poslíček?” řekl Spangler. „Pracuje dobře?“ „Je to nejlepší poslíček, jakého jsem kdy viděl,“ řekl telegrafista. „Co o něm soudíš?”

„Zalíbil se mi, hned jak sem přišel a žádal o zaměstnání,” řekl Spangler. „Miluješ mě, že?“ Nemohl odvrátit myšlenky od podivuhodného způsobu, jímž Diana Steedová tato slovíčka vyslovovala. „Jsem rád, že se ti chlapec zamlouvá,“ pokračoval Spangler. „Nestarej se o zamykání, Willie. Zamknu kancelář sám. Chci si tady ještě udělat nějakou maličkost. Ten poslíček má vznešené jméno, co? Homér Macauley. Proč myslíš, že mu otec dal jméno Homér místo Tomáše nebo Williama, Henryho, či něčeho podobného?” Spangler nečekal na odpověď, ale říkal si: „Ano, miluješ mě.“

Pan Grogan řekl: „Homérovu bratrovi říkají Odysseus, ale jeho sestře Bess.“

„Homér, Odysseus a Bess,” řekl Spangler.

„A druhému bratrovi,“ řekl pan Grogan, „říkají Marek. Je v armádě.”

„Marek, Homér, Odysseus a Bess,” řekl Spangler. „Proč nejdeš domů, Willie?”

„Domů?” zeptal se pan Grogan. Usmál se. „Jestli ti to nevadí, Tome,” řekl, „rád bych tu poseděl s tebou. Nemám kam jít a nemám po službě co dělat, kromě spánku, a spát mě nebaví.”

„Poslyš, Willie,” řekl Spangler, jako by mluvil k malému chlapci, „nechci, aby sis dělal starosti. Vím, že si je děláš, ale nemusíš si je dělat. Nejsi starý a nikdo na světě nemá v úmyslu dát tě do výslužby. Víš docela dobře, že bych si v tomto úřadě bez tebe nevěděl rady. Dožiješ se sta let a budeš pracovat až do posledního dne.”

127$

„Díky,“ řekl starý telegrafista. Odmlčel se a pak dodal tiše: „Měl jsem večer zase menší záchvat. Ach, nic vážného. Cítil jsem už napřed, že přijde. Ten hoch byl tady. Poslal jsem ho pro lék. Víš, nemám ho užívat. Měl bych jít k doktorovi a odpočinout si.“

„Doktoři všechno nevědí, Willie,“ řekl Spangler. „Rozumějí hmotě, ne duchu, a ty i já žijeme duchem.” A pak náhle dodal: ,„Miluješ mě, že?‘ Doktoři nerozumějí ničemu kromě hmoty,” řekl. „Ale měl by sis v každém případě trochu odpočinout.”

„Vždyť já si odpočinu,” řekl pan Grogan. „To bude dlouhý odpočinek, Tome.“

„Willie,” řekl Spangler, „zajdi ke Corbettům na roh a dej si jednu. Poslechni si pianolu. Pak se vrať a pohovoříme si o starých časech - o Wolinském a Tomlinsonovi a starém Davenportovi. O dozorci Harrym Bullovi, o potrhlém Fredu McIntyreovi, o báječném Jerrym Beattieovi. Teď běž, Willie. Dej si sklenku nebo dvě, a až se vrátíš, protřepeme staré časy.”

„Nemám pít, Tome,” řekl pan Grogan, „ty víš, že nemám pít.“

„Samozřejmě vím, že nemáš pít,” řekl Spangler, „ale taky vím, že se rád napiješ, a to, co člověk rád dělá, je někdy důležitější než to, co má dělat - běž tedy a dej si sklenku.”

„Dobrá, Tome,” řekl pan Grogan a odešel.

Na chodníku před úřadovnou přecházel po uplynulé tři nebo čtyři minuty mladý muž a díval se dovnitř. Nakonec vešel a postavil se k pultu. Spangler si ho všiml a šel k němu.

„Jak se máte?” řekl, když ho poznal. „Myslel jsem, že už jste dávno na cestě domů do Pensylvánie. Matka vám poslala peníze. Nemusel jste se vracet, abyste mi splatil dluh.”

128$

„Nevrátil jsem se, abych vám vracel peníze,” řekl mladý muž. „Vrátil jsem se, abych dostal víc, a nepřišel jsem o ně prosit.” Odkašlal si. „Přišel jsem si je vzít.“

„Co je s vámi?” zeptal se Spangler.

„Tohle,” řekl mladý muž. Z kapsy na pravé straně kabátu vytáhl revolver a držel jej třesoucí se rukou. Tomáš Spangler, stále ještě trochu opilý a rozradovaný, nechápal.

„Dělejte,” řekl mladý muž. „Dejte mi peníze - všechny peníze, které tady máte. Kdekdo kdekoho zabíjí a mně na tom nezáleží, jestli vás zabiju. A nezáleží mi na tom, jestli někdo zabije mě. Jsem rozčilený a nechci mít nepříjemnost, ale jestli mi nedáte všechny peníze okamžitě – střelím. Dejte mi peníze a pospěšte si.“ Spangler vytáhl zásuvku s pokladnou a vybíral z různých přihrádek peníze. Kladl je - bankovky, sloupky mincí i jednotlivé drobné – na pult před mladíka.

„Dal bych vám ty peníze stejně,” řekl, „ale ne proto, že na mě míříte revolverem. Dal bych vám je, protože je potřebujete. Tumáte. To jsou všechny naše peníze. Vezměte si je a sedněte na vlak a jeďte domů. Vraťte se, kam patříte. Neohlásím krádež. Nahradím to sám. Je tady asi pětasedmdesát dolarů.”

Čekal, že si mladík peníze vezme, ale ten se jich nedotkl.

„Myslím to doopravdy,” řekl Spangler. „Vezměte si peníze a jděte - vy je potřebujete. Nejste zločinec a není to s vámi tak špatné, abyste se nemohl uzdravit. Vaše matka na vás čeká. Tyhle peníze jí daruji. Nebude z vás zloděj, když si je vezmete. Prostě si vezměte peníze, schovejte ten revolver a jeďte domů. Zahoďte ten revolver – bude vám líp.“ Mladík zastrčil revolver do kapsy kabátu. Chvějící se ústa si zakryl rukou, v níž držel zbraň. „Měl bych jít ven a zastřelit se,“ řekl.

129$

„Nemluvte jako blázen,” řekl přednosta telegrafního úřadu. Sebral peníze a podával je mladíkovi. „Tumáte,” řekl. „To jsou všechny peníze z pokladny. Vezměte si je, jeďte domů a hotovo. Jestli chcete, nechte mi tu revolver. Tady máte peníze. Jsou vaše - ano, vaše, když jste musel vytáhnout revolver, abyste je dostal! Vím, jak vám je, protože já sám jsem na tom byl podobně. Všichni jsme na tom někdy byli podobně. Na hřbitovech a v trestnicích je plno dobrých amerických chlapců, kteří na tom byli zle a měli smůlu. Nejsou zločinci. Tumáte,” řekl jemně, „vezměte si ty peníze. Jeďte domů.”

Mladík vytáhl z kapsy revolver a posunul ho po pultě k Spanglerovi, jenž ho vhodil do pokladny v zásuvce.

„Nevím, kdo jste,” řekl mladík, „ale ještě nikdo se mnou nemluvil jako vy. Nechci revolver a nevezmu si peníze a pojedu domů. Dostal jsem se jako tulák až sem a dostanu se jako tulák zase zpátky.” Rozkašlal se na chvíli a pak řekl: „Nevím, kde matka těch třicet dolarů sehnala. Vím, že nemá, z čeho by je ušetřila. Něco z těch peněz jsem propil, něco prohrál a –“

„Pojďte sem a posaďte se,” řekl Spangler. Po chvíli mladík přistoupil k židli vedle Spanglerova stolu. Spangler si sedl na stůl. „Co je s vámi?” zeptal se.

„Sám nevím,” řekl mladík. „Myslím, že jsem nemocný - možná tuberkulóza. Nevím to jistě. Jestli ji nemám, tak myslím, že bych ji měl mít z toho, jakým způsobem žiju. Nerad si stěžuji. Měl jsem opravdu smůlu, ale vím, že jsem si to zavinil sám. Teď půjdu. Mnohokrát vám děkuju – vynasnažím se, abych si na vás jednoho dne vzpomněl.” Mladík se obrátil k odchodu.

„Počkejte minutu,” řekl Spangler. „Posaďte se. Nic si z toho nedělejte. Teď máte dost času. Teď už se do ničeho

130$

neženete. Odnynějška postupujte trochu pomaleji. Oč se chlapík jako vy zajímá?“

„Nevím,“ řekl mladík. „Nevím, kterou cestou se mám dát, nebo co dělat, když už se někam dostanu, čemu věřit a vůbec. Můj otec byl kazatel, ale umřel, když mi byly tři roky. Prostě nevím, co dělat.” Podíval se na Spanglera. „Co se dá dělat?” řekl.

„Ach, nic zvláštního,” řekl Spangler. „Cokoliv. Na tom nezáleží, co člověk dělá. Jakoukoliv dobrou, poctivou práci.”

„Vždycky jsem byl neklidný a nespokojený,” řekl mladík. „Nevím, co to je. Není nic, co by pro mě něco znamenalo. Nemám rád lidi. Nemám rád blízkost lidí. Nevěřím jim. Nemám rád způsob jejich života nebo jejich řeči nebo věci, v něž věří, to, jak jeden do druhého pořád strkají.”

„Každý člověk na světě má občas takový pocit,” řekl Spangler.

„Ne že bych nerozuměl sám sobě,” řekl mladík. „Myslím, že si rozumím. Nemám alibi. Je to moje vlastní vina. Jsem prostě unavený, nemocný a nic mě netěší. Nic mě nezajímá. Celý svět se zbláznil: Nemohu žít tak, jak bych chtěl, a jiný způsob života se mi nelíbí. Nejsou to peníze, co chci nebo potřebuji. Vím, že bych dostal práci, zvláště teď. Ale nezamlouvají se mi lidi, kterým musím o práci říkat. Nejsou k ničemu. Nerad jsem k nim uctivý a nedám se od nikoho honit. Snažil jsem se vydržet v několika místech v Yorku v Pensylvánii. Pokaždé jsem se s někým chytil a dostal výpověď. Byl jsem v místě tři nebo čtyři dny, týden nebo půl druhého týdne. Nejdéle jsem byl v zaměstnání měsíc.

V Yorku jsem se hlásil do armády, protože jsem si myslel, že by to pro mě bylo dobré - dostat se někam -

131$

nebo třeba padnout. Když vás honí v armádě, je to aspoň pro něco, o čem předpokládáte, že je to tak napolo slušné. Nevím, jestli to opravdu je slušné nebo ne, ale aspoň předpokládáme, že ano. Nevzali mě. Neobstál jsem při odvodu. Nebylo to jen kvůli plicím - bylo to i kvůli jiným věcem. Nestaral jsem se o to, jakým.” Mladík se znovu rozkašlal, ale tentokrát kašlal skoro celou minutu. Spangler vytáhl ze zásuvky stolu malou láhev.

„Tumáte,“ řekl, „napijte se z toho.“

„Děkuju,” řekl mladík. „Piju trochu mnoho, ale teď doušek potřebuju.” Napil se a vrátil láhev Spanglerovi. „Díky,” řekl.

Spangler se rozhodl, že mladíka pobídne, aby pokračoval ve vyprávění. „Co čtete?” řekl.

„Ach, všechno,” řekl mladík. „Aspoň jsem čítával, když jsem byl doma. Otec měl hromadu knih - nejen náboženských – dobrých knih – dobrých spisovatelů. Mým oblíbencem byl William Blake. Možná že znáte jeho věci. Shakespeare, Milton, Pope, Donne, Dickens, Thackeray - znám je všechny. Přečetl jsem každou knihu, kterou otec měl – některé z nich dvakrát, několik málo knih i třikrát. Rád jsem četl, ale nic víc. Teď se ani nechci podívat na noviny. Vždyť vím, co tam bude. Zkaženost a vraždění na všech stranách, den co den, a není člověka na světě, který by se toho hrozil.” Držel se za hlavu oběma rukama a pokračoval tichým hlasem, aniž vzhlédl. „Nemůžu vám dost poděkovat za to, co jste udělal, a za to, jaký jste člověk,” řekl. „Musím vám říct, že bych vás byl zastřelil, kdybyste se mě bál nebo byl nevlídný. Teď vím, že jsem sem nepřišel s revolverem pro peníze. Nevím, jestli to pochopíte, ale přišel jsem sem s revolverem, abych jednou provždy zjistil, zda jediný člověk na světě, kterého jsem kdy poznal,

132$

že byl k druhému slušný jen pro slušnost samu - jen aby byl slušný je opravdu takový. Přišel jsem, abych zjistil, jestli to nebyla náhoda. Nemohl jsem věřit, že by někdo mohl být opravdu slušný, protože to vyvracelo celé mé přesvědčení o všem a o každém – přesvědčení, které jsem měl už dlouho, že lidské pokolení je beznadějně zkažené, že na světě není jediný člověk, jenž je hoden být opravdu člověkem, jenž je hoden úcty druhého. Dlouho jsem pohrdal jak zoufalci, tak pyšnými - a pak náhle, tisíce mil od domova, v cizím městě, najdu člověka, který je slušný. To mě zaskočilo. Dlouho mě to trápilo. Nemohl jsem tomu uvěřit. Musel jsem to zjistit. Přál jsem si, aby to byla pravda. Chtěl jsem tomu věřit, protože jsem si už kolik let říkal: ,Kéž najdu jednoho člověka, kterého svět nezkazil, abych i já mohl být nezkažený, abych mohl věřit a žít.‘ Nebyl jsem si tím jist, když jsme se setkali poprvé, ale teď to vím jistě. Už na vás nic nechci. Dal jste mi všechno, co chci. Nic víc už mi nemůžete dát. Vím, že chápete. Až se zvednu, bude to proto, abych vám dal sbohem. Nemusíte mít o mě starost. Vrátím se domů, kam patřím. Nezemřu na tuhle nemoc. Budu žít. A teď poznávám, jak žít.“ Mladík měl chvíli sklopenou hlavu. Pak se zvolna zvedl a pohleděl na Spanglera. „Opravdu vám děkuji,“ řekl.

Spangler se díval za odcházejícím mladíkem. Šel k pokladně k zásuvce a vložil peníze, kam patřily. Vzal mladíkův revolver a vyňal z něho náboje. Vložil revolver zpět do zásuvky a náboje vhodil do kapsy kabátu. Pak přikročil k ocelovému věšáku, kde visely svázané telegramy za uplynulé dni. V jednom štůsku našel ten, který mladík posílal matce. Přednosta telegrafního úřadu vzal blanket a začal psát nový telegram. Napsal:

133$

{PANÍ MARGARET STRICKMANOVÁ,

BIDDLE STREET 1874

YORK, PENSYLVÁNIE}

{MILÁ MAMI: DĚKUJI ZA PENÍZE. VRÁTÍM SE BRZY. MÁM SE DOBŘE.}

Přečetl si jej, a pak se rozhodl, že změní „mám se dobře” na „všechno v pořádku”. Pak vzpomínal chvilku na mladíka a připojil: „Milující John.” Usedl místo pana Grogana k telegrafnímu stolu a zavolal telegrafistu. Za několik vteřin uslyšel odpověď a vyklepal telegram; dorozumíval se s telegrafistou na druhém konci a usmíval se, jak naslouchal tečkám a čárkám a odpovídal na ně. Když dohovořil, vstal a šel ke svému stolu.

William Grogan vešel do úřadovny a usedl na židli, na které předtím seděl mladík.

„Jak je ti teď?” zeptal se Spangler starého telegrafisty.

„Líp,” řekl pan Grogan. „Dal jsem si dvě, Tome. Poslouchal jsem, jak vojáci zpívali. Mají rádi pianolu a ty staré písně - písně, které nikdy předtím neslyšeli.”

„Miluješ mě, že?” řekl Spangler. ,„Ano, miluješ. Ty víš, že mě miluješ,‘ To říká, Willie,” řekl Spangler starému telegrafistovi, „a právě takhle to říká. Myslím, že se s ní ožením.”

Spangler pak přestal na chvilku snít o Dianě Steedové a studoval tvář svého starého přítele. „Staré písně jsou krásné,” řekl.

„Tome,” řekl pan Grogan, „pamatuješ, jak starý Davenport zpívával ty písničky?”

„Zajisté,” řekl Spangler, „budu ho slyšet, dokud zde bude tenhle úřad. Slyším ho zrovna teď. Ale nejen pís—

134$

ničky i kostelní písně. Nezapomínej na hymny, které starý Davenport zpívával každou neděli.“

„Nezapomněl jsem na ně,“ řekl pan Grogan. „Zapamatoval jsem si je všechny. Samozřejmě, rád předstíral, že je nevěrec, ale každou neděli zpíval hymny – žvýkal tabák, posílal telegramy, zpíval a vyplivoval tabákovou šťávu do plivátka. První, čím ráno začínalo, bylo: ,Vítám tě, líbezné jitro, dni svatého odpočinku.‘ Byl to velký muž, Tome. Pak obvykle hulákal: ,Toto je den světla. Budiž světlo dnes.‘“

„Pamatuji se,“ řekl Spangler, „pamatuji. Budiž světlo dnes. A pak vyplivoval do plivátka tabákovou šťávu.“ „Potom,” řekl pan Grogan, „zpívával: ,Pane, Bože jitra a noci, děkujeme ti za dar světla.’ Velký nevěrec a miloval světlo a život víc než co jiného. A na konci dne se vždycky pomalu zvedal ze židle, protahoval se a zpíval docela tiše: ,Den minul, noc se blíží.’ Znal všechny krásné staré písně a miloval každou z nich. ,Spasiteli,’ hulákal a předstíral, že je nevěrec, jenž se rouhá, Spasiteli, večerní vdechni požehnání našim duším, dříve než v klidu spočinou; nechť hříchů pečeť zlomí milost vyznání. Ty spasit a zhojit můžeš duši zbloudilou.’”

Telegrafista ztichl a vzpomínal na přítele, jenž byl už tolik dlouhých, předlouhých let mrtev. „To je pravda, Tome,” řekl. „To je pravda.”

Přednosta telegrafního úřadu se usmál na svého starého přítele a poklepal mu na rameno; pak vykročil, aby zhasl světla a uzamkl úřadovnu na noc.

135$

X X I I I

SMRTI, NECHOĎ DO ITHAKY!

Homér Macauley byl konečně v posteli a převracel a zmítal se. Zdálo se mu, že zase běží dvě stě dvacet nízké překážky, ale pokaždé, když doběhl k překážce, byl tam Byfield a chtěl ho zastavit. Přesto však skočil a oba upadli. Byfield byl za každou překážkou. Nakonec Homéra zranění na noze tak bolelo, že když chtěl závodit dál, zhroutil se. Vyskočil a Byfielda udeřil. A křičel na něho: „Byfielde, ty mě nezastavíš! Nikdy mě nazastavíš - ani na nízkých, ani na vysokých, na žádných překážkách!”

Rozběhl se znovu a zpočátku kulhal, ale brzy běžel dobře, avšak nejbližší překážka byla nelidsky vysoká – osm stop; nicméně Homér Macauley, možná největší muž v Ithace v Kalifornii, přeskočil překážku naprosto dokonale.

Pak byl ve snu v uniformě a sjížděl na kole úzkou ulicí. Náhle mu v cestě stál Byfield. Ale Homér se k němu hnal ještě rychleji než předtím. „Byfielde,” křičel, „už jsem ti řekl - ty mě nezastavíš!” Zvedl řídítka a kolo začalo stoupat do výše a letělo. Přeletělo přímo Byfieldovi nad hlavou a sneslo se lehce za ním na druhé straně. Ale sotva spočinulo na dlažbě, Byfield stál znovu v cestě! Kolo se opět odpoutalo od ulice a letělo přes Byfielda. Ale tentokrát zůstalo ve vzduchu a vznášelo se dvacet stop nad Byfieldovou hlavou. Byfield stál na ulici, ohromen a pohoršen. „To nesmíte dělat!” křičel na poslíčka. „Porušujete zákon o přitažlivosti zemské.”

136$

„Co je mi do zákona o přitažlivosti zemské?“ křičel Homér dolů na muže na ulici, „nebo do zákona o zachování energie, do zákona o nabídce a poptávce nebo do kteréhokoliv jiného zákona? Ty mě nezastavíš! Ty mě nezastavíš a hotovo! Bídný, hnusný červe - nemám na tebe čas.“ Poslíček ujížděl prostorem a zanechal toho ohavu na ulici samotného, tak bezvýznamného, jak jen může být nicotnost.

Homér nyní letěl na kole vysoko mezi temnými mraky. Jak poslíček ujížděl oblohou, viděl, že z černého mraku vyrazil jiný cyklista v uniformě poslíčka, velmi podobné jeho vlastní, ale ujížděl ještě rychleji než Homér. Bylo podivné, že druhý poslíček byl, jak se zdálo, on sám, ale současně to byl někdo, koho se Homér bál. Homér se proto za ním rozjel, aby zjistil, kdo to opravdu je.

Oba jezdci ujížděli o závod hodně dlouho, až Homér začal druhého poslíčka dohánět. Ten se náhle obrátil a pohleděl na Homéra a Homér viděl s úžasem, že poslíček je mu ve všem podoben, ale současně je zřejmě – ani ne tak zjevem jako tím, co z něho vyzařovalo – poslíčkem Smrti. Cyklisté přijížděli k Ithace. Homér se hnal za poslíčkem Smrti a ujížděl rychleji než kdykoliv předtím. Hluboko v dálce viděl osamělá světla města a krásné, opuštěné ulice a domy. Homér byl odhodlán zadržet druhého poslíčka a nepustit ho do Ithaky. Na celém světě nebylo nic důležitějšího než zabránit tomuto poslíčkovi, aby Ithaky dosáhl.

Oba cyklisté závodili tvrdě a čestně, bez jakýchkoliv triků. Oba už ochabovali, ale Homér nakonec protivníka dostihl a zatlačoval ho pryč od Ithaky. Ale pak mu druhý poslíček náhlým výbuchem rychlosti ujel a zamířil zpět k městečku. Homér, jenž byl sám sebou hluboce zklamán, třebaže ještě závodil ze všech sil, viděl, jak

137$

druhý poslíček ujíždí k Ithace a nechává ho daleko za sebou. Teď už Homér nemohl závodit. Už mu nezbývala energie, aby byl schopen poslíčka Smrti dohnat. Chlapec se na kole téměř zhroutil a hořce vzlykal. Kolo začalo padat a Homér vykřikl na druhého poslíčka: „Vrať se! Nechoď do Ithaky! Nech je na pokoji! Vrať se!“

Hoch vzlykal hrozným zármutkem.

V domku na třídě Santa Clara stál malý Odysseus vedle bratra a naslouchal. Prošel temnými místnostmi k matčině posteli a zatřásl spící matkou. Když se vzpřímila, vzal ji za ruku a oba beze slova šli k Homérově posteli. Paní Macauleyová chvilku synovi naslouchala, pak uložila Odyssea zpátky do postele, zabalila ho a usedla vedle plačícího hocha. Domlouvala mu docela tiše.

„Teď se uklidni, Homére,“ řekla. „Odpočívej. Jsi velmi unaven. Musíš si odpočinout. Teď už spi. Spi klidně.“ Poslíček přestával vzlykat a zármutek z jeho tváře brzy zmizel. „Jen spi,“ domlouvala mu matka. „Spi klidně.“

Hoch usínal. Matka pohleděla na nejmladšího syna a ten už také spal. V rohu pokoje spatřila stát Matouše Macauleye; díval se a usmíval se. Zvedla se tiše, vzala budíček a vrátila se do svého pokoje.

Poslíčkův spánek se z říše hrůzy přenesl do říše tepla a světla a radosti. V tomto novém spánku Homér Macauley ležel na zádech pod fíkovníkem u potůčku. „Tohle,“ řekl si ve snu, „by mohlo být nahoře u Riverdale, kde jsem viděl fíkovník u potůčku a slunce tak rozesmáté, že se i všechno ostatní muselo smát. Na to místo se pamatuji. Bylo to loni v létě a Marek a já jsme si tam šli zaplavat a pak jsme seděli na břehu a hovořili o tom, co budeme ve světě dělat.“ A protože teď věděl, jak příjemné je místo, na němž se octl, a cítil teplo

138$

svých vzpomínek na ně, natáhl se pohodlně v trávě pod stromem - a docela zapomněl, že spí.

Měl na sobě tytéž staré šaty jako toho letního dne s Markem. Před sebou spatřil rybářský prut, zaražený do měkké země, ale ten nebyl z onoho letního dne - byl z doby dávno, dávno předtím. A jak se díval divočinou trávy a větví, Homér Macauley zahlédl v dálce kouzelnou Helenu Eliotovou, bosou jako on sám a v obyčejných kartounových šatech, kráčející k němu po úzké pěšině. „To je Helena Eliotová,“ řekl si Homér. „To je dívka, kterou mám rád.“ S úsměvem se napřímil, díval se, jak jde, a pak se zvedl a šel jí vstříc. Beze slova a s jakousi slavnostní vážností vzal Homér dívku za ruku a šli spolu ke stromu. Tam si svlékl košili a kalhoty a skočil rychle do potůčku. Dívka zašla za křoví a svlékla si tam šaty. Homér ji pozoroval, jak přišla na břeh, chvilku stála a pak skočila za ním. Slavnostně pak plavali v potůčku a za chvíli společně vylezli z vody, natáhli se do písku na slunci a usnuli.

139$

XXIV

MERUŇKA

Odysseus Macauley vstal velmi brzy a poskakoval v prvních paprscích ranního slunce směrem k dvorku člověka, jenž měl krávu. Když dohopsal na dvorek, Odysseus krávu spatřil. Stál a dlouho se na ni díval. Nakonec vyšel z domku muž, jenž byl majitelem krávy. Nesl vědro a stoličku. Muž šel rovnou ke krávě a začal dojit. Odysseus postupoval blíž, až byl nakonec přímo za mužem. Ještě však neviděl dobře, a tak si klekl skoro až pod krávu. Muž hošíka uviděl, ale neříkal nic. Dojil dále. Kráva se však obrátila a pohlédla na Odyssea. Odysseus se podíval na krávu. Zdálo se, že krávě se nelíbí, že hoch je tak blízko. Odysseus vylezl zpod krávy, ustoupil a díval se zpovzdálí. Kráva se na oplátku dívala na Odyssea, takže hošík věřil, že jsou přáteli.

Cestou domů se Odysseus zastavil a pozoroval člověka, jenž stavěl kůlnu. Byl umíněný, nervózní, netrpělivý a neměl se vůbec pouštět do takové práce. Pracoval zuřivě a dělal všechny možné chyby, zatímco Odysseus nechápavě přihlížel.

Odysseus se vrátil na třídu Santa Clara právě včas, aby viděl, jak pan Arena odjíždí na kole do práce. Mary Arenová mu pokynula z verandy a pak se vrátila do domku.

Bylo sobotní ráno v Ithace, nejveselejší den školáků. Z nedalekého domku vyšel hoch asi osmiletý nebo devítiletý. Odysseus na něho zamával a chlapec mu pozdrav

140$

oplatil. Byl to Lionel Cabot, slabomyslný hoch ze sousedstva, ale přesto krásný lidský tvor, věrný, velkodušný a dobrácký. Za chvilku Lionel znovu pohleděl na Odyssea, a protože neměl nic lepšího na práci, zamával opět a Odysseus jeho mávání opětoval. To pokračovalo s krátkými přestávkami, až z domu, jenž sousedil s Arovou tržnicí, vyšel August Gottlieb.

Auggie byl vůdcem hochů ze sousedství od té doby, kdy se Homér Macauley vzdal tohoto postavení ve věku dvanácti let. Nový vůdce se rozhlížel po svých přívržencích. Odmítl Lionela jako příliš tupého a Odyssea zase příliš malého, nicméně však oběma pokynul na pozdrav. Potom šel doprostřed ulice a zahvízdal po způsobu prodavačů novin. Bylo to pronikavé hvízdnutí, velmi rozhodné, velitelské a naprosto neodvolatelné. Auggie čekal s důvěrou člověka, jenž ví, co dělá a jakých výsledků dosáhne. Okamžitě se otvírala okna a ozývalo se hvízdání v odpověď. Zanedlouho přiběhlo na roh několik chlapců. Ani ne za tři minuty byla celá tlupa pohromadě - Auggie Gottlieb, Nickie Paloota, Alf Rife a Shag Manoogian. „Kam jdeme, Auggie?” řekl Nickie.

„Podívat se, jestli jsou Hendersonovy meruňky zralé,“ řekl Auggie.

„Mohu jít s vámi, Auggie?” zeptal se Lionel.

„Dobrá, Lioneli,” řekl Auggie. „Když budou zralé, ukradneš nějakou?”

„Krást je hřích,” řekl Lionel.

„Krást meruňky ne,” řekl Auggie a zdůraznil ten důležitý rozdíl. „Odyssee, ty běž domů. Tohle není pro malé kluky. Je to nebezpečné.”

Odysseus ustoupil o tři kroky, zastavil se a díval se. Nebyl bolestně dotčen nebo uražen Auggieovým příkazem. Měl pochopení pro zákony. Není prostě ještě dost

141$

starý, to je všechno. Ale přestože byl poslušen zákona, nemohl odolat touze být nějakým způsobem v tlupě.

Chlapci se dali na pochod k Hendersonům. Místo aby šli po ulicích a po chodnících, postupovali alejemi, přebíhali prázdná prostranství a lezli přes ploty. Chtěli se tam dostat nesnadnou, dobrodružnou cestou. Nedaleko za nimi, v bezpečné vzdálenosti, následoval Odysseus.

„Zralé meruňky chutnají ze všeho ovoce na světě nejlíp,” vykládal Auggie členům tlupy.

„Dozrávají meruňky v březnu?” řekl Nickie Paloota.

„Je skoro duben,” řekl Auggie. „Rané meruňky dozrávají, jakmile pořádně zasvítí slunce.”

„Ale v poslední době pršelo,” namítl Alf Rife.

„Odkud myslíš, že meruňky berou šťávu?” řekl Auggie. „Z vody - z deště. Déšť je pro meruňky zrovna tak důležitý jako slunce.”

„Ve dne slunce, v noci déšť,” řekl Shag Manoogian. „Zahřívají a zavlažují je. Vsadím se, že tam na stromě bude plno zralých meruněk.”

„Doufám,” řekl Alf Rife.

„Na meruňky je příliš brzy,” ozval se Nickie Paloota. „Loni byly zralé až v červnu.”

„To bylo loni,” řekl Auggie. „Teď je letos.”

Ve vzdálenosti asi jednoho sta yardů se chlapci zastavili a obdivovali proslulou meruňku - celou zelenou a krásnou, prastarou a obrovskou. Stála v rohu Hendersonova dvora. Už deset let kluci ze sousedství podnikali loupežné výpravy na meruňky starého Hendersona. Každé jaro pan Henderson ve zchátralém stavení sledoval jejich příchod v radostném okouzlení - a pokaždé uspokojil chlapce tím, že se v poslední minutě objevil a vyplašil je. Nyní pan Henderson vzhlédl v domě za záclonkou od knihy.

142$

„No ne, podívejme se na to!“ řekl si pro sebe. „Jdou krást meruňky v březnu, v pustotě zimy. Podívejme se na ně!“ Vykoukl znovu na hochy a šeptal si, jako by byl jedním z nich. „Jdou na meruňky starého Hendersona. Už jsou tady. Teď pomalu. Ha-ha,“ smál se, „podívejme se na ně! A podívejme se na toho maličkého! Jistě mu nejsou víc než čtyři. To je nováček. Pojďte, pojďte! Jen pojďte na ten báječný starý strom. Kdybych mohl uspíšit zrání meruněk, udělal bych to, abyste měli co krást

Pan Henderson pozoroval, jak Auggie udílí hochům rozkazy a řídí a vede útok. Hoši obklopili strom opatrně a bázlivě, se směsí naděje a strachu v srdcích.

I když meruňky byly zelené, rostly na Hendersonově stromě a patřily jemu, a proto jejich výprava představovala totéž, jako kdyby byly zralé – proto doufali, že meruňky budou zralé. Ale také se báli. Báli se Hendersona, báli se hříchu, chycení a viny, a báli se, že jdou trochu příliš brzy. Báli se, že meruňky ještě nebudou zralé.

„Třeba není doma, Auggie,“ zašeptal Nickie Paloota, když se hoši doplížili skoro až ke stromu.

„Je doma,“ řekl Auggie. „Je vždycky doma. Schovává se, to je všechno. Je to léčka. Chce nás chytit. Dávejte všichni pozor. Nikdo neví, kde je. Odyssee, ty běž domů.“ Odysseus poslušně ustoupil o tři kroky a zastavil se, aby pozoroval velkolepý souboj s velkolepým stromem. „Jsou zralé?“ řekl Shag. „Vidíš nějakou barvu?“ „Jenom zelenou,” řekl Auggie. „To je listí. Meruňky jsou vespod. Teď buďte tiše, všichni. Kde je Lionel?“ „Tady,“ zašeptal Lionel. Hrozně se bál.

„Dobrá,” řekl Auggie, „buďte nastražení. Jakmile uvidíte starého Hendersona, utíkejte!”

143$

„Kde je?“ zeptal se Lionel, jako by Henderson mohl být neviditelný nebo o nic větší než králík, něco, co najednou vyskočí z trávy.

„Jak to myslíš, kde je?“ řekl Auggie. „Myslím, že je doma. Ale v Hendersonovi se nevyznáš. Třeba se schovává někde venku a číhá, aby nás překvapil.”

„Opravdu vylezeš na strom, Auggie?” ozval se Alf Rife.

„Kdo jiný?” řekl Auggie. „Samozřejmě, že vylezu na strom, ale nejdříve se podívejme, jestli jsou meruňky zralé.”

„Zralé nebo zelené,” řekl Shag Manoogian, „aspoň pár jich utrhneme, Auggie.”

„Nestarej se,” řekl Auggie. „Utrhneme. Jestli jsou zralé, tak jich narveme hromadu.”

„Co řekneš zítra v nedělní škole, Auggie?” zeptal se Lionel.

„Krást meruňky není krádež, jako je krádež v bibli, Lioneli,” řekl Auggie. „Tohle je něco jiného.”

„Čeho se tedy bojíš?” řekl Lionel.

„Kdo se bojí?” řekl Auggie. „Musíme být prostě opatrní, to je všechno. Nač se dát chytit, když můžeš utéct.”

„Nevidím žádné zralé meruňky,” podotkl Lionel.

„Vidíš strom, že?” řekl Auggie.

„Správně, vidím strom,” řekl Lionel. „Ale to je taky všechno – čistě velký strom - celý zelený. Je jistě krásný, to ano, Auggie.”

Nyní byla tlupa téměř pod stromem. Odysseus následoval nedaleko vzadu. Naprosto se nebál. Nic nechápal, ale byl si jist, že jde o velmi důležitou věc - něco o stromech, cosi o meruňkách. Hoši zkoumali větve staré meruňky, zelené jemným mladým listím. Meruňky byly všechny velmi malé, velmi zelené a zřejmě velmi tvrdé.

„Ještě nejsou zralé,” řekl Alf Rife.

144$

„Ne,“ přiznal Auggie. „Myslím, že ještě potřebují pár dní. Možná příští sobotu.”

„Příští sobotu – určitě,” řekl Shag.

„Ale je jich tady spousta,” řekl Auggie.

„Nemůžeme se vrátit s prázdnýma rukama, Auggie,” řekl Shag. „Musíme utrhnout aspoň jednu - zelenou nebo zralou - ale jednu v každém případě.”

„Dobrá,” souhlasil Auggie. „Utrhnu ji. Ostatní buďte připraveni k běhu.” Auggie skočil ke stromu a vyšvihl se na jednu ze spodních větví, zatímco tlupa a pan Henderson a Odysseus přihlíželi s nadšením, úžasem a obdivem. Potom pan Henderson vyšel z domu na schody zadní verandy. Všichni hoši se rozlítli jako hejno vyplašených mřínků.

„Auggie!” vykřikl Shag Manoogian. „Henderson!”

Auggie skákal po větvích jako vystrašený orangutan v džungli, spustil se z větve a skočil na zem. Utíkal téměř ještě dříve, než se nohama dotkl země, ale všiml si Odyssea a náhle se zarazil a vykřikl: „Odyssee! Utíkej – utíkej!”

Avšak Odysseus se ani nehnul. Nechápal, oč jde. Auggie se rozběhl zpátky k hošíkovi, zvedl ho ze země a utíkal s ním, zatímco Henderson je pozoroval. Když všichni hoši zmizeli a všechno zase utichlo, starý muž se usmál a vzhlédl do koruny stromu. Pak se obrátil a vešel do domu.

145$

XXV

BUĎ ŠŤASTEN! BUĎ ŠŤASTEN!

Členové tajné společnosti Augusta Gottlieba se vrátili jeden po druhém z útěku před starým Hendersonem a shromáždili se před Arovou tržnicí, aby tam vyčkali návratu svého vůdce. Nakonec oddaní přívrženci zahlédli toho velkého muže, jak přichází alejí a drží za ruku Odyssea Macauleye. Členové společnosti čekali mlčky, dokud k nim vůdce nedošel. Každý z přívrženců zíral zpytavě na jeho tvář, a pak jeden z nich, Alf Rife, řekl: „Utrhl jsi meruňku, Auggie?“

Vůdce pohleděl na nevěřícího a pravil: „Na to se nemusíš ptát. Viděl jsi mě na stromě. Víš dobře, že jsem jednu meruňku utrhl.“

A teď všichni členové promluvili jedním hlasem. (Všichni, to jest kromě Lionela, jenž vlastně nebyl opravdovým členem.) Řekli s velkým obdivem: „Ukaž, Auggie. Ukaž nám meruňku.“

Hošík Odysseus všechno pozoroval, stále ještě v naprosté nejistotě o záhadných hodnotách, o které šlo, avšak neustále přesvědčen, že, ať už jsou ty hodnoty jakékoliv, jistě jsou mnohem důležitější než cokoliv jiného na světě – aspoň v této chvíli.

„Ukaž meruňku, kterou jsi ukradl, Auggie,” opakovali členové společnosti. „Ano, ukaž nám ji.“

August Gottlieb mlčky zalovil v kapse kalhot a vytáhl zaťatou pěst, kterou prudce vztáhl před sebe. Jeho přívrženci se shlukli kolem a zírali na ni. Když

146$

všichni s náležitou úctou utichli, August Gottlieb pěst rozevřel.

V dlani jeho ruky byla malá zelená meruňka, zvící křepelčího vejce.

Následovníci velkého náboženského vůdce se usmívali na zázračný předmět v jeho dlani a Lionel - nejvlídnější z nich všech, ačkoliv nebyl řádným členem jejich sekty – nadzdvihl Odyssea, aby i on viděl malý zelený předmět. Jakmile uviděl meruňku, Odysseus se Lionelovi vykroutil, a sotva byl na zemi, utíkal domů, ne zklamán, nýbrž jenom dychtiv někomu to povědět.

Nyní vyšel z krámu sám Ara, muž, jenž si před sedmí lety otevřel Arovu tržnici v této části Ithaky v Kalifornii. Byl to vytáhlý, hubený, melancholický, ale přesto komický muž v bílé hokynářské zástěře. Stál chvíli na malé verandě krámu a hleděl dolů na nového Mesiáše a jeho učedníky a naslouchal jejich nadšenému zbožňování posvátného fetiše.

„Poslyš, Auggie!“ řekl. „A Shage! Nickie! Alfe! A Lioneli! - co myslíte, že tady je? Kongres Spojených států ve Washingtonu? Najděte si trochu odlehlejší místo pro tu svou důležitou schůzi. Tohle je tržnice, ne Kapitol.“

„Ach jistě, pane Aro,“ řekl August Gottlieb. „Půjdeme na druhou stranu ulice, na prázdný pozemek. Chcete vidět meruňku?”

„Ty máš meruňku?” podivil se hokynář. „Kde jsi ji vzal?”

„Na stromě,” řekl Auggie. „Chcete ji vidět?”

„Teď meruňky nejsou,” řekl hokynář. „Meruňky budou za dva měsíce. V máji.”

„Tohle je březnová meruňka,” řekl hokynáři August Gottlieb, vůdce tančících dervišů. „Tady je, podívejte se na ni.” Znovu otevřel pěst a ukázal malý, tvrdý, zelený

147$

předmět. „Podívejte se na ni, pane Aro,“ opakoval Auggie a odmlčel se. „Pěkná?“

„Dobrá, dobrá,“ řekl pan Ara. „Pěkná. Krásná meruňka. A teď jděte konat zasedání Kongresu Spojených států ve Washingtonu někam jinam. Dneska je sobota. Tržnice je otevřena pro zákazníky. Nestůjte před mým obchodem hned ráno po otevření. Dejte mi možnost vydělat. Malý zákazník dostane strach, uteče jinam.“

„Dobrá, pane Aro,“ řekl Auggie, „nebudeme vám stát před krámem. Přejdeme teď na druhou stranu ulice. Pojďte, kluci.“

Pan Ara sledoval malé stěhování náboženských fanatiků. Hodlal se vrátit do krámu, když vtom odtamtud vyšel malý hoch, jenž mu byl podoben, a přistoupil k němu.

„Tati?” řekl hošík.

„He, Jeníčku?” řekl otec synkovi jejich mateřštinou.

„Dej mi jablko,” řekl synek otci. Mluvil vážně, téměř smutně.

Otec vzal synka za ruku a oba šli společně do krámu k pultu, kde bylo čerstvé ovoce narovnáno v kupách.

„Jablko?” řekl otec synovi. Vzal z kupy jablko – nejlepší ze všech - a podal je chlapci. „Dobrá,” řekl, .jablko.”

Otec šel za pult čekat na zákazníky a hleděl zatím na synka, právě tak melancholického, jako byl sám, ačkoliv mezi nimi byl věkový rozdíl nejméně čtyřiceti let. Syn ukousl ohromný kus jablka, pomalu je žvýkal, polykal, a pak, jak se zdálo, o tom chvilku přemýšlel, zatímco otec o tom přemýšlel také. Hoch neměl z jablka radost. Položil je na pult před otce a pak k němu vzhlédl. Stáli tu, v Ithace v Kalifornii, dobrých sedm tisíc mil od místa, jež bylo po staletí jejich domovem ve světě. Přirozeně byla v jednom i druhém osamělost, ale nikdo nemohl

148$

určitě vědět, zda by je nesužovala táž osamělost, i kdyby odtud byli těch sedm tisíc mil, zase doma. Tady na podlaze krámu stál otcův syn a otec na něho hleděl – na svou vlastní tvář, na své oči a za chlapcovýma očima jistě na své vlastní neštěstí. Byl to tentýž člověk, jenže mladší. Otec vzal odmítnuté jablko a pustil se do něho, zeširoka skousl, až to zakřupalo, a pak stál a žvýkal a polykal. Jablko je na světě příliš dobrá věc, aby se zahodilo, a proto, když je nechtěl sníst syn, musel je dojíst otec, ačkoliv neměl nijak rád ani jablka, ani jejich chuť. Prostě věděl, že není správné plýtvat čímkoliv. Ukusoval z jablka, žvýkal a polykal. Ale nakonec toho bylo trochu mnoho - jablko bylo přece jen příliš velké. Bylo nutno zahodit aspoň část. Nedbale a možná s trochou lítosti odhodil zbytky jablka do nádoby na smetí.

Nyní se syn ozval znovu: „Tati?“

„He, Jeníčku?” řekl otec.

„Dej mi pomeranč,” řekl chlapec.

Otec vybral z úhledné kupy největší pomeranč a podal jej hochovi. „Pomeranč?” řekl. „Dobrá - pomeranč.”

Hoch kousl do slupky a pak loupal pomeranč prsty; zpočátku pracoval pomalu, ale dobře, avšak za chvilku zrychlil své úsilí s takovou dychtivostí, že i otec začal pociťovat právě tak jistě jako syn, že pod slupkou nebude prostě pomeranč, nýbrž poslední radost srdce. Chlapec položil oloupanou slupku na pult před otce, rozlomil pomeranč na dvě poloviny, z jedné odloupl dílek, vložil jej do úst, žvýkal a polykal. Ale běda, marně. Ovšem, byl to pomeranč, ale rozhodně to nebyla poslední radost srdce. Syn chvilku čekal, pak položil zbytek pomeranče před otce. Otec se znovu ujal díla a snažil se je mlčky dokončit. Brzy však dosáhl nejzazší hranice a necelá polovina pomeranče putovala do nádoby na odpadky.

149$

„Tati?“ řekl chlapec za chvilku a otec zase odpověděl: „He, Jeníčku?”

„Dej mi cukroví,” řekl chlapec.

„Cukroví?” řekl otec. „Dobrá - cukroví.” Ve vitríně s cukrovím vybral otec nejoblíbenější pěticentovou tyčinku a podal ji synovi. Hoch zkoumal výrobek, odstranil voskovaný papír, ukousl velký kus z tyčinky obalené čokoládou a zase pomalu žvýkal a polykal. Ale zase to nic nebylo - jenom cukroví - sladké, to ano; jinak nic, nic. A syn zase vrátil otci další věc, kterou materiální svět poskytuje a která mu nepřinesla radost. Otec trpělivě přijal úkol - aby se vystříhal plýtvání. Zvedl tyčinku a začal do ní kousat, ale pak si to rozmyslel. Obrátil se a odhodil cukroví do nádoby na odpadky. Z nějaké příčiny pociťoval hořký hněv a v srdci proklínal jisté lidi, vzdálené odsud sedm tisíc mil, které kdysi považoval za netvory. „Ti psi,” říkal si v duchu.

Syn znovu promluvil na otce.

„Tati?” řekl.

„He, Jeníčku!” řekl otec.

„Dej mi banán,” řekl hoch.

Otec tentokrát vzdychl, ale nevzdával se víry. „Banán,” řekl. „Dobrá - banán.” Prohlížel svazek banánů visící nad kupami ovoce a nakonec objevil, co považoval za nejlepší - nejzralejší a nejsladší banán z celého svazku. Utrhl banán a podal jej chlapci.

Konečně vešel do krámu zákazník. Byl to člověk, kterého pan Ara nikdy předtím neviděl - cizinec. Obchodník a zákazník si lehce pokývli na pozdrav a muž se zeptal: „Máte koláčky?”

„Koláč-ky?” řekl hokynář horlivě. „Jaký druh koláč-ků si přejete?”

150$

Další zákazník vešel do krámu. Tímto zákazníkem byl Odysseus Macauley. Zůstal stát stranou, naslouchal a díval se a čekal, až na něho přijde řada.

„Koláčky s hrozinkami uvnitř?” řekl muž hokynáři.

„Koláč-ky, s hrozinkami uvnitř?” řekl hokynář. Tohle byl problém. „Koláč-ky, s hrozinkami uvnitř,” opakoval hokynář téměř šeptem. „Koláč-ky, s hrozinkami uvnitř,” opakoval znovu. Hokynář se rozhlédl po krámě. Hokynářův synek položil banán na pult před otce – nechutnal mu.

„Tati?” řekl hoch.

Otec pohleděl na syna a pak spustil. „Chceš jablko,” řekl. „Dám ti jablko. Chceš pomeranč. Dám ti pomeranč. Chceš cukroví. Dám ti cukroví. Chceš banán. Dám ti banán. Co chceš teď?”

„Koláčky,” řekl hoch.

„Jaký druh koláč-ků chceš?” řekl otec chlapci, ale nezapomínal na zákazníka a vlastně mluvil k zákazníkovi, avšak současně ke svému synovi a ke každému, kdo něco chce.

„Koláčky, s hrozinkami uvnitř,” řekl chlapec.

Otec zuřivě potlačoval hněv a svou odpověď synovi téměř šeptal, ale místo na chlapce hleděl na zákazníka. „Nemám koláč-ky,” zašeptal. „Žádné koláčky. Nač chcete koláčky? Mám všechno, ale koláč-ky ne. Jaké koláč-ky? Co to vlastně chcete?”

„Koláčky,” řekl muž trpělivě, „pro malého chlapce.”

„Nemám koláč-ky,” opakoval hokynář. „Ale malého chlapce mám taky.” Hokynář ukázal na svého syna. „Dám mu jablko, pomeranč, cukroví, banán, spoustu dobrých věcí.” Podíval se zákazníkovi přímo do očí, a skoro jako by se zlobil, řekl: „Co to vlastně chcete?”

„Chlapec mého bratra,” řekl zákazník, „má chřipku.

151$

Pláče, chce koláčky. ,Koláčky s hrozinkami uvnitř,’ říká.“

Avšak každý člověk žije svým vlastním životem a každý život má své vlastní ústřední téma, takže hokynářův synek znovu vzhlédl k otci a řekl: „Tati?“

Ale otec nyní odmítl na hocha pohledět. Místo toho hleděl na muže, jehož synovec byl nemocen a chtěl koláčky s hrozinkami uvnitř. Hleděl na něho s porozuměním, se sympatií, a přece s jakousi živelnou zuřivostí, zaměřenou ne proti tomuto muži, ale proti samému světu, proti nemoci, proti osamělosti, proti srdci, jež chce to, co nikdy mít nemůže. Hokynář byl rozzloben i na sebe sama, protože, ačkoliv si zařídil tržnici v Ithace v Kalifornii, sedm tisíc mil od domova, nemá koláčky s hrozinkami uvnitř, nemá to, co nemocný chlapec chce. Hokynář ukázal na svého syna a hovořil k muži.

„Jablko,“ řekl, „pomeranč, cukroví, banán - koláčky nemám. To je můj chlapec. Jsou mu tři roky. Nemocný není. Chce plno věcí. Chce jablko. Chce pomeranč. Chce cukroví. Chce banán. Nevím, co chce. Nikdo neví, co chce. Prostě něco chce. Vzhlíží k pánubohu. Říká, dej mi tohle, dej mi tamto - ale nikdy není spokojen. Pořád něco chce. Pořád mu je zle. Chudák pánbůh nemá nic proti smutku. Dává všechno - svět - sluneční světlo - matku - otce bratra – sestru – strýce – bratrance - sestřenici – dům, farmu, kamna, stůl, postel - chudák pánbůh dává všechno - ale nikdo není šťasten - každý je jako malý chlapce, který dostal chřipku - každý říká, dej mi koláčky - s hrozinkami uvnitř.” Hokynář se na okamžik zarazil a nabral zhluboka dech. Když vydechl, řekl zákazníkovi velmi hlasitě: „Koláčky s hrozinkami uvnitř - nejsou.”

Hokynář začal pobíhat s netrpělivostí a zuřivostí, jež byly téměř majestátní. Nejdříve popadl papírový sáček

152$

a prudce ho rozevřel. Pak začal do sáčku házet věci. „Tady je pomeranč,” řekl, „opravdu pěkný. Tady je jablko. Nádherné. Tady je banán. Má výbornou chuť.“ A nyní, jemně a s velkou zdvořilostí a upřímnou sympatií k muži a jeho nemocnému synovci, podal hokynář sáček zákazníkovi. „Vezměte to tomu malému chlapci,” řekl. „Třeba nebude plakat. Tumáte, vezměte tomu malému chlapci dobré věci. Neplaťte. Nechci peníze.” A pak opakoval docela tiše: „Koláčky s hrozinkami uvnitř nejsou.”

„Bude plakat,” řekl muž. „Je mu opravdu zle. Říká: ,Koláčky s hrozinkami uvnitř.‘ Děkuju vám mnohokrát, ale my tomu chlapci dáváme jablka, pomeranče a jiné věci.“ Muž položil sáček na pult. „A on opakuje,“ pravil hokynáři, ,„dejte mi koláčky s hrozinkami uvnitř‘ Jablka, pomeranče – nechutnají mu. Koláčky. Promiňte,” řekl muž. „Zeptám se v bufetu. Třeba mají koláčky s hrozinkami uvnitř.”

„Dobrá, příteli,“ zašeptal hokynář. „Dobrá. Zeptejte se v bufetu - ale ani tam nemají koláčky s hrozinkami uvnitř. Nikdo je nemá.”

Cizinec vyšel z krámu téměř plaše. Hokynář stál za pultem celou minutu a zíral upřeně na svého syna. Náhle začal hovořit svou mateřštinou, arménsky.

„Svět se zbláznil,“ řekl hošíkovi. „Jenom v Rusku, tak blízko naší vlastní zemi, našemu krásnému malému národu, chodí každý den hladový miliony lidí, miliony dětí. Mrznou, jsou ubozí, bosí - bloudí sem a tam - nemají kde spát - prosí o kousek suchého chleba - o kousek místa, kde by si lehli a odpočinuli - o noc pokojného spánku. A co my? Co děláme my? Tady v Ithace v Kalifornii, v této velké zemi, Americe. Co děláme? Nosíme pěkné šaty. Každé ráno, když procitneme ze spánku,

153$

obujeme si pěkné boty. Chodíme sem a tam a nikdo na ulici nepřijde s revolverem, ani nám nevypálí dům, ani nezavraždí naše děti nebo bratry nebo otce. Jezdíme si v automobilech do krásné krajiny. Jíme nejlepší jídla. Každou noc, když si lehneme do postele, spíme - a jací pak jsme? Jsme nespokojení. Ještě jsme nespokojení.” Hokynář křičel tuto ohromující pravdu na svého synáčka s nesmírnou láskou k hošíkovi. „Jablko,” řekl, „pomeranč, cukroví, banán, propánaboha, mládenečku, tohle mi nedělej! A jestli já to dělám, ty jsi můj syn, lepší než já, a proto tohle nesmíš dělat. Buď šťasten! Buď šťasten! Já jsem nešťasten, ale ty musíš být šťasten.” Ukázal na zadní dveře vedoucí z krámu do domu a hošík poslušně, s velmi vážnou tváří odešel.

Hokynář teď potřeboval chvilku času, aby se poněkud uklidnil. Konečně usoudil, že je dost klidný, aby mohl normálně hovořit se zákazníkem v krámě. S Odysseem Macauleyem. Obrátil se k chlapci a snažil se být veselý. Dokonce se usmál. „Co si přeješ, chlapče Odyssee?” řekl.

„Kaši,” řekl Odysseus.

„Jakou kaši si přeješ?” zeptal se hokynář.

„H-O,” řekl Odysseus.

„Máme dva druhy ovesných vloček H-O, chlapečku Odyssee,” řekl hokynář, „obyčejný druh a ten, který se rychle vaří. Dva druhy. Pomalý, rychlý. Starý, nový. Jaký druh si maminka přeje, chlapečku Odyssee?”

Odysseus o tom chvíli přemýšlel a pak řekl: „H-O.“

„Starý, nebo nový druh?” řekl hokynář.

Ale hošík nevěděl a tak hokynář rozhodl za něho. „Dobrá,” řekl, „nový druh, moderní. Osmnáct centů prosím, chlapečku Odyssee.”

Odysseus otevřel pěst a vztáhl paži k hokynáři, jenž si vzal z hošíkovy dlaně čtvrťák. Hokynář dal Odysseovi

154$

drobné a počítal: „Osmnáct centů, devatenáct, dvacet a pětník - dvacet pět. Děkuju, chlapečku Odyssee.”

„Prosím ano,” řekl Odysseus. Vzal balíček ovesných vloček a vyšel z krámu. Bylo opravdu těžké všemu porozumět. Nejdříve to byly meruňky na stromě, pak koláčky s hrozinkami uvnitř a nakonec hokynář, jenž mluvil na svého syna cizí řečí - ale i tak to bylo podivuhodné. Na ulici začal hošík poskakovat, což dělal vždycky, když měl z něčeho radost, a rozběhl se domů s balíčkem od hokynáře.

155$

XXVI

NA SVĚTĚ BUDE VŽDYCKY BOLEST

Paní Macauleyová prostřela stůl v kuchyni pro jednoho a čekala na svého syna Homéra, až přijde k snídani. Když vešel do kuchyně, položila na stůl misku ovesné kaše. Vrhla na syna jen letmý pohled, ale i tak na něm rozpoznala stopy včerejšího tíživého snu. Třebaže on sám neměl zdání, že v noci plakal, jeho duch se ztišil, jako se ztiší dospělý muž, který přetrpěl velký žal. I jeho hlas se zdál hlubší a něžnější.

„Nechtěl jsem takhle dlouho spát,“ řekl. „Je skoro půl desáté. Co se stalo s budíčkem?”

„Těžce pracuješ,” řekla paní Macauleyová, „musíš si taky odpočinout.”

„Nepracuji tak těžce,” řekl Homér. „Ostatně, zítra je neděle.” Odříkal ranní modlitbu, jenom se mu zdála dvakrát tak dlouhá než obyčejně. Pak zvedl lžíci a chtěl se dát do jídla, když vtom se zarazil a zkoumal lžíci podivným pohledem. Podíval se na matku, která dělala cosi u výlevky. „Mami?” řekl.

„Ano, Homére?” odpověděla paní Macauleyová, aniž se obrátila.

„Nevyprávěl jsem ti nic, když jsem přišel z práce,” řekl, „protože to bylo tak, jak jsi říkala. Nemohl jsem mluvit. Cestou domů včera večer jsem se najednou dal do breku. Ty víš, že jsem nikdy nebrečel, když jsem byl malý, nebo ve škole, když se mi něco stalo. Vždycky jsem se styděl brečet. Ani Odysseus nikdy nepláče, protože - no,

156$

co je platno brečet? Ale včera večer jsem si prostě nemohl pomoct. Brečel jsem, ale nepamatuji se, že bych se byl za to styděl. Myslím, že jsem se nestyděl. Když jsem se dal do breku, nemohl jsem jet rovnou domů. Jel jsem ven k Ithacké vinařské a potom, protože jsem pořád ještě brečel, jsem jel městem k Ithacké vyšší. Cestou ke škole jsem jel kolem domu, kde zvečera několik lidí pořádalo taneční večírek – v domě teď byla tma. Přinesl jsem těm lidem telegram. Ty víš, jaký to byl telegram. Pak jsem jel zpátky do města a projížděl se po všech ulicích a díval se na všechno - na všechny domy, na všechna ta místa, která znám celý život, a v nich plno lidí. Tehdy jsem opravdu uviděl Ithaku a opravdu poznal lidi, kteří v Ithace žijí, a jsou to všichni dobří lidé. Bylo mi jich líto a dokonce jsem se modlil, aby se jim nic nestalo. Potom jsem přestal brečet. Myslel jsem, že kluk nikdy nebrečí, když dorůstá v mužského, ale zdá se, že zpočátku brečí, protože to vlastně začíná objevovat, jaký je svět.“ Odmlčel se na okamžik a pak jeho hlas ještě víc zvážněl. „Skoro všechno, co člověk ve světě najde, je špatné nebo smutné,” řekl. Čekal chvilku, že matka něco řekne, ale ona nepromluvila a neodvrátila se od své práce. „Proč je to tak?“

Paní Macauleyová začala hovořit, ale neobrátila se k němu.

„To poznáš sám,“ řekla. „To ti nikdo nepoví. To pozná každý člověk svým vlastním způsobem. Je-li svět smutný, vznešeně nebo pošetile, člověk sám ho činí takovým. Je-li hodně smutný a plný krásy, je člověk sám takový a ne věci kolem něho. A právě tak, je-li zlý nebo ošklivý nebo ubohý - je to vždycky člověk sám a každý člověk je svět. Každý člověk je celý svět a může ho přetvořit, jak chce, a naplnit lidským pokolením, které je schopen

157$

milovat, má-li v sobě lásku, nebo pokolením, které musí nenávidět, má-li v sobě nenávist. Svět čeká, že bude přetvořen každým člověkem, který v něm žije, a mění svou podobu každé ráno jako postel nebo domácnost, v níž žijí stejní lidé - stále stejní, ale taky stále se měnící.“ Matka teď cosi kutila na zadní verandě, a ačkoliv ji neviděl, syn pokračoval v hovoru.

„Proč jsem včera cestou domů brečel?” zeptal se. „Nikdy mi nebylo tak, jako včera večer. Nerozumím tomu. A když jsem přestal brečet, proč jsem nemohl mluvit? Proč jsem neměl co říct - ani tobě, ani sobě?”

Paní Macauleyová promluvila z verandy velmi jasně, takže slyšel zřetelně každé slovo. „Plakal jsi ze soucitu,” řekla. „Ze soucitu ne s tou nebo onou osobou, která trpí, ale se všemi tvory - se samou povahou tvorstva. Dokud v sobě člověk nemá soucit, je nelidský a není ještě opravdu člověkem, protože ze soucitu pochází balzám, který hojí. Jen dobří lidé pláčí. Jestliže člověk nikdy neplakal nad bolestí světa, je méně než prach, po kterém šlape, protože z prachu vzejde sémě, kořen, lodyha a květ, kdežto duch člověka bez soucitu je pustý a nic z něho nevzejde – leda pýcha, která nakonec musí tím nebo oním způsobem vraždit - vraždit dobré věci, nebo dokonce vraždit i lidské životy.” Paní Macauleyová se teď vrátila k výlevce v kuchyni a pustila se znovu do práce - do práce, o níž i Homér věděl, že není nutná.

„Na světě bude vždycky bolest,” řekla paní Macauleyová. „Vědět to neznamená, že člověk má zoufat. Dobrý člověk se bude snažit, aby zbavil svět bolesti. Člověk pošetilý ji ani nezpozoruje, ledaže ji ucítí sám. A zlý člověk bude bolest ve světě ještě prohlubovat a šířit ji kolem sebe, kamkoliv vkročí. Ale každý člověk je bez viny, protože zlý člověk právě tak jako člověk pošetilý nebo dobrý

158$

nežádal, aby byl poslán na svět, a nevznikl sám, z ničeho, nýbrž z mnoha světů a z mnoha pokolení. Zlí nevědí, že jsou zlí, a jsou proto nevinni. Zlému člověku musíme každý den odpouštět. Musíme ho milovat, protože v nejhorším člověku na světě je něco z každého z nás a něco z něho je zase v každém z nás. On je náš a my jsme jeho. Žádný člověk není oddělen od druhých. Rolníkova modlitba je mou modlitbou a zločin úkladného vraha je mým zločinem. Včera večer jsi plakal, protože jsi začal všechno tohle poznávat.”

Homér Macauley nalil mléko na ovesnou kaši v misce a začal snídat. Náhle cítil, že jíst je docela v pořádku.

159$

XXVII

VŠECHNY TY PODIVUHODNÉ CHYBY

Odysseus Macauley a jeho nejlepší přítel na světě Lionel Cabot - velký Lionel – vešli do kuchyně Macauleyových. Nic nekalilo jejich přátelství, ačkoliv Lionel byl o dobrých šest let starší než Odysseus. Chodili spolu a občas spolu postáli, jak to dělávají jen nejlepší přátelé. To znamená s lehkostí a bez přílišné potřeby mluvit.

„Paní Macauleyová,” řekl Lionel, „přišel jsem vás poprosit o dovolení – může jít Odysseus se mnou do veřejné knihovny? Mám tam za sestru Lilian vrátit knihu.”

„Dobrá, Lioneli,” řekla paní Macauleyová. „Ale proč nejsi s Auggiem a Alfem a Shagem a druhými hochy?”

„Oni –“ začal Lionel a pak rozpačitě zmlkl. Za chvilku začal znovu. „Oni mě odehnali. Nemají mě rádi, protože jsem hloupý.” Znovu se odmlčel a pohleděl na matku svého nejlepšího přítele. „Nejsem hloupý, že ne, paní Macauleyová?”

„Ne, nejsi hloupý, Lioneli,” řekla paní Macauleyová. „Jsi nejmilejší chlapec v sousedství. Ale nezlob se na ostatní, protože i oni jsou milí chlapci.”

„Nezlobím se na ně,” řekl Lionel. „Mám je všechny rád. Ale pokaždé mě odeženou, když se spletu ve hře. Dokonce mi i nadávají, paní Macauleyová. Dopálí je každá chybička, kterou udělám. ,Tak dost, Lioneli,‘ řeknou a já vím, že je čas, abych šel. Někdy tam nejsem ani pět minut. Někdy je chyba první věc, kterou udělám. A oni pak řeknou: ,Tak dost, Lioneli.‘ A já ani nevím,

160$

jakou chybu jsem udělal. Co vlastně chtějí, abych dělal? Chtěl bych vědět jen tohle, ale nikdo mi to neřekne. Každou sobotu mě odeženou. Odysseus je jediný, kdo se mnou drží. Je to můj jediný kamarád. Ale jednoho dne budou litovat. Až přijde doba a ostatní za mnou přijdou a budou chtít, abych jim pomohl - víte, paní Macauleyová, já jim pomohu a oni pak budou litovat, že mě vždycky odháněli. Dala byste mi napít trochu vody?“ „Ovšem, Lioneli,” řekla paní Macauleyová. Nalila chlapci sklenici vody a on ji žíznivě vypil a vydával při tom zvuk, jaký vydávají hoši, když je pro ně voda ještě tím nejzázračnějším nápojem na světě.

Lionel se obrátil k svému kamarádovi. „Nechceš se taky napít, Odyssee?“ řekl.

Odysseus naznačil kývnutím, že i on by si dal trochu vody, a tak mu paní Macauleyová rovněž natočila do sklenice. Když vodu spolykal, Lionel řekl: „No, myslím, že teď půjdeme do veřejné knihovny, paní Macauleyová.” Oba přátelé vyšli z domu.

Homér Macauley snídal a pozoroval svého malého bratra. Když oba hoši odešli, zeptal se matky: „Byl Marek jako Odysseus, když byl malý?“

„Jak to myslíš?“ řekla paní Macauleyová.

„Víš,“ řekl Homér, ,jako je Odysseus - o všechno se zajímá, všechno pořád pozoruje. Nikdy nic neřekne, ale vždycky ve všem najde něco zajímavého. Zdá se, že má každého rád a všichni mají rádi jeho. Nezná mnoho slov. Neumí číst, ale skoro pokaždé mu porozumíš, jak jen se na něho podíváš. Dokonce porozumíš, co ti říká, i když neřekne ani slovo. Byl Marek taky takový?“

„No,“ řekla paní Macauleyová, „Marek a Odysseus jsou bratři, a tak přirozeně Odysseus je v něčem Markovi podobný, ale nejsou docela stejní.”

161$

„Odysseus se jednoho dne stane velikým mužem, že, mami?“ řekl Homér.

„Ne,“ usmála se paní Macauleyová. „Ne, myslím, že ne, v každém případě ne v očích světa – ale bude samozřejmě velikým mužem, protože už teď je veliký.”

„Marek byl taky veliký, když byl malý?” řekl Homér.

„Máte všichni hodně společného,” řekla paní Macauleyová, „ale ne příliš mnoho. Marek nebyl tak neklidný, jako jsi ty. Byl ovšem neklidný, ale svým způsobem. Byl plachý a raději býval sám, než aby vyhledával lidi jako Odysseus. Marek rád četl a poslouchal hudbu a prostě někde seděl nebo chodil na dlouhé procházky.”

„No,” řekl Homér, „Odysseus má jistě Marka rád.”

„Odysseus má rád každého,” řekla paní Macauleyová. „Má rád všechny lidi na světě.”

„Jistě,” řekl Homér, „ale zvláště má rád Marka a já vím proč, protože Marek je ještě dítě, i když je na vojně. Myslím, že dítě hledá dítě v každém člověku, s nímž se setká. A když najde dítě v někom dospělém, myslím, že má tu osobu radši než ostatní. Kéž bych mohl být dospělým tak, jako je Odysseus dítětem. Myslím, že se mu obdivuji víc než komu jinému na světě mimo naši rodinu. Vyprávěl ti, co se mu včera stalo?”

„Neřekl o tom ani slovo,” řekla paní Macauleyová. ,Auggie přišel a pověděl nám to.”

„No,” řekl Homér, „a co říkal, když jsem ho včera přivezl z telegrafního úřadu?”

„Neříkal nic,” řekla paní Macauleyová. „Prostě si sedl, poslouchal hudbu a pak jsme večeřeli. Když jsem ho uložila do postele, řekl: ,Chris Dlouhán.’ To bylo všechno, a usnul. Neměla jsem tušení, kdo je Chris Dlouhán, až Auggie mi to pověděl.”

„Chris Dlouhán vytáhl Odyssea z pasti,” řekl Homér.

162$

„A pak zaplatil Covingtonovi dvacet dolarů za ten bláznivý vynález, protože ho rozbil. Prý je to lovecká past, ale já tomu nevěřím. Nevěřím, že by se do ní někdo nebo něco na světě chytlo, kromě Odyssea. Žádné zvíře by nevkročilo do něčeho tak složitého. Komu je Odysseus nejvíc podoben?” řekl Homér.

„Je podoben otci,“ řekla paní Macauleyová.

„Znala jsi tatínka, když byl malý?“ zeptal se Homér.

„Proboha, to ne!“ řekla paní Macauleyová. „Jak bych ho mohla znát? Tvůj otec byl o sedm let starší než já. Odysseus je takový, jaký byl tvůj otec po celý svůj život.” Paní Macauleyovou náhle naplnil překypující pocit štěstí - navzdory všemu, co se kdy stalo nebo se ještě stane. „Oh, já měla štěstí,” řekla, „a jsem vděčná. Mé děti jsou lidmi, kromě toho, že jsou dětmi. Mohly by být jen dětmi a pak by mé štěstí nebylo tak dokonalé. Včera večer jsi plakal, protože jsi opravdu člověkem, protože jsi jedním z milionů na světě, protože pro tebe začalo skutečné dobrodružství života – ve světě přeplněném věcmi, jimž není lehko rozumět - některé jsou dobré, některé špatné, některé krásné, některé ošklivé, některé ušlechtilé a některé kruté, ale všechny společně jsou jedinou věcí: světem a životem lidstva v něm.” Odmlčela se na okamžik a pohleděla na syna. Pak řekla velmi jemně: „V noci jsi taky plakal, ze spaní.”

„Opravdu?” zeptal se Homér. Byl překvapen, že o tom neví.

„Ano,” řekla paní Macauleyová. „Tvůj pláč probudil Odyssea a on přišel a vzbudil mě. Slyšela jsem tě plakat, ale to jsi vlastně nebyl ty.”

„Jak to myslíš?” řekl Homér.

„Znám ten vzlykot,” řekla paní Macauleyová. „Slyšela jsem ho už předtím. Ten není tvůj. Není ničí. Je to

163$

pláč celého světa. Poznal jsi žal světa a vydal ses teď na cestu života, a tak máš přirozeně všechny chyby před sebou - všechny ty podivuhodné chyby, kterých se musíš dopustit a jichž se dopustíš. Povím ti teď rovnou u snídaně, za jasného denního světla, co každý z nás by váhal říct v příjemné temnotě noci, protože jsi ještě svěží z toho spánku a žalu - protože ti to musím říct. Ať už se budeš muset dopustit jakýchkoliv chyb, neboj se, že jsi je udělal nebo že jich uděláš ještě víc. Důvěřuj svému srdci, které je dobré, že se nemýlí, a jdi vpřed - nezastavuj se. Upadneš-li, obelstěn nebo zaskočen ostatními nebo dokonce sebou samým, vstaň a nevracej se. Častokrát se budeš smát a mnohokrát budeš plakat, ale vždycky to bude smích i pláč současně. Nikdy nebudeš mít v životě okamžik podlosti nebo malichernosti nebo malosti. Takové věci budou pod tebou – příliš nepatrné pro rychlost tvého ducha - příliš bezvýznamné, než aby se octly v dohledu tvého zraku.”

Paní Macauleyová se usmívala a stála vedle syna trochu rozpačitě. „Je mi líto,“ dodala, „že ti musím pořád, v noci i ve dne, říkat věci, o kterých vím, že si je každý muž chce říct sám, ale vím, že mi to odpustíš.”

Jediné, co na to Homér mohl odpovědět, bylo: „Ach, mami.” S těmi slovy se zvedl od stolu a kulhal k oknu. Tam se zahleděl na volné prostranství, na Augusta Gottlieba a jeho kamarády, kteří hráli fotbal a byli právě v nejlepším.

„Co to máš s nohou?” zeptala se paní Macauleyová.

„Nic,” řekl Homér. „Jenom jsem sebou praštil.” Neobrátil se k ní a pokračoval: „Víš, mami, myslím, že jsi asi ta nejpodivuhodnější osoba, jakou kdy kdo poznal.” Dal se do smíchu něčemu, co viděl ve hře chlapců., Auggie jim zase utekl s míčem,” řekl. „Já už nebudu hrát,” pokračoval.

164$

„Půjdu na telegrafní úřad. Řekl jsem jim, že tam zajdu, pro případ, že by mě potřebovali.“ Obrátil se k odchodu, pak se zastavil. „Ach ano, mami, byl bych málem zapomněl. Pan Grogan – víš přece, noční telegrafista - zkrátka, vzal si jeden z těch obložených chlebů, které jsi mi včera poslala po Bess. Řekl mi, abych ti poděkoval. Děkuju ti tedy, mami, za pana Grogana.”

Homér odešel. Matka ho slyšela, jak několikrát udeřil do pneumatik, aby se přesvědčil, jsou-li dost nahuštěné, a pak ho viděla, jak jede kolem domku směrem k telegrafnímu úřadu. Obrátila se k jeho židli u stolu a spatřila tam Matouše Macauleye. Zkoumal lžíci právě tak, jako ji prve zkoumal jeho syn Homér. Po chvíli vzhlédl.

„Katey?” řekl.

„Ano, Matouši?” odpověděla Katey.

„Katey,” řekl Matouš, „Marek přijde za mnou.”

Nastalo ticho.

„Já vím, Matouši,” řekla Katey a obrátila se ke své práci.

165$

XXVIII

VE VEŘEJNÉ KNIHOVNĚ

Dva dobří přátelé, Lionel a Odysseus, kráčeli směrem k veřejné knihovně. Blok domů před nimi se vynořil pohřební průvod z Prvního ithackého presbyteriánského chrámu. Nosiči nesli prostou rakev ke starému pohřebnímu vozu značky Packard. Za rakví viděli chlapci hlouček truchlících.

„Pojď, Odyssee,” řekl Lionel, „to je pohřeb! Někdo umřel.” Rozběhli se, Lionel držel Odyssea za ruku, a za chvilku byli uprostřed všeho.

„To je rakev,” zašeptal Lionel. „Je v ní nějaký mrtvý. Rád bych věděl, kdo to je. Podívej se na květiny. Dávají jim květiny, když umřou. Podívej se, jak pláčí. To jsou lidé, kteří ho znali.”

Lionel se obrátil k muži, který neplakal příliš horlivě. Muž si jenom utřel nos a dotkl se kapesníkem koutků očí.

„Kdo umřel?” zeptal se ho Lionel.

„Chudák Johnny Merryweather, hrbáček,” řekl muž.

Lionel se obrátil k Odysseovi. „Chudák Johnny Merryweather, hrbáček,” řekl.

„Bylo mu sedmdesát,” řekl muž.

„Bylo mu sedmdesát,” řekl Lionel Odysseovi.

„Třicet let prodával praženou kukuřici na rohu Mariposy a Broadway,” řekl muž.

„Třicet let prodával praženou –” Lionel se náhle zarazil a pohleděl na muže. „Myslíte toho, co prodával praženou kukuřici?” Lionel téměř vykřikl.

166$

„Ano,“ řekl muž, „Johnny Merryweather - odešel na věčnost.”

„Toho jsem znal!“ křičel Lionel. „Mnohokrát jsem si od něho koupil praženou kukuřici! Ten že umřel?“

„Ano,“ řekl muž, „umřel pokojně. Ve spánku. Odešel ke Stvořiteli.”

„Johnnyho Merryweathera jsem znal!” řekl Lionel a bylo mu skoro do pláče. „Nevěděl jsem, že se jmenuje Johnny Merryweather, ale znal jsem ho.”

Lionel se obrátil k Odysseovi a objal svého přítele. „To je Johnny,” řekl téměř plačky. „Johnny Merryweather, odešel ke Stvořiteli. Jeden z mých nejlepších přátel odešel na věčnost.”

Pohřební vůz odjel a za chvilku nebyl před kostelem nikdo, kromě Lionela a Odyssea. Lionelovi se zdálo jaksi neslušné, aby opouštěl místo, kde se dověděl, že muž, který zemřel, muž v rakvi, byl muž, kterého on znal, i když nevěděl, že se jmenuje Johnny Merryweather. Nakonec však rozhodl, že nemůže věčně stát před kostelem, i když si mnohokrát koupil od Johnnyho Merryweathera praženou kukuřici - a tak, s myšlenkami na praženou kukuřici a téměř s její chutí v ústech, kráčel dále ulicí s přítelem Odysseem, stále směrem k veřejné knihovně.

Když oba chlapci vstoupili do nevysoké, ale mohutným dojmem působící budovy, octli se uprostřed hlubokého a téměř děsivého ticha. Zdálo se, jako by i stěny, podlahy a stoly oněměly, jako by ticho pohltilo všechno v budově. Staří lidé tu četli noviny. Byli tu městští filozofové. Studenti tu hledali v knihách, ale všichni byli zticha, protože hledali vědění. Byli blízko u knih. Snažili se najít hledané. Lionel nejen šeptal, nýbrž dokonce kráčel po špičkách. Lionel šeptal, protože

167$

měl dojem, že je to třeba z úcty ke knihám, ne z ohledu k čtenářům. Odysseus šel za ním, rovněž po špičkách, a oba si prohlíželi knihovnu a nacházeli mnohé poklady, Lionel – knihy a Odysseus - lidi. Lionel nečetl knihy a nepřišel do veřejné knihovny, aby si některou vypůjčil. Prostě se na ně rád díval - na tisíce knih. Ukázal příteli celou řadu knih v regále a pak zašeptal. „Tyhle všechny - a tyhle. A tyhle. Tady je jedna červená. Tyhle všechny. Tamhle je zelená. Tyhle všechny.”

Nakonec si obou hochů všimla paní Gallagherová, stará knihovnice, a zamířila k nim. Ta však nešeptala. Promluvila nahlas, jako by ani nebyla ve veřejné knihovně. To vyděsilo Lionela a způsobilo, že několik lidí vzhlédlo od stránek.

„Co hledáš, hochu?” řekla paní Gallagherová Lionelovi.

„Knihy,” zašeptal Lionel tiše.

„Jaké knihy hledáš?” řekla knihovnice.

„Všechny,” řekl Lionel.

„Všechny?” řekla knihovnice. „Jak to myslíš? Na jednu průkazku si můžeš vypůjčit jen čtyři knihy.”

„Nechci si vypůjčit žádnou,” řekl Lionel.

„Propána, co s nimi tedy chceš?” ptala se knihovnice.

„Chci se na ně jenom dívat,” řekl Lionel.

„Dívat se na ně?” řekla knihovnice. „Pro to tady veřejná knihovna není. Můžeš se podívat do nich, můžeš se dívat na obrázky v nich, ale nač se propána chceš dívat na jejich vnějšek?”

„Rád se na ně dívám,” zašeptal Lionel. „To se nesmí?”

„No,” řekla knihovnice, „zákon to nezakazuje.” Podívala se na Odyssea. „A kdo je tohle?” řekla.

„To je Odysseus,” řekl Lionel. „Neumí číst.”

„A ty umíš?” řekla knihovnice Lionelovi.

168$

„Ne,“ řekl Lionel, „ale on taky ne. Proto spolu kamarádíme. On je kromě mě jediný člověk, o kterém vím, že neumí číst.“

Stará knihovnice se chvilku dívala na dva kamarády a v duchu si pomyslela něco, co se velmi přibližovalo jakémusi labužnickému zaklení. Za celá ta léta, strávená ve veřejné knihovně, bylo tohle něco zbrusu nového. „Dobrá,” řekla nakonec, „snad na tom ani nezáleží, že neumíš číst. Já umím. Četla jsem knihy celých šedesát let a nevidím, že by v tom byl nějaký veliký rozdíl. Teď běž a dívej se na knihy podle libosti.”

„Prosím ano,” řekl Lionel.

Oba přátelé kráčeli dál do ještě větší říše tajemství a dobrodružství. Lionel ukazoval Odysseovi další knihy. „Tyhle,” říkal. „A tamhlety. A tyhle. Samé knihy, Odyssee.” Zastavil se a chvíli přemýšlel. „Rád bych věděl, co ve všech těch knihách říkají.” Ukázal na celou řadu svazků, plných pět regálů. „Tyhle všechny,” řekl; „rád bych věděl, co říkají.” Nakonec objevil knihu, která vypadala velmi pěkně. Měla desky zelené jako čerstvá tráva. „A tahleta je hezká, Odyssee,” řekl.

Trochu poděšen tím, co dělá, Lionel vytáhl knihu z regálu, držel ji chvilku v rukou a pak ji otevřel. „Hele, Odyssee!” řekl. „Kniha! Mám knihu! Vidíš? Tady v ní něco říkají.” Ukázal na něco v tisku. „To je A,” řekl. „Zrovna tuhle je A. A tady je nějaké jiné písmeno. Nevím jaké. Každé písmeno je jiné, Odyssee, a každé slovo je jiné.” Vzdychl a rozhlédl se po všech těch knihách. „Nemyslím, že se kdy naučím číst,” řekl, „ale opravdu bych rád věděl, co říkají. Tady je obrázek,” řekl. „Obrázek děvčete. Vidíš ji? Hezká, že?” Prolistoval řadu stránek a řekl: „Vidíš? Ještě víc písmen a slov, pořád až na konec knihy. Tohle je veřejná knihárna, Odyssee,” řekl.

169$

„Všude samé knihy.“ Zadíval se na tisk knihy s jakousi úctou a šeptal si pro sebe, jako by se pokoušel číst. Pak zavrtěl hlavou. „Nedovíš se, co je uvnitř, Odyssee, ledaže umíš číst, a to já neumím,” řekl.

Zvolna knihu zavřel, položil ji zpět na místo a oba přátelé vyšli po špičkách z knihovny. Venku si Odysseus vesele poskočil, protože mu bylo dobře a protože poznal něco nového.

170$

XXIX

V PŘEDNÁŠKOVÉM KLUBU

Homér Macauley sestoupil z kola před Ithackým přednáškovým klubem, bílou budovou, která byla architektonickým křížencem koloniálního domu s novoanglickým kostelem. Bylo půl třetí a sobotní odpolední přednáška měla právě začít. Proto se teď do budovy zvesela hrnuly báječné buclaté dámy středního nebo neurčitého věku, většinou matky. Poslíček vytáhl z čepice telegram a studoval jej. Telegram byl adresován Rosalii Simms-Peabodyové, Ithacký přednáškový klub, Ithaka, Kalifornie. Doručit osobně.

Jak poslíček vcházel do dvorany, předsedkyně klubu, příjemná a kulaťoučká dáma, asi padesátiletá, začínala uvádět přednašečku, kterou nebylo nikde vidět. Předsedkyně klubu udeřila o stůl malým louskáčkem a posluchačstvo ve dvoraně přestalo hučet. Homér Macauley si však nemohl pomoct, jak hledal Rosalii Simms-Peabodyovou, působil trochu hřmotu. Proto jedna sladce se usmívající dáma, vážící možná sto šedesát liber, na něho zasykla „pšš“.

„Mám telegram pro paní Rosalii Simms-Peabodyovou,“ zašeptal Homér. „Mám jí ho doručit osobně.”

„Rosalii Simms-Pibityovou,“ opravila dáma poslíčka. „Ano, Rosalie Simms-Pibityová čeká telegram. Doručíš jí ho na pódiu, až se objeví.”

„Kdy to bude?” řekl Homér.

171$

„Hned teď,“ řekla dáma. „Sedni si a počkej. Až se Rosalie Simms-Pibityová objeví, běž rovnou k pódiu a zvolej zřetelně: ,Telegram pro Rosalii Simms-Pibityovou!‘ Ne Peabodyovou, hochu.”

„Prosím ano,“ řekl Homér. Poslíček usedl a dáma po špičkách odcupitala a usmívala se pýchou nad důležitou prací, kterou vykonala.

„Členky Ithackého přednáškového klubu,” začala předsedkyně klubu. „Dnešní odpoledne,” pokračovala, „bude opravdu slavností. Naší přednašečkou bude Rosalie Simms-Pibityová.” Po ohlášení tohoto jména se předsedkyně klubu odmlčela, aby byl čas na obvyklý potlesk. Když potlesk dozněl, pokračovala. „Nemusím vám říkat, kdo je Rosalie Simms-Pibityová,” řekla. „Její sláva je mezinárodní - je jednou z velkých žen naší doby. Všechny známe její jméno a všechny víme, že je slavná. Ráda bych však věděla, zda víme, proč je slavná.” Předsedkyně klubu sama odpověděla na tuto otázku. „Obávám se, že nevíme,” řekla. Rozhlížela se chvíli po svých přítelkyních v posluchačstvu, po ženách z Ithaky v Kalifornii, a pak začala historii této velké osobnosti. „Život Rosalie Simms-Pibityové,” řekla předsedkyně klubu, jako by vyprávěla příběh ne nepodobný Odysseji nebo ani o špetku méně velkolepý než sama Odyssea, ,je příběh, jenž zvláště vzrušuje ženy. Simms-Pibityová – neboť pod tímto jménem si přeje být známa - žila život překypující dobrodružstvím, romantikou, nebezpečím a krásou, a přece je dnes sotva víc než smělou, hezkou britskou dívkou – ale současně dívkou tvrdou jako ocel a silnější než většina mužů. Opravdu málo mužů prožilo život tak dobrodružný, jako je život Simms-Pibityové.”

Nyní zazněla v hlase předsedkyně Ithackého přednáškového klubu nota jemného smutku, jak pokračovala

172$

v líčení života velké hrdinky. „Pro nás,“ řekla zasmušile, „které zůstáváme doma, pro nás matky, vychovatelky dětí, abych tak řekla, je život Simms-Pibityové jako sen náš sen - nesplněný sen každé z nás, které jsme byly jenom doma, rodily děti a staraly se o domácnost. Ona žila krásným životem, jímž by byla chtěla žít každá z nás, kdyby k němu měla odvahu, ale osud nám nepřisoudil taková dobrodružství, a na celém světě je jenom jedna Simms-Pibityová. Jenom jedna!“

Předsedkyně klubu se znovu odmlčela a rozhlédla se po tvářích svých starých přítelkyň v posluchačstvu. „Co vykonala Simms-Pibityová,“ řekla, „že je tak vzácná mezi ženami? Nuže,” pokračovala, „seznam jejích dobrodružství je ohromující, a jak vám jej budu předčítat, stěží uvěříte, že žena mohla vykonat takové věci a ještě být naživu, ale ona je živa a je tady, aby nám o tom pověděla. Simms-Pibityová k nám bude mluvit prostou řečí – možná řečí pro některé z nás pohoršlivou. Ale nejdříve projdu její dobrodružství - jenom stručně protože jejich plný výčet by zabral celý den a možná celou noc, neboť každý den je pro Simms-Pibityovou novým dobrodružstvím. Vytváří dobrodružství, kamkoliv vkročí, a můžeme si být jisty, že než opustí naše neznámé městečko, Ithaku, objeví zde věci, o kterých my samy nevíme. Ale teď k dobrodružstvím.

V letech 1915 až 1917 Simms-Pibityová řídila lazaretní vůz na frontě – v tamté válce. V letech 1917 až 1918 podnikla ještě s jednou dívkou cestu kolem světa na nákladních parnících a dobytčích lodích; putovala a jezdila a žila v mnoha podivných končinách - někdy i v chatrčích domorodců. Navštívila dvacet sedm různých zemí. Byla zajata jižní armádou v Číně, když se pokusila dostat se džunkou a v nosítkách z Kantonu do

173$

Hankau.” Předsedkyně klubu se na chvilku odmlčela, aby vychutnala ta magická slova, a pak je téměř šeptem opakovala. „Kanton a Hankau. Simms-Pibityová unikla svým věznitelům tím, že sjela peřeje řeky Si-an v období dešťů, kdy se na ně žádná loď ani neodvážila.

V roce 1919 prošla severní Afrikou z Maroka do Habeše. Roku 1920 pracovala v tajné službě v Sýrii. V Damašku se setkala s králem Fajsalem, jenž jí pomohl při výzkumné cestě do Kufry, tajemného a posvátného hlavního města fanatické sekty Senussiů, hluboko v srdci Libyjské pouště, kam do té doby běloch nevkročil. Simms-Pibityová, přestrojená za Egypťanku, jela tisíc mil na velbloudím hřbetě a jedinými jejími společníky byli drsní domorodci, kteří neuměli anglicky.“ Předsedkyně Ithackého přednáškového klubu zvedla po této poznámce oči a pohleděla na své dvě nejdůvěrnější přítelkyně. Homér Macauley by byl rád věděl, co tím pohledem mínila, a pak byl zvědav, jak dlouho bude ještě hovořit o té velkolepé a podivuhodné osobě, Rosalii Simms-Pibityové.

„V roce 1923,“ pokračovala předsedkyně, „Simms-Pibityová se plavila na dvacetitunové arabské plachetnici s arabskou posádkou po čtrnáct dní Rudým mořem a přistála v zakázaném přístavu Jeizaru. Tentokrát byla přestrojena za Arabku. 1925 zlezla pohoří Atlas v Maroku. 1926 prošla tisíc a jedno sto mil Habeší - možná světový rekord.” A pak předsedkyně Ithackého přednáškového klubu se strašným pohrdáním nad sebou samou a svými přítelkyněmi v Ithace řekla: „Ráda bych věděla, jestli kdy projdeme s potěšením i tak krátkou vzdálenost, jako je od Gottschalka k Roedingovu parku?” Vzdychla, a protože nevěděla, jak odpovědět na svou otázku, poznamenala: „Snad by nám to prospělo.”

174$

Vrátila se k uvádění dnešní přednášky a hledala, kde přestala, v zápisníku, který držela v ruce.

„Abych pokračovala,” řekl. „Roku 1928 Simms-Pibityová pracovala na Balkáně pro londýnské noviny, jednou přestrojena za domorodku z jedné země, podruhé za domorodku z jiné země.“

Homér Macauley, jenž se začínal nudit a čekal netrpělivě, až se bude moct vrátit na telegrafní úřad a ke své práci, se podivil: „Proč se pořád přestrojuje?”

Předsedkyně Ithackého přednáškového klubu pokračovala v úvodu. „Roku 1930 Simms-Pibityová podnikla vzrušující cestu Tureckem a setkala se s Mustafou Kemalem, Turkem. Tehdy byla Simms-Pibityová přestrojena za turecké děvče z hor. Ujela koňmo přes devět tisíc mil, všemi končinami Blízkého východu. V Ázerbájdžánu viděla povstání kavkazských sedláků proti komunistické Rudé armádě. V roce 1931 cestovala Jižní Amerikou a podnikla výzkumnou výpravu do brazilské džungle. Jejími společníky byli jenom domorodci, z nichž jednoho nazvala, pokud vím - Max.” Předsedkyně Ithackého přednáškového klubu byla nyní téměř u konce svého úvodního proslovu. Vzdychla a řekla: „Ale dobrodružství Simms-Pibityové jsou bez konce a vy chcete vidět a slyšet ji, ne mě.” Tato milá skromnost vyvolala nervózní chichot té podivuhodné předsedkyně podivuhodného klubu, a pak jaksi duševně spřízněný, avšak srdečný smích jejích přítelkyň v posluchačstvu. Když se obecenstvo náležitě utišilo, předsedkyně řekla pevným a dramatickým hlasem: „Jako předsedkyně Ithackého přednáškového klubu jsem opravdu ráda, že vám mohu představit - Rosalii Simms-Pibityovou!”

Tentokrát byl potlesk téměř ovací. Předsedkyně klubu se obrátila k závěsům na pódiu, aby uvítala slavnou

175$

návštěvnici, ale běda, návštěvnici nebylo nikde vidět. Posluchačstvo využilo zdržení a zesílilo potlesk, a když tleskání trvalo snad celé dvě minuty - přičemž mnoho žen upřímně doznávalo, že je začínají bolet ruce - velká dáma se konečně ukázala.

Homér Macauley očekával, že spatří někoho naprosto nepodobného kterékoliv ženě, kterou kdy ve svém životě viděl. Nemohl si přesně představit, jakou podobu tato bytost bude mít, ale cítil s určitostí, že přinejmenším bude zajímavá - a také byla. Rosalie Simms-Pibityová byla, krátce řečeno, stará halapartna, s koňskou tváří, chlapského vzezření, vyschlá, vysoká, vychrtlá, kostnatá, směšná a nemožná. Protože přišel čas, kdy měl Homér doručit telegram, zvedl se - ale nebyl si jist, zda nepovstal úžasem; a bylo podivné, že se nerozběhl hned k pódiu, aby doručil telegram, jak mu přikázali.

A teď k němu přiběhla ta nasládlá dáma, která mu předtím dala poučení, a než se nadál, strkala ho uličkou a šeptala tak hlasitě, že to každý slyšel: „No tak, hochu – no tak! Doruč telegram!”

Velká dáma na pódiu předstírala, že nepozoruje, co se děje. „Dámy,” začala. „Členky Ithackého přednáškového klubu –“ Její hlas byl právě tak málo přitažlivý jako její zevnějšek.

Homér Macauley spěchal na pódium a hlásil velmi zřetelným hlasem: „Telegram pro Rosalii Simms-Pibityovou!”

Velká dáma se odmlčela a obrátila se k poslíčkovi, jako by jeho příchod byl překvapením. „Zde, hochu,” řekla. „Já jsem Simms-Pibityová!” Ohlédla se na posluchačstvo a řekla: „Promiňte, dámy.” Podepsala příjem telegramu, vzala jej od poslíčka a pak mu podala desetník a řekla: „A to je tvoje, hochu.”

176$

Homérovi to bylo trapné, ale současně bylo všechno tak směšné a zmatené, že se ani nenamáhal odmítnout. Vzal drobnou minci a ve velkých rozpacích pospíchal dolů z pódia a ven z budovy. Jak chvátal, slyšel začátek přednášky.

„Nuže, v roce 1939,“ říkala Simms-Pibityová, „těsně před vypuknutím této války, jsem shodou okolností dlela s tajným posláním v Bavorsku, přestrojena za alsaskou dojičku.”

Na ulici Homér spatřil Henryho Wilkinsona, sedícího na chodníku. V mládí ztratil obě nohy při železničním neštěstí. Nyní, po třiceti letech, držel na klíně klobouk, v němž byly tužky. Homér ho neznal jménem, ale vídal ho po celý život. Z toho nebo onoho důvodu se nikdy nedostal k tomu, aby si koupil tužku nebo vhodil do klobouku minci. Desetník od Rosalie Simms-Pibityové se už stal předmětem, kterého se chtěl zbavit. Proto když Homér spatřil Henryho Wilkinsona, hodil mu do klobouku desetník a pospíchal ke svému kolu. Vyšvihl se na něj a ujel asi dvacet yardů dolů ulicí, když dospěl k rozhodnutí, že je cosi nesprávného v tom, co učinil. Obrátil se tedy a jel rychle zpět, položil kolo na chodník a rozběhl se k muži, jenž před třiceti lety ztratil obě nohy, a tentokrát hodil do klobouku čtvrťák - svůj vlastní.

177$

XXX

V HOTELU BETHEL

Za půl hodiny poté poslíček sestoupil z kola před dveřmi hotelu Bethel v Eye Street a stoupal po dlouhém schodišti. Nikde tu nebyla recepce, jenom přepážka v rohu prostorné haly. Na přepážce bylo osamělé tlačítko a na stěně nad tlačítkem tabulka s nápisem Zvonek. Poslíček se chvilku rozhlížel a všiml si v tom malém hotelu mnoha zavřených dveří. Pak se podíval na telegram, jenž byl adresován Dolly Hawthornové. V jednom pokoji hrál gramofon a Homér slyšel hovor a smích dvou mladých žen a dvou mužů. Za chvíli vyšel z jednoho pokoje muž asi čtyřicetiletý; stál u dveří a hovořil s mladou ženou, z níž Homér viděl jen hlavu. Pak se dveře rychle zavřely a muž sestupoval po schodech. Homér zmáčkl tlačítko na přepážce. Dveře, jež se právě zavřely, se nyní znovu otevřely a dívka zvolala, jak se zdálo, téměř vesele: „Dobrá, za minutu.“ Když se dívka objevila, poslíček byl překvapen její krásou a mladostí. Připadalo mu, že se mnoho neliší od Mary nebo Bess.

„Telegram pro Dolly Hawthornovou,“ řekl poslíček.

„Je právě teď venku,“ řekla mladá žena. „Můžu to podepsat?“

„Prosím ano,“ řekl Homér. Mladá žena podepsala příjem telegramu a pak pohleděla zvědavě na Homéra.

„Počkej minutku, ano?“ řekla náhle. Obrátila se a běžela dolů přes celou halu do jiného pokoje. Zatímco byla pryč, nějaký muž vystoupil po schodech a zastavil se

178$

u přepážky blízko Homéra. Muž a Homér se na sebe několikrát podívali. Když dívka přiběhla a spatřila toho muže, zavolala Homéra a oba vešli společně do pokoje, z něhož se poprvé vynořila. V pokoji byla divná, odporná vůně, jakou poslíček dosud nepoznal.

Mladá žena mu vtiskla obálku. „Podáš za mě tenhle dopis,“ řekla. „Podívala se poslíčkovi přímo do očí. „Je velmi důležitý,” řekla. „Je sestře. Podej ho na poště – leteckou poštou, doručit zvláštním poslem, doporučeně.

V dopise jsou peníze. Moje sestra potřebuje peníze. Známky nemám.” Mladá žena se teď na chvilku odmlčela, aby Homér měl čas pochopit, jak důležitým úkolem je dopis odeslat. „Pošleš mi ten dopis?“

Z nějaké příčiny, kterou docela nechápal, poslíček pocítil nevolnost. Byla to táž nevolnost, jakou pocítil v domě Mexičanky, jejíž syn padl ve válce.

„Prosím ano,“ řekl Homér. „Pojedu s dopisem přímo na poštu – leteckou poštou, doručit zvláštním poslem, doporučeně. Pojedu tam rovnou,” opakoval.

„Tady máš dolar,” řekla mladá žena. „Dej si dopis do čepice. Nikomu ho neukazuj. Nikomu o něm neříkej.”

„Ne prosím,” řekl Homér. „Nikomu nic neřeknu.” Vložil dopis do čepice. „Pojedu s ním rovnou na poštu. Pak vám přivezu zpátky drobné.”

„Ne,“ řekla mladá žena, „sem se nevracej. A teď pospěš! A pamatuj si – nikomu nic neříkej.”

„Neřeknu,” řekl Homér a odešel.

Došel na schodiště, právě když dívka přistoupila k muži u přepážky. V prvním ohybu schodiště se Homér srazil s ohromnou, hezky oblečenou ženou, jíž bylo padesát nebo pětapadesát. Když spatřila poslíčka, žena se zastavila a usmála se.

„Telegram pro mě?” řekla. „Dolly Hawthornové?”

179$

„Prosím ano,“ odpověděl Homér. „Nechal jsem ho nahoře.“

„To jsi hodný,“ řekla Dolly Hawthornová. Chvilku se na Homéra dívala a pak řekla: „Jsi nový poslíček, že? Oh, znám je všechny. Samí příjemní, milí hoši – jak z Western Unionu, tak z Poštovního telegrafu. Všichni chlapci jsou se mnou zadobře a já jsem zadobře s nimi.“ Dolly Hawthornová otevřela drahou kabelku, zdobenou bižuterií, a vytáhla několik navštívenek. „Tumáš,“ řekla. Podala jich Homérovi asi dvacet.

„Nač je to?“ zeptal se Homér.

„Nosíš telegramy na nejrůznější místa,“ řekla Dolly Hawthornová. „Chodíš do výčepů a podobných podniků – tak tam prostě někam polož navštívenku - na pult při odchodu. Nechávej je blízko lidí na cestách – vojáků a námořníků, kteří třeba hledají nocleh. Tahle strašná válka pokračuje a my se musíme snažit, abychom svým hochům dávaly radost tak dlouho, dokud jsou s námi. Nikdo neví líp než já, jak opuštěný může být takový voják, který nikdy neví, co bude příště nebo jestli bude zítra živ či mrtev.“

„Prosím ano,“ řekl Homér. Sestoupil po schodech na ulici a Dolly Hawthornová vešla do hotelu Bethel.

180$

XXXI

PAN MECHANO

Po dobrodružství ve veřejné knihovně Lionel a Odysseus pokračovali ve výzkumné cestě Ithakou. Při západu slunce stáli v první řadě hloučku zahalečů a chodců, pozorujících muže ve výkladu obchůdku třetího řádu. Muž se pohyboval jako stroj, ačkoliv to byl člověk. Vypadal však, jako by byl vyroben z vosku místo z masa. Zdál se nelidský a ze všeho nejvíc se vlastně podobal vzpřímené, nepohřbené mrtvole, schopné ještě pohybu. Ten muž byl nejúžasnější věcí, jakou Odysseus viděl za celá čtyři léta svého života na zemi. V jeho očích nebylo života. Rty byly sevřeny, jako by se nikdy nerozvíraly.

Muž byl zaměstnán jako živá reklama Elixíru dr. Bradforda. Pracoval mezi dvěma stojany. Na jednom byla tabulka, na níž stálo: „Pan Mechano - muž-stroj zpola stroj, zpola člověk. Spíš mrtev než živ. 50 dolarů tomu, kdo z něho vyloudí úsměv. 500 dolarů tomu, kdo ho nahlas rozesměje.”

Na druhý stojan kladl pan Mechano lepenkové lístky, které bral úžasně strojovými pohyby ze stolku před stojanem. Na těchto lístcích byly vytištěny různé výzvy pobízející lidi, aby kupovali patentovaný posilující přípravek vynalezený dr. Bradfordem a stali se tak živějšími. Kdykoliv položil na stojan nový lístek, pan Mechano ukázal ukazovákem na každé slovo, vytištěné na lístku. Když položil na stojan všech deset lístků, pan Mechano je všechny vzal a položil zpět na stolek a začal celou proceduru znovu.

181$

„To je člověk, Odyssee,” řekl Lionel svému příteli. „Já to na něm vidím. To není stroj, Odyssee. Je to člověk! Vidíš jeho oči? Je živý. Vidíš to na něm?“

Na lístku, který pan Mechano právě položil na stojan, bylo napsáno: „Nevláčejte se světem polomrtev. Radujte se ze života. Užívejte Elixír dr. Bradforda a stanete se novým člověkem.”

„Tamhle je další lístek,” řekl Lionel. „Je na něm něco napsáno.” Náhle byl unaven a chtělo se mu jít domů. „Pojď, Odyssee,” řekl, „půjdeme. Už jsme ho viděli třikrát, jak probral všechny lístky. Pojďme domů. Už je skoro noc.” Vzal přítele za ruku, ale Odysseus ji odtáhl.

„Pojď, Odyssee!” řekl Lionel. „Musím už domů. Mám hlad.” Ale Odysseovi se nechtělo jít. Zdálo se, že ani neslyší, co mu Lionel říká.

„Já jdu, Odyssee,” řekl Lionel vyzývavě. Čekal, že se Odysseus obrátí a půjde s ním, ale chlapec se nehnul. Trochu uražen a překvapen touto zradou vydal se Lionel k domovu a po každém třetím a čtvrtém kroku se otáčel, aby se přesvědčil, jestli se k němu jeho přítel přece jen nepřipojí. Ale ne, Odysseus chtěl stát na místě a dívat se na pana Mechana. Lionel pokračoval v cestě hluboce zraněn. „Myslel jsem, že je to můj nejlepší kamarád na celém světě,” šeptal si.

Odysseus stál v hloučku lidí pozorujících pana Mechana, až tam nakonec zbyli jen on a nějaký stařec. Pan Mechano bez ustání sbíral lístky ze stolku a kladl je na stojan. Bez ustání ukazoval na každé slovo na každém lístku. I stařec brzy odešel a pak jenom Odysseus stál na chodníku a zíral na podivnou lidskou bytost ve výkladu dragstóru. Stmívalo se. Když zazářily pouliční lampy, Odysseus se probral z okouzlení, do něhož ho uvedl zjev pana Mechana. Bylo to skoro, jako by ho pohled na toho

182$

muže zhypnotizoval. Teď se probral z vytržení a rozhlédl se. Den skončil a všichni odešli. Všude kolem zůstalo jen to, pro co neměl slova – Smrt.

Hošík se náhle ohlédl na mechanického člověka. Muž jako by se díval na něho. Hocha zachvátila náhlá a divoká hrůza. Najednou se dal na útěk. Zdálo se, že těch několik málo lidí, které viděl na ulicích, je také naplněno smrtí, jako pan Mechano. Najednou se mu zdáli oškliví, ne krásní, tak jako kdykoliv předtím. Odysseus běžel, až byl skoro vysílen. Zastavil se, ztěžka oddychoval a div neplakal. Rozhlížel se a cítil ve všech věcech hlubokou, tichou, neustávající hrůzu – hrůzu pana Mechana - Smrti! Nikdy dosud nepocítil žádný strach, neřku-li takovýto, a nejtěžší ze všech věcí na světě pro něho bylo vědět, co má dělat. Jeho duševní rovnováha byla tatam - rozmetala ji hrůza, která ho zachvátila, a on se dal znovu do běhu. Jak teď běžel, říkal si skoro plačky: „Tati, mami, Marku, Bess, Homére! Tati, mami, Marku, Bess, Homére!”

Svět byl jistě podivuhodný, jistě byl pln dobrých věcí, na něž bylo možno dívat se znovu a znovu, ale teď byl náhle svět něčím, čemu chtěl uniknout, jenže nevěděl kudy. Chtěl rychle doběhnout k někomu z rodiny. Zastavil se, zachvácen slepou hrůzou, a pak se rozběhl několik kroků jedním směrem a zase několik kroků druhým směrem a všude kolem sebe cítil přítomnost strašlivé zhouby, zkázy, které mohl uniknout jen dostižením otce, matky, jednoho z bratří nebo sestry. A pak, místo aby někoho z nich dostihl, spatřil v dálce na ulici Augusta Gottlieba, vůdce party ze sousedství. Kamelot stál na opuštěném rohu ulice a vykřikoval titulky zpráv, jako by prostranství kolem něho bylo plné lidí, kteří se musí dovědět, co se toho dne na světě stalo. Vykřikování titulků se Augustu Gottliebovi vždycky zdálo poněkud směšné, protože zaprvé zprávy

183$

na titulním listě byly vždycky o vraždách toho nebo onoho druhu, a zadruhé, považoval jaksi za věc špatného vkusu potulovat se mezi lidmi na ulicích Ithaky a křičet. Proto byl potěšen, když nakonec objevil, že ulice jsou opuštěny. Aniž věděl, co dělá, kdykoliv se ulice vyprázdnily a obyvatelé Ithaky zmizeli, August Gottlieb, jako by byl vděčen za to, že je ve městě skoro sám, křičel hlasitěji než kdy jindy a vyvolával truchlivé novinky dne. Co může člověk dělat s takovými zprávami - prodat noviny a vydělat pár grošů? Nic jiného se s tím nedá dělat? Není od něho bláznovství, že vykřikuje denní zvěsti o omylech a chybách, jako by to bylo něco radostného? Není hanba, že lidé zůstávají tak zarputile nedotčeni povahou denních zpráv? Někdy se hochovi zdálo i ve spánku, že vyvolává titulky zpráv ze světa: ale tam, v té vnitřní oblasti zkušenosti cítil výsměch a pohrdání nad povahou věcí, a když volal, bylo to vždycky z velké výšky a pod ním byly zástupy zaměstnané pácháním omylů a zločinů. Ale jakmile uslyšeli jeho hřmící hlas, ustávali ve svém počínání a vzhlíželi k němu a on pak pokaždé volal: „Teď se vraťte, vraťte se, kam patříte! Přestaňte vraždit! Sázejte místo toho stromy!” Vždycky se mu líbila myšlenka, že zasadí strom.

Když Odysseus spatřil Augusta Gottlieba na rohu ulice, většina hrůzy v jeho srdci pominula a on začal pociťovat, že přece jenom nepotrvá léta a léta, než zase najde ve světě dobrotu a lásku. Hošík chtěl zavolat na Augusta Gottlieba, ale nemohl ze sebe vypravit slovo. Místo toho se k němu rozběhl, vrhl se na něho a objal ho tak prudce, div Auggieho neporazil.

„Odyssee!” řekl prodavač novin. „Co se děje? Proč pláčeš?”

Odysseus k němu vzhlédl, ale nebyl ještě schopen slova.

„Ty se bojíš, Odyssee,” řekl Auggie. „No, neboj se - ni—

184$

čeho se nemusíš bát. Neplač, Odyssee. Nemusíš se bát.“ Ale hošík ještě nemohl zarazit vzlykání. „Teď už neplač,” řekl Auggie a čekal, až Odysseus přestane. Odysseus se usilovně snažil neplakat a vzlyky brzy přicházely v delších intervalech a každý vzlyk se podobal polknutí. Potom Auggie řekl: „Pojď, Odyssee, půjdeme k Homérovi.”

Jak uslyšel zvuk toho jména, jména svého bratra, Odysseus se usmál a polkl další vzlyknutí. „K Homérovi?“ řekl.

„Ovšem,“ řekl Auggie. „K tvému bratrovi. Pojď.“

Bylo to skoro příliš podivuhodné, než aby tomu hošík uvěřil. „Uvidíme Homéra?“ zeptal se.

„Ovšem,“ řekl Auggie. „Telegrafní úřad je hned za rohem.”

August Gottlieb a Odysseus Macauley šli za roh a vstoupili do telegrafního úřadu. Homér tam seděl u roznáškového stolu. Když Odysseus spatřil bratra, v jeho tváři se stalo cosi nádherného. Z jeho očí zmizela všechna hrůza, protože teď byl doma.

Když Homér uviděl bratra, vstal a šel k hošíkovi a zvedl ho do náručí. Obrátil se k Auggiemu. „Co je?“ řekl. „Co dělá Odysseus ve městě v tuhle dobu?“

„Myslím, že se ztratil,” řekl Auggie. „Plakal.”

„Plakal?” opakoval Homér a přitiskl k sobě bratra, právě když Odysseus polkl další vzlyknutí. „Dobrá, Odyssee,” řekl. „Už neplač. Dovezu tě domů na kole. No, už neplač.”

Přednosta telegrafního úřadu Tomáš Spangler pozoroval tři hochy od svého pracovního stolu a starý telegrafista William Grogan ustal v práci a pozoroval je také. Několikrát se na sebe podívali. Homér postavil bratra na zem. Když Odysseus šel k roznáškovému stolu a díval se, co tam je, Homér věděl, že chlapec je zase

185$

v pořádku. Odysseus byl vždycky v pořádku, zajímal-li se o věci, a teď se o ně opět zajímal. Homér objal Augusta a řekl: „Díky, Auggie. Bylo by to bývalo hrozné, kdyby tě nebyl našel.“

Spangler se zvedl a přistoupil k oběma chlapcům. „Nazdar, Auggie,“ řekl. „Dej mi noviny.”

„Prosím ano,” řekl Auggie a pustil se do obvyklého skládání listů, ale Spangler ho zarazil, aby je před sebou mohl držet nesložené. Přednosta telegrafního úřadu letmo pohlédl na nejtučnější nadpis a zahodil noviny do koše na papír. „Jak ti to jde, Auggie?” optal se.

„Není to zlé, pane Spanglere,” řekl Auggie. „Za dnešek jsem vydělal pětapadesát centů, ale začal jsem prodávat v jednu odpoledne. Až vydělám pětasedmdesát centů, půjdu domů.”

„Proč?” řekl Spangler. „Proč chceš vydělat pětasedmdesát centů?”

„Nevím,” řekl Auggie. „Prostě mi napadlo, že bych měl v sobotu vydělat pětasedmdesát centů. Venku skoro nikdo není, ale myslím, že zbývající noviny prodám tak za hodinu nebo dvě. Co nevidět se lidé po večeři začnou vracet do města - půjdou do biografu.”

„Podívej,” řekl Spangler, „k čertu s lidmi, kteří půjdou do biografu. Dáš mi zbytek novin a půjdeš domů teď. Tady máš čtvrťák.”

Ačkoliv byl prodavač novin přednostovi telegrafního úřadu za toto gesto hluboce vděčen, přece jen se mu to nezdálo. Člověk má prodávat noviny po kuse a pokaždé jiné osobě, a má stát na rohu ulice a vykřikovat nadpisy a přimět lidi k tomu, aby si chtěli zprávy přečíst. Byl však unaven a chtěl se jít domů navečeřet a nepoznal dosud nikoho podobného Spanglerovi; to, že pan Spangler chce koupit všechny jeho noviny najednou a hodit je

186$

do koše na papír, byla možná nejlepší zpráva za celý den. Jenom se mu nezdálo správné, že to má být takový dobrý člověk jako Spangler, místo té lůzy na ulicích no, třeba ne zrovna lůzy, ale toho, čím jsou. Prodavač novin cítil, že by měl protestovat. „Nechci vydělat ten čtvrťák na vás, pane Spanglere,“ řekl.

„Na tom nezáleží,” řekl Spangler. „Dej mi noviny a běž domů.”

„Prosím ano,” řekl Auggie. „Ale snad budu moct jednoho dne pro vás něco udělat, abych si ten čtvrťák zasloužil.”

„Ovšem, ovšem,” řekl Spangler a hodil noviny do koše.

Auggie se obrátil k Odysseovi, který nyní studoval klapák na pracovním stole. „Odysseus se ztratil,” řekl Auggie panu Spanglerovi.

„No,” řekl Spangler, „teď není ztracený Odyssee!” zavolal na hošíka a Odysseus se obrátil a pohleděl na přednostu telegrafního úřadu. Za okamžik, protože nenašel nic vhodného, co by hochovi řekl, Spangler pravil: „Jak se máš?” A za chvilku Odysseus, protože nenašel nic vhodného, co by na tuto otázku odpověděl, řekl: „Dobře.” Oba věděli, že tím bylo míněno něco jiného.

Homér řekl: „Ten se má dobře,” ačkoliv věděl, že je to nevhodné. A Auggie čistě z rozpaků opakoval jeho slova, jako by jim dával zcela nový, úžasně jasný smysl. Všichni byli v rozpacích, ale velmi šťastní, zvláště Spangler.

Telegrafista William Grogan vytáhl po této výměně názorů láhev, odzátkoval ji a dlouze, důkladně si přihnul.

Auggie se obrátil k odchodu, ale Homér ho zadržel. „Počkej minutu, Auggie,” řekl, „dovezu tě domů na kole. Je to v pořádku, pane Spanglere? Mám něco v Ithacké vinařské a to je na cestě. Jestli je to tedy v pořádku, dovezu Odyssea a Auggieho domů na kole a pak zajedu do

187$

Ithacké vinařské a vyzvednu tam telegramy. Je to tak v pořádku?”

„Ovšem, ovšem,” řekl Spangler a vrátil se k svému pracovnímu stolu. Vzal ze stolu vejce uvařené natvrdo, které, jak věřil, mu přinášelo štěstí - nebo přinejmenším odvracelo všechno, co se podobalo zvláště velké smůle.

„Ne,” řekl Auggie Homérovi. „Nemusíš mě vozit domů na kole. Vézt na kole dva lidi najednou je moc, Homére. Pěšky jsem tam hned.”

„Odvezu tě domů,” řekl Homér. „Nemůžeš tam být hned. Jsou to skoro tři míle. Odvezu vás oba docela snadno. Můžeš sedět na rámu a Odysseus si sedne na řídítka. Pojďte.”

Vyšli všichni ven k Homérovu kolu. Byl to těžký úkol, zvláště pro člověka s pochroumanou nohou, ale Homér je dopravil domů bezpečně. Nejdříve zastavili u domku vedle Arový tržnice - u Auggiova domku. Ara stál před krámem a držel svého hošíka za ruku. Dívali se na oblohu. Doleji, vedle prázdného prostranství stála na dvorku pod starým ořechem paní Macauleyová a sbírala prádlo ze šňůry. Mary a Bess hrály a zpívaly v obývacím pokoji a ven se nesl zvuk klavíru a Maryin hlas.

Auggie seskočil z kola a vešel do domku. Homér stál chvíli na ulici, držel kolo a díval se na oblohu a na domek Macauleyových. Potom Auggie vyšel opět ven a zamířil k hokynáři Arovi.

„Prodal jste dnes hodně, pane Aro?” zeptal se ho.

„Děkuju, Auggie,” řekl hokynář. „Jsem spokojen.”

„Mám pětasedmdesát centů, které chci utratit,” řekl Auggie. „Chci nakoupit spoustu věcí na zítřek.”

„Dobrá, Auggie,” řekl hokynář, ale než se vydal zpátky do krámu, ukázal na mraky na obloze a pak se podíval na syna. „Vidíš, Jeníčku?” řekl. „Teď přijde noc - za

188$

chviličku půjdeme do postele, půjdeme spát. Až začne svítat, zase vstaneme. Bude nový den.“

Hokynář a jeho synek a hoch ze sousedství vešli do krámu. Odysseus zatím seděl na řídítkách bratrova kola a díval se ulicí na matku. Homér nasedl znovu na kolo a rozjel se k domovu.

„Maminka,” řekl Odysseus bratrovi, obrátil se a pohleděl mu do tváře.

„Ovšem,“ řekl Homér. „Maminka je tamhle na dvorku pod stromem. Vidíš ji?“

Když přijeli blíž k ženě na dvorku pod stromem, chlapcova tvář se naplnila usměvavým jasem, ale přesto byl v té tváři i hluboký smutek, právě tak jako ve tváři jeho staršího bratra, jenž držel řídítka a téměř ho objímal.

Homér zajel rovnou přes prázdné prostranství na dvorek. Sestoupil z kola a postavil Odyssea na nohy. Odysseus stál a díval se na matku. Hrůza, kterou v něm vyvolat pan Mechano, z něj teď spadla jakoby navždy.

„Ztratil se, mami,” řekl Homér. ,Auggie ho našel a přivedl na telegrafní úřad. Nemůžu se zdržet, ale zajdu dovnitř a pozdravím Bess a Mary.“

Homér vešel do domu, stál v temné jídelně a naslouchal sestře a dívce, kterou miloval jeho bratr. Když píseň dozněla, šel do obývacího pokoje. „Nazdar,“ řekl.

Obě dívky se obrátily. „Nazdar, Homére,“ řekla Mary a dodala rychle, s velkou radostí: „Dostala jsem dnes dopis od Marka.“

„Opravdu, Mary?“ řekl Homér. „Jak se mu daří?“ „Docela dobře,” řekla Mary. „Brzy odjedou, ale nevědí kam. Píše, abychom si nedělali starosti, kdyby nějakou dobu nepsal.“

„Psal nám všem,“ dodala Bess, „mamince a mně a dokonce i Odysseovi.“

189$

„Opravdu?” řekl Homér. Čekal chvilku na ohlášení, že přišel dopis i pro něho, a bál se, že se možná nic takového nedoví. Nakonec se zeptal docela tiše: „Mně dopis neposlal?”

„Ale ovšem,“ řekla Mary. „Tvůj dopis je ze všech největší. Myslela jsem, že víš, že když napsal nám všem, napsal tobě taky.“

Sestra vzala ze stolu dopis a podala ho Homérovi. Homér se dlouho na dopis díval a jeho sestra pak řekla: „No, proč ho neotevřeš a nečteš? Přečti nám ho.“

„Ne, Bess,“ řekl Homér. „Musím teď už jít. Vezmu si ho do úřadu a přečtu si ho tam večer, až budu mít dost času.”

„Dnes jsme celý den hledaly zaměstnání,” řekla Bess, „ale žádné jsme nenašly.”

„Ale i tak jsme si užily plno legrace, Bess,” řekla Mary. „Už jenom chodit dovnitř a poptávat se byla legrace.”

„No, legrace nebo ne,” řekl Homér, „jsem rád, že jste zaměstnání nenašly. Nestarejte se o ně. Vydělám dost peněz, kolik potřebujeme, a Maryin otec dostal dobré místo v Ithacké vinařské. Vy dvě nemáte zapotřebí hledat práci.”

„Máme, Homére,” řekla Bess. „Samozřejmě, že máme. A v nejbližších dnech si ji najdeme. Na dvou místech nám říkali, abychom se vrátily.”

„Nestarejte se o místo,” řekl Homér. Rozzlobil se. „Nemusíš si hledat zaměstnání, Bess, ani ty, Mary. Kteroukoliv práci, která je tady kolem potřebná, mohou dělat muži. Dívky patří do domácnosti a mají se starat o muže a hotovo - čistě hrát na klavír a zpívat a líbit se muži, když přijde domů. To je všechno, co potřebujete dělat.” Odmlčel se na okamžik, a když zase promluvil, obrátil se k Mary a řekl jemně: „Až se Marek vrátí, vy dva si pro sebe můžete najmout malý domek a založit

190$

rodinu, jak se vám bude chtít.“ Obrátil se k Bess. ,A ty, Bess, si jednoho dne najdeš kluka, kterého budeš mít ráda. To je jediné zaměstnání, na které bys měla myslet. Že je náhodou ve světě válka, to ještě není důvod, aby každý bláznil. Prostě zůstaň doma, kam patříš, a pomáhej mamince, a ty pomáhej otci, Mary.“

Mluvil tak otcovsky, že sestra Bess na něho byla téměř pyšná, protože nikdy předtím neviděla, že by mu něco takhle leželo na srdci.

„A nezapomeňte na to,“ řekl Homér sestře a sousedce. „A teď mi ještě jednu zahrajte, než půjdu.“

„Kterou bys rád slyšel?“ řekla Bess.

„Kteroukoliv,“ řekl Homér.

Homérova sestra Bess začala hrát a za chvíli Mary začala zpívat. Poslíček stál v temnu pokoje a naslouchal, a než byly v polovině, vyšel tiše z domu. Na dvorku našel Odyssea, jak stojí nad kukaní a dívá se na jedno vejce.

„Mami,“ řekl Homér. Matka se k němu obrátila. „Zítra půjdeme všichni do kostela. Společně a s Mary.“

„No, jak to myslíš, Homére?“ podivila se paní Macauleyová. „Chodíme do kostela skoro každou neděli a Mary jde skoro pokaždé s námi.“

„Já vím,“ řekl Homér skoro netrpělivě. „Ale zítra určitě. A Mary s námi.“

Obrátil se k bratrovi a zeptal se: „Co to máš v ruce, Odyssee?“

„Vejce,“ řekl Odysseus, jako by to slovo znamenalo také boha.

Homér nasedl na kolo a rozjel se směrem k Ithacké vinařské.

191$

XXXII

KDYŽ SE OPÍRÁM O VĚČNÁ RAMENA

Zatímco Homér jel na kole směrem k Ithacké vinařské, daleko, tak daleko, že jako by tam i hodina dne byla jiná než v Ithace, americký osobní vlak se řítil po americké zemi americkou nocí. Vlak byl plný amerických hochů, mezi nimiž byl Marek a jeho přítel Tobey – všichni ve vojenském a vycvičeni pro válku. Ale z jejich očí, z jejich dobré nálady a z jejich smíchu a křiku a zpěvu jste poznávali, že to není jen armáda, nýbrž národ, a jistě dobrý a veliký národ. Věděli jste, že i když se naučili stát v řadě a chovat se podle předpisů, bez osobních práv, přesahujících potřeby jednotky, nestali se strojem a jsou dosud dobrými lidmi s úmysly a pohnutkami přinejmenším průměrnými. Věděli jste, že jsou-li hluční a neuvědomují-li si snad vlastní důležitost, nejsou bez důstojnosti. Věděli jste určitě, že zatímco jejich hlučnost vyvěrá z hlubokého vnitřního strachu, oni sami se ještě vůbec nebojí. Věděli jste, že to nejsou bůhvíjak honosné nebo neupřímné důvody, pro které přijali nutnost potlačit strach a třeba i zemřít, když nebude zbytí. Věděli jste, že jsou to američtí hoši, někteří z nich i čtyřicátníci, ale většinou mladí chlapci - hoši z velkoměst a městeček, z úřadů a farem, z bohatých rodin a z chudých rodin, hoši vytržení z velkého města a hoši vytržení z malého světa, někteří vytržení ze skvělých snů o slavných činech a někteří z pokorných snů o míru - nádherní hoši bystrého ducha a hoši pomalí a vytrvalí. Uprostřed všeho hluku, smíchu, vzrušení, zmatku,

192$

nedočkavosti a velkolepého opojení, hluboké nevědomosti spojené s hlubokým věděním rozprávěli tiše Marek Macauley a jeho přítel Tobey George.

„No,“ řekl Tobey, „myslím, že tentokrát jedeme doopravdy.”

„Máš pravdu,” odpověděl Marek.

„Víš, Marku,” řekl Tobey, ,jsem rád, protože kdyby nebylo téhle války, nebyl bych se s tebou setkal a nebyl bych se dověděl o vaší rodině.”

Marek byl v rozpacích. „Díky,” řekl. „Cítím k tobě totéž.” Odmlčel se a pak vyslovil otázku, kterou si musí znovu a znovu klást každý muž, vydaný neznámému nebezpečí. „Chci, abys mi řekl pravdu. Nemáš strach, že padneš?”

Tobey nemohl odpovědět ihned, ale nakonec řekl: „Samozřejmě, mohl bych se přetvařovat a předstírat, že mi na tom nezáleží. To se ví, že z toho mám strach. Ty ne?“

„Ano,” řekl Marek, „mám z toho opravdu strach. Chtěl jsem to jenom vědět.” Odmlčel se na chvilku a pak řekl: „O čem přemýšlíš? Kam se chceš vrátit?”

„Nevím,” řekl Tobey, protože nevěděl. „Chci se vrátit - no, kamkoliv - kam mě náhoda zanese. Nemám rodinu jako ty. Nemám nikoho, ke komu bych se vrátil, ale ať se vrátím kamkoliv, budu spokojen. Chci se vrátit tam, kam mě osud pošle. Nemám děvče, aby na mne čekalo jako tvá Mary, ale vím, že se přesto chci vrátit - budu-li moct.”

„Ovšem,” řekl Marek.

Zase chvíli mlčeli a pak Marek řekl: „Jak to, že tak rád zpíváš?”

„Jak bych to mohl vědět?” řekl Tobey. „Prostě rád zpívám, to je všechno.” Naslouchali vlaku a hluku ve vlaku a pak Tobey řekl: „O čem přemýšlíš?”

193$

Markovi chvíli trvalo, než začal odpovídat na tuto otázku. „Myslím na otce a na matku, a na sestru Bess a na bratra Homéra a na bratra Odyssea. A myslím na Mary a na jejího otce pana Arenu. Myslím na celé sousedství, na prázdné prostranství, na kluky, na domy, na Arovu tržnici a na Aru samotného. Na trať, kde jsem se díval na jedoucí vlaky, na nedělní školu, kostel, park za okresním úřadem, veřejnou knihovnu, staré učitele, kluky, které jsem znal - někteří jsou už mrtvi, ale nepadli ve válce - prostě umřeli.”

„Je to zvláštní věc,“ řekl Tobey. „Snad to ani nepochopíš, ale cítím, že Ithaka je i můj domov.“ Čekal chvilku a pak řekl: „Jestli to všechno dobře přečkáme, vyvázneme-li z toho se zdravou kůží, vezmeš mě s sebou do Ithaky? Ukážeš mi místa, která znáš, a budeš mi vyprávět, co se stalo na tom či onom místě?“

„Samozřejmě,” řekl Marek, „samozřejmě. To chci udělat. A chci tě taky seznámit se svou rodinou. Jsme chudí, odjakživa - můj otec byl velký muž. Nebyl úspěšný. Nikdy nevydělal víc peněz, než jsme potřebovali.”

„Matouš Macauley?” řekl Tobey.

,Ano,“ řekl Marek. „Matouš Macauley, můj otec. Pracoval na vinicích, v balírnách a vinopalnách. Konal prostou, obyčejnou všední práci. Kdybys ho viděl na ulici, pomyslil by sis, že to není nikdo. Vypadal jako kdokoliv jiný a jednal jako kdokoliv jiný - ale i tak to byl veliký muž. Byl to můj otec a já vím, že byl veliký. Staral se jen o svou rodinu – mou matku a děti. Šetřil kolik měsíců a zaplatil zálohu na harfu - ano, na harfu, vím, že dnes už nikdo na harfu nehraje, ale moje matka ji chtěla, a tak si otec našetřil peníze a zaplatil zálohu. Splácel harfu pět let. Byla to nejdražší harfa, jaká byla ke koupi. Mysleli jsme, že v každém domě mají harfu, když ji

194$

máme my. Pak koupil sestře Bess klavír - ten už tolik nestál. Myslel jsem, že každý člověk je dobrý jako můj otec – dokud jsem nepoznal některé z ostatních lidí. Jsou slušní, jsou vzdělaní – ale myslím, že nejsou opravdu dobří. Nebo možná jsou, a já je prostě tak dobře neznám. Musíš znát lidi opravdu dobře, abys poznal, jsou-li šlechetní nebo ne. Je spousta ušlechtilých lidí, o kterých si nikdo nikdy nepomyslel, že jsou ušlechtilí.”

„Kéž bych byl poznal člověka, jako byl tvůj otec,“ řekl Tobey. „Samozřejmě, nemusel by být mým otcem. Mohl by to být kdokoliv, prostě abych ho znal. Myslím, že jsem jistým způsobem šťastný, že nevím, jaký byl můj otec, protože když to nevím, mohu věřit, že to byl veliký muž, právě tak jako tvůj otec.”

„Možná, že to byl veliký muž,“ řekl Marek.

„Možná,“ řekl Tobey. „Doufám. Víš, nevěděl jsem, že děti mají matky a otce, dokud jsem nezačal chodit do školy a neslyšel ostatní děti, jak o nich hovoří.” Tobey se rozpačitě zasmál. „Nemohl jsem to pochopit,” řekl. „Myslel jsem, že každý člověk je ve světě sám - právě tak jako já - a protlouká se na vlastní pěst. Pak mě to dlouho trápilo, když jsem to zjistil. Připadal jsem si opuštěný. Chci říct, že jsem si připadal ještě opuštěnější. Možná, že proto rád zpívám. Člověk tak nepociťuje svou opuštěnost.” Pak řekl plaše, téměř ostýchavě: „Jaká je Bess?”

Marek věděl, že jeho příteli je nepříjemné vyslovit tuto otázku, a nechtěl, aby mu to bylo nepříjemné. „To je v pořádku,” pravil. „Můžeš se mě ptát na mou sestru. Chci tě s ní seznámit. Myslím, že si tě oblíbí.”

„Mě?” řekl Tobey.

„Ano, mám tušení, že si tě opravdu oblíbí,” řekl Marek. „Chci, aby ses se mnou vrátil a zůstal u nás. Jestli

195$

se budete mít rádi - myslím, že Bess by tě mohla mít ráda - prostě, v každém případě, i když je to moje sestra – no, zkrátka a dobře, myslím, že tě bude mít opravdu ráda, a hotovo.“

Marek teď začal mluvit překotně, protože jednak věděl, že je skoro nemožné o takové věci vůbec mluvit, ale zároveň věděl, že je přinejmenším třeba aspoň se o to pokusit. Proto chtěl vyslovit ta slova a utvrdit jejich význam tak rychle, jak jen možno, aby rozpaky netrvaly příliš dlouho. „Ožeň se s ní a žij v Ithace,” prohlásil. „Je to pěkné město. Budeš tam šťastný. Na, tumáš. Dám ti její fotografii - nech si ji.“ Podal Tobeymu malý snímek své sestry Bess. „Dej si ji do legitimace, jako já nosím Maryinu fotografii. Vidíš?“

Tobey George vzal fotografii sestry svého přítele a dlouho se na ni díval, zatímco Marek se díval na něho. Nakonec řekl: „Bess je krásná. Nevím, jestli se člověk může zamilovat do děvčete, aniž se s ním setkal, ale já už se do Bess zamiloval. Jsem celý nesvůj. Řeknu ti pravdu. Až donynějška jsem se bál s tebou o Bess mluvit. Ale myslel jsem si, že si toho třeba teď nevšimneš, když jsme ve vlaku a není o čem hovořit. Nemohu si pomoct, ale vždycky cítím, že nemám tatáž práva jako jiní lidé – víš, člověk, kterému dali jméno v sirotčinci, ne matka a otec - který ani matku a otce nezná – který ani neví, jaké byli národnosti - nebo jaké národnosti je on sám. Někdo říká, že jsem Španěl a Francouz, a někdo říká, že jsem Ital a Řek, a někdo říká, že jsem Angličan a Ir. Skoro každý mi přisuzuje jinou národnost.”

„Jsi Američan,“ řekl Marek. „A hotovo. Každý to vidí.“

„Ovšem,“ řekl Tobey, „to je pravda, samozřejmě. Myslím, že jsem opravdu Američan. Ale jenom bych rád věděl, jaký Američan.”

196$

„Jsi Američan, jehož jméno je Tobey George,“ řekl Marek. „To stačí každému. Tu fotografii si schovej. Vrátíme se do Ithaky a ty budeš mít rodinu a já budu mít rodinu a budeme se občas vzájemně navštěvovat, zahrajeme si a zazpíváme – užijeme života.“

„Víš, Marku,“ řekl Tobey, ,já ti věřím. Přísahám bohu, že ti věřím. Myslím, že to neříkáš jen proto, že jsme se náhodou na vojně spřátelili. Věřím ti a víc než co jiného na světě chci s tebou jet do Ithaky. Chci tam žít a chci udělat všechno to, o čem jsi mluvil.“ Odmlčel se na chvilku, snažil si představit, co by se mohlo zhatit a zabránit mu vykonat, co si předsevzal, a pak řekl: „Jestli mě Bess nebude mít ráda - jestli se zamiluje do někoho jiného - jestli bude už vdaná, až se tam vrátíme - stejně zůstanu v Ithace. Nevím, ale Ithaka mi teď připadá taky jako můj domov. Poprvé v životě cítím, že někam patřím a - doufám, že proti tomu nic nemáš - že moje rodina je rodina Macauleyových, protože je to rodina, jakou bych chtěl, kdybych si mohl vybrat. Doufám pevně, že Bess mě bude mít ráda nebo že se nezamiluje do někoho jiného, protože vím, že já ji mám rád.“ Mluvil teď velmi tiše, a ačkoliv bylo ve vlaku plno hluku, Marek slyšel každé slovo: „I když to Bess ještě neví, je má. A odnynějška budu dýchat jen proto, abych zůstal naživu, dokud nepřijedu do Ithaky a k ní. Ithaka je můj domov. Tam budu žít. Tam chci být, až budu umírat - budu-li moct.“

„Vrátíme se,“ řekl Marek. „Jednoho dne budeme v Ithace, Bess a ty a Mary a já, a moje matka a Homér a Odysseus. Počkej a uvidíš.“

Oba přátelé teď dlouho nepromluvili. Ostatní chlapci ve vlaku začali halekat, a oni se k nim nakonec přidali, a dokonce i zpívali písničku, kterou ti chlapci sami

197$

složili, písničku o ženách na ulici a o tom, k čemu jsou dobré. A pak uprostřed zpěvu, jako by říkal něco docela vhodného, Tobey se velmi prostě zeptal: „Modlíš se?“

A Marek odpověděl skoro prudce: „Vždycky – vždycky.”

„V sirotčinci,” řekl Tobey, „nás do modlení nutili. Tam to byl předpis. Ať jsme se chtěli modlit nebo ne, modlili jsme se.“

„Snad to není tak špatný předpis,” řekl Marek, „ale k modlitbě nemůžeš nutit. Modlitba nemůže být vynucená.”

„Já vím,” řekl Tobey. „Proto jsem se přestal modlit, když jsem odešel ze sirotčince. Myslím, že jsem se nemodlil od té doby, kdy mi bylo třináct. Ale teď začínám znovu - právě teď - a sice takhle.” Čekal chvíli a pak, aniž zavřel oči, aniž sklopil hlavu, aniž sepjal ruce, se začal modlit a to, co říkal, byla zřejmě modlitba. „Jenom mě doveď do Ithaky, můžeš-li. Stane se, cokoliv řekneš, ale můžeš-li, doveď mě do Ithaky. Doveď mě domů. Ochraňuj každého. Odvracej bolest od každého. Najdi domov těm, kdož jsou bez domova. Doveď poutníka domů a mě doveď do Ithaky.” Odmlčel se a začal zpívat slova odrhovačky. Náhle přestal zpívat a vykřikl: „Amen!”

„To je dobrá modlitba,” řekl Marek. „Doufám, že bude vyslyšena.”

Sirotek usoudil, že několik věcí z modlitby vynechal. Proto pokračoval. „Zachovej to město. Dej, abych kráčel jeho ulicemi. Zachovej Macauleyovy - celou rodinu. Zachovej Bess. Dej jí vědět, že ji miluji. Zachovej Marka a Mary. Zachovej jeho matku a jeho bratra Homéra a jeho bratra Odyssea. Zachovej dům a prázdné prostranství vedle. Zachovej harfu a klavír a písně. Zachovej trať, abych se mohl dívat na jedoucí vlaky. Zachovej

198$

svět, jak je, a dej mi možnost, abych se dostal tam, kde chci být - do Ithaky. Doveď mě tam - do Ithaky - můžeš-li. To je všechno.” A zase vykřikl: „Amen!”

Vojáci teď zpívali jinou písničku, kterou složili. Byla to písnička o nestálosti všech věcí, zvláště ženské lásky, a chlapci měli radost z té cynické moudrosti. Tobey a Marek se přidali k nim. Pak Tobey přestal zpívat a zeptal se: „Zač ty se modlíš, Marku?”

Marek přestal zpívat a řekl: „Modlím se za tytéž věci jako ty - úplně za tytéž věci.“ A oba přátelé zase zpívali písničku cynické moudrosti.

Když dozněla, celý vlak ztichl. Nebyl k tomu žádný důvod, a přece každý muž ve vlaku mlčel a byl na chvíli hluboce vážný. Nakonec voják jménem Joe Higgins přišel k Markovi a Tobeymu a řekl: „Co je, proč je každý tak zticha? Co kdybychom si ještě zazpívali, Tobey? Co kdybys nám zahrál na harmoniku, Marku?”

„Co bys rád slyšel, Joe?” řekl Marek.

„No, nevím,” řekl Joe. „Zpívali jsme už všechny odrhovačky, a tak bychom si třeba měli zazpívat nějakou starou - víte, nějakou, no, nějakou pěknou! Proč si nezazpíváme nějakou pěknou starou kostelní píseň - kterou všichni známe a kterou jsme zpívávali jako děti?”

„Proč ne?” řekl Marek. „Kterou kostelní píseň máš rád, Joe?”

„No,” řekl Joe, „nesmějte se mi, kluci - ale moc rád bych si poslechl Když se opírám. Znáte ji - Když se opírám o věčná ramena.”

Marek se obrátil k Tobeymu. „Znáš slova té písně, Tobey?” řekl. „Jestli ne, pomůžu ti.”

„Jestli je znám?” zeptal se Tobey. „Počítám, že jsem tu píseň zpíval deset let skoro každou neděli.”

„Dobrá,” řekl Marek, „zazpívejme ji Joeovi.” Marek se

199$

obrátil k Joeovi. „Kdyby ses chtěl přidat, Joe,“ řekl, „nemusíš umět zpívat. Prostě se přidej a hotovo.“

„Samozřejmě,” řekl Joe. „Zazpívám si - samozřejmě.” Marek začal hrát starou kostelní píseň a Tobey za chvilku začal zpívat:

{Jaká blaženost je v duši mé,

když se opírám o věčná ramena.

Jaký klid a mír je v duši mé,

když se opírám o věčná ramena.}

Joe teď zpíval s Tobeym, silným, necvičeným, avšak příjemným hlasem, a zanedlouho všichni ve vlaku naslouchali. Za chvíli se pak shlukli kolem Marka a Tobeyho a Joea, aby byli blíž hudbě a slovům té podivuhodné staré kostelní písně. Joe a Tobey zpívali:

{V protivenstvích světa duše má je bezpečna,

když se opírám o věčná, věčná ramena.}

To už zpívali všichni, kdož se shlukli kolem zpěváků.

200$

XXXIII

MARKŮV DOPIS BRATRU HOMÉROVI

Ta sobota byla jedním z nejdelších a nejpamátnějších dnů v životě Homéra Macauleye. Maličkosti začínaly nabývat čerstvého významu a znamenat něco, čemu rozuměl. Spánek poslední noci, neklidný a plný hoře, byl nyní navždy částí jeho bdění. Snažil se vší silou odvrátit posla Smrti od Ithaky a jejích obyvatel. Zdálo se mu o tom, ale teď už to nebyl sen. Měl u sebe dopis od bratra Marka, neotevřený, čekající na přečtení.

Přikulhal do telegrafního úřadu; byl unavený a prahl po odpočinku. Podíval se na záznam a viděl, že tam nejsou žádné telegramy k vyzvednutí. Podíval se na hák pro došlé telegramy a viděl, že ani na něm nevisí žádné telegramy k doručení. Byl hotov s prací. Všude bylo čisto. Přistoupil ke starému telegrafistovi a řekl: „Pane Grogane, nechtěl byste si dnes večer koupit společně se mnou dva včerejší koláče – jablkové s kokosovým krémem?“ Starý telegrafista byl v té chvíli už víc než napůl opilý. „Koupíme je, hochu,“ řekl, „ale já si koláč nevezmu děkuju, jako by se stalo.“

„Když vy si nevezmete koláč, pane Grogane,” řekl Homér, ,já taky ne. Myslel jsem, že třeba máte hlad. Já vůbec nemám hlad. Neměl jsem za celý den chvilku oddechu, až teď. Ale hlad nemám. Je to zvláštní. Myslel byste, že člověk vyhladoví, když pracuje celý den a celou noc, ale není to pravda. V šest večer jsem měl misku čili, a to je všechno.”

201$

„Co dělá noha?“ zeptal se Grogan.

„Je v pořádku,” řekl Homér. „Docela jsem na to zapomněl. Běhám docela dobře.” Pohleděl zvědavě na starého telegrafistu a pak řekl velmi tiše: „Nejste opilý, pane Grogane?” Řekl to vážně a stařec nebyl ani uražen, ani rozladěn.

„Ano, jsem, hochu,” pravil. Šel ke své židli a usedl. Za chvíli se podíval přes stůl na chlapce, jenž tam zůstal stát. „Je mi mnohem líp, když jsem opilý,” řekl starý telegrafista. Pak vytáhl láhev a vydatně si přihnul. „Nehodlám ti vykládat, abys nikdy nepil,” pokračoval. „Nebudu říkat, jak to říká tolik starých bláznů - Vezmi si ze mě ponaučení. Podívej, co ze mě pití udělalo - to všechno by byl nesmysl. Ty si teď všeho všímáš a vidíš spoustu věcí – spoustu věcí, které jsi předtím nikdy neviděl. Dobrá, něco ti řeknu. Všechno, co se týká lidí – všímej si toho opravdu pozorně. Vidíš-li něco, o čem jsi si jist, že to není správné, nebuď si tím jist. Jde-li o lidi, buď opravdu opatrný. Nuže, ty mi to odpustíš, ale musím ti to říct, protože jsi člověk, kterého si vážím: a tak ti povím přímo, že není správné, že je pošetilé kritizovat kohokoliv proto, že je náhodou takový, jaký je. Nemám nejmenší tušení, kdo jsi – odkud pocházíš - jak ses sem dostal - proč jsi takový, jaký jsi – ale všechny tyto věci mě těší a jsem za ně vděčný. Jak se člověk blíží ke konci života, cítí větší a větší vděčnost za dobré lidi, kteří budou pokračovat v dobrém díle, až on odejde. Tohle bych ti třeba neříkal, kdybych nebyl opilý, takže už to samo je dobrý příklad, proč je nesprávné mít určité mínění o lidech, kteří dělají věci, o nichž každý s oblibou soudí, že nejsou správné. Mně na tom hodně záleží, abych ti o těchto věcech pověděl a ty abys je poznal. Proto je dobře, že jsem opilý a že ti to říkám. Chápeš, jak to myslím?”

202$

„Nejsem si jist, pane Grogane,“ řekl Homér.

„Řeknu ti něco,” pravil starý telegrafista, „co tě možná uvede do rozpaků. A nemohl bych ti to říct, kdybych nebyl opilý. Řeknu ti tohle - buď vděčný za sebe samého. Ano, za sebe samého. Buď vděčný. Chápej, že to, co člověk je, je něco, zač může být vděčný a zač by měl být vděčný, protože je-li dobrý, jeho dobrota není jen jeho, je taky moje a ostatních lidí. Jemu náleží jen, aby ji chránil a šířil pro mě a pro všechny lidi na světě. Co máš, je dobré, buď tedy za to vděčný. Uvítá to každý, s nímž se dnes nebo zítra setkáš. Poznají tě, hned jak tě spatří.”

Homér si teď z nějaké příčiny vzpomněl na dívku z hotelu Bethel a na to, jak s ním mluvila, a jak na to vzpomínal, starý telegrafista pokračoval.

„Poznají, že je nezradíš a že jim neublížíš. Poznají, že jim nepohrdneš, když jimi pohrdl celý svět. Poznají, že v nich uvidíš to, co v nich svět zapomněl vidět. Musíš o tom vědět. Nesmí tě to přivádět do rozpaků. Jsi veliký muž a je ti čtrnáct let. Nikdo neví, kdo tě učinil velikým, ale protože je to pravda, věz, že je to pravda, buď pokorný před svou velikostí a ochraňuj ji. Chápeš?”

Poslíček byl v hrozných rozpacích a bylo mu opravdu zatěžko říct: „Myslím, že ano, pane Grogane.”

Starý telegrafista pokračoval: „Děkuju ti tedy. Pozoroval jsem tě, střízlivý i opilý, od té chvíle, kdy jsi sem přišel pracovat, a poznával jsem tě, ať střízlivý nebo opilý. Pracoval jsem v městech ve všech částech světa. V mládí jsem toužil po mnoha městech a dostal jsem se do nich. Po celý život jsem tě hledal všude, kam jsem přišel, a nacházel jsem tě na mnoha místech - na mnoha odlehlých místech - v mnoha neznámých lidech. Našel jsem něco z tebe v každém člověku, s nímž jsem se kdy sešel, ale většinou to nestačilo. Teď, v Ithace, na cestě

203$

k domovu, jsem tě našel zase, lepšího než kdy předtím, většího než kdy předtím. A tak ti děkuju, chápeš-li. Co to držíš - dopis? Skončil jsem. Teď je řada na tobě. Přečti mi ten dopis, hochu.“

„Je to dopis od mého bratra Marka,” řekl Homér. „Ještě jsem neměl příležitost ho otevřít.”

„Otevři ho tedy,” řekl starý telegrafista. „Přečti dopis od tvého bratra. Přečti ho nahlas.”

„Rád byste ho slyšel, pane Grogane?” zeptal se Homér.

„Ano, opravdu rád bych ho slyšel, mohu-li,” řekl starý telegrafista a pak se zase napil.

Homér Macauley roztrhl obálku od svého bratra Marka, vytáhl dopis, rozložil ho a začal číst, velmi pomalu.

„Milý Homére,” četl. „Především, všechny mé věci doma patří tobě - až už je nebudeš chtít, dej je Odysseovi: mé knihy, můj gramofon, mé desky, mé šaty, až do nich dorosteš, mé kolo, můj mikroskop, mé rybářské náčiní, mou sbírku nerostů z Piedry a všechno ostatní. Dávám je raději tobě než Bess, protože ty jsi teď mužem v rodině Macauleyů v Ithace. Peníze, které jsem loni vydělal v balírně, jsem ovšem dal mamince, na přilepšenou. Ale není jich tolik, aby s nimi vystačila, a zanedlouho začnou maminka a Bess uvažovat o tom, že budou chodit do práce. Nemohu na tobě žádat, abys jim zakazoval pracovat, ale doufám, že ty sám jim nedovolíš, aby chodily do práce. Věřím, že jim to nedovolíš, protože vím, že já sám bych to tak udělal. Maminka by ovšem chtěla chodit do práce, a Bess taky. Ale to je tím větší důvod pro tebe, abys je tam nepustil. Nevím, jak dokážeš udržet naši rodinu pohromadě a současně chodit do školy, ale věřím, že to nějak dokážeš. Můj žold dostává maminka, až na pár dolarů, které nutně potřebuji, ale tyhle peníze

204$

nestačí. Není mi lehko očekávat od tebe tolik, když sám jsem začal pracovat až v devatenácti, ale nějak věřím, že dokážeš to, co jsem já nedokázal.

Postrádám tě, samozřejmě, a pořád na tebe myslím. Jsem šťastný, a i když jsem nikdy neměl valné mínění o válkách - a vím, že jsou hloupé, i když jsou nutné jsem hrdý, že sloužím své vlasti – a tou je mi Ithaka, náš domov a domov všech Macauleyů. Neznám žádného nepřítele, který je člověkem, protože žádný člověk nemůže být mým nepřítelem. Ať je to kdokoliv, ať má jakoukoliv barvu pleti, ať je jakkoliv bludné to, v co věří, je mým přítelem, nikoliv nepřítelem, protože se ode mě ničím neliší. Nemám spor s ním, nýbrž s tím v něm, co se snažím zničit nejdříve v sobě samém.

Nepřipadám si jako hrdina. Nemám vlohy pro takové pocity. Necítím k nikomu nenávist. A taky nemám vlastenecké pocity, protože odjakživa miluji svou vlast, její lidi, její města, svůj domov a svou rodinu. Bylo by mi milejší, kdybych nebyl v armádě. Bylo by mi milejší, kdyby nebyla válka, ale protože jsem v armádě a protože je válka, dospěl jsem už dávno k rozhodnutí, že budu nejlepším vojákem, jakým jsem schopen být. Nemám tušení, co mě čeká, ale ať je to cokoliv, jsem na to pokorně připraven. Mám hrozný strach - musím ti to říct - ale vím, že až přijde čas, vykonám, co se ode mne očekává, a možná i víc; ale chci, abys věděl, že neuposlechnu žádného jiného povelu než povelu vlastního srdce. Se mnou budou kluci ze všech končin Ameriky, z tisíců měst podobných Ithace. Možná, že v téhle válce padnu. Musím ti tohle povědět na rovinu. Ta myšlenka se mi vůbec nelíbí. Víc než co jiného na světě se chci vrátit do Ithaky a prožít ještě dlouhá léta s tebou a s matkou a sestrou a bratrem. Chci se vrátit, abych měl Mary a domov

205$

a vlastní rodinu. Je velmi pravděpodobné, že brzy odjedeme - na frontu. Nikdo neví, kde budeme bojovat, ale říkají, že brzy vyrazíme. Proto tenhle dopis, který ti posílám, bude možná na nějakou dobu poslední. Doufám, že ne úplně poslední. Bude-li, starej se o nás. Nevěř, že se už nevrátím. Nedopusť, aby tomu věřili ostatní. Můj přítel tady je sirotek - nalezenec - je to opravdu divné, že ze všech zdejších hochů se právě on stal mým přítelem. Jmenuje se Tobey George. Vyprávěl jsem mu o Ithace a naší rodině. Jednoho dne ho s sebou do Ithaky přivedu. Až budeš číst můj dopis, nebuď nešťastný. Jsem rád, že já jsem ten Macauley, který je ve válce, protože by byla škoda a chyba, kdybys to byl ty.

Mohu ti napsat to, co bych nikdy nemohl říct slovy. Jsi nejlepší z Macauleyů. Musíš zůstat nejlepším. Nikdy tě nic nesmí zastavit. Je ti čtrnáct let, ale musíš žít do dvaceti a pak do třiceti a čtyřiceti a padesáti a šedesáti. V letech svého života musíš žít věčně. Věřím, že budeš žít věčně. Budu tě stále sledovat. Ty jsi to, zač vedeme válku. Ano, ty - můj bratr. Jak bych ti kdy mohl říkat takové věci, kdybychom byli spolu? Skočil bys na mě a chtěl mě povalit a křičel bys, že jsem blázen, a přece všechno, co jsem řekl, je pravda. Teď sem napíšu tvé jméno, abych ti připomněl: Homér Macauley. To jsi ty. Opravdu tě postrádám. Nemohu se dočkat, až tě zase uvidím. Až se to stane, až se zase sejdeme, chytneme se do křížku a já se nechám položit na lopatky v obývacím pokoji před maminkou a Bess a Odysseem a možná i před Mary - dopřeju ti to, protože budu tak rád, že tě vidím. Bůh ti požehnej. Na shledanou. Tvůj bratr Marek.”

Zatímco četl dopis, poslíček usedl. Četl velmi pomalu a mnohokrát pocítil nevolnost, kterou pocítil poprvé

206$

v domě mexické matky a pak oné noci, kdy po práci jezdil s pláčem na kole kolem Ithaky. Nyní se zvedl. Ruce se mu třásly. Hryzal si koutek rtu a hleděl na starého telegrafistu, jenž byl dopisem dojat právě tak hluboko jako poslíček. Homér promluvil docela tiše. „Jestli můj bratr padne v téhle pitomé válce,“ řekl, „vykašlu se na svět. Budu ho navždy nenávidět. Nebudu dobrý. Budu nejhorší ze všech, nejhorší člověk, jaký kdy žil.“

Náhle se odmlčel a v očích se mu objevily slzy. Rozběhl se ke skříňce za přenašečem, svlékl uniformu a oblékl si všední šaty. Vyběhl prudce z úřadovny.

Starý telegrafista dlouho seděl. Bylo hluboké ticho; nakonec se otřásl, dopil láhev, vstal a rozhlédl se po kanceláři.

207$

XXXIV

TADY MÁŠ PUSU

Vzorec života v Ithace – života lidí všude na světě – vytvářel ornament, jenž se zpočátku zdál nesmyslný a bláznivý, ale jak se dny a noci spojovaly v měsíce a léta, ve vzorci se ukazovala krása tvaru. Linie ošklivosti byla přioděna krásou linie lásky k bližnímu. Síla nelidskosti byla zmírněna a zjemněna větší silou ušlechtilosti. Zlá barva křivdy se ztratila v jasné barvě práva, a společně vytvořily barvu ještě krásnější, než je samotná barva práva.

Častokrát cvakal telegrafní přístroj a pan Grogan usedal k psacímu stroji a vyklepával poselství lásky a naděje a bolesti a smrti, jež svět posílal svým dětem. „Jedu domů.“ „Srdečné přání k narozeninám…“ „Ministerstvo války vám s politováním oznamuje, že váš syn –“ „Sejdeme se na nádraží Jižní pacifické.” „Tady máš pusu.” „Daří se mi dobře.” „Bůh ti požehnej.” Homér Macauley častokrát doručoval tato poselství.

V obývacím pokoji domu Macauleyových zněla harfa a bylo slyšet poselství zpěvu. Vojáci putovali - po souši, po moři, vzduchem, na nová místa, do nových dnů, nových nocí, nového spánku a nových a podivných chvil, naplněných neslýchaným rachotem, nesmírnými problémy a neuvěřitelným a nelidským nebezpečím. Tváře živých se měnily, avšak nepozorovatelně - Marek, Tobey, Homér, Spangler, Grogan, paní Macauleyová, Odysseus, Diana, Auggie, Lionel, Bess, Mary, dívka v hotelu

208$

Bethel, Rosalie Simms-Peabityová, pan Ara, jeho syn Jeníček, Chris Dlouhán, slečna Hicksová a dokonce i pan Mechano.

Nákladní vlak s černochem vyklánějícím se z plošiny vozu dál jezdil krajem. Pytlonoš vykukoval ze země. Meruňky na stromě pana Hendersona dostávaly usměvavou barvu slunce a pih kluků, kteří na ně přišli. Kvočna si vyšla se svým nárůdkem kuřátek. Odysseus se díval. Homér přestal kulhat. Boží hod velikonoční přišel do Ithaky. A pak neděle po Velikonocích. A pak další neděle a další, a pak ještě další a další.

Tuto neděli byli všichni Macauleyovi z Ithaky i s Mary Arenovou v Prvním ithackém presbyteriánském kostele. Odysseus seděl na kraji v uličce. Přímo před ním, božskou shodou okolností, seděl holohlavý muž. To byl kouzelný předmět k pozorování: tvar hlavy sám o sobě stál za studium, neboť nebyl nepodoben tvaru vejce. Na holé hlavě rostlo v osamělé skupince půl tuctu neohrožených a hrdinných vlasů. Rýha, která hlavu rozdělovala jako rovník rozděluje zeměkouli, byla divem souměrnosti. Odysseovi to všechno připadalo nádherné.

Nyní se reverend Holly a shromáždění věřících zaměstnávali zbožným slovním soubojem - na námět požehnaného života. Reverend Holly nejdříve přečetl verš a shromáždění pak odpovídalo jedním mohutným a měkkým hlasem.

„Vida pak Ježíš zástupy,” zpíval reverend Holly, „vstoupil na horu; a když se posadil, přistoupili k němu učedlníci jeho.“

„I otevřev ústa svá,“ odpovídal sbor, „učil je, řka:“ „Blahoslavení chudí duchem, nebo jejich jest království nebeské.”

„Blahoslavení lkající, nebo oni potěšeni budou.“

209$

„Blahoslavení tiší, nebo oni dědictví obdrží na zemi.“

„Blahoslavení, kteříž lačnějí a žíznějí spravedlnosti, nebo oni nasyceni budou.“

„Blahoslavení milosrdní, nebo oni milosrdenství důjdou.“

„Blahoslavení čistého srdce, nebo oni Boha viděti budou. “

„Blahoslavení pokojní, nebo oni synové Boží slouti budou.”

„Radujte se a veselte se: vy jste sůl země. Vy jste světlo světa.”

„Tak svěť světlo vaše před lidmi, ať vidí skutky vaše dobré, a slaví Otce vašeho, kterýž jest v nebesích.”

Odysseus Macauley zatím studoval holou hlavu. Náhle ji ozdobila moucha, která začala hlavu zkoumat a oživila napolo spící hošíkovu pozornost. Odysseus mouchu chvíli pozoroval a pak pomalu natáhl dlaň, aby ji chytil, ale paní Macauleyová ho vzala jemně za ruku a zadržela ji. Jak se upřeně díval na holou hlavu a na mouchu a nemyslel na nic zvláštního a pak se pohřížil v snění, Odysseus uviděl v hladké kůži holé hlavy poušť.

V rýze napříč hlavou uviděl řeku, ve skupince sedmi vlasů palmy a v mouše lva. Pak spatřil sebe sama v nedělních šatech na jednom břehu řeky a lva na druhém. Odysseus stál na břehu řeky a díval se na druhou stranu na lva, který na oplátku přišel na břeh přímo proti Odysseovi a díval se na něho. Čtení z bible pokračovalo.

Odysseus viděl v dálce Araba ve vlajícím rouchu spícího na písku. Vedle Araba ležela mandolína nebo nějaký takový hudební nástroj a džbán vody. Odysseus viděl, jak lev, mírumilovností a nevinností ne nepodobný spícímu muži, přistoupil k mužově hlavě a sklonil se k ní, aby ho očichal, ale jistě ne aby mu ublížil.

210$

Čtení z bible skončilo. Kostelní varhany mocně vydechly a kůr a shromáždění začaly zpívat Skálu věků.

Vidina pouště zmizela z hošíkova snu. Na jejím místě se objevil oceán. Několik stop nad hladinou této vodní pouště vyčnívalo skalisko, kterého se Odysseus držel. Jenom hlavu a ruce měl nad vodou. Rozhlížel se po záchraně a pomoci, ale neviděl nic než vodu. Přesto byl trpělivý a pln víry. Nakonec, ve velké dálce, Odysseus spatřil velikého muže, Chrise Dlouhána, kráčejícího po vodě. Chris Dlouhán došel k Odysseovi a beze slova se k němu sklonil, vzal ho za ruku a vyvedl ho z vody na hladinu. Za chvilku však Odysseus spadl se šplíchnutím zpátky a Chris Dlouhán ho opět vylovil a postavil na nohy. Chris Dlouhán držel Odyssea za ruku a kráčel s ním po vodě. V dálce se objevily věže krásného bílého města a kolem města byla země a rostlinstvo. Muž a hoch zamířili k městu.

Píseň dozněla. Najednou kdosi Odysseem zatřásl. Rázem se probudil. To Lionel jím třásl, Lionel - s miskou na milodary. Odysseus našel pětník a dal ho do misky.

„Jsi spasen, Odyssee?“ pošeptal Lionel Odysseovi a řekl to zbožně a s nádechem velkého tajemství.

„Co?“ řekl Odysseus.

„Přečti si to,“ řekl Lionel a podal svému příteli náboženský leták.

Odysseus studoval leták, ale neuměl přečíst veliká písmena, která tvořila tato slova: „Jsi spasen? Nikdy není pozdě.”

Na druhé straně uličky položil Lionel jednomu staršímu pánovi tutéž otázku. „Jsi spasen?” řekl.

Muž pohleděl přísně na chlapce a pak netrpělivě zašeptal: „Běž, hochu, běž.“

Než však šel dále, Lionel - trochu po způsobu mučedníka - nabídl pánovi jeden leták. Muž mu ho podrážděně,

211$

byť tiše vyrazil z ruky, čímž hocha poděsil a vyvolat v něm pocit, že skutečně je jedním z velkých mučedníků. Žena vedle se šeptem optala: „Co je, drahoušku?” „Ten hoch se mě ptal, jestli jsem spasen,” řekl pán. „Pak mi podal tohle.” Muž se shýbal, sebral ze země leták a podal ho své ženě. „Podal mi tohle - tenhle leták!” Pán přečetl ta slova s jistým podrážděním. „Jsi spasen? Nikdy není pozdě.“

Žena poklepala staršímu pánovi zlehka na ruku a řekla: „To nic. Jak měl ten hoch vědět, že jsi byl třicet let misionářem v Číně?”

Po celý obřad vybírání příspěvků hrály tiše a sladce varhany a kdosi zpíval sopránem. Lionel, Auggie, Shag a ještě několik dalších hochů stáli vzadu v prostřední uličce a čekali se sběracími miskami, dokud hudba nedozněla. Potom v podivuhodně komickém a slavnostním tichu proběhli uličkou ke stolku přímo pod kazatelnou, položili naň misky, jednu na druhou, a pak zaujali svá místa vedle rodičů.

212$

XXXV

SMÍCH LVA

Po bohoslužbě a nedělním obědě seděl August Gottlieb na zahradě, spravoval starou tenisovou síť a doufal, že z ní stvoří něco, co by mohlo být k užitku. Enoch Hopper, hoch Auggieova věku, proběhl rychle kolem, vzápětí se zarazil a honem se díval. Byl majitelem starého baseballového míče bez obalu a tloukl jím zuřivě o chodník, takže skákal hodně vysoko. Chytal míč a házel jím prudce znovu a znovu. Enoch Hopper byl nejpodnikavější chlapec v Ithace, nejneklidnější, nejrychlejší, nejnetrpělivější a nejhlučnější.

„Co to děláš, Auggie?“ křikl.

„Síť,“ řekl Auggie.

„Nač?“ vyzvídal Enoch. „Na ryby?“

„Ne,“ řekl Auggie, „na zvěř.“

Enoch Hopper se už nudil. „Pojď,“ řekl, „zahrajeme si baseball nebo půjdeme ke Guggenheimům a vylezeme na vodní nádrž!”

„Musím dodělat síť,“ řekl Auggie.

„Ach, nač musíš dodělat síť?“ vykřikl Enoch netrpělivě.

„Na chytání zvěře,“ řekl Auggie.

„Kde tady vidíš jakou zvěř?“ řekl neklidný hoch. „No tak, pojďme,” vykřikl. „Pojďme si zaplavat do Malagy!”

„Do téhle sítě budu krásně chytat zvířata,” řekl Auggie.

„S tou tenisovou sítí nechytneš ani blechu,” řekl Enoch Hopper. „Pojď, zahrajeme si! Pojďme, vplížíme se do Bijou a uvidíme film s Tarzanem!”

213$

„Nejdřív chytnu psa,“ řekl Auggie, ,jenom abych vyzkoušel síť - jenom abych viděl, jestli k něčemu je. A když bude, tak pozor!“

„Ach, vždyť je to stará tenisová síť,“ řekl Enoch. „S tou nic nechytneš. Pojďme do parku za okresním úřadem, zajdeme k městské věznici a pohovoříme si s vězni!“ „Musím dodělat svou síť na zvěř,“ řekl Auggie. „Dneska ji vyzkouším - a bude-li dobrá - oh, chlapče - zítra!”

„Oh, chlapče, co?“ řekl Enoch. „Tady kolem žádná zvěř není! Jedině kráva. Pár psů. Šest nebo sedm králíků. Hrstka kuřat – co budeš chytat?“

„Tohle je dobrá síť,“ řekl Auggie. „Dost velká na medvěda.”

„Ale no tak, pojď,“ naléhal Enoch. „Proč chceš ze sebe dělat šaška se starou tenisovou sítí? Je na medvěda dost velká? S tou sítí bys nechytil ani medvídka na hraní. Pojďme do Čínské čtvrti a projdeme se Čínskou uličkou!“

August Gottlieb přerušil na chvilku práci a přemýšlel o Čínské čtvrti a Číňanech. Podíval se na Enocha Hoppera a zeptal se: „Bojíš se Číňanů?“

„Ne,“ řekl Enoch pravdivě. „Nebojím se nikoho. I kdyby byli nebezpeční, nechytili by mě. Jsem příliš rychlý! Nedohonili by mě.“

„Vsadím se, že ani lev by tě nechytil,” řekl Auggie. „Ne,“ řekl Enoch, „jsem příliš rychlý. Lev by se ke mně nestačil přiblížit! Ani medvědi, tygři, Číňané - nikdo. Jsem pro ně příliš rychlý! Pojď, přejdeme trať Jižní pacifické a zahrajeme si s partou na hřišti Kosmosu!“ „Vsadím se, že by ses do sítě chytal hůř než lev,“ řekl Auggie.

„Na světě není tak rychlá past, aby mě chytila,“ řekl Enoch. „Pojďme na tržiště a oběhneme trať na jednu míli! Dám ti sto yardů náskok.“

214$

„Vsadím se, že by tě nechytil ani vlastní otec,“ řekl Auggie.

„Ne,“ řekl Enoch, „nestačil by se ke mně ani přiblížit. Nechal bych ho v prachu.”

Teď přišel Lionel. „Co to děláš, Auggie?” zeptal se

„Síť,” řekl Auggie, „na chytání zvířat.”

„S tou sítí by nechytil ani blechu, Lioneli,” řekl Enoch. „Pojď, půjdeme na volné prostranství a budeme si házet! Co tomu říkáš?”

„Já?” podivil se Lionel.

„Ovšem, Lioneli,“ řekl Enoch. „Pojď. Budeš mi házet hezky zprudka. A já tobě hezky zlehka. Pojď, pojď, půlka odpoledne nám už utekla!”

„Dobrá, Enochu,” řekl Lionel, „ale pamatuj - házej mi opravdu zlehka. Neumím dobře chytat. Někdy chybím a míč mě praští do tváře. Jednou mě zasáhl do oka, dvakrát do nosu.”

„Budu házet zlehka. Neboj se,“ řekl Enoch. „Pojď, honem pojď!”

Enoch Hopper a Lionel Cabot šli přes ulici k prázdnému prostranství a Auggie se vrátil ke své práci. Zanedlouho sešil všechny jednotlivé části staré tenisové sítě, takže vznikl skoro čtvercový kus pletiva.

Roztáhl pletivo a upevnil rohy klacíky, zabodnutými do země, takže se mohl podívat, jak uspěl. Shag Manoogian právě přelezl plot dvorka a zamířil k Auggiovi. „Co je to?” zeptal se.

„Síť,” řekl Auggie, „na chytání divoké zvěře. Pomůžeš mi ji vyzkoušet?”

„Samozřejmě,” řekl Shag. „Jak ji vyzkoušíš?”

„No,” řekl Auggie, „napnu síť a schovám se tady za Arovou tržnicí. Ty zavoláš Enocha. Hází tamhle míčem s Lionelem. Enoch je rychlejší a chytá se hůř než lev.

215$

Jestli tahle síť udrží Enocha, udrží všechno. Dobrá. Schovám se. Jsem připraven. Zavolej Enocha. Řekni mu, že se ho chceš na něco zeptat.“

„Dobrá,“ řekl Shag. Podíval se na Enocha na prázdném prostranství a pak zavolal hodně hlasitě: „Enochu! Ach, Enochu!“

Enoch Hopper se otočil a vykřikl dvakrát tak hlasitě: „Co chceš, Shagu?”

„Pojď sem, Enochu,“ křičel Shag. „Chci se tě na něco zeptat.“

„Nač se mě chceš zeptat?“ křičel Enoch.

„Řeknu ti to, až sem přijdeš,“ křičel Shag.

„Dobrá,“ vykřikl Enoch a rozběhl se k Shagovi, zatímco Lionel ho následoval, ale nebyl si zcela jist, má-li běžet nebo jít.

„Výborně, Shagu,“ zašeptal Auggie. „Přikrč se sem a schovej se se mnou. Drž tenhle konec sítě. Až doběhne na roh krámu, skočíme na něho a chytneme ho. Chápeš?”

Enoch běžel rychle a křičel: „Pojďme si zaplavat do Malagy! Půlka odpoledne už utekla! Pojďme něco dělat! Na co čekáme?”

Enoch doběhl na roh tržnice pana Ary. Auggie a Shag rychle vyskočili a přetáhli přes něho síť. Podle očekávání se Enoch Hopper zmítal jako divoké nezkrocené zvíře, možná jako lev. Oba lovci dravé zvěře pracovali zuřivě, ale síť přece jen nebyla dosti silná a zanedlouho stál Enoch Hopper opět vzpřímen, naprosto nedotčen a cele zaujat výsledkem zkoušky.

Mrštil baseballovým míčem o chodník. „No tak, Auggie,” vykřikl, „půjdeme! Ta síť by nechytla ani blechu! Pojď! Na co čekáme?”

„Dobrá,” řekl Auggie a hodil síť do dvorka. „Pojďme do parku za okresním úřadem a pohovoříme si tam s vězni.”

216$

Auggie, Enoch, Shag a kousek za nimi Lionel kráčeli ulicí směrem k parku za okresním úřadem. Zanedlouho už byl Enoch Hopper o blok domů před ostatními a volal na ně: „Pojďte! Pospěšte si! Proč jdete tak pomalu?“ Hodil míčem po ptáku, který se snesl do koruny stromu, ale netrefil se.

217$

XXXVI

STROMY A RÉVA

Tomáš Spangler a Diana Steedová si v neděli odpoledne vyjeli na výlet do kraje kolem Kingsburgu. Jeli ve starém kabrioletu se staženou střechou.

„To jsou fíkovníky,“ řekl Spangler a ukazoval na řadu stromů lemující vinici. „Réva za nimi je muškát. Je tam několik oliv. To je granátový strom. Tamhleta réva je malaga. Tamhle je sad broskvoní. Tohle jsou meruňky. Tohle údolí je nejkrásnější údolí na světě. Tamhle je ořech. Tamhle je strom, který neuvidíš moc často - datlovník. V tomto údolí rostou ty nejbáječnější věci.“

„Ach miláčku,” řekla mladá žena, „ty miluješ stromy, že?“

„Miluji všechno,” řekl Spangler a pak dodal rychle: „Jen se mě neptej, jestli miluji tebe, protože tě miluji. Miluji tě a miluji celý svět a všechno v něm.“ Zvýšil hlas, div nekřičel. „A spatřil jsem čistou řeku života, jasnou jako křišťál. Uprostřed a po každé straně řeky byl strom života a na něm plody dvanácterého druhu, a listy stromů byly k uklidnění národů.” Spangler políbil mladou ženu na koutek oka.

„Ach miláčku,” řekla, „Jsi šťasten?”

„Zajisté, ovšem,” řekl Spangler rychle. „Já moc nedám na ty nesmysly o štěstí, ale ať už je štěstí cokoliv, mám docela dobré tušení, že je to něco jako tohle. Tamhle jsou další olivy.”

218$

Objal mladou ženu kolem pasu a řekl: „Musíš vědět, že se nemohu dočkat, co to bude. Chtěl bych, aby to byla holčička. Měl bych rád kolem sebe holčičku, která by se ti podobala. Rád bych slyšel hlas takové malé holčičky.” Pokračoval něžně: „Myslíval jsem si, že jsi blázínek.” Teď políbil mladou ženu na ústa. „No ten, kdo dokáže tohle, není blázen. A ty to dokážeš.”

„Ach, chci to dokázat, miláčku,” řekla mladá žena, „a nebojím se ani trošičku. Ani trošičku.”

Malý kabriolet jel podél řeky Kings River kolem výletních míst. Tohoto nedělního odpoledne tam bylo pět velkých pikniků - s hudbou a tancem - Italové, Řekové, Chorvati a Srbové, Arméni a Američané. Každá skupina měla svéráz v hudbě a tanci. Spangler u každého shluku zastavil na minutku nebo na dvě, aby mohl naslouchat zpěvu a přihlížet tanci. O všech dovedl něco povědět! „Tamhle - to jsou Řekové,” pravil. „Poznám to podle hudby. Znal jsem jednu řeckou rodinu. Vidíš to děvče, jak tančí? Tak tančí Řekové ve staré vlasti.”

Vůz kousek popojel a znovu se zastavil. „Tamhleti lidé jsou Arméni,” řekl, „poznám je podle kněží a dětí.

V to oni věří - v boha a houfy dětí. Jsou v něčem podobni Řekům. A v něčem jsou podobni komukoliv jinému. Vidíš toho starého muže, jak tančí? Poslouchej tu hudbu.” Vůz pokračoval v jízdě a zase se zastavil před jinou skupinou. „Myslím, že tohle jsou Chorvati a Srbové,” řekl Spangler, „a možná pár jiných lidí ze sousedství. Jsou všichni stejní.”

Objal mladou ženu v pase a řekl jí rychle: „Chtěl bych, aby to bylo malé srbské děvčátko - ale mohlo by v sobě mít třeba trochu něčeho řeckého. Nebo třeba trošku něčeho arménského nebo italského nebo polského nebo ruského. Chtěl bych, aby v sobě měla taky něco

219$

německého a španělského a francouzského - ze všeho trošku.“

Vůz popojel a znovu se zastavil. „Tamhlety znáš,“ řekl Spangler mladé ženě. „Italové. Pravděpodobně je tam někde i Corbett se ženou a dětmi. Slyšíš, jak zpívají? O sole mio.“

Kabriolet dojel k poslední skupině výletníků. Tato skupina byla snad nejpodivuhodnější ze všech. Určitě byla nejdivočejší. Hudba hrála swing, jive a boogie-woogie a tanec byl úžasný. „Američané!” řekl Spangler, „podívej se na ně, Američané – Řekové, Srbové, Poláci, Rusové, Arméni, Němci, Španělé, Portugalci, Italové, Habešané, Židé, Francouzi, Angličané, Skotové, Irové podívej se na ně! Poslouchej je!“

Dívali se a poslouchali a za chvíli se pak kabriolet rozjel.

220$

XXXVII

ITHAKO, MÁ ITHAKO!

Odpolední osobní vlak ze San Franciska do Santa Fé zastavil v Ithace a devět lidí vystoupilo, mezi nimi dva mladí vojáci. Ale než se vlak rozjel, vystoupil třetí voják, kulhající na levou nohu, a pomalým krokem odcházel.

První voják se podíval na svého přítele a řekl: „Nuže, bratře, tohle je Ithaka. Tohle je domov.”

„Chlapče, počkej, ať se na ni podívám,” řekl druhý voják. „Jen se podívám.” A zabručel slastí. ,Ummmmmm‘ člověče! Můj domov, Ithaka. Nevím, jak ti je, ale mně je takhle.” Voják padl na kolena a políbil cihlu nástupiště. „Polibek mé Ithace,” řekl. A pak ji políbil znovu. „Druhý polibek,” řekl. A pak ji opět políbil a řekl: „Další.”

„Pojď, Henry,” řekl první voják. „Vstaň. Lidé se dívají. Chceš, aby si mysleli, že vojáci jsou blázni?”

„Ne, to nechci,” řekl Henry, „ale nemohu si pomoct. Hochu, má Ithaka!” Zvedl se a vzal přítele za rameno. „Pojď, Danny, půjdeme,” řekl.

„Myslíš, že vaši budou překvapeni, až tě uvidí?” zeptal se Danny. „No, počkej, až mě uvidí naši. Ti začnou překvapením šilhat.”

Oba hoši kráčeli společně podél bloků domů. Byla to ulice, v níž měl pan Ara tržnici. Najednou se rozběhli, jeden běžel nahoru na verandu jednoho domu a druhý na verandu sousedního domu. Alf Rife přiběhl zezadu přes dvůr a stál na zahrádce mezi oběma domy a díval se. Přední dveře obou domů se současně otevřely. Ženy,

221$

které otevřely dveře, současně objaly oba hochy. A nyní se přidávali i muži a hoši a dívky a ženy a všichni vojáky objímali. Zdálo se však, že došlo k záměně. Alf Rife na to přišel první a začal křičet z plného hrdla.

„To není ten pravý,” křičel, „to není ten pravý! To je Danny Booth, sousedčin hoch! Vrátil se domů. Bydlí vedle. Spletl si dům. Mysleli jsme, že je to náš kluk. Je to chlapec paní Boothové. Náš hoch tamhle líbá paní Boothovou. Tohle není ten pravý, mami, tohle není ten pravý!“ „Oh, nazdar, Danny,“ řekla paní Rifeová Dannymu Boothovi. „Mysleli jsme, že jsi Henry.“

„Ale to nevadí, paní Rifeová,” řekl Danny. „Půjdu teď zase k nám a políbím maminku. Pojďte k nám taky.“

Na verandě druhého domu Henry Rife řekl: „Dobrý den, paní Boothová. Pojďte k nám, všichni. To je opravdu krásné, že vás vidím, paní Boothová.” Znovu ji políbil. „Danny je tamhle na naší verandě a líbá mou matku.”

Obě zahrádky se zaplnily lidmi, kteří odcházeli a přicházeli v jakémsi radostném zmatku, a chlapec Alf Rife křičel znovu a znovu: „To nebyl ten pravý, to nebyl ten pravý! Přišel do nepravého domu! Bydlí vedle. Hej, Henry - tady je maminka! Tamto je paní Boothová! Spletl sis dům, Henry!”

222$

XXXVIII

LÁSKA JE NESMRTELNÁ, NENÁVIST HYNE KAŽDOU MINUTU

Homér Macauley, jeho sestra Bess, bratr Odysseus a jejich přítelkyně Mary Arenová kráčeli za nedělní odpolední procházky Ithakou kolem fronty lidí před biografem Kinema a objevili mezi nimi Lionela. Homér se zastavil.

„Ahoj, Lioneli,“ řekl. „Jdeš do biografu?”

„Nemám peníze,” řekl Lionel.

„Nač tedy čekáš ve frontě?” řekl Homér.

„Já a Auggie a Shag a Enoch,” řekl Lionel, Jsme šli do parku za okresním úřadem a mluvili tam s vězni. Potom mě odehnali. Nevěděl jsem, kam mám jít. Viděl jsem tady tyhle lidi, tak jsem přišel a stojím tu s nimi.”

„Jak dlouho tady stojíš?” řekl Homér.

„Asi hodinu,” řekl Lionel.

„No,” řekl Homér, „chceš se podívat do biografu?” Vytáhl z kapsy peníze.

„Nevím,” řekl Lionel. „Neměl jsem kam jít. Nemám biograf moc rád.”

„Tak pojď s námi,” řekl Homér. „Jdeme jenom na procházku, dívat se do výkladů. Budeme se chvíli procházet městem a pak půjdeme domů. Pojď s námi, Lioneli.” Nadzvedl lano a Lionel vyšel z fronty.

„Díky,” řekl Lionel. „Už mě to opravdu zmáhalo, takhle tady stát.”

Jak šli, Odysseus se náhle zarazil a zatahal Homéra za ruku. Ukázal dolů na chodník. Tam ležela Lincolnova pence, vyraženou podobiznou vzhůru.

223$

„Pence!“ zvolal Homér. „Zvedni ji, Odyssee, přinese ti štěstí. A schovej si ji na památku!“

Odysseus penci zvedl, rozhlédl se po všech kolem a usmíval se, rozradostněn šťastnou náhodou.

Míjeli telegrafní úřad, jenž byl na druhé straně ulice, a Homér se zastavil a pohleděl na úřadovnu.

„Tamhle pracuji,“ řekl. „Pracuji tam teď skoro už šest měsíců.“ Na okamžik se odmlčel a pak řekl, jako by mluvil k sobě: „Zdá se mi to spíš jako sto let.“ Homér se podíval do úřadovny a pak řekl: „Myslím, že je to pan Grogan. Nevěděl jsem, že pan Grogan dnes pracuje.“ Obrátil se k ostatním. „Počkejte tady minutu, ano? Hned se vrátím.“

Přešel ulici a spěchal do úřadovny. Telegrafní přijímač před panem Groganem cvakal, ale starý telegrafista telegram nezapisoval. Homér se k němu rozběhl a řekl: „Pane Grogane, pane Grogane!“ Stařec neodpovídal.

Poslíček vyběhl z úřadovny a běžel přes ulici k ostatním. „Panu Groganovi není dobře,“ řekl. „Musím se tam vrátit a postarat se o něho. Jděte domů. Budu doma za chvíli.“

„Dobrá, Homére,“ řekla Bess.

„Co je s ním?“ staral se Lionel, ačkoliv ani nevěděl, o kom se mluví.

„Musím honem zpátky,“ řekl Homér, „tak jděte. Je to starý člověk, Lioneli, to je všechno.“

Homér se rychle vrátil na telegrafní úřad a několikrát panem Groganem zatřásl. Běžel ke džbánu s vodou a naplnil papírový pohárek, pak vychrstl vodu do tváře starého muže. Pan Grogan otevřel oči. „To jsem já, pane Grogane,“ řekl Homér. „Nevěděl jsem, že dnes pracujete, jinak bych sem byl už dávno přišel, jako pokaždé, když pracujete v neděli. Zrovna jsem šel kolem. Pospíším si a přinesu kávu.“

224$

Starý telegrafista potřásl hlavou, sáhl po telegrafním klíči a přerušil telegrafistu na druhém konci. Vložil blanket do psacího stroje a začal psát telegram.

Homér běžel z úřadu ke Corbettům na roh a chtěl kávu.

„Zrovna se vaří čerstvá, Homére,“ řekl výčepní Pete. „Bude za minutu nebo za dvě.“

„Hotová není?“ ptal se Homér.

„Už ne,“ řekl Pete. „Ale postavili jsme na novou.”

„Je to opravdu důležité,” řekl Homér. „Doběhnu do úřadu, to bude hned, a pak se sem vrátím. Možná že už bude káva hotová.”

Když se Homér vrátil k panu Groganovi, starý telegrafista nezaznamenával telegram, jenž přicházel po drátě. Homér jím znovu zatřásl. „Pane Grogane,” řekl, „posílají telegram! Vy ho nepřijímáte! Zaražte je, pane Grogane! Řekněte, aby chvíli počkali. U Corbettů vaří čerstvou kávu. Za minutu nebo za dvě vám přinesu šálek. Zaražte je, pane Grogane! Vy nepřijímáte telegram.”

Homér se obrátil a vyběhl z úřadovny.

Starý telegrafista se podíval na telegram, který prve psal na stroji. Přečetl, co dosud napsal:

{PANÍ KATE MACAULEYOVÁ

TŘÍDA SANTA CLARA 2226

ITHAKA, KALIFORNIE}

{MINISTERSTVO VÁLKY VÁM S POLITOVÁNÍM OZNAMUJE, ŽE VÁŠ SYN MAREK…}

Starý telegrafista zkusil vstát ze židle, ale záchvat se vrátil a on se chytil za srdce. Za okamžik padl dopředu a spočinul na psacím stroji.

225$

Homér Macauley vešel do telegrafního úřadu s koflíkem kávy drkotajícím v ruce. Přistoupil ke starému muži a položil kávu na stůl. Telegrafní přijímač teď přestal cvakat a v celé úřadovně zavládlo hluboké ticho.

„Pane Grogane!“ řekl Homér. „Co je vám?“ Zvedl starého muže od stroje, zvrátil ho, aby se mu podíval do tváře, a když tak učinil, všiml si nedokončeného telegramu v psacím stroji. Aniž přečetl slova telegramu, Homér věděl, co znamená, a přece tomu nechtěl věřit. Stál jako ochrnutý a držel starého muže. „Pane Grogane!” opakoval.

Felix, nedělní poslíček, vešel dovnitř a pohleděl na starého muž a na chlapce. „Co se děje, Homére?” řekl. „Co se stalo starému pánovi?”

„Je mrtev,” odpověděl Homér.

„Ach, ty jsi blázen,” řekl Felix.

„Ne,” řekl Homér. Vyslovil to skoro vztekle. „Je mrtev.”

„Zavolám pana Spanglera,” řekl Felix. Vytočil číslo, chvíli čekal a pak zavěsil. „Není doma,” řekl Felix. „Co budeme dělat?” Přistoupil k psacímu stroji a podíval se, na co tam Homér tak upřeně hledí. Když přečetl telegram, Felix řekl: „Není dokončený, Homére. Možná, že tvůj bratr byl jenom raněn neboje nezvěstný.”

Homér hleděl na pana Grogana a pak řekl: „Ne, on konec telegramu slyšel. Nenapsal ho, ale slyšel ho.”

„Třeba ho neslyšel,” řekl Felix. „Zatelefonuji zase panu Spanglerovi. Třeba už je doma.”

Homér Macauley se rozhlédl po telegrafním úřadě. Najednou si odplivl, s hrozným vztekem a pohrdáním. Sedl si a zíral přímo před sebe. Neměl slzy v očích.

Tomáš Spangler zastavil svůj automobil po vyjížďce do okolí před telegrafním úřadem. Zmáčkl klakson a Felix vyběhl ven.

226$

„Pane Spanglere,” křičel, „nemohl jsem se vás dovolat. Něco se stalo! Panu Groganovi! Homér říká, že je mrtev!”

„Jeď domů,“ řekl Spangler Dianě Steedové. „Objevím se později - ale na večeři mě nečekej. Snad by sis raději měla vyjít a strávit večer s vašimi.” Vystoupil z vozu a políbil mladou ženu.

„Ano, miláčku,” řekla.

Spangler pospíchal do telegrafní úřadovny. Pohlédl na pana Grogana a pak na Homéra. Obrátil se k druhému poslíčkovi. „Felixi,” řekl, „zatelefonuj dr. Nelsonovi 1133. Řekni mu, aby sem hned přišel.”

Spangler zvedl starého muže ze židle a odnesl ho na pohovku v zadní části telegrafního úřadu. Vrátil se a pohleděl na Homéra Macauleye. „Nebuď smutný, Homére,” řekl. „Pan Grogan byl starý člověk. Takhle chtěl, aby to bylo. No, tak už se netrap.”

Vtom zacvakal telegrafní přijímač a Spangler šel přijmout volání. Když usedl na židli pana Grogana, spatřil nedokončený telegram. Dlouho na něj hleděl a pak se podíval přes stůl na Homéra. Spangler telegrafoval telegrafistovi na druhém konci a vyptával se na nedokončený telegram. Telegrafista na druhém konci vyklepal znovu celou zprávu. Spangler zatelefonoval druhému telegrafistovi, aby na chvíli odložil všechny další telegramy. Pak vstal a šel ke svému stolu, usedl a zíral do prázdna. Jeho ruka spočinula bezděčně na vejci, uvařeném natvrdo, které si schovával pro štěstí. Aniž by si uvědomoval, co dělá, ťukal vejcem o desku stolu, až skořápka praskla, a pak ji celou pomalu oloupal a v jakési zoufalé otupělosti vejce snědl. Najednou objevil na stole skořápku vejce a smetl ji do koše na odpadky.

227$

„Felixi,“ řekl, „zavolej telegrafistu Harryho Burka a popros ho, aby sem hned přišel. Až přijde doktor, řekni mu, aby všechno zařídil. Promluvím s ním později.”

Homér Macauley vstal, šel k psacímu stroji a vytáhl z něho nedokončený telegram. Uložil průklep nedokončeného telegramu na patřičné místo, složil originál a vložil ho do obálky. Obálku strčil do kapsy kabátu. Spangler přistoupil k poslíčkovi a objal ho. „Pojď, Homére,” řekl, „projdeme se.”

Vyšli z telegrafního úřadu a dva bloky kráčeli mlčky. Nakonec Homér začal mluvit. „Co má člověk dělat?” řekl velmi klidně, téměř mírně. „Nevím, koho nenávidět. Snažím se vypátrat, kdo to je, ale nemůžu to objevit. Prostě nevím. Co má člověk dělat? Co tady můžu dělat? Co můžu říkat? Jak žije člověk dál? Koho miluje?”

Homér a Spangler nyní spatřili Auggieho, Enocha, Shaga a Nickieho, kteří šli po ulici proti nim. Chlapci pozdravili Homéra a on rovněž každého pozdravil. Byl už skoro večer. Slunce zapadlo, obloha byla rudá a město temnělo.

„Koho můžete nenávidět?” řekl Homér. „Nevím, koho bych nenáviděl. Byfield mě srazil k zemi, když jsem běžel nízké překážky, ale ani jeho nemůžu nenávidět. On už je prostě takový. Nevím, co to je. Nevím, kdo to dělá. Vůbec se v tom nevyznám. Jediná věc, kterou chci vědět, je: Proč můj bratr? Chci vědět jenom tohle. Dosud se mi nic takového nestalo. Když umřel můj otec, bylo to jiné. Prožil dobrý život. Založil dobrou rodinu. Byli jsme smutní, protože byl mrtev, ale nebyli jsme roztrpčeni. Teď jsem roztrpčen a nemám nikoho, na koho bych byl roztrpčen. Kdo je ten nepřítel? Nevíte, pane Spanglere?”

228$

Trvalo chvíli, než přednosta telegrafního úřadu poslíčkovi odpověděl. „Vím, že nepřítelem nejsou lidé,“ řekl. „Kdyby jím byli, pak bych byl sám sobě nepřítelem. Lidé na světě jsou jako jeden člověk. Jestliže se vzájemně nenávidějí, nenávidějí sami sebe. Člověk nemůže nenávidět ostatní - je to vždycky on sám. A jestliže člověk nenávidí sebe sama, zbývá mu jenom jediné - a sice odejít – opustit tělo, opustit svět, opustit lidi na světě. Tvůj bratr nechtěl odejít, chtěl zůstat. Zůstane.“

„Jak?“ zeptal se Homér. „Jak zůstane?”

„Nevím jak,“ řekl Spangler, „ale musím věřit, že tu zůstane. Třeba zůstane v tobě, v tvém malém bratru Odysseovi. Třeba zůstane v lásce, kterou ho miluješ.”

„Ne,” řekl Homér. „Ne, to nestačí. Chci ho vidět. Nemůžu si pomoct, ale chci ho vidět právě tak, jako ho chce vidět Odysseus. Chci ho vidět chodit a stát. Chci ho cítit. Chci s ním hovořit. Chci slyšet jeho hlas. Chci slyšet jeho smích. Dokonce se s ním chci potýkat – jak jsme to dělávali. Ale kde ho najdu? Nenajdu ho, i kdybych hledal všude. Celý svět je teď jiný. Všichni lidé na světě jsou teď jiní. Něco dobrého je opustilo. Všechno v Ithace je teď změněné, protože můj bratr se už nevrátí, aby se na to díval.”

Kráčeli teď parkem za okresním úřadem, kolem městské věznice, směrem k hřišti.

„Nepokouším se tě utěšit,” řekl Spangler. „Vím, že nemohu. Ale snaž si zapamatovat, že dobrý člověk nemůže zemřít. Spatříš ho častokrát. Spatříš ho na ulicích. Spatříš ho v domech, na všech místech po celém světě. Na vinicích a v sadech, v řekách a oblacích, ve všech věcech, které z toho, co kolem nás je, vytvářejí svět, v němž můžeme žít. Vytušíš ho ve všech věcech, které se tu zrodily z lásky a pro lásku - ve všech

229$

věcech, kterých je hojnost, ve všech věcech, které rostou. Tělo člověka může odejít - nebo mu může být odňato ale nejlepší část dobrého člověka přetrvává. Přetrvává navždy. Láska je nesmrtelná a činí všechny věci nesmrtelnými. Ale nenávist hyne každou minutu. Umíš dobře házet podkovy?”

„Prosím ne,“ řekl Homér. „Moc dobře ne.“

„Já taky ne,“ řekl Spangler. „Chtěl by sis zaházet podkovy, než se docela setmí?“

„Prosím ano,“ řekl Homér.

230$

XXXIX

KONEC A POČÁTEK

Kulhající voják, který vystoupil z vlaku, jenž přivezl domů do Ithaky Dannyho Boothe a Henryho Rifea, se začal procházet po městě. Kráčel zvolna, díval se na všechno a mluvil sám k sobě.

„Tohle je Ithaka!“ pravil. „Tamhle je depo dráhy Santa Fe - a nad ním ithacká obloha. Tamhle je biograf Kinema a skvělí lidé z Ithaky před ním stojí ve frontě. Tohle je veřejná knihovna. Tamhle je presbyteriánský kostel. Tamhle je Ithacká vyšší škola a tohle je hřiště se závodní dráhou. Tamhle je třída Santa Clara a Arová tržnice, a tamhle je ten dům! To je můj domov.“

Voják dlouho stál a zíral na dům. „Maminka a Bess,“ řekl. „Homér a Odysseus. V sousedním domku Mary a její otec, pan Arena.“ Teď už nemluvily myšlenky, jen krev. „Ithako, ach, Ithako!” Voják šel dál. „Tamhle je park za okresním úřadem,“ řekl. „Tady je městská věznice s vězni u oken. A tamhle dva Ithačané házejí podkovy.” Voják k nim zvolna došel a opřel se o drátěný plot.

Homér Macauley a Tomáš Spangler házeli mlčky podkovy a ani nepočítali body. Na hru teď už nebylo vidět, ale oni házeli dál.

Když si Homér všiml vojáka opřeného o plot, zarazil se. Z nějaké příčiny se mu zdálo, že toho vojáka zná. Přistoupil k němu a pohleděl mu do tváře.

„Promiňte, že se na vás tak dívám,“ řekl. „Myslel jsem, že vás znám.“

231$

„To nevadí,” řekl voják.

„Nechtěl byste si zahrát?” zeptal se Homér. „Můžete mě vystřídat. Ovšem už je trochu tma.“

„Ne, děkuji,” řekl voják, „pokračujte. Budu se jenom dívat.”

„Myslím, že jsem vás ještě nikdy neviděl,” řekl Homér. „Jste z Ithaky?”

„Ano,” řekl voják. „Vrátil jsem se a zůstanu - tady.”

„Chcete tím říct,” pravil Homér, „že už nemusíte zpátky do války?”

„Ne,” řekl voják, „poslali mě domů - nadobro. Vystoupil jsem z vlaku před pár hodinami. Procházím se po městě a zase se na všechno dívám.”

„No a proč nejdete domů?” zeptal se Homér. „Což nechcete, aby vaše rodina věděla, že jste tady?”

„Půjdu domů,” řekl voják. „Ovšemže chci, aby moje rodina věděla, že jsem tady. Půjdu domů pomaloučku. Nejdřív toho chci vidět, kolik jen stačím. Nemohu se vynadívat. Nemohu uvěřit, že jsem tady. Ještě se trochu projdu kolem a pak půjdu domů.”

Voják zvolna odcházel a kulhal. Homér Macauley za ním udiveně hleděl.

„Nevím,” řekl Spanglerovi, „ale myslím, že toho chlapíka znám. Už se mi nechce házet, pane Spanglere,” řekl. A za chvíli řekl: „Co mám dělat? Co jim řeknu? Doma na mě teď čekají. Vím, že čekají. Řekl jsem jim, že přijdu k večeři. Jak mám vejít dovnitř a podívat se na ně? Poznají na mně všechno v tu minutu, jak mě spatří. Nechci jim to říct, ale vím, že to poznají.”

Spangler Homéra objal. „Počkej,” řekl. „Nechoď ještě domů. Sedni si tady. Počkej chvíli. Člověku to chvíli trvá.”

Seděli tiše na lavici v parku a mlčeli. Za chvíli se Homér zeptal: „Na co čekám?”

232$

Spangler řekl: „čekáš, až ta část jeho, která zemřela, zemře i v tobě - ta část, která je jen masem - ta část, která přichází a odchází. To umírání tě teď bolí, ale počkej chvíli. Až se bolest promění v smrt a opustí tě, zbývající část bude lehčí a lepší než kdy předtím. Trvá to chvíli, a pokud budeš živ, vždycky to bude chvíli trvat, znovu a znovu, ale pokaždé když bolest odejde, budeš blíž než kdy předtím tomu nejlepšímu, co je ve všech lidech. Buď trpělivý a nakonec půjdeš domů a nebudeš v sobě mít smrt. Dopřej jí čas k odchodu. Budu tady s tebou sedět, dokud neodejde.“

„Prosím ano,” řekl Homér. Přednosta telegrafního úřadu a poslíček seděli v parku za okresním úřadem v Ithace a čekali.

Struny harfy v domě Macauleyů zmírňovaly bolest ve všech případech. Tvář ženy, která harfu rozeznívala, byla tváří zářící a silnou a plnou lásky. Dívka, která ji doprovázela na klavír, byla dívkou, jejíž srdce bylo vroucí a nevinné, a dívka, která zpívala, byla dívkou, jejíž duše byla jemná a něžná. Naslouchající hošík poslouchal ušima všech živých tvorů a díval se očima, plnýma víry ve všechny věci. Mladý muž sedící na schodech verandy, onen voják, hoch, jenž se vrátil domů do města, které nikdy předtím neviděl, do domu, do něhož nikdy předtím nevkročil, do rodiny, kterou neznal - byl prostě člověk. A byl doma. Ithaka byla jeho rodištěm. Tento dům byl jeho domovem. Rodina v domě byla jeho rodinou.

Náhle se Odysseus Macauley zastavil u otevřených předních dveří a ukazoval ven. Jeho sestra Bess se šla podívat, co tam je. Obrátila se k matce. „Mami,” řekla, „někdo sedí na schodech verandy.”

„Inu,” pravila paní Macauleyová, „jdi k němu, Bess, a pozvi ho dovnitř – ať je to kdokoliv. Nemusíš se bát.”

233$

Bess Macauleyová vyšla na verandu. „Nepůjdete dál?“ řekla vojákovi. „Moje matka by byla ráda, kdybyste šel dovnitř.”

Voják se zvolna obrátil a pohleděl na dívku. Promluvil docela tiše. „Bess,“ řekl. „Sedni si ke mně! Sedni si ke mně, dokud se neuklidním a nebudu zase schopen vstát. Nohy se mi třesou, a kdybych se teď pokusil vstát, upadl bych. Poseď se mnou, Bess.“

Dívka přisedla k mladému muži na schody. „Jak to, že znáte moje jméno?” řekla tiše. „Kdo jste?“

„Nevím, kdo jsem,“ řekl voják, „ale vím, kdo jsi ty, a kdo je tvá matka a kdo jsou tvoji bratři. Sedni si blíž ke mně, Bess - dokud se neuklidním.”

„Znáte mého bratra Marka?“ zeptala se Bess.

„Ano,“ řekl voják. „Tvůj bratr mi dal život - rodiště rodinu. Ano, znám ho - on je i můj bratr.“

„Kde je Marek?“ řekla Bess. „Proč se nevrátil domů s vámi?“

„Bess,“ řekl voják. Podal dívce prsten, který mu dal Marek Macauley. „Tvůj bratr Marek ti tohle posílá.”

Bess Macauleyová chvíli mlčela a pak řekla: „Marek je mrtev?“ Tichým hlasem, ne vzrušeným.

„Ne,“ pravil voják. „Věř mi, Bess.“ Políbil dívku na ústa. „Není mrtev.”

Homér Macauley přicházel po ulici. Jeho sestra Bess se k němu rozběhla. „Homére!” zvolala. „Přišel od Marka. Byli přáteli. Sedí na našich schodech.” Obrátila se a vběhla do domu.

Homér Macauley stál a hleděl na Tobeyho George. „Tobey?” řekl. „Myslel jsem si, že vás znám, když jsme spolu mluvili v parku.” Čekal chvilku a pak řekl: „Telegram přišel dnes odpoledne. Mám ho v kapse. Co budeme dělat?”

234$

„Roztrhej ho, Homére,” pravil voják. „Zahoď ho. Není to pravda, roztrhej ho.“

Homér vytáhl z kapsy telegram a rychle ho roztrhal. Kousíčky strčil zpátky do kapsy – aby tam zůstaly navždy.

„Prosím tě, pomoz mi vstát,“ řekl voják. „Vejdeme dovnitř společně.” Homér Macauley se sklonil k Tobeymu Georgeovi, sirotkovi, jenž se nakonec vrátil domů, a voják vzal poslíčka za ramena a pomalu se zvedl.

Homér teď zvýšil hlas. Ani v jeho slovech, ani ve způsobu, jímž je pronesl, nebylo nic smutného. „Mami!” zvolal. „Bess! Mary! Zahrajte něco. Voják se vrátil domů! Přivítejte ho!“ Zazněla hudba.

„Postůjme tu chvilku a poslouchejme,” řekl voják.

Homér Macauley a Tobey George naslouchali hudbě a oba se usmívali, voják s bolestnou něhou a poslíček s jakousi radostí, kterou ještě nechápal.

Mary Arenová začala zpívat a Odysseus Macauley vyšel z domu a vzal vojáka za ruku. Když píseň dozněla, paní Macauleyová a Bess a Mary přišly k otevřeným dveřím. Matka, která stála a hleděla na své dva zbývající syny, přicházející po boku cizince, vojáka, který znal jejího syna, jenž je nyní mrtev, se usmála a pochopila. Usmála se na vojáka. Její úsměv vítal toho, jenž je teď jejím synem. Usmívala se, jako by to byl sám Marek, a voják a jeho dva bratři zamířili ke dveřím, do tepla a světla domova.

235$

SAROYANOVA OBHAJOBA SENTIMENTU A SNĚNÍ

Mužná romantika, bezmezná, ne-li přímo bezostyšná vitalita a až naivistický lyrismus se staly pro mnohé evropské čtenáře poznávacími znameními bytostně americké literatury. Zprvu takto na Evropu zapůsobil Bret Harte, na přelomu století Jack London a později Sherwood Anderson. Od třicátých let se pak k této řadě přidali John Steinbeck, Erskine Caldwell a další. Mezi nimi i William Saroyan. Ti všichni spoluvytvářeli jakousi galerii „nejameričtějších” autorů, i když serióznějším kritikům na obou stranách Atlantiku muselo být zřejmé, že takto poskládaný obraz byl nejen zjednodušením, ale i zkreslením skutečného stavu celonárodní literatury, ať už z historického či současného pohledu.

Ovšem ani opačné, v zásadě akademické názory, které jako dominantní v americkém literárním myšlení prosazují mysteriózní a kontemplativní linii, často pesimistického vyznění, a v podstatě vylučují závažnost čehokoliv „primitivně” hravého a optimistického, nemají jistě reálnějšího opodstatnění. Hlavní proud amerického písemnictví v sobě totiž zcela přirozeně spojoval a i nadále spojuje oboje, a to nejen v tvorbě mnoha současníků, ale často dokonce v díle jediného autora. A zdá se, že právě ono spojení obou protilehlých názorů a jejich konkrétních literárních projevů představuje rys typicky americký, což vlastně potvrzují i díla takových klasiků starší i moderní literatury, jako byl Mark Twain, později i Ernest Hemingway, Francis Scott Fitzgerald či dokonce William Faulkner, včetně řady spisovatelů dnešních.

5$

A William Saroyan? Od prvních pokusů se přímo programově ztotožňoval s antiintelektuálními představami o literatuře. Byl extrémním hlasatelem romantického názoru o jednotě žití a psaní, neuznával jinou formu, než jakou příběhu údajně zcela spontánně vtiskuje přímo životní zkušenost. Je tedy přirozené, že Saroyanova tvorba je z velké části autobiografická – jeho osobní zážitky nepředstavovaly však více než sazenice, jež se rozvíjely a dozrávaly v pařeništi autorovy básnické fantazie. Nepřekvapuje nás, že na reprodukované fotografii mladého spisovatele z počátku třicátých let na sebe vedle psacího stroje na pracovním stole významně upozorňuje svazek románu Thomase Wolfa K domovu pohleď, anděle. Na jednu ze Saroyanových pozdějších spisovatelských postav mělo Wolfovo mistrovství vliv doslovně paralyzující, avšak autor sám se tímto gargantuovským tokem slovních obrazů jen načas opájel a odnesl si z něj poučení pro vlastní tvorbu. I on dovedl své prózy chrlit, na rozdíl od Wolfa však ne v jediném proudu, nýbrž v uzavřených malých útvarech povídek, črt a epizod z jakýchsi seriálových celků.

K psaní přistupoval Saroyan jako ke sportovnímu výkonu, po hemingwayovsku, s tím rozdílem, že zdaleka nevěnoval tolik pozornosti technice ani taktice. Styl jeho prózy měl být výrazem osobní averze k jakémukoliv stylu a zároveň projevem čirého potěšení z tvorby. Saroyan byl připraven dokonce uzavírat sázky na to, že napíše povídku za jediný den či hru za jeden týden. Psal zřejmě bez větších zábran a problémů, tak jako dobří společníci povídají u baru nebo v kamarádském kroužku. A přesto nenesou jeho nejlepší povídky rysy nežádoucí improvizace - dlouho uzrávaly, takže ve chvíli literárního zrodu byly už „donošené”.

6$

Jsou autoři, kteří se do přízně publika vkrádají pomalu – o svých kvalitách jako by museli postupně přesvědčovat. William Saroyan se nesnaží své čtenáře přesvědčit, ale okouzlit. Buď jeho šarmu podlehnou hned při prvním setkání, nebo se podrážděně odvrátí a budou spisovateli vyčítat nepřesvědčivost a nesnesitelnou sentimentálnost. I pro ně má autor přichystánu sebevědomou odpověď: „V psaní, které je působivé, nemůže být nic nerealistického. Pokud jde o mou vlastní tvorbu, domnívám se, že byla vždy realistická, ne však způsobem povrchním. Nesdílím ani názor, že by mé dílo bylo sentimentální, i když být člověkem samo o sobě vlastně neobyčejně sentimentální je.“ Saroyan se tedy příliš nebojí slova, které od doby, kdy ho užil Laurence Sterne pro označení nového, tehdy vlastně protikonvenčního vztahu ke skutečnosti, prodělalo významový půlobrat a stalo se pojmem spíše hanlivým. To proto, že se v moderní době sentimentálnost nespojuje už tolik s citovostí a s cítěním, jako spíše s falešnou patetičností. Historie dala mnohou příležitost k diskreditaci sentimentu i jeho hlasatelů.

Další motivaci pejorativně chápaného sentimentalismu je třeba hledat v optimismu, který vychází z naivního a zcela nereálného pohledu na svět. A právě to bývá Saroyanovi často vytýkáno. Bylo by zbytečné tvrdit opak a prohlašovat, že ve svých prózách vykresluje realitu v celé složitosti, že ji nijak nezjednodušuje. Důležitější je rozpoznat s jakým úmyslem a výsledkem tak činí. Je například opravdu naivní hledat v lidské společnosti a v každém jedinci tu nejzákladnější, prvotní přírodní sílu, která je zdrojem života a přežití? Velikost Whitmana přece spojujeme i s tím, že jí dovedl vzdát tak osobitý hold. Rovněž Saroyan se ve své redukci skutečnosti

7$

dostává jako člověk i spisovatel až k tomu nejzákladnějšímu dilematu, zda „říkat existenci ano, či ne“. A rozhodně se vyslovuje pro první z obou možností, což jeho vede k tomu, aby i v tragických příbězích hledal spíše komediální čili šťastná řešení a aby i o životě plném strastí psal ve stylu připomínajícím pohádky, jejichž přirozeným posláním vždy bylo životu spíše přitakat než jej popírat. Saroyan se domníval, že posláním umělce - ale vlastně každého člověka, protože autor tu nebyl ochoten příliš diferencovat - je hledat pro životní prasílu posilující zdroje, které on sám nacházel v pěstování přirozené krásy v nás samých, v kouzelné moci snění, v umění zpívat, hrát či vyprávět, ve schopnosti žertovat, smát se a usmívat. Právě spontánní oslava životního temperamentu, poetická imaginace a humor zachraňují nejednu autorovu prózu a hru před upadnutím do naivní sentimentality či bezmocného zoufalství. „Nemůžete lidstvo častovat nadávkami, aniž se při tom usmějete,” tvrdil Saroyan, „protože bez humoru není naděje, a tu člověk potřebuje k životu stejně jako půdu pod nohama.” Někdy i tu jeho hrdinové ztráceli, jako třeba hladem umírající spisovatel hned z první úspěšné povídky Odvážný mladý muž na létající hrazdě (The Daring Young Man on the Flying Trapeze), uveřejněné roku 1934, ale autor je ani v takové chvíli neopouštěl a doprovázel je s porozuměním a sympatiemi na pouti „z noční můry dějin do poklidného snu vlastních duší“.

Ne že by to bylo právě přesvědčivé politické gesto od autora, který se v letech krize sám počítal k proletářům. Jde tu spíše o projev hluboké víry v etickou sílu každého lidského jedince. Nějakým kouzlem se z poražených u Saroyana nakonec vždy stanou vítězové; zárukou je jejich lidské důstojenství, o jehož ochranu a případnou

8$

restauraci usiloval autor od počátku. A ještě na sklonku Saroyanovy spisovatelské dráhy o něm mohl kritik Peter Sourian napsat, že jeho svět má stále charakteristickou, bájnou celistvost, že ,je to svět plný života a působivé prostoty, dětský svět, v němž má všechno nadživotní velikost”. Odsud také plynou ty četné nereálné, vlastně pohádkové superlativy v jeho vyprávěních, kde se objevují nejsilnější muži na světě, nejmenší možní kolibříci, nejhorší farmáři, jací kdy žili, nekonečný počet děvčat, která jsou všechna nejpěknější. Kde někdo může krvácet po několik dní, aniž vykrvácí, a jiný vypije na uhašení žízně půl studny.

Saroyan byl autor nesporně sečtělý a určitě více literárně poučený, než byl kdy ochoten sám přiznat, v jeho díle je však vskutku možné objevit i nejeden rys, či možná nejeden půvab charakteristický pro tvorbu inzitních literátů, a to ať už ve vztahu k látce a postavám jeho prozaických a dramatických výtvorů, v poměru k formálním výrazovým prostředkům, jichž užíval i jejichž užití se vystříhal, a v silné, působivé emocionalitě.

Pro názor, že autorův umělecký naturel kořenil značnou měrou v jeho původu, není obtížné najít podporu v tématice a charakteru jeho díla ani v životopisných skutečnostech.

William Saroyan se narodil v rodině arménských emigrantů v kalifornském městě Fresno roku 1908. Byly mu tři roky, když rodině zemřel otec a matka byla donucena sociálními podmínkami dát své čtyři nezletilé děti do sirotčince. Od bratra se William dozvěděl, že je Armén, a když se vrátil v osmi letech k rodině do Fresna, kde absolvoval svých několik málo let školní docházky, začal stále hlouběji zkoumat a později i chápat smysl této pravdy. Jeho bezprostřední i vzdálenější

9$

příbuzenstvo pocházelo z horské oblasti Bitlisu v Turecku, kde křesťanští Arméni po dlouhé věky bránili svou existenci i kulturní nezávislost a na počátku našeho století znovu stáli před rozhodnutím, zda volit násilnou smrt „doma“, či emigraci. Mnozí - a mezi nimi i rozvětvený rod Saroyanových – hledali nový domov ve Spojených státech a unikli tak hrůznému masakru, k němuž došlo roku 1915 během turecké deportace více než půldruhá milionu arménského obyvatelstva. Osobní svědectví o této hořké zkušenosti podal americkým Arménům i ostatnímu světu až po letech, když se už naučil anglicky a začal novým jazykem i psát, spisovatel Leon Surmelian v memoárové knize Ptám se vás, dámy a pánové (I Ask You, Ladies and Gentlemen, 1945). To již ale po více než jedno desetiletí v povědomí literární Ameriky žilo jméno o tři roky mladšího Williama Saroyana, jehož povídky a hry způsobily, že se podle slov kritiky jméno Armén vyslovovalo v tónu ne už jen soucitném, ale i obdivném.

První literární pokusy posílal Saroyan do anglické přílohy arménského časopisu Hairenik (Země Arménů), který vycházel v Bostonu. Podpisoval se jménem Sirak Goryan a svůj pseudonym si zvolil zcela programově: Goryan byl prý starší arménský spisovatel, který psal demokratickým jazykem a měl se v tom stát mladému autorovi vzorem, a Sirak bylo jméno četných jeho bratranců, tedy generace, jejímuž životu chtěl věnovat svou spisovatelskou pozornost především. Nostalgie po zemi předků se tedy v Saroyanových prózách objevuje spíše jen výjimečně - například v povídce Venkovan (The Peasant) americký přistěhovalec v Americe onemocní pocitem zcela nevyléčitelného smutku a osamění; o svém otci nám autor prozrazuje, že napsal lyrickou báseň, v níž

10$

se zpovídá z toho, že s domovem ztratil smysl života a smysl všeho dění.

Většina Saroyanových Arménů jsou však lidé plní života – osobitě moudří, hlučně veselí a jindy výmluvně tiší, někdy i poeticky blázniví. Jsou u nich zdůrazněny vlastnosti, které jim dovolily přežít trpké stěhování a pomohly jim vytvořit v teplé Kalifornii nový vlastní svět, který se zároveň stal organickou součástí pluralistické Ameriky. Ve sféře materiálního úspěchu to ovšem Saroyanovi hrdinové nikdy příliš daleko nedotáhli; jejich tvůrce uctíval spíše kult slabých a neúspěšných, což zvláště v americké kultuře supermanů a vítězů vzbuzuje podezření z nákazy virem zcela iracionálního sentimentu. Saroyan sám byl nad záležitosti finanční a jisté formy společenského uznání natolik povznesený, že roku 1940 odmítl za svou hru Čas tvého života (The Time of Your Life, 1939) převzít Pulitzerovu cenu s odůvodněním, že na ceny a odměny v oblasti umění nevěří. Později sice hodně vydělal, ale protože stejně rychle utrácel, a to v nezištných darech, sázkách i hazardu, dostal se koncem padesátých let do vážných problémů s daňovými úřady, jimž dlužil okolo sta tisíc dolarů. Musel věnovat plný rok usilovné práce, aby se vyplatil. Peníze pro něj nebyly něčím, co život usnadňuje, ale zbytečně a nesmyslně komplikuje. Není se tedy čemu divit, že když mladý autobiografický vypravěč ze Saroyanovy nejroztomilejší a nejarménštější knížky Jmenuji se Aram (My Name Is Aram, 1940) vypráví o tom, jak jejich rod Garoghlanianů byl postižen chudobou, máme dojem, že se tu líčí ne bída, ale stav nejvyššího dosažitelného blaha.

Občas je William Saroyan označován za autora bytostně etnického. V článku z roku 1976 o něm kritik

11$

Edward Hoagland dokonce mluví jako o spisovateli v daném smyslu novátorském, jednom z prvních svého druhu, a jako důkaz uvádí jeho uvědomělou literární reprezentaci arménské menšiny, což by ovšem jako zdůvodnění předchozího tvrzení obstálo jen stěží. Saroyan byl totiž autor etnický v hlubším významu toho slova na rozdíl od řady jiných menšinových mluvčích nepromlouval jen za svou vlastní skupinu, ale i za všechny ostatní bez rozdílu. Nebyl tedy představitelem bojovného etnocentrismu, často silně politicky motivovaného. Jeho sympatie patřily všem, kteří z nějakého důvodu nebyli přijati za plně právoplatné Američany. Důležité tu bylo, že byl jedním z nich, a ne liberálním příslušníkem „většiny”. Saroyan s příslušníky menšinových skupin nejen cítil, dobře je také znal, protože k důvěrnému poznávání využíval každé příležitosti, ať už v národnostně smíšeném Fresnu či ještě kosmopolitnějším San Francisku a všude jinde, kam jej život zavedl. Tak jeho literární portréty Mexičanů (dnes nazývaných Chicanos) jsou vedle Steinbeckových vůbec první, které nesplácejí daň tradovaným stereotypům. Ale stejně nekarikovaně a realisticky přesvědčivé jsou i postavy a postavičky jeho Řeků, Italů, Irů, indiánů či černochů. V povídce Nejlepší země na světě (The Greatest Country in the World) nás autor zavádí i do čechoamerické rodiny, a to v pohnuté době po mnichovské krizi, kdy se k naší zemi začaly obracet znepokojené zraky světa. I kdyby však Saroyanovy portréty menšinových Američanů nebo i cizinců nebyly vždy do všech podrobností věrné a úplné, nikdy jim nechybí lidská důstojnost a integrita, na jejímž základě je možné tolik potřebné obecné ztotožnění.

Právě na zobecnění lidské zkušenosti až do polohy mezi fantazií a hranicí reality, jak ji obyčejně vnímáme, vy—

12$

stavěl Saroyan svůj první román. Psal jej už v době válečné tragédie lidstva, a přesto jej nazval Lidskou komedií (The Human Comedy, 1943). Bez ironie, čistě jako gesto hluboké naděje a víry. Z lidské skutečnosti se romanopisec rozhoduje dolovat to dobré, co už se z viditelného povrchu ztratilo, ale on doufá, že stále nepřestalo zcela existovat. Zaplavuje stránky knihy láskyplným sentimentem, který i po strávení všeho zla, vší bolesti a nespravedlnosti má jen mírně nahořklou příchuť. Je vskutku něco nádherně nevinného ve světě představ Williama Saroyana! Jeho román není melodrama, ale moderní moralita. V tom také spočívá jeho skutečná síla, i když místa, která jsou nepokrytě didaktická, bezprostřední působivost románu spíše oslabují. Do některých výpravných pasáží zase vnáší falešný tón až přílišná snaha vytvořit zdání reálné opravdovosti. A ještě jedna skutečnost ovlivnila snad text a kompozici románu neblaze - Saroyan jej původně psal jako scénář pro hollywoodský film, jenž se však pro vážné neshody realizoval už bez autora. Nicméně povaha některých replik a více než obvykle epizodická výstavba upomínají na prvotní poslání díla.

Přesto, že se Lidská komedie pokouší o epickou nadčasovost v podání příběhu, jak potvrzují názvy knihy, místa děje a jména protagonistů, zůstává román spojen s dobou vzniku a se zkušenostmi, z nichž vyrůstal.

Projevy u Saroyana až překvapujícího patriotismu byly jistě vyvolány vědomím existující války. Výroky jako: „Tady jsme v Americe a jedinými cizinci jsou ti, kteří zapomínají, že tohle je Amerika,” nebo „Musíte mu dát příležitost, aby se ještě jednou pokusil být Američanem,” naznačují, že se tu pro autora stal Američan přímo modelovým hrdinou, synonymem pro Člověka z jeho morality.

13$

Je rovněž nesporné, že Ithaka je Saroyanovo rodné Fresno, Macauleyovi přes irské jméno mohou představovat jeho vlastní rodinu a autor sám propůjčil své zážitky hned všem třem bratřím najednou. S nejmladším Odysseem sdílel nejranější dětství; podobně jako Homér už od čtrnácti let dělal poslíčka a stejně jako Marek sloužil od roku 1942 v armádě. A mezitím poznal práci na poštovním úřadě i v roli telegrafisty a přednosty, dalších aktérů z Lidské komedie.

Postava pana Grogana může sloužit jako ilustrace Saroyanova oživování jedné životní zkušenosti v nejrůznějších kontextech; starý telegrafista byl jedním z autorových mistrů v daném oboru, dokonce se o něm v románě říká, že byl rychlejší než jistý Wolinsky, což byl vlastně Groganův předobraz ze skutečného života. Ten se pod svým jménem objevuje v Saroyanových memoárových spisech, ale pod jmény jinými a v odlišných podobách také jinde, např. jako Nathan Katz v povídce Muž, který ztloustl (The Man Who Got Fat). O všech samozřejmě platilo, že byli nejlepšími telegrafisty na světě a dovedli se soustředit simultánně nejméně na dvě činnosti, čímž také splnili podmínky k trvalému přijetí do hustě zalidněného Saroyanova světa, jehož obyvatelé se mohli zásluhou autorovy velkorysé představivosti z jediného reálného počinu zcela neomezeně podle potřeby a libosti rozhojňovat. K tomu také docházelo, a to nejen v případě schopných telegrafistů, ale i u dalších postav a postaviček s tou či onou dovedností nebo pozoruhodnou vlastností. Když se zdál Saroyanovi zdroj inspirace živý, donekonečna z něj čerpal. V jeho bohaté tvorbě se proto tematický a motivický materiál nezřídka překrývá či přímo opakuje. Volně se přelévá i mezi žánry, jako by autor jejich existenci ani neuznával.

14$

Tu je příklad úplné tvůrčí kaskády, na jejímž samém počátku zněla autorovi v uších Burnsova skotská písnička „Mé srdce je v horách, zde stesk padá naň, mé srdce je v horách a honí tam laň“ (jak nám ji kdysi přeložil J. V. Sládek). Stala se odrazovým můstkem pro idealistickou fantazii o potulném trumpetistovi, který rozdával lidem krásu hudby a oni jej a jeho přátele obdarovávali živobytím. Nejdříve zazněla trubka starého Jaspera MacGregora Burnsovou melodií v povídce, kterou Saroyan sám považoval za svou vůbec nejlepší (The Man With the Heart in the Highlands, 1935), její ozvěnu bylo slyšet v jednoaktové hře z roku 1938 a znovu pak o rok později v celovečerním představení v provedení souboru newyorského Group Theatre (My Hearťs in the Highlands). Roku 1940 vyšlo drama Mé srdce je v horách knižně v titulu Tři hry (Three Plays) spolu s dalšími dvěma největšími autorovými divadelními úspěchy, což byly Čas tvého života (česky jako Minuty na hodinách, 1968) a Stará sladká píseň lásky (Love‘s Old Sweet Song).

Text první z obou her představuje snad více než kterékoliv jiné Saroyanovo dílo vpravdě jakousi mozaiku složenou z motivů, které čtenáři jako kamínky v různých variantách nacházejí roztroušené po přímo nepřehledném množství autorových povídek a článků, v jeho románech a vzpomínkových knihách i v pozdějších dramatech. Povídka Už jste se někdy zamilovali do trpaslice? (Ever Been in Love with a Midget?) je z kontextu hry buď vytržena, nebo do ní bez větších úprav zařazena.*&

[&* V bibliografickém soupisu Saroyanovy tvorby se pod tímto názvem objevuje dokonce celá hra, která byla uvedena na divadle r. 1957]

A její protagonista, romantický westernový fabulátor Kit Carson, se po částech či v náznacích objevuje na četných stránkách, jež autor v různé formě věnoval svému oblíbenému výčepu Izzyho Gomeze z Pacific Street

15$

v San Francisku, kde se pravidelně scházeli lidé z přístaviště i místní bohéma. Tam Saroyan mohl najít inspiraci pro další postavy svého dramatu - sadistického policistu, hlučné i mlčenlivé alkoholiky, černošského pianistu, nevinnou prostitutku a jejího platonického obdivovatele a samozřejmě filozofického barmana, jímž byl Izzy sám. A snad také i bohatého filantropického a melancholického mladíka, který se na vlastní pěst rozhodl napravovat chyby světa - i když ten už patří více než ostatní do říše saroyanovských snů. Je možno říct, že lokalita výčepu pomáhá tuto v zásadě impresionistickou hru účinně stmelit do působivého celku, takže Čas tvého života vyznívá i jako přesvědčivé dramatické naplnění motta „V čase našeho života musíme žít“.

Byla to právě spontánní životnost, co činilo z raných Saroyanových her díla úspěšná. Je proto paradoxní, že autor později vyplýtval tolik energie na útoky proti divadelním „konvencím”; jeho dobré hry totiž obhajobu nepotřebovaly a dlouhá řada těch méně povedených obhájena být nemohla. Situaci výstižně zhodnotil dramatický kritik Walter Kerr, když Saroyanovu neúctu k přesným divadelním formám označil spíše za přirozenou výhodu v době, kdy se stejně všechny konvenční tradice hroutí. Co však dramatikovi vyčítá, je nepřirozená sebereklama. Jiní kritikové u autora konstatovali snahu nahrazovat ztracenou vitalitu pseudofilozofií. Takovému tvrzení mohla nahrávat i skutečnost, že některé pozdější hry jsou psány v nezvykle pesimistickém duchu. Stěží by tu ale mohla být řeč o vlivu divadla absurdity - to spíše jeho stoupenci se mohli poučit ze Saroyanovy revolty proti zavedeným dramatickým postupům v době, kdy ještě platil za „divocha moderního amerického divadla”.

16$

William Saroyan toho napsal za život mnoho a ozývají se hlasy, že snad až příliš mnoho. On sám však nevěřil, že by byl kdy schopen napsat vše, co by napsat chtěl, a že by napsal byť o slovo více, než měl. Bylo součástí jeho přesvědčení, že pokud spisovatel žije, musí psát. A Saroyan toho napsal opravdu hodně – vždyť pouhý soupis jeho knih převýší stovku titulů. Že si s žánrovými rozdíly nelámal hlavu, bylo už řečeno. A tak si mezi povídky do dvou tuctů jeho sbírek našly občas cestu i ryze autobiografické črty, některé romány jsou jen velmi volně do celku pospojované povídky a jiné - Mami, já tě baštím (Mama I Love You, 1956) nebo Tati, tobě přeskočilo (Papa You’re Crazy, 1957) – mají základ vzpomínkový, zatímco v memoárových knížkách se Saroyan naopak pouští do úvah o psaní a literatuře, i když prohlašuje, že literární kritiku vlastně neuznává. Knihu O neumírání (Not Dying, 1963) chtěl věnovat titulnímu tématu, ale hned v úvodu musel přiznat, že se mu „všechno zase zamotalo”. Jednu ze svých posledních knížek nazval autor Náhodná setkání (Chance Meetings, 1978) a věnoval ji kromě všeličeho jiného i oslavě letmých přátelství, která proti dlouhým, trvajícím přátelským vztahům mají nejen nevýhody, ale i přednost něčeho ukončeného, uzavřeného, a proto už nezničitelného – mají vlastnost celistvosti uměleckého výtvoru. Nepodává tu vlastně Saroyan povídkář a mistr krátké, v sobě uzavřené prózy filozofii své výrazové formy? Ať tak či onak, v povídce zůstává Saroyanův největší osobní přínos americké literatuře.

V povídce vypravěčské, v povídce nálady a sentimentu rozvíjel dál umění O. Henryho a Sherwooda Andersona. Dovedl realitu snů vyjádřit nejprostším jazykem z tohoto světa. Teoreticky sice existenci „stylu“ nepřipouštěl, ale jeho vlastní styl je přesto zcela nezaměnitelný.

17$

Jen Saroyan snad mohl ve vážné diskusi prohlásit, že posláním literatury je „říkat ahoj a sbohem”. Akademičtější účastníky i obecenstvo samozřejmě šokoval, ale to byl ještě částečný úmysl. Ostatní mu nadšeně tleskali, protože se nechali alespoň pro danou chvíli očarovat jeho schopností vidět věci osobitě a jinak, nevážně sice, ale s poetickým vtipem, který zná své vlastní cestičky k pravdě.

Autorovo literární sbohem přišlo v knize Nekrology (Obituaries, 1979), k jejímuž napsání byla bezprostředním impulsem četba ročního seznamu zesnulých, uveřejňovaného v americkém časopise Variety. Saroyan tu dovede být zajímavý i nudný, když obšírně medituje nad desítkami jmen lidí jemu známých i neznámých, či nad veličinami a pojmy kulturního světa, jako byli Benjamin Britten, Agatha Christieová, Adolph Zukor a další. Skutečný smysl knihy však nebude jen v toku volných autorských úvah nad listinou zemřelých za rok 1976 – jde spíše o skryté, trochu tragikomické gesto a osobní vzpouru proti Smrti. Co občas zavane ze stránek knihy, není morbidnost, ale zvláštní černý humor. Autor se opakovaně přiznává, že čte nekrology se zvláštním zalíbením: připomínají nám nejen, jak prý řekl „někdo moc hodný”, že se smrtí každého člověka umírá i něco v nás, ale současně, že my ještě žijeme.

Zní pak neuvěřitelně, že si William Saroyan nechal v redakci novin The New York Times ukázat svůj vlastní nekrolog? Nechtěl jej ani číst, jen se ujistil, že existuje a bude umístěn na první stránce.

Den po 18. květnu 1981 jej tam celá čtenářská veřejnost našla. Z newyorských i jiných listů se čtenáři dozvěděli, že zemřel autor Báječných lidí, což byl odkaz nejen k Saroyanově hře z roku 1941 (The Beautiful People),

18$

ale k celému světu postav, které vytvořil. Dozvěděli se, že zemřel americký spisovatel, který už po mnoho let žil střídavě v Paříži a rodném Fresnu, dvakrát v životě se oženil a dvakrát rozvedl – a to všechno s jedinou ženou, byl otcem dcery, která ještě v dívčím věku byla renomovaným fotografem zařazena mezi nejkrásnější ženy světa, a že jeho syn Aram si už vyhlédl svou hvězdu na nebi americké poezie. Mohli se dočíst, že zemřel jeden z dobrých lidí, o nichž nám kniha s názvem Lidská komedie už před časem prozradila, že nikdy zcela zemřít nemohou, protože to nejlepší z nich přetrvává. Prý navždy.

Josef Jařab

19$

OBSAH

I Odysseus – – 22

II Homér – – 24

III Telegrafní úřad – – 26

IV Celý svět na mě bude žárlit – – 33

V Běž si svou cestou, já půjdu svou – – 37

VI Písnička panu Groganovi – – 41

VII Dostanu-li telegram – – 43

VIII Buď s námi u našeho stolu, Pane – – 46

IX Tady někde kolem jsou králíci – – 54

X Dějiny starověku – – 57

XI Proslov o lidském nose – – 65

XII Běh na dvě stě dvacet nízké překážky – – 69

XIII Past, bože, past! – – 79

XIV Diana – – 91

XV Dívka na rohu – – 97

XVI Dovedu tě zase domů – – 102$

XVII Tři vojáci – – 105

XVIII Pan Grogan o válce – – 113

XIX Matce z lásky – – 117

XX Je to vaše škoda, ne má – – 119

XXI Lepší svět, lepší lidé – – 121

XXII Budiž světlo – – 126

XXIII Smrti, nechoď do Ithaky! – – 136

XXIV Meruňka – – 140

XXV Buď šťasten! Buď šťasten! – – 146

XXVI Na světě bude vždycky bolest – – 156

XXVII Všechny ty podivuhodné chyby – – 160

XXVIII Ve veřejné knihovně – – 166

XXIX V přednáškovém klubu – – 171

XXX V hotelu Bethel – – 178

XXXI Pan Mechano – – 181

XXXII Když se opírám o věčná ramena – – 192

XXXIII Markův dopis bratru Homérovi – – 201

XXXIV Tady máš pusu – – 208

XXXV Smích lva – – 213

XXXVI Stromy a réva – – 218

XXXVII Ithako, má Ithako! – – 221

XXXVIII Láska je nesmrtelná, nenávist hyne

každou minutu – – 223

XXXIX Konec a počátek – – 231$

William Saroyan – Lidská komedie

Z anglického originálu The Human Comedy, 1943, New York; přeložil Gustav Bernau; vydání šesté; Tisk a vazba FINIDR (digr v1), s. r. o., Český Těšín; Vydalo nakladatelství EMINENT ISBN 80-7281-110-X