Predčítač

Bernhard Schlink

Slovart (2006)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Příběh mladíka zamilovaného do mnohem starší ženy, o jejíž temné nacistické minulosti se dovídá teprve později, byl přeložen do sedmatřiceti jazyků a zfilmován. Jako vůbec první německá kniha se ocitl na vrcholu prestižního žebříčku bestsellerů New York Times. 

Román německého spisovatele výmluvně ukazuje, jak těžké je v dnešním světě udržet integritu vlastního života ve všech souvislostech rodinných, milostných a mravních. Rekonstrukce osudového vztahu patnáctiletého Michaela Berga k o dvacet let starší Hanně Schmitzové osciluje mezi Proustovým uměním v nalézání trvalého detailu a Salingerovou otevřeností vůči klíčovému zážitku

Bernhard Schlink

PREDČÍTAČ

Z nemčiny preložil

LADISLAV ŠIMON

slovart

Copyright © 1995, Diogenes Verlag AG Zürich

All rights reserved

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava, 2006

Translation © Ladislav Šimon, 2006

ISBN 80-8085-159-X

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Prvá časť

.

1

Keď som mal pätnásť, dostal som žltačku. Choroba sa začala v jeseni a skončila na jar. Čím bol starý rok chladnejší a tmavší, tým som bol slabší. Až v novom roku som sa začal zviechať. Január bol teplý a mama mi dala posteľ na balkón. Videl som nebo, slnko, mraky a počul som, ako sa na dvore hrajú deti. V jeden februárový večer som začul spievať drozda.

Prvá prechádzka ma z Kvetnej ulice, kde sme bývali na druhom poschodí masívneho domu zo začiatku storočia, zaviedla do Staničnej ulice. Tam som sa v jeden októbrový pondelok cestou zo školy povracal. Už niekoľko dní som sa cítil zoslabnutý, bol som taký slabý ako nikdy predtým. Každý môj krok ma stál mimoriadne veľa námahy. Keď som doma alebo v škole stúpal po schodoch, nohy mi len-len že nevypovedali službu. Nemal som ani chuť do jedenia. Aj keď som si sadol k stolu hladný, o malú chvíľu mi prestalo chutiť. Ráno som sa budil so suchom v ústach a s pocitom, že mi vnútorné orgány oťaželi a nie sú v mojom tele na správnom mieste. Hanbil som sa za svoju slabosť. Hanbil som sa najmä vtedy, keď som sa povracal. Ani to sa mi predtým nikdy nestalo. Ústa som mal zrazu plné, pokúsil som sa ich obsah znova prezrieť, stisol som pery, ruku som si dal pred ústa, ale z nich sa všetko valilo cez prsty von. Oprel som sa o múr, hľadel som na zvratky pri svojich nohách a zadúšal ma biely hlien.

Žena, čo sa ma ujala, sa správala skoro až hrubo. Vzala ma za ruku a zaviedla cez tmavú chodbu do dvora. Hore boli od okna k oknu napnuté motúzy, na ktorých sa sušila bielizeň. Na dvore bolo naukladané drevo; v otvorenej dielni vrešťala píla a odletovali piliny. Pri vchode do dvora bol vodovodný kohútik. Žena pustila vodu, najprv mi umyla ruku a potom mi vodu, ktorú si nabrala do dlaní, šplechla do tváre. Tvár som si utrel do vreckovky.

„Vezmi druhé!“ Pri vodovode stáli dve vedrá, jedno chytila a naplnila. Ja som vzal a naplnil druhé a šiel som za ňou po chodbe. Naširoko sa rozohnala, voda pleskla na chodník a zvratky odplavila do kanála. Zobrala mi z ruky druhé vedro a uštedrila chodníku ďalší prúd vody.

Vzpriamila sa a videla, že plačem. „Chlapček,“ povedala začudovane. „Chlapček.“ Vzala ma do náručia. Nebol som od nej oveľa väčší, cítil som jej prsia na svojej hrudi, v tesnom objatí som si cítil pokazený dych a jej svieži pot a nevedel som, čo si mám počať s rukami. Prestal som plakať.

Spýtala sa ma, kde bývam, postavila vedrá do chodby a odviedla ma domov. Šla vedľa mňa, v jednej ruke niesla moju školskú tašku a druhou ma držala za ruku. Zo Staničnej ulice nie je ďaleko do Kvetnej ulice. Kráčala rýchlo a s takou rozhodnosťou, že ma priamo pobádala držať s ňou krok. Pred naším domom sa rozlúčila.

V ten istý deň mama zavolala lekára, ktorý mi zistil žltačku. Raz som mame rozprával o tej žene. Nemyslím, že by som ju inak bol navštívil. No moja matka pokladala za prirodzené, aby som po vyzdraveni kúpil zo svojho vreckového kyticu kvetov a aby som sa tej žene šiel poďakovať. A tak som sa koncom februára vybral do Staničnej ulice.

2

Ten dom v Staničnej ulici dnes už nestojí. Neviem, kedy a prečo ho zbúrali. Už veľa rokov som nenavštívil rodné mesto. Nový dom, postavený v sedemdesiatych alebo osemdesiatych rokoch, má päť poschodí a nadstavené podkrovie, chýbajú však na ňom arkiere a balkóny, je hladký a má svetlú omietku. Veľa zvoncov signalizuje mnohé malé apartmány. Apartmány, do ktorých sa ľudia nasťahujú a z ktorých sa sťahujú podobne, ako si prenajímame a vraciame autá. Na prízemí sa v tejto chvíli usalašil obchod s počítačmi; predtým tam sídlila drogéria, ešte predtým potraviny a požičovňa videokaziet.

Starý dom bol rovnako vysoký, ale mal iba štyri podlažia, prízemie pozostávalo z kvádrov pieskovca, ktoré boli obrúsené diamantom, a nad ním sa dvíhali tri poschodia z pálenej tehly; tie boli vyzdobené pieskovcovými arkiermi, balkónmi a vrúbením okien. Na prízemie a ku schodisku viedlo niekoľko schodov, dolu širších a hore užších, po oboch stranách ich vrúbili múriky, na ktorých boli upevnené železné zábradlia, dolu vyúsťujúce do špirál. Obe strany dverí zdobili stĺpy a z klasicistického balkóna sa na Staničnú ulicu pozerali levy, jeden hore, druhý dolu. Vchod do domu, ktorým ma žena zaviedla na dvor k vodovodu, bol vedľajším vchodom.

Ten dom som si všimol už ako malý chlapec. Dominoval celej ulici. Myslel som si, že keby bol ešte masívnejší a širší, museli by sa susediace domy posunúť a urobiť mu miesto. Vo vnútri som si predstavoval schodisko s bohatou štukatúrou, so zrkadlami a orientálne vzorkovanými behúňmi, ktoré na schodoch pridržiavajú mosadzné tyče. Očakával som, že v panskom dome bývajú panskí ľudia. No keďže dom bol s plynúcim časom a od dymu rušňov čoraz tmavší, predstavoval som si aj panských obyvateľov ako pošmúrnych a čudáckych, hluchých a nemých, krívajúcich a hrbatých.

Neskôr sa mi o tomto dome ustavične snívalo. Sny sa jeden druhému podobali, boli to variácie toho istého sna. Zakaždým som šiel po cudzom meste a zazrel ten dom. Stál v rade domov v mestskej štvrti, ktorú som nepoznal. Kráčal som ďalej, zmätený, lebo som spoznával dom, ale nie mestskú štvrť. Potom mi prišlo na um, že dom som už videl. Pritom som nemal na mysli Staničnú ulicu v rodnom meste, ale iné mesto a inú krajinu. Vo sne som sa našiel napríklad v Ríme, uvidel som tam ten dom a spomenul som si, že som ho už videl v Berne. Táto snívaná spomienka ma zakaždým upokojila; vidieť ten dom v inom okolí mi nepripadalo čudesnejšie ako náhodné stretnutie so starým priateľom v cudzom prostredí. Obrátil som sa, vracal som sa k domu a šiel hore po schodoch. Chcel som vstúpiť. Stískal som kľučku.

Keď ten dom stál na vidieku, trval sen dlhšie – a možno si len lepšie spomínam na podrobnosti. Veziem sa autom. Vpravo vidím dom a idem ďalej, najskôr zmätený z toho, že dom, ktorý očividne patrí do mestskej zástavby, stojí osamotený v šírom poli. Potom si spomeniem, že som ho už videl, a som z toho zmätený dvojnásobne. Keď prídem na to, kde som sa s ním už stretol, otočím sa a idem späť. Ulica je vo sne ustavične prázdna, môžem sa obrátiť s kvičiacimi pneumatikami a trieliť späť vysokou rýchlosťou. Bojím sa, že prídem neskoro, takže zvýšim rýchlosť. Potom ho mám pred sebou. Obklopujú ho polia, repka, obilie i vinič vo Falcku a levanduľa v Provensálsku. Krajina je plochá, nanajvýš máličko zvlnená. Niet tu stromov. Deň je jasný, slnko páli, vzduch sa trblieta a cesta sa leskne od páľavy. Protipožiarne múry spôsobujú, že dom vyzerá ako odrezaný a neprístupný. Môžu to byť protipožiarne múry hociktorého domu. Dom nie je pochmúrnejší ako v Staničnej ulici. Len okná sú načisto zaprášené a nedovoľujú rozpoznať nič vo vnútri, dokonca ani záclony. Dom je slepý.

Zastavím na okraji cesty a vyberiem sa cez cestu smerom ku vchodu. Nikoho nevidno, nič nepočuť, ani vzdialený hluk motora, ani vietor, ani vtáčie štebotanie. Svet je mŕtvy. Vyjdem po schodoch a stískam kľučku.

Lenže dvere si neotvorím. Zobúdzam sa a viem len to, že som chytil a stisol kľučku. Potom sa mi premietne celý sen do spomienky a aj to, že sa mi už sníval.

3

Nevedel som, ako sa tá žena volá. S kyticou v ruke som nerozhodne postával predo dvermi a zvoncami. Najradšej by som sa bol hneď vrátil. Ale potom vyšiel z domu nejaký muž a spýtal sa, koho hladám. Poslal ma k pani Schmitzovej na tretie poschodie.

Neboli tam štukatúry ani zrkadlá, ani behúne. Už dávno sa pominulo všetko, čo na schodisku mohlo byť krásne a neporovnateľné so skromnou fasádou. Červená maľovka schodov bola v prostriedku ošúchaná, výrazné zelené linoleum, ktoré bolo na stene nalepené do výšky pliec, takisto nahlodal zub času, a kde v zábradlí chýbali železné tyče, boli napnuté motúzy. Páchli tu čistiace prostriedky. Možno som si všetko uvedomil až neskôr. Všade to bolo rovnako ošarpané a rovnako čisté a všade sa vznášal rovnaký pach čistiacich prostriedkov, kedy-tedy pomiešaný s vôňou kapusty alebo fazule, pečeného mäsa alebo vyváranej bielizne. Ostatných obyvateľov domu mi pripomínali iba tieto pachy, odtlačky topánok pred dverami a mená na štítkoch pod zvončekmi. Nespomínam si, že by som na schodisku bol niekedy stretol nejakého nájomníka.

Nespomínam si už ani na to, ako som sa pani Schmitzovej pozdravil. Asi som si pripravil dve či tri vety o svojej chorobe, o jej pomoci a o svojej vďake. Tie vety som odrecitoval. Zaviedla ma do kuchyne.

Kuchyňa bola najväčšia miestnosť v byte. V nej stál sporák i drez, kúpeľná vaňa i kúpeľná piecka, stôl a dve stoličky, kredenc, skriňa na šaty a gauč. Na gauči bola prestretá červená zamatová deka. V kuchyni nebolo okno. Svetlo prenikalo cez sklo dverí, ktoré viedli na balkón. Nebolo tu veľa svetla – v kuchyni sa rozjasnilo iba vtedy, keď boli roztvorené dvere. Zo stolárstva vo dvore bolo vtedy počuť kvílenie píly a voňalo drevo.

K bytu patrila ešte malá a úzka obývačka so servírovacím stolíkom, jedálenským stolom, štyrmi stoličkami, ušiakom a izbovou pieckou. V tejto izbe sa v zime skoro nikdy nekúrilo a ani v lete sa takmer nepoužívala. Okno bolo obrátené do Staničej ulice a poskytovalo pohľad na areál bývalej železničnej stanice, ktorý bol celý poprevracaný a prehrabaný a kde už bolo sem-tam vidno základy nových budov súdov a úradov. Napokon bol súčasťou bytu aj záchod, kde takisto chýbalo okno. Keď bol smrad v záchode, páchlo aj na chodbe.

Nepamätám si už ani to, o čom sme sa v kuchyni rozprávali. Pani Schmitzová žehlila; na stôl si prestrela vlnenú deku a ľanové plátno, brala jeden kus bielizne za druhým z koša, vyžehlila ho, zložila a položila na jednu z oboch stoličiek. Na druhej stoličke som sedel ja. Žehlila si aj spodnú bielizeň, nechcel som sa tam pozerať, ale nemohol som ani odvrátiť pohľad. Na sebe mala šatovú zásteru bez rukávov, belasú s malými vyblednutými červenými kvietkami. Popolavosivé vlasy, ktoré jej siahali po plecia, si na zátylku zopla sponkou. Nahé ramená mala bledé. Hmaty, ktorými brala, viedla a odkladala žehličku a potom skladala a odkladala kusy bielizne, boli pomalé a sústredené – a takisto sústredene sa pohybovala, zohýnala a vystierala. Jej vtedajšiu tvár prekryli v mojich spomienkach neskoršie tváre. Ak si pred očami oživujem, aká vtedy bola, objaví sa predo mnou bez tváre. Tvár si musím zrekonštruovať. Vysoké čelo, vysoké lícne kosti, belasé oči, rovnomerne vykrojené plné pery, silná sánka. Veľká a drsná tvár. Viem, že som ju pokladal za krásnu. Lenže tú krásu už nemám pred očami.

4

„Počkaj,“ povedala, keď som vstal a poberal sa, „ja tiež idem von a na kúsku ťa odprevadím.“

Čakal som na chodbe. Ona sa prezliekala v kuchyni. Dvere do kuchyne boli odchýlené. Vyzliekla si šatovú zásteru a stála tam v bledozelenej bielizni. Cez operadlo stoličky boli prevesené dve pančuchy. Jednu vzala a zvinula ju striedavými pohybmi rúk na klbko. Potom balansovala na jednej nohe, pätu druhej nohy si oprela o koleno nohy, na ktorej stála, naklonila sa dopredu, zvinutú pančuchu si pretiahla cez prsty a podošvu, potom si položila nohu na stoličku a pančuchu si navliekla cez lýtko, koleno a stehno, naklonila sa nabok a zapla si ju na podväzok. Vystrela sa, zložila nohu zo stoličky a siahla po druhej pančuche.

Nemohol som z nej spustiť oči. Z jej zátylku a z jej pliec, z jej prsníkov, ktoré boli pod bielizňou síce zahalené, ale nie skryté, z jej zadku, na ktorom sa napli nohavičky v momente, keď si pätu oprela o koleno a dala si ju na stoličku, z jej nôh, najprv nahých a bledých a potom v pančuchách hodvábne lesklých.

Cítila môj pohľad. Keď siahala po druhej pančuche, trochu zadržala pohyb, obrátila sa k dverám a pozrela mi do očí. Neviem, aký to bol pohľad – začudovaný, spýtavý, vediaci a či karhajúci? Očervenel som. Krátky okamih som tam stál s rozpálenou tvárou. Potom som to už nevydržal, vyletel som z bytu a zbehol po schodisku, aby som sa čo najskôr dostal z domu.

Potom som spomalil. Staničná ulica, Häusserova ulica, Kvetná ulica – už roky to bola moja cesta do školy. Poznal som tu každý dom, každú záhradu a všetky ploty, ktoré každoročne natierali farbou, i tie, na ktorých drevo už zosivelo a spráchnivelo, takže som ho mohol roztlačiť rukou, železné ploty, na ktorých som ako dieťa rozoznieval pri behu tyče palicou, i kamenné múry, za ktorými moja fantázia predpokladala čosi čudesné a zároveň strašné, až pokým som sa neodvážil na ne vyliezť a neuvidel som jednotvárne rady spustošených kvetných, jahodových a zeleninových záhonov. Poznal som mačacie hlavy a asfalt na ceste i medzery medzi platňami, vlnovite dláždené bazaltové klátiky, tér a štrk na chodníku.

Všetko mi bolo dôverne známe. Keď mi už srdce tak nebúšilo a tvár sa mi ochladila, zdalo sa mi stretnutie medzi kuchyňou a chodbou už veľmi vzdialené. Zlostil som sa sám na seba. Ušiel som ako malé dieťa namiesto toho, aby som zareagoval suverénne, ako sa to odo mňa mohlo očakávať. Nemal som už deväť, ale pätnásť. Tak či onak mi zostalo záhadou, ako mala takáto suverénna reakcia vyzerať.

Ďalšou záhadou bolo samotné stretnutie medzi kuchyňou a chodbou. Prečo som od nej nevedel odvrátiť pohľad? Mala veľmi mocné a veľmi ženské telo, kyprejšie ako dievčatá, čo sa mi páčili a za ktorými som sa pozeral. Bol som si istý, že by som si ju nebol všimol, keby som ju bol videl na kúpalisku. Ani sa mi neukázala viac nahá, ako som mal možnosť vídať dievčatá a ženy pri bazéne. Navyše bola oveľa staršia ako dievčatá, o ktorých som sníval. Vyše tridsiatky? Ťažko sa hodnotí vek, ku ktorému sme zatiaľ nedospeli alebo na ktorý sa ešte len chystáme.

Oveľa neskôr som prišiel na to, že na príčine môjho upretého pohľadu nebola ani tak jej postava, ale jej postoje a pohyby, na ktorých som nechával oči. Požiadal som svoje priateľky, aby si natiahli pančuchy, ale prosbu som nevedel odôvodniť, nemohol som rozprávať o stretnutí medzi kuchyňou a chodbou. A tak sa moja žiadosť všeobecne pokladala za túžbu uvidieť čipkovaný podväzok alebo jednoducho za erotickú extravaganciu, a keď mi prosbu splnili, koketné pri tom pózovali. To však nebol obraz, z ktorého som nemohol spustiť oči. Ona nepózovala ani nekoketovala. Ani si nespomínam, že by to bola zopakovala. Spomínam si na to, že jej telo, jej postoje a pohyby niekedy pôsobili ťažkopádne. Niežeby bola ťažká. Skôr sa zdalo, že bola stiahnutá do seba, do vnútra svojho tela, ktoré prenechala sebe a svojmu vlastnému, príkazmi hlavy nerušenému pokojnému rytmu. Pri ňom zabudla na svet… Také isté zabudnutie sveta sa zračilo v jej postojoch a pohyboch, ktorými si naťahovala pančuchy. Lenže v tej chvíli nebola ťažkopádna, ale elektrizovaná, pôvabná a zvodná – jej zvodnosť nespočívala v prsiach, zadku a stehnách, ale bolo to pozvanie zabudnúť vo vnútri tela na celý svet.

To som vtedy nevedel – a možno to neviem ani teraz, možno si to len skladám ako skladačku. No keď som rozmýšľal, čo ma tak vzrušilo, vzrušenie sa znova vrátilo. Chcel som rozlúštiť túto záhadu, a tak som si na stretnutie s ňou neustále spomínal; odstup, ktorý som si vytvoril tým, že som si zo stretnutia spravil záhadu, sa rozplynul. Všetko som opäť mal pred sebou a opäť som na tom mohol nechať oči.

5

O týždeň som znova stál pri jej dverách.

Celý týždeň som sa pokúšal na ňu nemyslieť. Lenže nebolo ničoho, čo by ma bolo zamestnávalo a odpútavalo; lekár mi ešte nedovolil chodiť do školy, knihy, ktoré som celé mesiace čítal, mi už liezli von krkom a priatelia sa síce zastavili, ale ja som bol tak dlho chorý, že ich návštevy už nemohli preklenúť mosty medzi ich a mojimi všednými dňami a trvali čoraz kratšie. Mal som chodiť na prechádzky, každý deň o trochu ďalej, a pritom som sa nemal namáhať. Námahu by som bol vtedy naliehavo potreboval.

Veď časy choroby v detstve a mladosti sú akoby zakliate. Vonkajší svet na dvore, v záhrade či na ulici preniká do izby chorého iba tlmenými zvukmi. Dnu bujnie svet príbehov a postáv, o ktorých chorý číta. Horúčka, čo oslabuje vnímanie a vyostruje fantáziu, mení izbu chorého na nový, zároveň dôverne známy i cudzí priestor; netvory vytŕčajú zo vzorov na záclonách a na tapetách pazúry – a stoličky, stoly, police a skriňa sa týčia ako pohoria, domy a lode, sú blízke na dotyk a zároveň vzdialené. Za nekonečných nocí sprevádzajú chorého údery vežových hodín, hučanie áut prechádzajúcich podchvíľou okolo a odraz ich svetiel, ktorý sa pohybuje po stenách a plafóne. Sú to hodiny bez spánku, ale nie bezsenné hodiny, nie sú to hodiny nedostatku, ale prebytku. Túžby, spomienky, obavy a chúťky, aranžujú labyrinty, v ktorých sa chorý stráca a objavuje a znova stráca. Sú to chvíle, keď je všetko možné, tak dobré, ako aj zlé.

To ustúpi, keď sa chorý cíti lepšie. Lenže ak choroba trvá dosť dlho, izba chorého je impregnovaná a ešte aj ten, čo sa uzdravuje, je stále stratený v labyrintoch, hoci už nemá horúčku.

Každé ráno som sa zobúdzal so zlým svedomím, niekedy s vlhkými alebo fľakatými pyžamovými nohavicami. Obrazy a scény, o ktorých sa mi snívalo, neboli nevinné. Vedel som, že matka ani farár, ktorý ma pripravoval na konfirmáciu a ktorého som si vážil, ani staršia sestra, ktorú som zasväcoval do tajomstiev svojho detstva, ma nebudú karhať. Budú ma však veľmi milo a ustarostene vystríhať – a to bolo horšie ako karhanie. Zvlášť hriešne bolo, že ak sa mi o tých obrazoch a scénach pasívne nesnívalo, o to aktívnejšie pracovala moja fantázia.

Neviem, odkiaľ som nabral odvahu ísť k pani Schmitzovej. Obrátila sa moja mravná vychovanosť do určitej miery proti sebe samej? Ak bol žiadostivý pohľad takisto hriešny ako ukojenie žiadostivosti, ak bolo aktívne fantazírovanie takisto hriešne ako vysnívaný skutok – tak potom prečo nie ozajstné ukojenie a ozajstný skutok? Deň čo deň ma prepadali tieto hriešne myšlienky, ktorých som sa nemohol zbaviť. Vyliečiť ma mohol iba hriešny skutok.

V hlave mi vírila aj ďalšia úvaha, ísť tam by mohlo byť nebezpečné. Lenže bolo vlastne nemožné, aby sa nebezpečenstvo naozaj stalo skutkom. Pani Schmitzová ma iste začudovane privíta, vypočuje si moju prosbu, aby mi prepáčila čudné správanie, a potom sa so mnou ihneď rozlúči. Nebezpečnejšie bolo nevybrať sa tam – hrozilo mi, že sa nezbavím fantazírovania. Takže som sa rozhodol správne, keď som sa tam vybral. Ona sa bude správať normálne, ja sa budem správať normálne a všetko bude zasa normálne.

Tak som vtedy premýšľal, zo žiadostivosti som si spravil čudnú mravnú kalkuláciu, a tak som umlčal zlé svedomie. Lenže tým som nezískal odvahu navštíviť pani Schmitzovú. Najprv som si sám pred sebou chcel zdôvodniť, že keby sa moja matka, vážený pán farár i staršia sestra hlbšie zamysleli, tak by ma nevystríhali, ale skôr nabádali, aby som k nej šiel. No zjaviť sa u nej naozaj bolo čosi úplne iné. Nevedel som, prečo som to spravil. Ale dávna udalosť je dnes pre mňa modelom, podľa ktorého sa mi po celý život navzájom splieta alebo nesplieta myslenie s konaním. Ak dospejem k nejakému výsledku, zafixujem si ho v podobe rozhodnutia a zakaždým znova prídem na to, že konanie je samo osebe nezávislé a rozhodnutie môže, ale nemusí potom nasledovať. Veľmi často som v živote urobil, pre čo som sa nerozhodol – a takisto často bolo konanie výsledkom rozhodnutia. Zakaždým vo mne koná akési „ono“ – a je vcelku jedno, čo sa za ním skrýva. „Ono“ ide za ženou, ktorú už nechce vidieť, zoči-voči predstavenému utrúsi poznámku, ktorej následkom je, že mi ide o krk, „ono“ zasa fajčí, hoci som sa rozhodol s tým prestať – a na druhej strane si s konečnou platnosťou uvedomujem, že som fajčiar a že ním už zostanem. Nemyslím si, že by myslenie a rozhodovanie nemali vôbec vplyv na konanie. Lenže konanie jednoducho nekopíruje, na čo sa predtým myslelo a o čom sa predtým rozhodlo. Má vlastné zdroje a moje konanie patrí ku mne takisto neodmysliteľne ako moje myslenie a rozhodovanie.

6

Nebola doma. Dvere do domu boli iba privreté, vyšiel som hore schodmi, zazvonil a čakal. Zazvonil som ešte raz. V byte boli dvere pootvárané, videl som to cez sklo vchodových dverí a v chodbe som rozpoznal zrkadlo, vešiak a hodiny. Počul som ich tikať.

Sadol som si na schody a čakal. Neuľahčilo sa mi, ako by sa možno bolo uľahčilo niekomu inému, čo má pri rozhodnutí pocit neistoty, obáva sa následkov a teší sa, že rozhodnutie uskutočnil a následky ho obišli. Nebol som ani sklamaný. Bol som rozhodnutý stretnúť sa s ňou a čakať, kým nepríde.

Hodiny na chodbe odbili štvrť, pol i celú. Pokúšal som sa sledovať tiché tikanie a počítať deväťsto sekúnd od jedného úderu k druhému, ale zakaždým som sa nechal čímsi odpútať. Vo dvore vrešťala stolárova píla, z jedného bytu prenikali tóny hudby, otvárali sa dvere. Potom som počul, ako niekto ide po schodoch rovnomernými, pomalými a ťažkými krokmi. Dúfal som, že smeruje do bytu na druhom poschodí. Ak ma uvidí – ako mu vysvetlím, čo tu robím? Lenže kroky nestíchli na druhom poschodí. Stúpali vyššie. Vstal som.

Bola to pani Schmitzová. V jednej ruke niesla uhliak plný koksu, v druhej držiak na brikety. Mala na sebe uniformu, kabátik a sukňu, a tak som zistil, že je sprievodkyňou v električke. Zbadala ma, až keď vyšla po schodoch na moju úroveň. Netvárila sa ani nazlostene, ani začudovane, ani výsmešne – neodohralo sa nič, čoho som sa obával. Vyzerala unavená. Keď zložila uhlie a zhľadúvala kľúč, zazvonili o podlahu mince. Zdvihol som ich a dal som jej ich do ruky.

„Dolu v pivnici sú ešte dva uhliaky. Naložíš ich a prinesieš hore? Dvere sú otvorené.“

Bežal som dolu schodmi. Pivničné dvere boli naozaj otvorené, svetlo bolo zažaté a na konci dlhého pivničného schodiska som našiel doštenú priehradku, na ktorej boli dvierka len privreté a na nich visela otvorená zámka. Bolo tam dosť priestoru a koks bol nasypaný až po svetlík pod plafónom. Cez svetlík nasypali koks z ulice. Pri dverách boli na jednej strane poukladané brikety a na druhej stáli uhliaky.

Neviem, čo som urobil nesprávne. Doma som takisto vynášal uhlie z pivnice a nikdy som s tým nemal problémy. No doma nebol koks navŕšený do takej výšky. Prvý uhliak som naplnil ľahko. Keď som chytil za držiaky aj druhý uhliak a chcel som doň zospodu nabrať koksu, hora sa dala do pohybu. Zhora skackali malé kusy veľkými skokmi a veľké kusy malými skokmi, no potom to už bol iba šuchot a na podlahe sa všetko kotúľalo a váľalo. Zdvihol sa čierny prach. Stál som tam naľakaný, kedy-tedy sa o mňa otrel väčší či menší kus a napokon som sa ocitol v kokse až po členky.

Keď sa hora upokojila, vystúpil som z koksu, naplnil som druhý uhliak, pohľadal som a našiel metlu, ktorou som vrátil do priehradky všetky kusy koksu, ktoré sa skotúľali mimo nej na pivničnú chodbu, potom som zamkol dvere a oba uhliaky vyniesol hore schodmi.

Už si vyzliekla kabátik, uvoľnila si kravatu, rozopla horný gombík a sedela pri pohári mlieka za kuchynským stolom. Keď ma zazrela, najprv sa pridusené zasmiala a potom sa smiala na celé ústa. Ukazovala na mňa prstom a druhou rukou plieskala o stôl. „Ako to vyzeráš, chlapček, ako to vyzeráš!“ Vtom som uvidel svoju začiernenú tvár v zrkadle nad drezom a smial som sa tiež.

„Takto ťa nemôžem pustiť domov. Napustím ti vaňu a vyprášim veci.“ Podišla k vani a otočila kohútikom. Voda tiekla do vane a nad ňou sa dvíhala para. „Vyzleč si šaty, ale opatrne, nepotrebujem, aby som v kuchyni mala plno čierneho prachu.“

Váhal som, vyzliekol som si pulóver a košeľu a znova som váhal. Voda sa rýchlo dvíhala a vaňa už bola skoro plná.

„Chceš sa kúpať v topánkach a nohaviciach? Neboj sa, chlapček, nebudem sa na teba pozerať.“ Lenže keď som zastavil vodu a stiahol som si aj spodky, pokojne si ma prezerala. Očervenel som, vošiel som do vane a ponoril sa. Keď som sa vynoril, bola s mojimi vecami na balkóne. Počul som, ako búchala jednu topánku o druhú a ako prášila nohavice a pulóver. Čosi kričala smerom dolu, týkalo sa to uhoľného prachu a pilín, zdola dostala odpoveď, ktorá ju rozosmiala. Keď sa vrátila do kuchyne, položila moje veci na stoličku. Vrhla na mňa letmý pohľad. „Vezmi si šampón a umy si vlasy. Prinesiem ti uterák.“ Vybrala čosi zo skrine a vyšla z kuchyne.

Umyl som sa. Voda vo vani bola špinavá a pustil som si trochu čistej, aby som si pod prúdom mohol umyť hlavu a tvár. Potom som tam ležal, počul som, ako duní v kúpeľnej piecke, v tvári som zacítil chladný vzduch, ktorý prúdil cez privreté dvere do kuchyne, a na tele ma hriala voda. Cítil som sa blažene. Bola to vzrušujúca blaženosť, takže mi stvrdol úd.

Nezdvihol som pohľad, keď vošla do kuchyne, pozrel som sa na ňu, až keď stála pri vani. V roztvorenom náručí držala veľký uterák.

„Poď!“ Obrátil som sa k nej chrbtom, potom som sa zdvihol a vystúpil z vane. Zozadu ma zabalila do uteráka, od hlavy až po päty, a vyutierala ma dosucha. Potom pustila uterák na zem. Neodvážil som sa pohnúť. Pristúpila ku mne tak tesne, že som cítil jej prsia na chrbte a jej brucho na zadku. Aj ona bola nahá. Položila na mňa ruky, jednu na hruď a druhú na moje stvrdnuté pohlavie.

„Veď preto si prišiel!“

„Ja…“ Nevedel som, čo mám povedať. Ani áno, ani nie. Obrátil som sa. Nevidel som z nej veľa. Stáli sme príliš tesne pri sebe. No zmohla ma prítomnosť jej nahého tela. „Aká si krásna!“

„Ach, chlapček, čo to hovoríš.“ Smiala sa a rukami mi ovinula krk. Ja som ju takisto vzal do náručia.

Bál som sa – dotykov, bozkov, toho, že sa jej nebudem páčiť a že ju neuspokojím. Ale keď sme chvíľu takto stáli pri sebe, keď som vdychoval jej vôňu, keď som cítil jej teplo a silu, bolo všetko úplne prirodzené. Skúmanie jej tela rukami a ústami, stretnutie úst a napokon bola nado mnou, jej oči hľadeli do mojich očí, ktoré som potom prižmúril, najprv som sa pokúsil ovládať a potom som zakričal tak nahlas, že ten výkrik pridusila dlaňou na mojich ústach.

7

V nasledujúcu noc som sa do nej zaľúbil. Nespal som hlbokým spánkom, túžil som po nej, sníval som o nej, zdalo sa mi, že ju cítim, až kým som nezbadal, že držím vankúš alebo deku. Od bozkávania ma boleli ústa. Ustavične sa mi dvíhal úd, ale nechcel som sa sám ukojiť. Nikdy som sa už nechcel sám ukojiť. Chcel som byť s ňou.

Zaľúbil som sa do nej len preto, lebo sa so mnou milovala? Až dodnes mám po noci so ženou pocit, že ma rozmaznáva, že za to musím čímsi zaplatiť, že sa musím odvďačiť – jej svojou láskou a tiež svetu, voči ktorému sa ocitám.

Zo svojho detstva si spomínam na málo – a jedna z mojich živých spomienok sa týka zimného rána, keď som mal štyri roky. Izba, kde som vtedy spával, sa nevykurovala a v noci a zrána tam bolo často veľmi chladno. Spomínam si na vyhriatu kuchyňu a horúci sporák, mohutným dojmom pôsobiace železné zariadenie, kde sa dali uvidieť plamene, keď domáci záchytkou sňali okrúhle platne z ohniska, a kde bola v umývadle ustavične pripravená teplá voda. K sporáku mama prisúvala stoličku, na ktorej som stával, kým ma umývala a obliekala. Spomínam si na blažený pocit tepla a na pôžitok, ktorý som mal z umývania i obliekania. Spomínam si tiež, že zakaždým, keď som sa na túto situáciu rozpamätal, kládol som si otázku, prečo ma mama takto rozmaznávala. Bol som chorý? Dostali súrodenci čosi, čo som ja nedostal? Očakávalo ma cez deň niečo nepríjemné a ťažké, čosi, čo som musel prekonať?

Aj preto, lebo ma žena, pre ktorú som vo svojich myšlienkach nemal meno, v to popoludnie tak rozmaznávala, šiel som na druhý deň opäť do školy. Navyše som chcel vystaviť na obdiv svoju mužnosť, ktorú som práve získal. Nie že by som sa s tým bol chcel chváliť. Cítil som sa však plný síl a nadradený a chcel som pred spolužiakov i pred učiteľov predstúpiť s touto silou a nadradenosťou. Okrem toho – hoci som sa s ňou o tom nerozprával – som si predstavoval, že ako sprievodkyňa električky často pracuje do neskorého večera i do noci. Ako by som ju bol mohol každý deň vidieť, keby som bol musel zostať doma a absolvovať iba rekonvalescenčné prechádzky?

Keď som od nej prišiel domov, našiel som rodičov a súrodencov už pri večeri. „Prečo tak neskoro? Mama sa o teba bála.“ Otcov hlas znel skôr nazlostene ako ustarostene.

Povedal som, že som zablúdil; chcel som si urobiť prechádzku cez Čestný cintorín až po Molkenkur, ale nedošiel som tam a našiel som sa v Nusslochu. „Nemal som peniaze a musel som sa z Nusslochu vrátiť pešo.“

„Mal si prísť autostopom.“ Mladšia sestra využívala niekedy autostop, ale rodičia boli proti tomu.

Brat zaručal pohŕdavo: „Molkenkur a Nussloch – to sú celkom opačné smery.“

Staršia sestra na mňa skúmavo pozrela.

„Zajtra idem do školy.“

„Dávaj tam pozor na zemepise. Tam je sever a tam je juh a slnko vychádza…“

Mama prerušila brata: „Lekár povedal, že ešte tri týždne.“

„Keď vládze ísť cez Čestný cintorín až do Nusslochu a späť, môže ísť aj do školy. Sily má dosť, chýba mu rozum.“ Ako malí chlapci sme sa s bratom ustavične mlátili, neskôr sme sa harkali len slovne. Bol o tri roky starší, a tak bol vo všetkom o kus vpredu. V určitom momente som prestal reagovať a jeho bojové nasadenie som nasmeroval do prázdna. Odvtedy sa obmedzil na hundranie.

„Čo si myslíš?“ Mama sa obrátila na otca. Nôž a vidličku položil na tanier, oprel sa a ruky si zložil do lona. Čušal a zamyslene pozeral – tak ako vždy, keď sa mama s ním chcela rozprávať o deťoch alebo o domácnosti. Tak ako vždy som sa pýtal, či naozaj rozmýšľa o maminej otázke, alebo myslí iba na svoju prácu. Možno sa aj pokúšal rozmýšľať o maminej otázke, ale keď už upadol do myšlienok, nemohol rozmýšľať o inom, len o svojej práci. Bol profesorom filozofie a myslenie bolo jeho životom – myslenie a čítanie a písanie a vyučovanie.

Niekedy som mal pocit, že my, jeho rodina, sme preňho len čosi ako domáce zvieratá. Pes, s ktorým chodí na prechádzky, mačka, s ktorou sa hrá, aj mačka, ktorá sa mu usalaší v lone, pradie a dá sa hladkať – to ho poteší, určitým spôsobom to môže aj potrebovať, no nákup jediva, čistenie mačacieho záchoda a návšteva zverolekára už vlastne presahujú jeho sily. Lebo život sa nachádza niekde inde. Bol by som býval rád, keby sme boli jeho životom my, jeho rodina. Niekedy by som bol radšej, keby brat menej šomral a sestra nebola taká drzá. Ale v ten večer som ich mal všetkých strašne rád. Napríklad mladšiu sestru. Asi to nebolo celkom ľahké byť najmladšou zo štyroch súrodencov a bez drzosti sa nemohla presadiť. Podobne staršieho brata. Mali sme spoločnú izbu, čo bolo preňho iste oveľa zložitejšie ako pre mňa, a navyše mi musel, odkedy som bol chorý, izbu celkom prenechať a spávať na gauči v obývačke. Ako mohol nešomrať? I svojho otca. Prečo sme my deti mali byť jeho životom? Čoskoro dorastieme a odídeme z domova.

Cítil som sa, akoby sme za okrúhlym stolom a pod päťramenným a päťžiarovkovým lustrom sedeli spolu posledný raz, akoby sme vyjedali poslednú večeru zo starých tanierov, na ktorých boli zelené úponky, akoby sme sa posledný raz takto spolu rozprávali. Bolo mi, akoby som sa bol lúčil. Bol som tu a už preč. Bolo mi clivo za mamou a otcom, za súrodencami, a zároveň som túžil byť pri tej žene.

Otec sa na mňa pozrel.

„Že zajtra pôjdeš zasa do školy – tak si povedal, však?“

„Áno.“

Všimol si teda, že som sa pýtal jeho, a nie mamy, všimol si tiež, že som to neformuloval ako otázku, či mám ísť znova do školy.

Kývol.

„Nech ide do školy. Keď nebudeš vládať, môžeš zasa zostať doma.“

Potešil som sa. Zároveň som mal pocit, že sa v tej chvíli dokončila rozlúčka.

8

V nasledujúcich dňoch mala tá žena rannú zmenu. Prichádzala domov o dvanástej a ja som sa každodenne ulieval z poslednej hodiny, aby som ju mohol čakať na schodoch pred jej bytom. Osprchovali sme sa, nasledovalo milovanie a o pol druhej som sa chvatne obliekol a uháňal domov. O pol druhej sa obedovalo. V nedeľu sa obedovalo už o dvanástej, ale aj jej ranná zmena sa začínala a končila neskoršie.

Sprchovanie by som bol najradšej preskočil. Bola vždy úzkostlivo čistá, sprchovala sa ráno a ja som mal rád zmes vône parfúmu, čerstvého potu a električky, ktorú si priniesla z práce. No mal som rád aj jej mokré namydlené telo; rád som sa od nej dával namydliť a rád som ju šúchal mydlom; naučila ma, aby som to nerobil zahanbený, ale s prirodzenou privlastňujúcou dôkladnosťou. Aj keď sme sa milovali, privlastňovala si ma prirodzene. Jej ústa si brali moje ústa, jej jazyk sa pohrával s mojím, povedala mi, kde a ako ju mám chytiť, a keď na mne jazdila, kým sa neodbavila, bol som pre ňu tam len preto, lebo so mnou a na mne pociťovala slasť. Nie že by nebola bývala nežná a nedbala o môj pôžitok. No robila to tak, že si sama hravo užívala – až potom som sa naučil, že si ju mám privlastňovať takisto.

To však prišlo neskôr. A nikdy som sa to celkom nenaučil. Dlho mi to ani nechýbalo. Bol som mladý, bol som rýchlo hotový, a keď som potom pomaly znova ožíval, rád som sa dal ňou privlastňovať. Hľadel som na ňu, keď bola nado mnou, na jej brucho, na hlbokú jazvu na pupku, na jej prsia, na pravý prsník o trochu väčší ako ľavý, na jej tvár s otvorenými ústami. Rukami sa mi opierala o hruď a v poslednom momente ich prudko zdvihla, chytila sa za hlavu a vydala zo seba nezvučný, skôr plačlivý, hrdelný výkrik, ktorý ma pri prvom ráze naľakal a na ktorý som potom dychtivo čakal.

Potom sme boli vyčerpaní. Často na mne zaspala. Počul som pílu vo dvore a hlasné výkriky remeselníkov, čo tam pracovali a prekrikovali ju. Keď píla zmĺkla, do kuchyne slabo prenikal dopravný ruch zo Staničnej ulice. Keď som začul, ako kričia a hrajú sa deti, vedel som, že sa vyučovanie skončilo a že už je jedna preč. Sused, čo na obed prichádzal domov, sypal po balkóne vtáčí zob a na balkón prilietali a hrkútali holuby.

„Ako sa voláš?“ To som sa jej spýtal v šiesty alebo siedmy deň. Zaspala na mne a práve precitla. Dosiaľ som sa vyhýbal osloveniu, nepoužíval som ani vy, ani ty.

„Čo?“ vyskočila na mňa.

„Ako sa voláš!“

„Prečo to chceš vedieť?“ hľadela na mňa nedôverčivo.

„Ty a ja… nepoznám tvoje priezvisko ani meno. Chcel by som vedieť tvoje meno. Čo je na tom…“

Zasmiala sa: „Nič, chlapček, nič na tom nie je zlé. Volám sa Hana.“ Smiala sa ďalej, neprestávala, nakazila ma smiechom.

„Dívala si sa tak smiešne.“

„Ešte som napoly spala. Ako sa voláš?“

Myslel som si, že to vie. Bolo práve v móde nenosievať školské veci v taške, ale pod pazuchou, a keď som si ich odložil na kuchynský stôl, svietilo na nich moje meno, na zošitoch i na knihách, ktoré som si zvykol baliť do hrubého papiera a nalepiť na ne štítok s názvom knižky a s menom. Lenže to si očividne nevšimla.

„Volám sa Michael Berg.“

„Michael, Michael, Michael.“ Skúšala si to meno do sýtosti. „Môj chlapček sa volá Michael, je študent…“

„Školák.“

„… je školák, má asi sedemnásť?“

Bol som hrdý na dva roky navyše, ktoré mi pridala, a kývol som.

„… má sedemnásť, a keď bude veľký, chce sa stať známym…“ Zaváhala.

„Ešte neviem, čím chcem byť.“

„Ale učíš sa usilovne.“

„Nuž.“ Povedal som jej, že ona mi je dôležitejšia ako učenie a škola. Že by som chcel s ňou byť aj častejšie. „Tak či tak nepostúpim.“

„Kam nepostúpiš?“ Vystrela sa. Bol to prvý skutočný rozhovor, ktorý sme spolu viedli.

„Zostanem trčať v nižšej sekunde. Za posledné mesiace som veľa vymeškal, lebo som bol chorý. Keby som to mal zvládnuť, musel by som drieť ako kôň. Aj teraz by som mal byť v škole.“ Porozprával som jej o svojom chodení poza školu.

„Von.“ Odhodila prikrývku. „Von z mojej postele. A neopováž sa prísť, ak si nevykonáš prácu! Že je tvoja práca hlúpa? Hlúpa? Myslíš si, že je lepšie predávať a dierkovať lístky?“ Zdvihla sa, stála tam nahá v kuchyni a zahrala mi sprievodkyňu. Ľavou rukou otvorila malý obal s blokmi cestovných lístkov, palcom tej istej ruky, na ktorom mala gumený klobúčik, odtrhla dva lístky, spravila pohyb pravicou a chytila dierkovacie kliešte, ktoré sa jej knísali na zápästí, otvorila tašku na peniaze, čo mala na bruchu, strčila tam bankovku, znova ju zatvorila a vytiahla z puzdier umiestnených na taške mince na vydávanie. „Kto ešte nemá lístok?“ Pozrela na mňa. „Hlúpe? Ty nevieš, čo je hlúpe.“

Sedel som na peľasti postele. Bol som ako ohlušený. „Ľutujem. Budem si robiť prácu. Neviem, či to zvládnem, o šesť týždňov sa skončí školský rok. Pokúsim sa. Lenže viem, že to nezvládnem, keď sa s tebou nebudem môcť stretávať. Ja…“ Najprv som chcel povedať: Ja ťa mám rád.

Ale potom som to už nechcel. Možno mala pravdu. Ale nemala právo žiadať odo mňa, aby som sa viac venoval škole, a tým podmieniť, či sa budeme alebo nebudeme stretávať

„Nemôžem sa s tebou nestretávať.“

Hodiny odbíjali pol druhej.

„Musíš ísť.“ Váhala. „Od zajtra mám hlavnú zmenu. Do pol šiestej – potom prídem domov a ty môžeš prísť tiež. Ak predtým budeš pracovať.“

Stáli sme proti sebe nahí, ale nebola by voči mne neprístupnejšia, ani keby tam bola v uniforme. Nepochopil som situáciu. Záležalo jej na mne? Alebo na sebe? Ak je moja práca hlúpa, jej práca je oveľa hlúpejšia – to ju trápi? Alebo nechcela za milenca človeka, čo zlyhal? Bol som vôbec jej milencom? Čím som bol pre ňu? Obliekol som sa, postával a dúfal, že niečo povie. Nepovedala však nič. Ja som bol oblečený, ona tam stála ešte vždy nahá, a keď som ju objal na rozlúčku, nereagovala.

9

Prečo ma tak napĺňajú smútkom spomienky na tie časy? Je to túžba po uplynulom šťastí – a v nasledujúcich týždňoch som bol šťastný. Drel som, dobehol som zameškané v škole, postúpil som do vyššieho ročníka a zároveň sme sa milovali, ako keby nebolo na svete nič iné. Rozosmutnieva ma, čo sa odohralo potom – a či vlastne vyšlo na svetlo, čo už tu bolo predtým?

Prečo? Prečo sa to, čo bolo pekné, spochybňuje pri spätnom pohľade len preto, lebo obsahovalo škaredé pravdy? Prečo sa strpčuje spomienka na šťastné roky manželstva, keď jeden zistí, že ten druhý mal po celé tie roky milenku či milenca? Lebo za takýchto okolností nemohli byť šťastní? Ale veď boli šťastní! Niekedy sa spomienka dopúšťa až nevery voči šťastiu, ak bol bolestný koniec. Lebo šťastie je iba vtedy, keď trvá večne? Pretože bolestne sa môže skončiť iba to, čo bolo bolestné aj tak, hoci neuvedomené a nepoznané? Lenže čo je neuvedomená a nepoznaná bolesť?

Myslím na vtedajšie chvíle a vidím sa pred sebou ako v zrkadle. Nosím elegantné obleky, čo mi zanechal bohatý strýko a čo sa dostali ku mne spolu s viacerými pármi dvojfarebných topánok, čiernych a hnedých, čiernych a bielych, semiš a hladká koža. Mal som pridlhé ruky i nohy, čo nesúviselo s oblekmi, ktoré mama upravila, ale s koordináciou mojich pohybov. Nosil som lacné okuliare a vlasy som mal vždy strapaté, čo ako som sa usiloval. V škole som nebol ani dobrý, ani zlý; myslím, že ma mnohí učitelia veľmi nevnímali a nebol som ani predmetom pozornosti žiakov, čo v triede udávali tón. Nepáčilo sa mi, ako som vyzeral, ako som sa obliekal a pohyboval, čo som robil a za čo ma mali. Lenže koľko energie bolo vo mne, koľko viery, že jedného dňa budem pekný a múdry, nadradený a obdivovaný, koľko očakávania pri stretávaní sa s novými ľuďmi a situáciami!

Vari ma toto napĺňa smútkom? Horlivá viera, čo ma vtedy opantala a od života vymámila sľuby, ktoré nikdy a nikde nesplnil? Niekedy vidím v tvárach detí a tínedžerov podobnú horlivú vieru a vnímam ju s podobným smútkom, s ktorým sa rozpamätávam na seba. Je to jednoducho smútok ako taký? Smútok, čo nás prepadá, keď sa pekné spomienky pri spätnom pohľade spochybňujú, lebo sa šťastie, na ktoré sa rozpamätávame, neobmedzilo iba na túto situáciu, ale žilo z nesplnených sľubov?

Ona – mal by som začať nazývať ju Hanou – ona nežila zo sľubov, ale zo situácie, iba zo situácie.

Spýtal som sa jej na minulosť a zdalo sa mi, že odpovede vyhrabúva zo zaprášenej truhlice. Vyrástla v Sedmohradsku, keď mala sedemnásť, prišla do Berlína, bola robotníčkou u Siemensa, a keď mala dvadsaťjeden, dostala sa k vojakom. Po skončení vojny sa pretĺkala po všetkých možných zamestnaniach. Na práci sprievodkyne električky, ktorú robila už zopár rokov, sa jej páčila uniforma a pohyb, striedanie obrazov a krútiace sa kolesá pod nohami. Inak túto prácu neznášala. Rodinu nemala. Mala tridsaťšesť rokov. O tom všetkom rozprávala, akoby to nebol jej život, ale život niekoho iného, koho dobre nepozná a kto sa jej netýka. Keď som sa chcel dozvedieť niečo podrobnejšie, často si to už nepamätala a ani celkom nechápala, prečo ma zaujíma, čo sa stalo s jej rodičmi, či mala súrodencov, ako žila v Berlíne a čo robila u vojakov.

„Čo by si ty chcel všetko vedieť, chlapček!“

Takisto to bolo s budúcnosťou. Pravdaže som nesplietal plány na svadbu a rodinu. Ale oveľa viac ma dojímal vzťah Juliena Sorela k pani de Renal ako k Mathylde de la Molie. Felixa Krulla som videl radšej v náručí matky ako dcéry. Moja sestra, ktorá študovala germanistiku, rozprávala pri jedle o spore, či pán von Goethe a pani von Steinová mali ľúbostný pomer, a ja som tento vzťah na veľké počudovanie celej rodiny dôrazne obhajoval. Predstavoval som si, ako bude o päť alebo o desať rokov vyzerať náš pomer. Bol som zvedavý, ako to vidí Hana. Nechcela myslieť ďalej ako po Veľkú noc, keď som cez prázdniny plánoval spoločný výlet na bicykloch. Mohli sme si ako matka a syn objednať jednu izbu a zostať spolu po celú noc.

Čudné, že mi ani táto predstava, ani tento návrh nepripadali trápne. Keby som cestoval so svojou matkou, bojoval by som o vlastnú izbu. Vo svojom veku som už nepokladal za vhodné, keď ma matka sprevádzala k lekárovi, kupovala so mnou šatstvo alebo ma čakala, keď som sa vracal z výletu. Keď som šiel s ňou a stretli sme spolužiakov, bál som sa, že ma budú pokladať za mamičkinho maznáčika. Ale vôbec mi neprekážalo ukazovať sa s Hanou, ktorá mi mohla byť matkou, hoci bola od mamy o desať rokov mladšia. Ba bol som na to hrdý.

Ak dnes vidím nejakú tridsaťšesťročnú ženu, pokladám ju za mladú. Ale keď dnes vidím pätnásťročného chlapca, vidím v ňom len dieťa. Žasnem, akú istotu mi Hana dala. Môj úspech v škole vyvolal pozornosť učiteľov a dal mi istotu ich rešpektovania. Dievčatá, s ktorými som sa stýkal, zbadali a kvitovali, že som sa ich nebál. Vo svojom tele som sa cítil dobre.

V spomienkach, ktoré presvetľujú a presne zachovávajú prvé stretnutia s Hanou, splývajú týždne medzi naším rozhovorom a koncom školského roka. Na príčine je pravidelnosť, s akou sme sa stretávali a s akou naše stretnutia prebiehali. Iným dôvodom je, že moje dni ešte nikdy neboli také plné a môj život nebol nikdy taký rýchly a obsažný. Keď si spomeniem na prácu v tých týždňoch, zdá sa mi, že som si sadol k písaciemu stolu a zostal som tam sedieť tak dlho, kým som sa nedoučil všetko, čo som zameškal, keď som mal žltačku, vštepil som si do pamäti všetky slovíčka, prečítal som všetky texty, overil som všetky matematické dôkazy, vyrobil som všetky chemické zlúčeniny. O Weimarskej republike a o tretej ríši som si už čosi prečítal ležiac na posteli. Takisto naše stretnutia som si uchoval v pamäti ako jediné dlhé stretnutie. Po našom rozhovore sa konali zakaždým popoludní – keď mala večernú zmenu, od tretej do piatej, inak o pol šiestej. O siedmej bola večera a najprv ma Hana nabádala, aby som bol zavčasu doma. Ale po chvíli to už nezostalo pri jeden a pol hodine a ja som si začal vymýšľať výhovorky. Na večeru som neprichádzal.

Na príčine bolo čítanie. Deň po našom rozhovore chcela Hana vedieť, čo sa učíme v škole. Rozprával som jej o Homérových eposoch, o Cicerónových prejavoch a Hemingwayovom príbehu o starcovi a jeho boji s rybou a morom. Chcela vedieť, ako znie gréčtina a latinčina, a ja som jej čítal z Odysey a z rečí proti Katilínovi.

„Učíš sa aj nemčinu?“

„Ako to myslíš?“

„Učíš sa iba cudzie jazyky alebo sa dá niečo naučiť aj z vlastného jazyka?“

„Čítame texty.“ Keď som bol chorý, trieda čítala Emíliu Galottiovú a Úklady a lásku a vzápätí sa mala o tom napísať práca. Takže som si musel obe hry prečítať a naozaj som to spravil, keď som všetko ostatné už zvládol. Bolo neskoro a bol som ustatý, takže som si na prečítané na druhý deň už nespomenul a musel som to čítať ešte raz.

„Čítaj to nahlas!“

„Prečítaj si to sama, donesiem ti to.“

„Máš taký krásny hlások, chlapček, radšej ťa budem počúvať, ako sama čítať.“

„Ja neviem.“

Ale keď som na druhý deň prišiel a chcel som ju pobozkať, odtiahla sa. „Najprv mi musíš niečo prečítať.“

Myslela to vážne. Musel som jej pol hodiny predčítať Lessingovu Emíliu Galottiovú, až potom mi dovolila ísť pod sprchu a do postele. Teraz som sa už tešil aj zo sprchovania. Žiadostivosť, s ktorou som k nej prišiel, sa počas čítania pominula. Čítať divadelnú hru tak, že sa aspoň do určitej miery dajú živo rozpoznať rozličné postavy, si vyžaduje určitú koncentráciu. Pod sprchou žiadostivosť znova narástla. Čítať, sprchovať sa, milovať – to bol rituál našich stretnutí.

Bola pozornou poslucháčkou. Jej smiech, jej pohŕdavé ručanie, rozčúlené alebo nadšené výkriky nenechávali na pochybách, že dej sleduje s napätím a že tak Emíliu, ako aj Lujzu pokladá za hlúpe husi. Netrpezlivosť, s akou ma prosila, aby som čítal ďalej, vyvierala z nádeje, že sa to bláznovstvo musí raz skončiť.

„To predsa nemôže byť pravda!“

Niekedy sa mi samému chcelo čítať ďalej. Keď sa dni predĺžili, čítal som dlhšie, aby som sa s ňou dostal do postele za súmraku. Keď na mne zaspala, keď vo dvore mlčala píla a spieval drozd, keď z farieb vecí v kuchyni zostali iba jasnejšie a temnejšie sivé odtiene, bol som absolútne šťastný.

10

V prvý deň veľkonočných prázdnin som vstal o štvrtej. Hana mala rannú zmenu. O štvrť na päť sa vybrala na bicykli do remízy a o pol piatej už bola na ceste do Schwetzingenu. Povedala mi, že cestou tam je električka skoro prázdna. Zaplní sa až na spiatočnej ceste.

Nastúpil som na druhej zastávke. Druhý vagón bol prázdny, v prvom stála Hana pri vodičovi. Váhal som, či si mám sadnúť do predného, alebo zadného vagóna, a rozhodol som sa pre zadný. Sľuboval súkromie, objatie, bozk. Ale Hana neprišla. Musela vidieť, ako som čakal na zastávke a ako som nastúpil. Veď len preto električka zastala. No ona zostala stáť vedľa vodiča, rozprávala sa s ním a robila smiechoty. Tak, aby som to videl.

Električka iba prechádzala zo zastávky na zastávku. Nikto tam nestál a nečakal. Ulice boli prázdne. Slnko ešte nevyšlo a pod bielou oblohou odpočívalo všetko bledé v bledom svetle – domy, parkujúce autá, svieže zelené stromy a kvitnúce kríky, plynojem a hory v diaľke. Električka šla pomaly; cestovný poriadok bol očividne určený podľa zastávok a časový rozdiel medzi nimi sa musel dodržiavať, jazda trvala dlhšie, lebo zastávky boli kratšie. Ja som bol zavretý v pomaly idúcej električke. Najprv som sedel, potom som sa postavil na prednú plošinu a pokúšal som sa uprene hľadieť na Hanu; chcel som, aby môj pohľad cítila v chrbte. Po chvíli sa obrátila a pozrela sa na mňa akoby nič. Potom sa znova rozprávala s vodičom. Cesta pokračovala. Za Eppelheimom nešli už koľajnice po ulici, ale popri nej na štrkovom násype. Električka zrýchlila a rytmicky pravidelne buchotala. Vedel som, že trať vedie do iných miest a napokon do Schwetzingenu. No cítil som sa vystrnadený, odvrhnutý z normálneho sveta, v ktorom ľudia bývajú, pracujú a milujú. Zdalo sa mi, že som zakliaty, že musím bez cieľa a nekonečne cestovať v prázdnom vagóne.

Potom som uvidel zastávku, búdku v šírom poli. Zatiahol som za lanko, ktorým sprievodcovia signalizujú vodičom, že majú zastaviť alebo že sa majú dať do pohybu. Električka zastala. Ani Hana, ani vodič sa neobzreli, keď som zazvonil. Keď som vystúpil, zdalo sa mi, že sa tomu prizerajú so smiechom. Ale nebol som si istý. Potom sa električka pohla a ja som sa za ňou pozeral, až kým mi nezmizla v záreze a potom za kopcom. Stál som medzi násypom a cestou, všade dookola boli polia, ovocné stromy a trochu ďalej záhradníctvo so skleníkmi. Vzduch bol čerstvý. Zovšadiaľ sa ozývalo vtáčie trilkovanie. Nad horami sa rozsvecovala biela obloha ružovým svetlom.

Cesta električkou bola ako zlý sen. Keby som nemal o to viac v pamäti dohru, bol by som náchylný pokladať ju naozaj za nočnú moru. Stáť na zastávke, počúvať vtáky a hľadieť na východ slnka bolo ako prebudenie. Lenže precitnutie zo zlého sna nemusí znamenať uľahčenie. Až keď sa prebudíme, uvedomíme si naozaj, aký strašný sen sa nám sníval a možno sme sa vo sne stretli so strašnou pravdou. Vydal som sa na cestu domov, z očí sa mi rinuli slzy a prestal som plakať, až keď som prišiel do Eppenheimu.

Cestu domov som prekonal pešo. Niekoľkokrát som sa márne pokúsil stopnúť nejaké auto. Asi v polovici cesty ma predbehla električka. Bola plná. Hanu som tam nevidel.

Čakal som na ňu o pol dvanástej na schodoch pred jej bytom, bol som smutný, ustráchaný a zúrivý.

„Zasa sa ulievaš zo školy?“

„Máme prázdniny. Čo to bolo dnes ráno?“ Odomkla a ja som šiel za ňou do bytu a do kuchyne.

„Čo malo byť dnes ráno?“

„Prečo si sa tvárila, že ma nepoznáš? Chcel som…“

„Tvárila som sa, že ťa nepoznám?“ Obrátila sa a chladno mi pozrela do tváre. „Ty si sa ku mne nechcel priznať. Nastúpil si do druhého vagóna a videl si, že som v prvom.“

„Prečo by som šiel v prvý deň prázdnin o pol piatej do Schwetzingenu? Len preto, lebo som ťa chcel prekvapiť a myslel som, že sa potešíš. Do druhého vagóna som…“

„Úbožiatko. Už o pol piatej si bol hore – a dokonca cez prázdniny!“ Ešte som ju nikdy nezažil, ako ironizuje. Krútila hlavou: „Čo ja viem, prečo si sa vychystal práve do Schwetzingenu. Čo ja viem, prečo si sa ku mne nechcel priznať. To je tvoja vec, nie moja. Mohol by si teraz odísť?“

Neviem opísať, aký som bol rozčúlený. „To nie je fér, Hana. Vedela si, musela si vedieť, že som tam nastúpil iba kvôli tebe. Ako si si mohla myslieť, že som sa k tebe nechcel priznať? Keby som ťa nebol chcel poznať, vôbec by som s tebou nebol cestoval.“

„Nechaj ma. Už som povedala, že je to tvoja vec, čo robíš, nie moja.“ Postavila sa tak, že medzi nami bol kuchynský stôl, a jej pohľad, jej hlas a jej gestá sa správali ku mne ako k votrelcovi a vyzývali ma, aby som zmizol.

Sadol som si na gauč. Zaobchádzala so mnou zle a ja som sa chcel za to s ňou porátať. Ale k tomu som sa vôbec nedostal. Namiesto toho ma začala napádať ona. Zneistel som. Mala hádam pravdu, ak už nie z objektívneho, tak zo svojho subjektívneho hľadiska? Mohla ma, musela ma nesprávne pochopiť? Nejako som sa jej dotkol, mimovoľne, ale predsa len?

„Ľutujem, Hana. Všetko som zvrzal. Nechcel som ťa trápiť, no zdá sa…“

„Zdá sa? Podľa teba sa zdá, že si ma trápil? Ty ma nemôžeš trápiť, ty nie. A teraz už konečne pôjdeš? Pracovala som, chcem sa okúpať, chcem mať trochu pokoj.“ Pozrela na mňa vyzývavo. Keď som sa nezdvihol, mykla plecom, napustila si vodu do vane a vyzliekla sa.

V tej chvíli som vstal a šiel. Myslel som si, že je to navždy. Ale o pol hodiny som znova stál pred bytom. Vpustila ma a všetko som vzal na seba. Konal som bezmyšlienkovite, bezohľadne, nemilosrdne. Chápem, že ju to trápilo. Chápem, že nebola dotknutá, lebo ja sa jej nemôžem dotknúť. Chápem, že sa jej nemôžem dotknúť, ale aj tak nemusí moje správanie len tak znášať. Napokon som bol šťastný, keď sa priznala, že som sa jej dotkol. Takže nebola taká netýkavá a nezúčastnená, ako sa tvárila.

„Odpustíš mi?“

Kývla.

„Miluješ ma?“

Opäť kývla. „Vaňa je ešte plná. Poď, okúpem ťa.“

Neskôr som sa pýtal, či vodu nechala vo vani preto, lebo vedela, že sa vrátim. Či sa vyzliekla preto, lebo vedela, že na to ustavične budem myslieť a že ma to znova privedie k nej. Či chcela iba vyhrať bitku o moc. Keď sme sa pomilovali, ležali sme vedľa seba a ja som jej rozprával, prečo som nastúpil do druhého, a nie do prvého vagóna, podpichla ma: „Ešte aj v električke by si to chcel so mnou robiť? Chlapček! Chlapček!“ Zdalo sa, že dôvod našej hádky bol vlastne bezvýznamný.

Ale jej výsledok mal význam. Vyhrala nado mnou nielen v tejto hádke. Po krátkom boji som kapituloval zakaždým, keď hrozilo, že ma odoženie, že sa odo mňa odvráti. V nasledujúcich týždňoch som sa už nepustil ani do krátkeho boja. Ak hrozil, hneď som bezpodmienečne kapituloval. Všetko som vzal na seba. Priznal som chyby, ktorých som sa nedopustil, pripustil som zámery, ktoré mi nikdy neprišli na um. Keď ochladla a zatvrdla, žobronil som, aby bola znova ku mne dobrá, aby mi odpustila, aby ma milovala. Niekedy som cítil, že sama trpí, keď je taká chladná a meravá. Akoby sa jej žiadalo tepla mojich prosieb o prepáčenie, mojich uistení a prísah. Niekedy som si myslel, že nado mnou jednoducho triumfuje. Ale tak či onak som nemal na výber.

S ňou som sa o tom rozprávať nemohol. Rozhovory o našich hádkach viedli iba k ďalším hádkam. Raz či dva razy som jej napísal dlhé listy. No nereagovala – a keď som sa spýtal, odvetila protiotázkou: „Znova začínaš?“

11

Nie že by sme s Hanou po prvom dni veľkonočných prázdnin neboli už šťastní. Nikdy sme neboli šťastnejší ako v tých aprílových dňoch. Čo ako bola táto prvá hádka zlá, čo aké boli všetky naše hádky deprimujúce – všetko, čo prinášal náš rituál čítania, sprchovania, milovania a ležania vedľa seba, nám robilo dobre. Navyše sa upriamila na výčitku, že som sa k nej nechcel priznať. Keď som sa s ňou chcel ukázať na verejnosti, nemohla mať proti tomu podstatné námietky.

„Teda nechcel si sa predsa len so mnou ukázať“ – túto vetu si už nechcela povedať. A tak sme si v týždni po Veľkej noci spravili výlet na bicykloch, štyri dni sme sa túlali po Wimpfene, Amorbachu a Miltenbergu.

Už neviem, čo som povedal rodičom. Že som šiel na výlet s priateľom Matúšom? So skupinou? Že som navštívil bývalého spolužiaka? Mama bola pravdepodobne ustarostená ako vždy a otec – ako vždy – vyslovil názor, že si nemá robiť starosti. Nedobehol som práve zameškané učivo, čo nikto nepredpokladal?

Kým som bol chorý, nemal som výdavky a z vreckového mi neubudlo. Lenže to nestačilo, keby som platil aj za Hanu. A tak som svoju zbierku známok ponúkol na predaj v obchode so známkami pri chráme Ducha Svätého. Bol to jediný obchod, kde na dverách visel oznam, že nakupujú zbierky známok. Predavač si pozrel moje albumy a ponúkol mi šesťdesiat mariek. Upozornil som ho na svoj najvzácnejší exemplár, egyptskú známku s rovnými okrajmi a s pyramídou, ktorá bola v katalógu ohodnotená na štyristo mariek. Mykol plecom. Ak mi na mojej zbierke tak veľmi záleží, nech si ju radšej nechám. Smiem s ňou vôbec voľne nakladat? Čo na to rodičia? Pokúšal som sa zjednávať. Ak nie je známka s pyramídou taká cenná, tak si ju jednoducho nechám. Ostatné známky dám za tridsať mariek. Takže je známka s pyramídou predsa len vzácna? Napokon som dostal sedemdesiat mariek. Cítil som sa oklamaný, ale bolo mi to jedno.

Nielen ja som mal cestovnú horúčku. Na moje prekvapenie bola Hana celé dni pred cestou takisto nepokojná. V kuse zvažovala, čo si má zobrať so sebou, a stále znova obmieňala obsah sedlových tašiek i batoha. Keď som jej chcel ukázať na mape trasu, ktorú som naplánoval, nechcela nič počuť a nič vidieť. „Som teraz príliš vzrušená. Spoľahnem sa na teba, chlapček.“

Vyrazili sme vo Veľkonočný pondelok. Slnko svietilo a modré nebo vydržalo celé štyri dni. Zrána bolo čerstvo, ale cez deň sa oteplilo, pri jazde na bicykli nebolo príliš teplo, no dalo sa aj piknikovať. Lesy boli zelenými kobercami so žltozelenými, svetlozelenými, fľaškovozelenými, belasými a tmavozelenými bodmi, škvrnami a plochami. V údolí Rýna už kvitli prvé ovocné stromy. V Odenwalde práve rozkvital zlatý dážď.

Často sme mohli ísť vedľa seba. Vtedy sme si ukazovali, čo sme práve videli – hrad, rybára, loď na rieke, stan, rodinu kráčajúcu ako husi po brehu, americký cestný koráb s otvorenou kapotou. Keď sme sa vybrali iným smerom a inou cestou, musel som ísť prvý; ona sa o smery a cesty nechcela starať. Inak, keď bol dopravný ruch príliš veľký, šla raz za mnou, raz predo mnou. Mala bicykel so zakrytými špicami, zakrytými pedálmi a zakrytým ozubeným kolesom, obliekla sa do belasého a sukňa jej viala vo vetre. Chvíľu mi trvalo, kým som sa prestal báť, že sa jej sukňa zamotá do špíc alebo do ozubeného kolesa a že to bude mať za následok pád. Potom som sa však rád pozeral, ako uháňa predo mnou.

Najviac som sa však tešil na noci. Predstavoval som si, ako sa milujeme, zaspíme, precitneme, znova sa pomilujeme, znova zaspíme a znova precitneme a tak ďalej, noc čo noc. Ale iba v prvú noc som sa ešte raz zobudil. Ležala obrátená ku mne chrbtom, sklonil som sa nad ňu a pobozkal ju, ona sa obrátila na chrbát, prijala ma do seba a držala ma v náručí. „Môj chlapček, môj chlapček.“ Potom som na nej zaspal. Ostatné noci sme spali ako zabití, ustatí od bicyklovania, od slnka a vetra. Milovali sme sa až ráno.

Hana mi prenechala nielen výber smerov a ciest. Určoval som aj hostince, kde sme zostali na noc, zapisoval som nás do prihlasovacích formulárov ako matku a syna, ona to len podpisovala, navyše som z jedálneho lístka vyberal jedlo nielen pre seba, ale aj pre ňu. „Páči sa mi, že sa nemusím o nič starať.“

Jedinú hádku sme mali v Amorbachu. Zavčasu som vstal, ticho som sa obliekol a vykradol som sa z izby. Chcel som vyniesť hore raňajky a okrem toho sa poobzerať, či už nájdem otvorené kvetinárstvo, aby som kúpil pre Hanu ružu. Na nočnom stolíku som jej nechal lístok: „Dobré ráno! Prinesiem raňajky, hneď som späť“ – alebo tak nejako. Keď som sa vrátil, stála uprostred izby, napoly oblečená a trasúca sa od zúrivosti, celá biela v tvári.

„Ako môžeš tak jednoducho odísť!“

Zložil som podnos s raňajkami a ružou a chcel som ju objať. „Hana…“

„Nedotýkaj sa ma.“ V ruke mala úzky remeň, ktorý nosievala na páse, urobila krok späť a švihla ma ním po tvári. Praskla mi pera a zacítil som krv. Nebolelo ma to. Strašne som sa zľakol. Rozohnala sa ešte raz.

Ale neudrela. Ruka jej klesla, opasok spadol na dlážku a ona sa rozplakala. Ešte nikdy som ju nevidel plakať. Tvár mala zrazu znetvorenú. Vypúlené oči, roztvorené ústa, viečka opuchnuté po prvých slzách, červené škvrny na tvári a krku. Z úst jej vychádzali škrípavé hrdelné zvuky, podobné nezvučným výkrikom pri našom milovaní. Stála tam a hľadela na mňa cez slzy.

Mal som ju vziať do náručia. Lenže nemohol som. Nevedel som, čo mám robiť. U nás doma sa tak neplakalo. Nebili nás. Ani dlaňou, a už vôbec nie remeňom. Dohovárali nám. Ale čo som mal teraz povedať ja?

Urobila dva kroky smerom ku mne a hodila sa mi na hruď, bila ma päsťami, zavesila sa do mňa. Teraz som ju mohol držať. Plecia sa jej šklbali, bila mi čelom o hruď. Potom si zhlboka vzdychla a stúlila sa mi do náručia.

„Naraňajkujeme sa?“ Oddelila sa odo mňa. „Bože, chlapček, ako to vyzeráš!“ Priniesla mokrý uterák a očistila mi ústa a bradu. „A košeľa je celkom krvavá.“ Vyzliekla mi košeľu, potom nohavice, potom sa vyzliekla ona a milovali sme sa.

„Čo sa vlastne stalo? Prečo si bola taká rozzúrená?“ Ležali sme vedľa seba, nanajvýš upokojení a spokojní, a tak som si myslel, že mi všetko vysvetlí.

„Čo sa stalo, čo sa stalo – ako hlúpo sa vždy pýtaš. Jednoducho nemôžeš len tak zmiznúť.“

„Ale veď som ti nechal lístok…“

„Lístok?“

Sadol som si. Tam, kde som lístok položil na nočný stolík, už neležal. Vstal som, hľadal som vedľa nočného stolíka a pod ním, pod posteľou i v posteli. Nenašiel som ho. „Nechápem. Napísal som ti lístok, že ti prinesiem raňajky a hneď som späť.“

„Napísal si? Nevidím tu nijaký lístok.“

„Neveríš mi?“

„Rada by som ti verila. Lenže nevidím lístok.“

Už sme sa nehádali. Možno zavial vietor a odvial lístok niekam alebo aj nikam? Bolo všetko iba nedorozumením, jej zúrivosť, moja puknutá pera, jej znetvorená tvár, moja bezmocnosť?

Mal som hľadať ďalej – hľadať lístok, hľadať príčinu Haninej zúrivosti, hľadať príčinu mojej bezmocnosti? „Prečítaj ešte niečo, chlapček!“ Pritúlila sa ku mne a ja som vzal Eichendorffovho Naničhodníka a pokračoval som tam, kde sme naposledy skončili. Naničhodník sa čítal dobre, lepšie ako Emília Galottiová a Úklady a láska. Hana vnímala opäť s napätou účasťou. Mala rada básne vsunuté do textu Naničhodníka. Mala rada preoblečenia, zámeny, zápletky a intrigy, do ktorých sa hrdina zaplietol v Taliansku. Zároveň mu mala za zlé, že nebol na nič súci, že nič nevládal, nič nevedel a ani nič nechcel vedieť. Do deja sa vžila tak, že ešte o hodiny neskôr, ako som skončil s čítaním, prichádzala s otázkami. „Vyberač cla – nebolo to dobré povolanie?“

Správa o našej hádke vyznieva znova veľmi podrobne, a tak musím porozprávať aj o našom šťastí. Hádka spôsobila, že sa náš pomer stal intímnejším. Videl som ju plakať; plačúca Hana mi bola bližšia ako Hana, čo bola iba silná. Začala ukazovať aj nežné stránky, ktoré som dosiaľ nepoznal. Moju puknutú peru neustále pozorovala a nežne sa jej dotýkala, až kým sa nevyliečila.

Milovali sme sa inak. Dlho som sa celkom nechal ňou viesť, dal som sa privlastňovať. Potom som sa naučil, ako si ju mám privlastňovať ja. Na našej ceste a po nej už však nešlo iba o vzájomné privlastňovanie sa.

Mám ešte uchovanú báseň, čo som vtedy napísal. Ako báseň je to nanič. Vtedy som sa nadchýnal Rilkem a Bennom a teraz si uvedomujem, že som chcel napodobňovať oboch naraz. Uvedomujem si však aj to, akí sme si vtedy boli blízki. Tu je tá báseň:

Keď sa otvoríme,

ty seba mne a ja seba tebe,

keď sa ponoríme,

ty do mňa a ja do teba,

keď zanikneme

ty vo mne a ja v tebe.

Potom

budem ja naozaj ja

a ty naozaj ty.

12

Nepamätám sa už na klamstvá, ktoré som nadhadzoval rodičom v súvislosti s výletom s Hanou, zato si spomínam na cenu, ktorú som musel zaplatiť, aby som v poslednom týždni prázdnin mohol zostať sám doma. Už neviem, kam odcestovali rodičia, staršia sestra a starší brat. Problémom bola mladšia sestra. Mala ísť do rodiny jednej priateľky. Ale keby som zostal doma, zostala by doma aj ona. To moji rodičia nechceli. Takže som sa aj ja mal presunúť do rodiny niektorého priateľa.

Keď sa pozerám späť, pokladám za pozoruhodné, že moji rodičia boli ochotní nechať pätnásťročného chlapca celý týždeň doma samého. Všimli si samostatnosť, ktorá sa u mňa rozvinula po stretnutí s Hanou? Alebo jednoducho zaregistrovali, že som napriek viacmesačnej chorobe predsa len dobehol zameškané učivo, a z toho si vyvodili záver, že som zodpovednejší a dôveryhodnejší ako ten, koho poznali doteraz? Nepamätám si ani to, že by ma boli niekedy brali na paškál pre mnohé hodiny strávené s Hanou. Rodičia si zrejme mysleli, že – keď som už vyzdravel – mnoho času venujem priateľom, že sa chcem s nimi učiť a tiež tráviť voľný čas. Navyše tvoria štyri deti svorku a rodičia nemôžu venovať každému rovnakú pozornosť, ale sa upriamujú na toho, kto im spôsobuje zvláštne problémy. Ja som rodičom robil problémy dosť dlho, a keď som vyzdravel a postúpil do vyššej triedy, veľmi sa im uľahčilo.

Keď som sa mladšej sestry spýtal, čo by chcela odo mňa dostať za to, že pôjde k priateľke a ja zostanem doma, žiadala si džínsy, ktoré sme vtedy nazývali modrými džínsami alebo nitovanými džínsami, a navyše zamatový pulóver značky Nicky.

To som chápal. Džínsy boli vtedy ešte čímsi zvláštnym a módnym a okrem toho oslobodzovali od šiat, na ktorých svietili rybie kosti a veľké kvety. Tak ako som ja musel donosiť veci svojho strýka, musela mladšia sestra donosiť šaty po staršej sestre. Chápal som jej žiadosť, ale nemal som peniaze.

„Tak ich ukradni!“ Mladšia sestra sa na mňa ľahostajne pozrela.

Bolo to úžasne jednoduché. Skúšal som si rôzne džínsy, vzal som ich dvoje v jej veľkosti do kabínky a vyniesol som ich z obchodu poskladané na bruchu pod rázporkom oblekových nohavíc. Pulóver som potiahol v obchodnom dome Kaufhof. V jeden deň sme sa so sestrou ponevierali v oddelení najnovšej módy od vešiaka k vešiaku, až kým sme nenašli ten správny vešiak a ten správny pulóver. Na druhý deň som náhlivými a rozhodnými krokmi vošiel do oddelenia, schmatol som pulóver, schoval som ho pod sako a už som bol vonku. V ďalší deň, keď som pre Hanu potiahol hodvábnu nočnú košeľu, uvidel ma obchodový detektív, bežal som ako o život a len-len že som unikol. Do toho obchodného domu som potom celé roky nevstúpil.

Navnadený spoločnými nocami počas našej cesty som doma každú noc túžil po tom, aby som ju cítil vedľa seba, aby som sa s ňou láskal, aby som si pritískal brucho na jej zadok a hruď na jej chrbát, aby som si položil ruky na jej prsia, aby som ju pri nočnom precitnutí nahmatal rukou, aby som si nohu vsunul medzi jej nohy a tvár pritisol k jej plecu. Keď ma nechali týždeň samého doma, znamenalo to sedem nocí s Hanou.

Raz večer som ju pozval a navaril som pre ňu. Stála v kuchyni, keď som dochucoval jedlo. Stála v otvorených krídlových dverách medzi jedálňou a obývačkou, keď som roznášal pokrmy. Sedela za okrúhlym jedálenským stolom, kde inak sedával môj otec. Obzerala sa.

Jej pohľad ohmatával všetko, biedermeierovský nábytok, krídlo, staré stojacie hodiny, obrazy, police s knihami, taniere a príbory na stole. Keď som ju nechal samu, aby som dokončil dezert, už som ju nenašiel pri stole. Prechádzala z izby do izby a zastavila sa v otcovej pracovni. Potichu som sa oprel o zárubňu a hľadel som na ňu. Zrakom blúdila po regáloch s knihami, ktoré zapĺňali celé steny. Tvárila sa, že číta nejaký text. Potom zašla k jednej polici, vo výške pŕs pomaly prechádzala ukazovákom pravej ruky po chrbtoch kníh, vzápätí sa vybrala k ďalšej polici, znova hladkala knihy ukazovákom, chrbát knihy za chrbtom knihy. Prešla tak po celej izbe. Pri okne zastala, pozerala sa do tmy, na odraz knižných políc a na svoj zrkadlový obraz.

Tieto obrazy Hany mi utkveli v pamäti. Zachoval som si ich, môžem si ich premietať na vnútorné plátno a hľadieť na ne ako na nezmenené a časom nedotknuté. Niekedy na ne dlho nepomyslím. No potom sa mi zasa vynárajú a stáva sa, že ich musím premietať na vnútorné plátno a hľadieť na ne viackrát za sebou. Jedným z týchto obrazov je Hana, ako stojí pri vani a ako drží v rozprestretých rukách froté uterák. Ďalší obraz mi ukazuje Hanu, ako sa preháňa na bicykli a sukňa jej veje vo vetre. A potom je to Hanin obraz v otcovej pracovni. Má na sebe belaso-biele kárované šaty, ktoré sa vtedy nazývali košeľovými. V tomto odeve vyzerá mladá. Prstom už pohladkala chrbty kníh a pozerala sa do okna. Teraz sa obráti, veľmi rýchlo, takže sa jej sukňa na okamih mihne okolo nôh a až potom znehybnie. Jej pohľad je ustatý.

„Tie knihy tvoj otec len čítal – alebo ich aj napísal?“ Vedel som o otcovej knihe, ktorú venoval Kantovi, a o druhej, ktorá sa týkala Hegla, obe som našiel a ukázal jej.

„Prečítaj mi z nich niečo. Nechceš, chlapček?“

„Ja…“ Nechcel som, ale na druhej strane by som jej bol rád splnil želanie. Vzal som otcovu knihu o Kantovi a prečítal som jej z nej pasáž o analytike a dialektike. Ani ja, ani ona sme tomu vôbec nerozumeli.

„Stačí?“

Pozrela na mňa, akoby bola všetkému rozumela, alebo akoby nezáležalo na tom, čomu rozumieme, a čomu nie. „Budeš niekedy písať také isté knihy?“

Pokrútil som hlavou.

„Budeš písať iné knihy?“

„Neviem.“

„Budeš písať divadelné hry?“

„Neviem, Hana.“

Kývla. Potom sme zjedli dezert a šli sme k nej. Bol by som sa rád s ňou vyspal vo svojej posteli, ale nechcela. Cítila sa u mňa doma ako votrelec. Nevyjadrila to slovne, ale tým, ako stála v kuchyni a v roztvorených krídlových dverách, ako prechádzala z izby do izby, ako sa dotýkala otcových kníh a ako so mnou sedela pri jedle.

Daroval som jej hodvábnu nočnú košeľu. Bola baklažánovej farby, mala tenké ramienka, plecia a ruky nechávala nahé a siahala až po členky. Leskla sa a trblietala. Hana sa radovala, smiala a žiarila. Pozrela sa dolu na seba, otočila sa, spravila niekoľko tanečných krokov, pozrela sa do zrkadla, krátko pozorovala svoj zrkadlový obraz a tancovala ďalej. Aj to je obraz Hany, ktorý som si zapamätal.

13

Začiatok školského roka som vždy pociťoval ako deliacu čiaru. Prechod z nižšej do vyššej sekundy bol spojený s osobitnou zmenou. Moju triedu rozpustili a rozdelili do troch paralelných tried. Dosť veľa žiakov neprekonalo prah medzi nižšou a vyššou sekundou, a tak sa štyri malé triedy spojili do troch veľkých.

Gymnázium, na ktoré som chodil, dlho prijímalo iba chlapcov. Keď sa začali prijímať aj dievčatá, bolo ich najprv tak málo, že neboli rovnomerne zastúpené vo všetkých paralelných triedach, ale chodili do jednej triedy, neskôr aj do dvoch a do troch, až pokým netvorili tretinu zo všetkých žiakov v triede. V ročníku nebolo toľko dievčat, že by sa boli niektoré dostali aj do mojej bývalej triedy. Boli sme štvrtou paralelnou triedou, čisto chlapčenskou. Práve preto rozpustili nás a nie iné triedy.

Dozvedeli sme sa o tom až na začiatku nového školského roka. Rektor si nás zhromaždil v jednej triede a oznámil nám, že nás rozdeľujú a ako. Spolu so šiestimi spolužiakmi som prešiel prázdnymi chodbami do novej triedy. Dostali sme miesta, ktoré zvýšili, ja som si sadol do druhej lavice. Boli tam jednotlivé stoličky, ale v laviciach zakaždým dve vedľa seba. Sedel som v strednom rade. Naľavo odo mňa sedel spolužiak z mojej bývalej triedy, Rudolf Bargen, objemný, pokojný, spoľahlivý šachista a hokejista, s ktorým som sa v bývalej triede vlastne ani nestýkal, ale čoskoro sme sa spriatelili. Vpravo odo mňa sedeli za sebou dievčatá.

Moja susedka sa volala Sofia. Hnedovláska, letne opálená, so zlatými chĺpkami na nahých rukách. Keď som si sadol a poobzeral sa, obdarila ma úsmevom.

Odvetil som takisto úsmevom. Cítil som sa dobre, tešil som sa na nový začiatok v novej triede a na dievčatá. Pozoroval som spolužiakov z nižšej sekundy – báli sa dievčat, či ich už mali v triede, alebo nie, vyhýbali sa im a zároveň sa pred nimi chvastali a zbožňovali ich. Ja som poznal ženy, a preto som sa k nim mohol správať uvoľnene a kamarátsky. To mali dievčatá rady. V novej triede sa iste s nimi budem dobre znášať, a tým si získam rešpekt aj u chlapcov.

Prežívajú to všetci? Keď som bol mladý, cítil som sa zakaždým buď veľmi istý, alebo veľmi neistý. Buď som si pripadal absolútne neschopný, nesympatický a nedôstojný, alebo som si myslel, že som po každej stránke vydarený a že sa mi musí všetko podariť. Ak som sa cítil istý, prekonal som aj najväčšie ťažkosti. Stačil však malý neúspech a hneď som bol presvedčený o svojej naničhodnosti. Opätovné získanie istoty nebolo nikdy výsledkom úspechu – za tým, aký výkon som vlastne od seba očakával a čo mi malo priniesť uznanie iných, žalostne zaostával každý úspech. Pociťovanie ľútosti alebo úspechu záviselo od toho, ako som sa práve mal. S Hanou som sa mal celé týždne dobre – napriek našim sporom a napriek tomu, že ma neustále odmietala a že ja som sa ustavične ponižoval. A tak sa začalo dobre aj leto v novej triede.

Vidím pred sebou miestnosť našej triedy – vpredu vpravo dvere, na stene vpravo doska s hákmi na zavesenie šiat, vľavo rad okien s výhľadom na kalváriu, a keď sme cez prestávky stáli pri oknách, dovideli sme aj dolu na ulicu, na rieku i na lúky za ňou. Vpredu bola tabuľa, stojany na mapy a obrazy a vyvýšená katedra so stoličkou pre učiteľa. Steny boli až do výšky hlavy namaľované olejovou farbou na žlto, vyššie boli biele a z plafónu viseli dve mliečne guľaté lampy. V miestnosti nebolo nič nadbytočné – ani obrazy, ani rastliny, ani nadbytočné sedadlo, ani skriňa so zabudnutými knihami, zošitmi alebo farebnou kriedou. Keď sme sa obzerali, smeroval náš pohľad k oknám a ukradomky aj k susedke alebo susedovi. Keď si Sofia všimla, že som sa na ňu pozrel, obrátila sa ku mne a usmiala sa.

„Skutočnosť, že je Sofia grécke meno, nie je pre vás, Berg, dôvodom, aby ste počas hodiny gréčtiny študovali svoju susedku. Prekladajte!“

Prekladali sme Odyseu. Čítal som ju po nemecky, mal som ju rád a mám ju rád dodnes. Keď som prišiel na rad, potreboval som iba sekundy, aby som sa zorientoval a prekladal. Ale keď ma učiteľ naťahoval so Sofiou a trieda sa prestala smiať, zajakal som sa kvôli niečomu inému. Nausikaa, podobná nesmrteľným ženám a s bielymi ramenami – videl som v nej Hanu, alebo Sofiu?

Musela to byť jedna z tých dvoch.

14

Ak na lietadlách vynechajú motory, nie je to koniec letu. Lietadlá nepadajú z neba ako kamene. Obrovské viacprúdnicové osobné lietadlá sa kĺžu ďalej, pol hodiny alebo aj tri štvrte hodiny, a napokon sa roztrieštia pri pokuse o pristátie. Cestujúci nič nezbadajú. Ak vynechajú motory, let sa nepociťuje inakšie, ako keď fungujú. Je to tichšie, ale iba trochu – hlasnejší ako motory je vietor, ktorý sa láme o trup a krídla. V určitom momente je zem alebo more pri pohľade z okna hrozivo blízko. Alebo sa premieta film a stevardky a stevardi zatvoria žalúzie. Možno cestujúci pociťujú o trochu tichší let dokonca ako mimoriadne prijemný.

Obdobie leta – to bol kĺzavý let našej lásky. Alebo skôr mojej lásky k Hane; o jej láske ku mne neviem nič.

Stále sme dodržiavali náš rituál čítania, sprchovania, milovania a ležania vedľa seba. Predčítal som jej Vojnu a mier, so všetkými Tolstého výkladmi o dejinách, o veľkých osobnostiach, o Rusku, o láske i manželstve, muselo to zabrať štyridsať až päťdesiat hodín. Hana opäť s napätím sledovala plynutie deja. Ale bolo to inakšie ako doteraz; pri úsudkoch bola zdržanlivá, Nataša, Andrej ani Pierre sa nestali súčasťou jej sveta, ako sa ňou predtým stali Lujza a Emília, ale sama vstúpila do ich sveta, ako keď sa s úžasom vydáme na ďalekú cestu alebo vojdeme do nejakého zámku, do ktorého nás vpustia, v ktorom môžeme chvíľu pobudnúť, s ktorým sa dôverne zoznámime, ale pritom sa úplne nezbavíme plachosti. Všetko, čo som jej čítal doteraz, som poznal už predtým. Vojna a mier – to bola novinka aj pre mňa. Prešli sme cestu spoločne.

Vymysleli sme si pre seba maznavé mená. Už ma nenazývala iba chlapčekom, ale aj žabiakom či ropušiatkom, šteniatkom, okruhliačikom a ružou a k týmto pomenovaniam pridávala najrôznejšie prívlastky. Ja som ju stále volal Hanou, až kým sa ma raz neopýtala: „Na aké zviera myslíš, keď ma držíš v náručí, zatvoríš oči a myslíš na zvieratá?“ Zatvoril som oči a myslel som na zvieratá. Ležali sme pritisnutí o seba, hlavu som jej mal na hrdle, krk som si jej položil na prsia, pravá ruka spočívala pod ňou na jej chrbte a ľavá ruka na jej zadku. Dlaňami som pohládzal jej široký chrbát, jej pevné stehná a zadok. Jej prsia a brucho som cítil pevne pritisnuté na hrdle a na hrudi. Jej pleť bola hladká a hebká a jej telo pod ňou silné a spoľahlivé. Keď moja ruka spočívala na jej lýtku, cítil som neprestajnú trhavú hru svalov. Musel som myslieť na šklbanie kože, ktorým sa kone pokúšajú odplašiť muchy. „Na koňa.“

„Ty myslíš na koňa?“ Odtiahla sa, vztýčila sa a pozrela na mňa. Jej pohľad vyjadroval zhrozenie.

„Nepáči sa ti to? Prišiel som na to, lebo mám taký dobrý pocit, keď sa ťa dotýkam, pocit hladkosti a hebkosti a pod kožou si pevná a silná. A pretože sa ti myká lýtko.“ Vysvetľoval som jej svoje asociácie.

Pozerala sa na hru svalov na lýtku. „Kôň,“ krútila hlavou, „no ja neviem…“

To nebol jej spôsob. Inokedy bola úplne jednoznačná, či už v súhlase, alebo nesúhlase. Pod jej zhrozeným pohľadom som bol ochotný, ak to muselo byť, všetko zobrať naspäť, obžalovať sám seba a prosiť ju o prepáčenie. No v tej chvíli som sa pokúšal zmieriť ju s koňom. „Môžem sa ti prihovárať cheval alebo koník alebo pegasík alebo aj žriebätko. Keď myslím na koňa, nemám pred očami konský chrup ani konskú lebku, ani nič také, čo by sa ti nepáčilo, mám na mysli čosi dobré, horúce, hebké, silné. Ty nie si zajačik ani mačička, ani tigrica – v nich sa skrýva niečo zlé, čosi, čím ty nie si.“

Ľahla si na chrbát s rukami za hlavou. Teraz som sa vystrel ja a pozrel som na ňu. Pohľad sa jej strácal v prázdnote. Po chvíli ku mne privrátila tvár. Jej výraz bol zvlášť vrúcny. „Mám rada, keď ma nazývaš koňom alebo inými konskými menami – vysvetlíš mi ich?“

Raz sme boli v susednom meste v divadle a videli sme Úklady a lásku. Bola to Hanina prvá návšteva divadla a mala pôžitok zo všetkého, z predstavenia i zo šampanského cez prestávku. Položil som jej ruku na pás a bolo mi jedno, čo si o našej dvojici mohli pomyslieť ľudia. Bol som hrdý na to, že mi je to jedno. Zároveň som vedel, že by mi to v divadle v rodnom meste nebolo jedno. Vedela to takisto?

Vedela, že sa môj letný život nekrúti iba okolo nej, okolo školy a okolo učenia. Čoraz častejšie som k nej prichádzal neskoro popoludní z kúpaliska. Tam sa stretávali spolužiačky a spolužiaci, robili si spoločne úlohy, hrali futbal, volejbal i skat a flirtovali. Tam sa odohrával spoločenský život triedy a bolo pre mňa dôležité zúčastňovať sa a patriť k ostatným. Skutočnosť, že som tam – podľa zadelenia Haninej práce – prichádzal neskôr ako iní a skôr som odchádzal, môjmu imidžu neuškodila, ale robila ma zaujímavým. Vedel som to. Takisto som vedel, že som nič nezmeškal, a predsa som mal často pocit, že sa počas mojej neprítomnosti stalo všeličo podstatné a ohromujúce. Dlho som sa neodvážil položiť otázku, či som radšej na kúpalisku, alebo pri Hane. No k mojim júlovým narodeninám mi zagratulovali na kúpalisku a veľmi ľutovali, že musím odísť. Vtedy ma vyčerpaná Hana prijala v zlej nálade. Nevedela, že mám narodeniny. Keď som sa spýtal na dátum jej narodenín a dozvedel som sa, že je to 21. október, ona sa na moje narodeniny nespýtala. Nemala ani horšiu náladu ako inokedy, keď bola vyčerpaná. Ale mňa jej zlá nálada v ten deň hnevala, želal som si, aby som bol niekde preč, na kúpalisku, medzi spolužiačkami a spolužiakmi, aby som znova prežíval ľahkosť našich rozhovorov, nášho žartovania, hrania a flirtovania. Keď som takisto mrzuto zareagoval, keď sme sa pustili do hádky a pre Hanu som bol zrazu vzduch, znova som dostal strach, že ju stratím, a tak som sa znova ponižoval a ospravedlňoval, až kým ma opäť neprijala. Ale bol som plný jedu.

15

A potom som ju začal zrádzať.

Nie že by som vyzrádzal naše tajomstvá alebo že by som Hanu nejako skompromitoval. Nezverejnil som nič, čo som mal zamlčať. Zamlčal som, čo som mal zverejniť. Nepriznal som sa k nej. Viem, zapieranie je nebadateľným variantom zrady. Navonok sa nedá rozpoznať, či niekto zapiera, alebo je len diskrétny, berie ohľad, vyhýba sa trápnostiam a mrzutostiam. Lenže ten, čo sa nepriznáva, to vie veľmi presne. Vzťah stráca pôdu pod nohami takisto zapieraním, ako aj viditeľnými variantmi zrady.

Už neviem, kedy som Hanu prvý raz zaprel. Z partnerstva letných popoludní na kúpalisku sa vyvinuli priateľstvá. Okrem môjho suseda v lavici, ktorého som poznal z bývalej triedy, sympatizoval som v novej triede najmä s Holgerom Schluterom, ktorý sa zaujímal o dejiny a literatúru a s ktorým som sa hneď vedel dôverne porozprávať. Dôverný bol čoskoro aj styk so Sofiou, ktorá bývala o niekoľko ulíc ďalej a s ktorou som preto mal spoločnú cestu na kúpalisko. Najprv som si navrával, že dôverné vzťahy s priateľmi nie sú až také dôverné, aby som im porozprával o Hane. Potom sa nenaskytla vhodná príležitosť, správna chvíľa, priliehavé slová. Napokon už bolo prineskoro hovoriť o Hane, lebo by som bol nevyhnutne vzbudil nesprávny dojem, že som o Hane mlčal tak dlho len preto, že náš vzťah nie je celkom v poriadku a mám zlé svedomie. No akokoľvek som sa z toho vyzúval, vedel som, že som Hanu zradil, keď som sa tváril, že priateľov informujem o všetkom, čo je v mojom živote dôležité, ale o Hane mlčím.

Zistili, že nie som celkom úprimný, ale to na veci nič nezmenilo. Raz večer sme sa ja a Sofia dostali do búrky a na Neuenheimerskom poli, kde vtedy ešte nestála budova univerzity, ale prestierali sa polia a záhrady, sme našli suché miesto pod strieškou jednej záhradnej chatky. Blýskalo sa a hrmelo, fúkal vietor a lialo sa, padali husté a ťažké kvapky. Zároveň klesla teplota najmenej o päť stupňov. Mrzli sme a ja som sa jej dotkol rukou.

„Ty!“ Nepozerala sa na mňa, ale von do dažďa.

„Čo je?“

„Bol si dlho chorý, mal si žltačku. To ťa trápi? Bojíš sa, že už celkom nevyzdravieš? Naznačili ti to lekári? Musíš chodiť každý deň do nemocnice na transfúziu a na infúzie?“

Hana ako choroba. Hanbil som sa. No hovoriť o Hane teraz už vôbec neprichádzalo do úvahy. „Nie, Sofia. Už nie som chorý. Moja pečeň má celkom normálne hodnoty a o rok by som mohol dokonca piť alkohol, keby som chcel, ale nechcem. Čo ma…“ Ak išlo o Hanu, nechcel som povedať, čo ma trápi. „To, prečo neskôr prichádzam a skôr odchádzam, má iný dôvod.“

„Nechceš o tom hovoriť alebo už chceš a nevieš ako?“

Nechcel som alebo som nevedel ako? Sám som si nebol načistom. Ale ako sme tam stáli, keď nás na okamih osvetľovali blesky a potom zarachotili hromy a spustila sa bubnujúca spŕška, keď sme tam mrzli a navzájom sme sa trochu zohrievali, mal som pocit, že jej, práve jej musím porozprávať o Hane. „Možno budem môcť o tom hovoriť niekedy inokedy.“

Ale k tomu už nedošlo.

16

Nikdy som sa nedozvedel, čo robila Hana, keď nepracovala a neboli sme spolu. Ak som sa na to spýtal, odmietla odpovedať. Nemali sme nijaký spoločný svet, ale mi v živote vymedzila miesto, ktoré mi chcela dať. S tým som sa musel uspokojiť. Ak som chcel mať viac, ak som sa chcel viac dozvedieť, narazil som na hranice. Ak sme boli spolu zvlášť šťastní a nazdával som sa, že je všetko možné a dovolené, stávalo sa, že mi dala vyhýbavú odpoveď a moju otázku celkom neodmietla. „Čo by si ty chcel všetko vedieť, chlapček!“ Alebo vzala moju ruku a položila si ju na brucho. „Chcel by si, aby v ňom boli dierky?“ Alebo počítala na prstoch: „Musím prať, musím žehliť, musím zametať, musím utierať, musím nakupovať, musím variť, musím striasť slivku, nabrať si, doniesť domov a rýchlo zavariť, inak ich malíček“– malíček ľavej ruky si dala medzi pravý palec a ukazovák – „ináč ich zje všetky celkom sám.“ Nikdy som ju nestretol náhodou na ulici alebo v obchode alebo v kine, kam, ako spomenula, chodievala rada a často a kam som s ňou v prvých mesiacoch ustavične chcel ísť, ale ona nechcela. Kedy-tedy sme sa rozprávali o filmoch, ktoré sme obaja videli. Chodila do kina nanajvýš čudne, filmy si vôbec nevyberala. Videla všetko od nemeckých filmov o vojne i domovine, od westernov až po Nouvelle vague – a ja som zasa mal rád všetko, čo prichádzalo z Hollywoodu, bolo jedno, či sa to odohrávalo v starom Ríme, alebo na divokom západe. Jeden western sme obaja zvlášť milovali; Richard Widmark hrá v ňom šerifa, ktorý na druhý deň ráno musí podstúpiť súboj a je vopred jasné, že v ňom bude porazený. Večer zaklope na dvere Dorothy Maloneovej, ktorá mu márne radila utiecť. Otvorí. „Čo teraz chceš? Celý svoj život za jednu noc?“ Hana si ma niekedy doberala, keď som k nej žiadostivo prišiel: „Čo teraz chceš? Celý svoj život za hodinu?“

Iba raz som Hanu videl, keď sme sa nedohovorili. Bolo to koncom júla alebo začiatkom augusta, v posledných dňoch pred veľkými prázdninami.

Hana mala celé dni čudnú náladu, bola vrtošivá a panovačná a zároveň citeľne pod tlakom, ktorý ju nepredstaviteľne kváril a spôsoboval citlivosť a zraniteľnosť. Držala sa, usilovala sa dať dokopy, zdalo sa, že sa už-už zosype, a tomu chcela stoj čo stoj zabrániť. Na moju otázku, čo ju trápi, reagovala namrzene. Nevedel som si to vysvetliť. Tak či onak som cítil nielen to, že ma odvrhuje, ale aj jej bezmocnosť. Pokúsil som sa byť stále pri nej a zároveň ju nechať na pokoji. Jedného dňa sa tlak pominul. Najprv som si myslel, že Hana je zasa taká ako vždy. Po skončení Vojny a mieru sme nezačali hneď s novou knihou, sľúbil som jej, že nejakú nájdem a predostrel som jej viac návrhov.

Lenže nechcela nijakú knihu. „Poď sem, nech si ťa okúpem, chlapček.“

Pri vstupe do kuchyne čosi na mňa doľahlo ako ťažké plátno. Nebolo to letné dusno. Hana zakúrila do kúpeľnej piecky. Nechala natiecť vodu, pridala niekoľko kvapiek levandulového oleja a poumývala ma. Svetlomodrá kvietkovaná zástera, pod ktorou nemala bielizeň, sa v horúcom a vlhkom vzduchu lepila na jej potiace sa telo. Veľmi ma vzrušila. Keď sme sa milovali, mal som pocit, že ma chce dohnať k pocitom presahujúcim všetky doterajšie, až tam, kde to už nevydržím. Spôsob, akým sa mi oddala, bol takisto jedinečný. Nie bezohľadne; ohľaduplnosť si ustavične zachovávala. Ale bolo to tak, akoby sa spolu so mnou chcela utopiť.

„A teraz choď za kamarátmi.“ Poslala ma preč a ja som šiel. Páľava stála medzi domami, stlela sa nad poľami a záhradami a trblietala sa na asfalte. Vzalo ma to. Z kúpaliska sa mi do uší tisol krik hrajúcich a plačkajúcich sa detí, akoby prichádzal z veľkej diaľky. Vtedy som sa pohyboval vo svete, ktorý akoby nepatril ku mne a ja som nepatril k nemu. Ponoril som sa do chlórovej, mliečnej vody a netúžil som sa vynoriť. Ležal som pri ostatných, počúval som ich a to, čo hovorili, mi pripadalo smiešne a ničotné.

V určitom momente sa tá nálada rozplynula. V určitom momente som začal prežívať normálne popoludnie na kúpalisku s domácimi úlohami a volejbalom a klebetením a flirtovaním. Nespomínam si na to, čím som sa zaoberal, keď som zdvihol pohľad a zazrel som ju.

Stála vzdialená dvadsať či tridsať metrov, v šortkách a v otvorenej, okolo pása zauzlenej blúzke a hľadela smerom ku mne. Opätoval som pohľad. Z tej vzdialenosti som nevedel rozpoznať výraz jej tváre. Nevyskočil som a nebežal som k nej. Začudoval som sa, prečo je na kúpalisku, nevedel som, či chce, aby som ju uvidel, aby ma videli s ňou, a či ja chcem, aby nás videli spolu. Veď sme sa ešte nikdy nestretli iba tak náhodou, tak čo mám robiť. Potom som vstal. Za tú krátku chvíľu, čo som od nej odvrátil pohľad, odišla.

Hana v šortkách a v zauzlenej blúzke, privrátená ku mne tvárou, z ktorej neviem nič vyčítať – aj to je obraz, ktorý mám o nej.

17

Na druhý deň bola preč. Prišiel som vo zvyčajnom čase a zazvonil. Pozeral som cez dvere, všetko vyzeralo tak ako inokedy, počul som tikať hodiny.

Znova som si sadol na schody. V prvých mesiacoch som zakaždým vedel, na ktoré trate bola nasadená, aj keď som sa už nikdy nepokúsil sprevádzať ju alebo vyčakávať. V určitom momente som sa už na to nepýtal, nezaujímal som sa. Uvedomil som si to až teraz.

Z telefónnej búdky na Wilhelmovom námestí som zavolal miestnu dopravnú spoločnosť, párkrát ma prepojili ďalej a napokon som sa dozvedel, že Hana Schmitzová neprišla do práce. Šiel som naspäť do Staničnej ulice, v stolárstve na dvore som sa spýtal na adresu majiteľov domu a dozvedel som sa meno a adresu v Kirchheime. Šiel som tam.

„Pani Schmitzová? Tá sa dnes vysťahovala.“

„A jej nábytok?“

„To nie je jej nábytok.“

„Odkedy bývala v tom byte?“

„Čo vás je do toho?“ Žena zabuchla okienko vo dverách, cez ktoré sa so mnou rozprávala.

Na riaditeľstve miestnej dopravnej spoločnosti som sa dopracoval až k osobnému oddeleniu. Príslušný úradník bol priateľský a ustarostený.

„Dnes ráno nám zavolala, zavčasu, takže sme mohli zorganizovať náhradu, povedala, že už nepríde. Už vôbec nepríde.“ Pokrútil hlavou. „Pred štrnástimi dňami tu sedela, na vašej stoličke, ponúkol som jej, že z nej urobíme vodičku električky – a ona sa len tak vyparí.“

Až neskôr som sa vybral na ohlasovací úrad. Tam mi povedali, že sa odsťahovala do Hamburgu, bez udania adresy.

Celé dni mi bolo zle. Dával som si pozor, aby si rodičia a sestra nič nevšimli. Pri stole som sa trochu zapájal do rozhovorov, a keď mi prišlo na zvracanie, podarilo sa mi zakaždým dôjsť až do záchodu. Chodil som do školy a na kúpalisko. Tam som trávil odpoludnia na odľahlom mieste, kde ma nikto nehľadal. Moje telo túžilo po Hane. Ale horší ako telesná túžba bol pocit viny. Prečo som, keď tam stála, ihneď nevyskočil a nebežal k nej! V tejto malej scéne sa zauzlila ťažkopádnosť posledných mesiacov, ktorá ma priviedla k tomu, že som ju zaprel a zradil. Za trest mi odišla.

Niekedy som sa pokúšal nahovárať si, že žena, ktorú som videl, nebola ona. Ako som si mohol byť istý, že to bola ona, keď som nerozpoznal jej tvár? Keby to bola bývala ona, musel som ju predsa spoznať! Takže som si nemohol byť istý? Nemusela to byť ona?

Ale vedel som, že to bola ona. Stála tam a hľadela – a už bolo neskoro.

Druhá časť

.

1

Keď Hana odišla z mesta, chvíľu trvalo, kým som sa prestal všade za ňou obzerať, kým som si zvykol, že sa z mojich popoludní vytratila jej postava a kým som pozeral a otváral knihy bez toho, že by som sa pýtal, čo by sa hodilo na predčítanie. Chvíľu trvalo, kým moje telo prestalo túžiť po jej tele; niekedy som pobádal, ako moje ruky a nohy šmátrali po nej v spánku a viackrát pobavil môj brat spoločnosť pri stole rozprávaním, ako som zo spánku vykrikoval Hanino meno. Spomínam si na školské hodiny, keď som sníval iba o nej, myslel som iba na ňu. Pocit viny, čo ma v prvých týždňoch kváril, sa stratil. Vyhýbal som sa jej domu, chodil som po iných cestách a po polroku sa naša rodina presťahovala do inej časti mesta. Nie že by som na Hanu bol zabudol. Ale po určitom čase ma spomienka na ňu prestala sprevádzať. Zostala za mnou, ako za nami zostáva mesto, keď sa vlak pohne ďalej. Je niekde vzadu, mohli by sme tam zacestovať a uistiť sa, že jestvuje. Ale prečo by sme to mali spraviť?

Na posledné gymnaziálne roky a na začiatok univerzitného štúdia si spomínam ako na šťastné časy. Zároveň neviem o nich veľa povedať. Chýbala im akákoľvek námaha; maturita a rozpačito zvolené štúdium práva mi nespôsobili ťažkosti, nič mi nerobilo ťažkosti. Všetko mi bolo ľahké, všetko zavážilo málo. Možno je batôžtek spomienok preto taký malý. Alebo ho len pokladám za malý? Zároveň sa pýtam, či sú tie spomienky naozaj šťastné. Ak sa vraciam väčšmi dozadu, prichádzajú mi na um aj mnohé zahanbujúce a bolestivé situácie. Viem, že som sa so spomienkami na Hanu síce rozlúčil, ale zďaleka som ich neprekonal. Po zážitkoch s Hanou sa už nedať pokorovať, no nepokorovať ani iných, nikdy viac sa nedať vmanévrovať do pozície vinníka, ale ani nikoho neobviňovať, nikoho už nemilovať až tak, že by strata lásky spôsobovala bôľ – o tom som vtedy ešte ostro a jasne nerozmýšľal, ale o to rozhodnejšie som to cítil.

Navykol som si na nafúkané správanie, bol som nad všetkým povýšený, prezentoval som sa ako ktosi, koho nič nedojme, neotrasie ani nepopletie. Do ničoho som sa len tak nehrnul a spomínam si na jedného učiteľa, ktorý si to všimol a chcel sa o tom so mnou rozprávať, ale ja som ho arogantne odbil. Spomínam si na Sofiu. Keď Hana odišla z mesta, zistili u Sofie tuberkulózu. Tri roky strávila v sanatóriu a vrátila sa, keď som sa stal vysokoškolákom. Cítila sa osamelá, hľadala kontakty so starými priateľmi a nemusel som sa veľmi namáhať, aby som sa zmocnil jej srdca. Keď sme sa spolu vyspali, všimla si, že mi v skutočnosti nešlo o ňu, a so slzami v očiach mi povedala: „Čo sa to s tebou stalo, čo sa to s tebou stalo.“ Spomínam si na starého otca, ktorý mi pri jednej z posledných návštev pred smrťou chcel požehnať a ktorému som vyhlásil, že v to neverím a nemá to pre mňa význam. Neviem si predstaviť, že som sa pri vtedajšom správaní mohol cítiť dobre. Pamätám sa aj na to, že som zoči-voči malým gestám láskavej náklonnosti cítil v hrdle hrču, či už tieto gestá smerovali ku mne, alebo k niekomu inému. Niekedy stačila aj scéna z filmu. Toto spolujestvovanie drzej bezcitnosti a citlivosti mi bolo samému podozrivé.

2

Hanu som opäť uvidel v súdnej sieni.

Nebol to prvý proces týkajúci sa koncentračných táborov a nebol ani najväčší. Náš profesor, jeden z mála odborníkov, ktorí sa vtedy venovali nacionálno-socialistickej minulosti a s ňou súvisiacim súdnym pojednávaniam, využil práve tento proces ako predmet seminára, lebo dúfal, že ho s pomocou študentov bude môcť celý sledovať a analyzovať. Už sa nepamätám, čo chcel preskúmať, potvrdiť alebo vyvrátiť. Spomínam si, že sa v seminári diskutovalo o zákaze retroaktívneho potrestania. Stačí, že paragraf, podľa ktorého odsúdili strážcov a katanov z koncentračných táborov, bol už v čase ich skutkov obsiahnutý vo vtedajšom trestnom zákonníku, alebo je rozhodujúce, ako ho vtedy chápali a uplatňovali, teda práve to, že sa na nich nevzťahoval? Čo je právo? To, čo je napísané či nenapísané v zákonoch, alebo to, čo sa musí presadzovať a uplatňovať, ak majú byť veci v poriadku? Profesor, starý pán, ktorý sa vrátil z emigrácie a v nemeckom práve sa veľmi nevyznal, sa na týchto diskusiách zúčastňoval svojou učenosťou a zároveň prejavoval odstup človeka, ktorý sa pri riešení toho či onoho problému už nespolieha na učenosť. „Pozrite sa na obžalovaných – nenájdete ani jedného, kto by si naozaj myslel, že v tých časoch smel iba tak vraždiť.“

Seminár sa začal v zime, súdne pojednávanie na jar. Ťahalo sa celé týždne. Súd zasadal od pondelka do štvrtka a na každý z týchto dní určil profesor skupinu študentov, ktorí vyhotovili doslovný zápis. V piatok sa schádzali účastníci seminára a rozoberali udalosti uplynulého týždňa. Rozoberanie! Rozoberanie minulosti! My, účastníci seminára, sme sa pokladali za avantgardu rozoberania. Roztvárali sme okná, vpúšťali sme dnu čerstvý vzduch, boli sme víchrom, konečne sme rozvírili prach, ktorý spoločnosť nechala napadať na strašné veci z minulosti. Chceli sme dýchať a vidieť. Aj my sme sa spoliehali na právnickú učenosť. Bolo nám jasné, že muselo dôjsť k rozsudkom. Rovnako sme vedeli, že vlastne nešlo ani tak o odsúdenie nejakého strážcu a či katana z koncentračného tábora. Pred súdom stála generácia, ktorá využívala týchto strážcov a katanov, nebránila im alebo ich prinajmenšom nevylúčila zo svojho stredu, keď ich v roku 1945 mohla vylúčiť. Túto generáciu sme rozbormi a vyjasňovaním odsúdili na hanbu.

Naši rodičia hrali v tretej ríši rôzne úlohy. Niektorí otcovia boli vo vojne, dvaja či traja boli dôstojníkmi pravidelnej armády a jeden bol príslušníkom zbraní SS, niektorí stúpali po rebríčkoch kariéry v súdnictve alebo v štátnej správe, medzi našimi rodičmi boli učitelia i lekári a jeden spoluštudujúci mal strýka, čo bol vysokým úradníkom na ríšskom ministerstve vnútra. Som si istý, že keby sme sa ich opýtali a keby nám boli ochotní odpovedať, boli by sme sa dozvedeli všelijaké veci. Môj otec o sebe nechcel hovoriť. Ale vedel som, že stratil miesto docenta filozofie, keď oznámil konanie prednášky o Spinozovi; potom prevegetoval vojnu tak, že nás i seba živil ako redaktor vydavateľstva turistických máp a kníh. Ako by som ho mohol odsúdiť na hanbu? Ale spravil som to. My všetci sme svojich rodičov odsúdili na hanbu a najradšej by sme ich boli obžalovali, že po štyridsiatom piatom strpeli páchateľov medzi sebou a popri sebe.

My, príslušníci seminára, sme dospeli k výraznej skupinovej identite. Študenti seminára o koncentračných táboroch – najprv nás tak volali iní študenti a potom aj my sami. Tých druhých veľmi nezaujímalo, čo sme robili; mnohí sa čudovali, niektorým sa to výslovne protivilo. Teraz viem, že horlivosť, s akou sme zaznamenávali tie strašné veci, horlivosť, s akou sme s nimi chceli všetkých oboznámiť, bola naozaj odporná. Čím strašnejšie boli udalosti, o ktorých sme čítali a počúvali, tým povolanejší sme sa cítili účinkovať ako vyšetrovatelia a žalobcovia. Aj keď sa nám pri tých udalostiach tajil dych, triumfálne sme ich všade pretŕčali. Pozrite sa všetci!

Do seminára som sa prihlásil z čírej zvedavosti. Bolo to zrazu čosi nové, už nie obchodné právo ani páchateľstvo a spoluúčasť, ani stredoveké právo a všetky tie právno-filozofické vykopávky. Nafúkaný a nadradený štýl, ktorý som si osvojil, som priniesol i do seminára. Ale ako plynula zima, čoraz menej som vedel unikať – nie od udalostí, o ktorých sme čítali a počúvali, ani nie od horlivosti, ktorá sa zmocnila účastníkov seminára. Najprv som si nahováral, že podlieham iba vedeckej alebo aj politickej a morálnej horlivosti. Chcel som dosiahnuť viac, chcel som byť účastný na spoločnom horlení. Tí druhí ma očividne ešte vždy pociťovali ako dištancovaného a arogantného. Sám som mal počas zimných mesiacov dobrý pocit, že patrím do spoločenstva a že som si bol nacistom so sebou, s tým, čo som robil, i s tými, s ktorými som to robil.

3

Súdne pojednávanie sa konalo v inom meste, vzdialenom asi hodinu cesty autom. Inak som tam nikdy nezablúdil. Nemal som tam čo robiť. So mnou však cestovával iný študent, ktorý v tom meste vyrástol a vyznal sa.

Bol štvrtok. Súdne pojednávanie sa začalo v pondelok. Prvé dni boli vyplnené námietkami obhajcov voči zaujatosti súdu. My sme boli štvrtou skupinou, ktorá mala prežiť skutočný začiatok pojednávania – výsluch obžalovaných týkajúci sa osoby.

Šli sme horskou cestou popod kvitnúce ovocné stromy. Mali sme pozdvihnutú, oduševnenú náladu; konečne sme mohli preukázať, na čo sme sa pripravovali. Necítili sme sa len ako diváci, poslucháči a zapisovatelia. Diváctvo, poslucháčstvo a zapisovateľstvo boli naším príspevkom k rozboru minulosti.

Súdna budova pochádzala z prelomu storočí, ale nebola taká pompézna a pochmúrna, aké boli mnohé vtedajšie súdy. Sieň, v ktorej rokoval prísažný súd, mala vľavo rad veľkých okien, ktorých mliečne sklo znemožňovalo pohľad von, ale prepúšťalo veľa svetla. Pri oknách sedeli štátni zástupcovia, z ktorých za jasných jarných a letných dní bolo vidno iba hrubé obrysy. Súd, traja sudcovia v čiernych talároch a šiesti prísažní, sedel v čele siene a vpravo bola lavica obžalovaných a obhajcov, pre ich veľké množstvo predĺžená stolmi a stoličkami do prostriedku siene až pred rady, kde sa usadilo obecenstvo. Hana sedela k nám chrbtom. Spoznal som ju až vtedy, keď ju vyvolali, keď vstala a predstúpila. Prirodzene som hneď spoznal meno – Hana Schmitzová. Potom som spoznal aj postavu, hlavu s cudzími, do uzlíka zviazanými vlasmi, zátylok, široký chrbát a mocné ruky. Držala sa vzpriamená. Stála pevne na nohách. Ruky jej viseli voľne. Na sebe mala sivé šaty s krátkymi rukávmi. Spoznal som ju, ale nič som nepocítil. Nič som necítil.

Áno, chce zostať stáť. Áno, narodila sa 21. októbra 1922 pri Hermannstadte a teraz má štyridsaťtri rokov. Áno, v Berlíne pracovala u Siemensa a v jeseni 1943 šla do SS.

„Vstúpili ste do SS dobrovoľne?“

„Áno.“

„Prečo?“

Hana neodpovedala.

„Je to pravda, že ste šli do SS, hoci vám u Siemensa ponúkli miesto predáčky?“

Hanin obhajca vyskočil. „Čo to znamená hoci? Čo má znamenať tvrdenie, že ktosi mal byť radšej predáčkou u Siemensa, ako ísť do SS? Nič neoprávňuje urobiť rozhodnutie mojej mandantky predmetom takejto otázky.“

Sadol si. Bol to jediný mladý obhajca, všetci ostatní boli starí a ako sa čoskoro ukázalo, aj starí nacisti. Hanin obhajca sa vyhýbal ich žargónu a tézam. Ale vyznačoval sa neuváženou horlivosťou, ktorá jeho mandantku poškodzovala rovnako ako nacionálno-socialistické tirády jeho kolegov poškodzovali ostatné obžalované. Dosiahol síce, že sa predseda súdu podráždene pozrel a otázku, prečo Hana šla do SS, už ďalej nerozvíjal. Ale zostal dojem, že to urobila zámerne a bez donútenia. Na negatívnom dojme už nič nezmenilo ani to, že sa jeden prísediaci spýtal, akú prácu očakávala v SS, a že Hana vyhlásila, že SS robil u Siemensa, ale aj v iných podnikoch nábor žien na činnosť v dozornej službe, že sa do takejto služby prihlásila a za dozorkyňu ju aj prijali.

Predsedajúci si dal od Hany úsečne potvrdiť, žo do jari 1944 bola nasadená v Osvienčime a do zimy 1944/45 v jednom malom tábore pri Krakove, že s väzňami odišla na západ a tam aj došla, že sa na konci vojny ocitla v Kasseli a odvtedy žila na rôznych miestach. Osem rokov bývala v našom meste; bol to najdlhší čas, čo strávila v jednom a tom istom bydlisku.

„Súvisí vari častá zmena bydliska bezprostredne s útekom pred zákonom?“ Obhajca očividne manifestoval svoju iróniu. „Moja mandantka sa pri každej zmene bydliska policajne odhlásila a nahlásila. Nič nenasvedčuje tomu, že by chcela ujsť, niet ničoho, čo by bola chcela zatajiť. Bolo pre sudcu, ktorý rozhodol o väzbe, vzhľadom na závažnosť predpokladaného previnenia a vzhľadom na nebezpečenstvo verejného pohoršenia neúnosné ponechať moju mandantku na slobode? To je, ctený súd, nacistický dôvod na väzbu; nacisti ho zaviedli a po nacistickej ére stratil platnosť. Už neexistuje.“ Obhajca rečnil zlomyselne a škodoradostne, ako keď ktosi prezentuje pikantnú pravdu.

Zľakol som sa. Pristihol som sa, že som Haninu väzbu pociťoval ako prirodzenú a správnu. Nie pre žalobu, závažnosť obvinenia a dôvodnosť podozrenia, o čom som vtedy nevedel nič určité, ale preto, lebo vo väzeňskej cele zostávala mimo môjho sveta, mimo môjho života. Chcel som, aby bola preč odo mňa, taká nedosiahnuteľná, aby mohla pre mňa zostať iba spomienkou, ktorou sa stala a bola pre mňa v uplynulých rokoch. Keby bol obhajca úspešný, musel by som pripustiť, že sa s Hanou stretneme a musel by som si ujasniť, ako by som ju chcel a mal stretnúť. A nevidel som dôvod, že by nemal byť úspešný. Ak sa Hana nepokúsila utiecť dosiaľ, prečo by sa o to mala pokúsiť práve teraz? Čo by mohla zatajiť? Iné dôvody väzby vtedy neexistovali.

Predsedajúci pôsobil opäť podráždene a ja som začal chápať, že to bol jeho trik. Zakaždým, keď nejaké vyjadrenie pokladal za obštruktívne alebo nepríjemné, sňal si okuliare, ohmatal hovoriaceho krátkozrakým neistým pohľadom, pokrčil čelo a buď výrok jednoducho obišiel, alebo po vetách „podľa vášho názoru“ či „vy teda chcete povedať, že“ zopakoval príslušný výrok takým spôsobom, ktorý nenechával na pochybách, že sa týmto vyjadrením nemal v úmysle bližšie zaoberať a že vôbec nemalo zmysel ho k tomu nútiť.

„Podľa vášho názoru pripísal príslušný sudca nesprávny význam skutočnosti, že obžalovaná ignorovala všetky prípisy a predvolania zo strany polície a štátneho zastupiteľstva? Chcete podať žiadosť o zrušenie príkazu na väzbu?“

Obhajca podal žiadosť a súd ju zamietol.

4

Nevynechal som ani jeden deň súdneho pojednávania. Ostatní študenti sa čudovali. Profesor privítal, že sa jeden z nás postaral, aby sa nasledujúca skupina dozvedela, čo predchádzajúca počula a videla.

Len raz sa Hana pozrela do obecenstva a smerom ku mne. Inak zakaždým, keď ju strážkyňa doviedla na jej miesto, hľadela celý čas na lavicu obžalovaných. Pôsobila povýšenecky – a povýšenecky pôsobilo aj to, že sa nerozprávala s ostatnými obžalovanými a sotva prehodila niekoľko slov so svojím obhajcom. Ostatné obžalované sa spolu však rozprávali tým menej, čím dlhšie trvalo súdne pojednávanie. Cez prestávky postávali s príbuznými a priateľmi, kývali im a kričali na nich, keď ich ráno uvideli v obecenstve. Hana zostávala cez prestávky sedieť na svojom mieste.

A tak som ju videl iba zozadu. Videl som jej hlavu, jej krk, jej plecia. Čítal som jej hlavu, krk a plecia. Keď išlo o ňu, držala hlavu zvlášť vysoko. Keď sa nazdávala, že s ňou zaobchádzajú skrivodlivo, že ju osočujú a napádajú a chystala si odpoveď, vysunula plecia dopredu, hrdlo jej navrelo a objavili sa výrazné uzlíky svalov. Odpovede sa spravidla nepodarili a pravidelne jej potom klesli plecia. Nikdy nemykala plecom a nikdy nekrútila hlavou. Bola príliš napätá na to, aby si mohla dovoliť ľahkosť mykania plecom a krútenia hlavou. Ani si nedovolila držať hlavu šikmo, skloniť ju alebo oprieť. Sedela ako primrznutá. Také sedenie muselo bolieť. Niekedy sa jej pramene vlasov vymanili z pevného uzla, vlnili sa, viseli okolo zátylku a vznášali sa v prúdoch vzduchu nad jej hlavou. Niekedy mala Hana na sebe šaty s výstrihom, ktorý bol dosť veľký a odhaľoval materské znamienko hore na ľavom pleci. Lenže pri spomínaní som len registroval. Nič som necítil.

Počas súdneho pojednávania, ktoré trvalo celé týždne, som nič nepocítil, moje city boli akoby otupené. Kedy-tedy som ich provokoval a tak jasne, ako som len vedel, som si predstavoval Hanu pri činnosti, z ktorej ju obžalovali, a aj pri činnosti, ktorú mi pripomínali jej vlasy na zátylku a materské znamienko na pleci. Bolo to, ako keď si rukou uštipneme rameno umŕtvené po injekcii. Rameno nevie, že ho ruka štípe, ruka vie, že štípe rameno, a mozog oboje v prvom okamihu od seba nerozlišuje. No v druhom okamihu to odlišuje opäť celkom presne. Možno ruka uštipla tak bolestivo, že je to miesto chvíľu celkom bledé. Potom sa tam vráti krv a miesto sa opäť sfarbí. No cit sa iba preto nevráti.

Kto mi dal injekciu? Dal som si ju sám, lebo by som to bez otupenia nebol vydržal? Otupenie neúčinkovalo iba v súdnej sieni a nielen tak, že som Hanu mohol zažiť, ako by som bol niekto iný, niekto, kto ju miloval a po nej túžil, niekto, koho som dobre poznal, ale nebol som to ja. Aj vo všetkom ostatnom som stál vedľa seba a pozeral som sa na seba, videl som sa na univerzite a pri stykoch s rodičmi, súrodencami a priateľmi, ale vnútorne som sa na nich nezúčastňoval.

Po chvíli som sa nazdával, že podobné otupenie pozorujem aj u iných. Nie u obhajcov, ktorí sa počas celého pojednávania vyznačovali takou istou hrmotavou a suverénnou hádavosťou, pedantskou ostrosťou alebo aj hlasnou chladnokrvnou nehanebnosťou, zakaždým podľa osobného alebo politického temperamentu. Pojednávanie ich síce vyčerpávalo; večer boli unavenejší a tiež jačavejší. Ale v noci sa zakaždým nabili či nafúkli novou energiou a ráno hrmeli a syčali rovnako ako v predchádzajúce ráno. Štátni zástupcovia sa pokúšali držať krok a každý deň demonštrovať rovnaké bojové nasadenie. No nedarilo sa im to – predovšetkým preto, lebo ich predmety a výsledky pojednávania priveľmi napĺňali hrôzou, ale aj preto, lebo začalo účinkovať otupenie. Najviac účinkovalo u sudcov a prísediacich. V prvých týždňoch pojednávania reagovali na hrôzy, o ktorých odznievali správy alebo ktoré sa potvrdzovali so slzami v očiach či so zlyhávajúcim hlasom, inokedy zasa nazlostene a vzrušene, s viditeľným rozochvením alebo sa namáhavo ovládali. Neskôr boli ich tváre opäť normálne, jeden druhému s úsmevom šepkali poznámky a bolo na nich vidieť aj nádych netrpezlivosti, keď sa nejaký svedok roztáral. Keď sa raz hovorilo o ceste do Izraela a v tejto veci sa podrobila výsluchu jedna svedkyňa, bolo v súdnej sieni cítiť cestovnú horúčku. Ustavične boli zhrození zakaždým iní študenti. Prišli na pojednávanie iba raz do týždňa a zakaždým sa to udialo znova – prienik hrôzy do všedného dňa. Ja, čo som bol v súdnej sieni dennodenne, pozoroval som ich reakcie s odstupom.

Ako väzeň v koncentračnom tábore, ktorý žil z mesiaca na mesiac, ktorý si zvykol a hrôzu novoprichádzajúcich registroval netýkavo. S takým istým otupením, s akým vnímal samotné vraždenie a umieranie. Všetky spisy tých, čo prežili, hovoria o podobnom otupení, keď sa životné funkcie redukujú, správanie sa stáva necitlivým a bezohľadným a usmrcovanie plynom a spaľovanie je každodenným javom. Aj v neskorších vyjadreniach páchateľov sa stretávame s plynovými komorami a krematóriami ako s každodenným životným prostredím, samotní páchatelia sa redukujú iba na niektoré funkcie; sú akoby umŕtvení alebo omámení v bezohľadnosti, netýkavosti a tuposti. Obžalovaní na mňa pôsobili dojmom, akoby ešte vždy alebo navždy boli v zajatí tejto otupenosti, akoby v nej boli skameneli.

Už vtedy, keď som sa zaoberal týmto spoločným otupením a aj tým, prečo sa otupenie nezmocnilo iba páchateľov a obetí, ale aj nás všetkých, ktorí sme sa vo funkciách sudcov a prísediacich, štátnych zástupcov a zapisovateľov stretli s celou vecou neskôr, keď som pritom vzájomne porovnával páchateľov, obete, mŕtvych i živých, tých, čo prežili, a tých, čo žijú po nich, necítil som sa dobre a ani teraz mi nie je dobre. Smie sa takto porovnávať? Keď som v jednom rozhovore naznačil porovnávanie, prízvukoval som síce zakaždým, že tým nerelativizujem rozdiel v okolnosti, či niekto bol prinútený žiť vo svete koncentračného tábora, alebo tam prišiel z vlastnej vôle, či trpel, alebo spôsoboval utrpenie, že tento rozdiel je v najvyššej, o všetkom rozhodujúcej miere dôležitý. Ale aj tak som narážal na zhrozenie a pobúrenie, keď som to neformuloval až ako reakciu na námietky druhých, ale ešte predtým, než ostatní mohli niečo namietať.

Zároveň sa pýtam a začal som sa pýtať už vtedy: Čo si mala a má moja generácia neskôr narodených počať so správami o hroznom vykynožení Židov? Nemôžeme sa nazdávať, že chápeme, čo sa nedá pochopiť, nemôžeme porovnávať neporovnateľné, nemôžeme sa pýtať, lebo ten, čo sa pýta, robí z tých hrôz, aj keď ich nespochybňuje, predmet komunikácie a neberie ich ako čosi, pred čím sa dá len onemieť v hrôze, hanbe a vine. Máme byť len nemí v hrôze, hanbe a vine? S akými dôsledkami? Nie že by sa pri pojednávaní jednoducho bola stratila horlivosť, s akou som sa na seminári usiloval spracúvať a vysvetľovať. Ale malo sa to skončiť tým, že niekoľkí boli odsúdení a potrestaní a my, nasledujúce generácie, máme onemieť v hrôze, hanbe a vine?

5

V druhom týždni pojednávania prečítali obžalobu. Čítanie trvalo jeden a pol dňa. Poldruha dňa sa opakovali slová „dôvodne“ a „by“. Obžalovaná číslo jeden je dôvodne, ďalej je dôvodne a ešte ďalej je dôvodne… a tým by naplnila skutkovú podstatu paragrafu toho a toho, ďalej by naplnila a ešte ďalej by naplnila… konala by tiež protiprávne a spôsobila by zavinenie. Hana bola obžalovaná ako číslo štyri.

U piatich obžalovaných žien išlo o dozorkyne v malom tábore pri Krakove, ktorý bol filiálkou tábora v Osvienčime. Preložili ich tam na jar 1944 z Osvienčimu; nahradili dozorkyne, ktoré zahynuli alebo utrpeli zranenia pri výbuchu v továrni, v ktorej pracovali väzeňky z tábora. Jeden bod obžaloby sa týkal správania v Osvienčime, ale posunul sa do úzadia v porovnaní s inými bodmi. Už sa nepamätám, čoho sa týkal. Netýkal sa Hany, ale ostatných žien? Mal malý význam len v porovnaní s ostatným bodmi, alebo aj sám osebe? Zdalo sa jednoducho neúnosné niekoho, kto bol v Osvienčime a ktorého polapili, neobžalovať aj pre správanie v Osvienčime?

Ani jedna z piatich obžalovaných prirodzene tábor neviedla. Existoval veliteľ, stráže a ďalšie dozorkyne. Väčšina strážcov a dozorkýň neprežila bombardovanie, ktoré v noci ukončilo pochod uväznených na západ. Niektorí sa v tú istú noc odpojili, a preto boli nezvestní podobne ako veliteľ, ktorý zmizol už vtedy, keď sa sprievod dal na pochod.

Z uväznených nemala vlastne prežiť noc bombardovania ani jedna. Prežili ju dve, matka a dcéra – a dcéra napísala o tábore a o pochode na západ knihu, ktorú publikovala v Amerike. Polícia a prokuratúra vypátrali nielen päť obžalovaných, ale aj niekoľkých svedkov, čo vtedy žili v dedine, kde bomby ukončili pochod uväznených. Najdôležitejším svedkom bola dcéra, ktorá prišla do Nemecka, a matka, ktorá zostala v Izraeli. Na výsluch matky cestoval súd, žalobcovia i obhajcovia do Izraela – bol to jediný úsek pojednávania, ktorý som nezažil.

Hlavný bod obžaloby sa týkal selekcií v tábore. Každý mesiac poslali z Osvienčimu asi šesťdesiat žien a presne toľké sa mali poslať naspäť – s odrátaním tých, čo medzitým zomreli. Všetkým bolo jasné, že tie ženy v Osvienčime zavraždia; späť sa posielali tie, čo sa už nemohli využiť na prácu. Bola to továreň na muníciu, kde vlastná práca síce nebola ťažká, ale ženy sa k tejto vlastnej práci sotva dostali, lebo výbuch na jar zanechal ťažké škody.

Druhý hlavný bod obžaloby sa týkal noci bombardovania, ktorou sa všetko skončilo. Príslušníci strážneho oddielu a dozorkyne zavreli uväznené stovky žien do kostola v dedine, z ktorej už odišla väčšina obyvateľov. Spadlo iba málo bômb, možno boli určené blízkej železničnej trati alebo továrenským zariadeniam; možno ich zhodili len preto, lebo im zvýšili pri bombardovaní väčšieho mesta. Jedna bomba zasiahla faru, v ktorej spali strážni a dozorkyne. Druhá udrela do kostolnej veže. Najprv začala horieť veža, potom strecha, potom sa zrútil blčiaci krov dolu do kostola, kde sa chytili lavice. Ťažké dvere odolali. Obžalované ich mohli otvoriť. Neurobili to, a tak ženy, čo boli zavreté v kostole, uhoreli.

6

Pre Hanu nemohlo pojednávanie prebiehať horšie. Už pri výsluchu týkajúcom sa osoby neurobila na súd dobrý dojem. Po prečítaní obžaloby sa prihlásila, že tam niečo nesúhlasí; predsedajúci sudca ju podráždene odbil s odôvodnením, že pred začiatkom hlavného pojednávania mala dosť času preštudovať obžalobu a vzniesť námietky, teraz sme sa dostali už do hlavného pojednávania a čo v obžalobe súhlasí alebo nesúhlasí, ukáže dokazovanie. Keď na začiatku dokazovania predsedajúci sudca navrhol upustiť od čítania nemeckej verzie dcérinej knihy, pretože rukopis jej prekladu, pripravovaný na vydanie nemeckým vydavateľstvom, mali k dispozícii všetci zúčastnení, musel obhajca Hanu presvedčiť, aby – pri podráždenom pohľade predsedajúceho sudcu – súhlasila. Nechcela. Navyše nechcela akceptovať svoju predchádzajúcu výpoveď pri výsluchu u vyšetrovacieho sudcu – že mala kľúč od kostola. Kľúč nemala, nikto ho nemal, kľúč od kostola vôbec nebol, ale existovali viaceré kľúče od viacerých dverí a tie trčali zvonku zo zámkov. Lenže v protokole z jej výsluchu u sudcu, ktorý prečítala a podpísala, bolo uvedené niečo iné, a skutočnosť, že sa pýtala, prečo jej chcú niečo také prišiť, situáciu vôbec nezlepšila. Nepýtala sa nahlas ani neústupne, ale vytrvalo, a všimol som si, že bola pri tom skôr zmätená a bezradná. Svoj názor, že jej chcú niečo prišiť, nemyslela ako námietku proti porušeniu práva. Ale predsedajúci sudca to tak pochopil a ostro zareagoval. Hanin obhajca vyskočil a povedal si svoje, horlivo a chvatne, a keď sa ho spýtali, či sa stotožňuje s námietkou svojej mandantky, znova si sadol.

Hana to chcela uviesť na pravú mieru. Namieta len proti tomu, v čom sa voči nej prejavuje neprávosť, a pripúšťa, čo sa podľa jej mienky tvrdí a vyčíta na jej adresu právom. Odporovala vytrvalo a ochotne sa priznala, akoby si priznaniami mohla vydobyť právo namietať alebo akoby námietkami vzala na seba povinnosť priznávať sa k tomu, voči čomu nemohla namietať, ak chcela byť statočná. Nezbadala však, že jej vytrvalosť predsedajúceho sudcu rozčuľuje. Nemala cit pre kontext, pre pravidlá, podľa ktorých sa hralo, ani pre formulácie, podľa ktorých sa jej vyjadrenia i vyjadrenia spoluobžalovaných zvažovali ako vina a nevina, odsúdenie a oslobodenie. Jej obhajca mal mať viac skúseností a istoty alebo jednoducho mal byť lepší, aby kompenzoval chýbajúci cit pre situáciu u svojej mandantky. Alebo mu to Hana nemala tak sťažovať; očividne mu odoprela dôveru, ale nevybrala si ani druhého obhajcu, ktorému by bola dôverovala.

Občas Hana zaznamenala aký-taký úspech. Spomínam si na jej vypočúvanie vo veci selektovania v tábore. Spoluobžalované zapierali, že by s tým boli mali niečo spoločné. Hana priznala svoju účasť, nie sama, ale spolu s ostatnými tak ochotne, že predsedajúci sudca si predsavzal do nej preniknúť hlbšie.

„Ako prebiehali selekcie?“

Hana opísala, že sa dozorkyne dohodli nahlásiť zo svojich šiestich rovnako veľkých kompetenčných oblastí rovnaký počet uväznených, z každej desať a spolu šesťdesiat, ale že sa tie počty pri nízkej chorobnosti v jednej kompetenčnej oblasti a vysokej v druhej mohli prerozdeliť a že všetky službukonajúce dozorkyne napokon spoločne posúdili, koho majú poslať naspäť.

„Ani jedna sa tomu nevyhla, všetky konali spoločne?“

„Áno.“

„Nevedeli ste, že väzeňky posielate na smrť?“

„Áno, ale prichádzali nové, a staré museli urobiť miesto pre nové.“

„Chceli vytvoriť miesto, a tak ste im povedali: Teba a teba musíme poslať späť, aby ťa zavraždili?“

Hana nerozumela, čo tým predsedajúci mieni.

„Ja som… myslím si… Čo by ste boli robili vy?“ To Hana myslela ako vážnu otázku. Nevedela, čo iné mala robiť, čo mala robiť inak, a preto chcela od predsedajúceho, ktorý navidomoči všetko vedel, počuť, čo by bol robil.

Na okamih zavládlo ticho. V nemeckej trestnej praxi sa nepatrí, aby obžalovaný kládol otázky sudcovi. Lenže otázka bola položená a všetci čakali na sudcovu odpoveď. Musel odpovedať, nemohol otázku prejsť mlčaním alebo karhajúcou poznámkou, nemohol ju zotrieť protiotázkou. Všetkým to bolo jasné, aj jemu bolo jasné, a ja som pochopil, prečo si ako trik zakaždým zvolil podráždenie. Nasadzoval si ho ako masku. Pod maskou si mohol dožičiť trochu času, aby našiel odpoveď. Ale nie priveľa; čím dlhšie otáľal, tým väčšmi rástlo napätie a silnelo očakávanie, tým lepšia musela byť odpoveď.

„Existujú veci, ktorých sa jednoducho nesmieme dopustiť a ktorým sa treba vyhýbať, aj keby to stálo život.“

Možno by to bolo stačilo, keby bol povedal to isté a pritom bol hovoril o Hane alebo aj o sebe. Hovoriť o tom, čo musíme, čo nesmieme a čo nás to stojí, neobstálo zoči-voči vážnosti Haninej otázky. Chcela vedieť, čo mala v tejto situácii robiť, a nie, že existujú veci, ktoré sa nerobia. Sudcova odpoveď pôsobila bezmocne a žalostne. Všetci to cítili. Reagovali so sklamaným vydýchnutím a pozerali sa začudovane na Hanu, ktorá do určitej miery vyhrala túto slovnú výmenu. Ale ona sama zostala zamyslená.

„Teda… nemala som sa… nemala som sa prihlásiť u Siemensa?“

Táto otázka nebola určená sudcovi. Hovorila sama pre seba, pýtala sa sama seba, váhavo, pretože si takúto otázku ešte nikdy nepoložila, a vŕtali v nej pochybnosti, či je to správna otázka a aká má byť na ňu odpoveď.

7

Tak ako nástojčivosť, s akou Hana odporovala, dráždila predsedajúceho sudcu, zlostila ochota, s ktorou sa priznávala, ďalšie obžalované. Pre ich obhajobu, ale aj pre Haninu vlastnú obhajobu bola fatálna.

Dôkazný stav bol pre obžalované vlastne priaznivý. Dôkazom pre prvý bod hlavnej obžaloby bolo výlučne svedectvo tých, čo prežili – matky a dcéry a ich kniha. Dobrá obhajoba by bola mohla – bez toho, že by bola napadla substanciu výpovedí matky a dcéry – dôveryhodne spochybniť, či práve obžalované vykonávali selekcie. Výpovede svedkov neboli v tomto bode precízne a ani nemohli byť precízne; veď existoval aj nejaký veliteľ, strážna služba, iné dozorkyne – popri celej hierarchii úloh a príkazov, s ktorou sa väzni konfrontovali len čiastočne a v ktorej sa vyznali len nedokonale. Podobne to bolo s druhým bodom obžaloby. Matka a dcéra boli zavreté v kostole a o tom, čo sa dialo vonku, nemohli podať svedectvo. Obžalované síce nemohli tvrdiť, že tam neboli. Iní svedkovia, ktorí vtedy žili v dedine, sa s obžalovanými zhovárali a pamätali sa na ne. Ale títo iní svedkovia museli dávať pozor, aby sa ich takisto netýkala výčitka, že sami mohli vyslobodiť väzeňky. A keď tu boli iba obžalované – nemohli obyvatelia dediny tých niekoľko žien premôcť a otvoriť dvere na kostole? Nemuseli sa prikloniť k línii obhajoby, ktorá zaobchádzala s obžalovanými tak, že zbavovala možného obvinenia aj ich, teda svedkov? Že konali pod nátlakom stráží, ktoré predsa neutiekli, alebo sa obžalované nazdávali, že sa zakrátko vrátia, že si len odskočili, napríklad odviezť zranených do lazaretu?

Keď si obhajcovia ostatných obžalovaných všimli, že táto stratégia stroskotala na Haniných ochotných priznaniach, prešli na stratégiu, ktorá tieto ochotné priznania využívala, Hane priťažovala a ostatným uľahčovala. Obhajcovia to robili s odborným odstupom. Druhé obžalované sekundovali rozčúlenými námietkami.

„Údajne ste vedeli, že ste zajatých vydali napospas smrti – to sa týka iba vás, však? Nemôžete vedieť, čo vedeli kolegyne. Môžete sa to hádam nazdávať, ale v konečnom dôsledku to nemôžete posúdiť, však?“

To sa pýtal obhajca jednej obžalovanej.

„Ale veď sme všetky vedeli…“

„Povedať my, my všetky je jednoduchšie ako povedať ja, ja sama, však? Je pravda, že vy, teda vy sama ste mali v tábore chránenkyne, samé mladé dievčatá, jedno na chvíľu a druhé zasa na druhú chvíľu?“

Hana váhala. „Myslím, že som nebola jediná, čo…“

„Ty posratá klamárka! Tvoje cipky – tie boli tvoje a iba tvoje!“ Iná obžalovaná, vulgárna žena, ktorá však pôsobila ako starostlivá kvočka a mala dobre podrezaný jazyk, sa očividne rozpajedila.

„Mohli by sme konštatovať, že hovoríte viem, keď si to iba myslíte, a myslím si, keď si jednoducho vymýšľate?“

Obhajca pokrútil hlavou, akoby jej súhlasnú odpoveď vnímal ustarostene. „Je tiež pravda, že vaše chránenkyne odišli najbližším transportom do Osvienčimu, keď ste sa ich nasýtili?“

Hana neodpovedala.

„To bol váš špeciálny, váš osobný výber, však? Už si to nechcete priznať, chcete to skryť za čosi, čo robili všetci. Ale…“

„Bože!“ Dcéra, ktorá si po výpovedi sadla do obecenstva, si zrazu skryla tvár do dlaní. „Ako som na to mohla zabudnúť?“ Predsedajúci sudca sa jej spýtal, či chce svoju výpoveď doplniť. Nečakala, kým ju predvolajú dopredu. Vstala a hovorila z miesta v obecenstve.

„Áno, mala obľúbené dievčatá, zakaždým mladé, slabé a krehké, tie si vzala pod ochranu a zariadila, aby nemuseli pracovať, lepšie ich ubytovala, lepšie ich zásobovala, lepšie ich kŕmila a vždy večer ich vzala k sebe. Dievčatá nesmeli prezradiť, čo s nimi večer robila, mysleli sme, že s nimi… aj preto, lebo všetky potom išli do transportu, vyzeralo to, akoby sa s nimi do sýtosti potešila a potom… Lenže to vôbec nebolo tak, raz jedno dievča predsa len prehovorilo a dozvedeli sme sa, že jej dievčatá nahlas čítali, večer čo večer. To bolo lepšie, ako keby… a tiež lepšie, ako keby sa na stavbe boli upracovali až na smrť, musela som si myslieť, že to bolo lepšie, inak by som na to asi zabudla. Ale bolo to lepšie?“ Sadla si.

Hana sa obrátila a pozrela sa na mňa. Jej pohľad ma našiel ihneď, a tak mi bolo jasné, že po celý čas vedela o mojej prítomnosti. Jednoducho sa na mňa pozrela. Jej tvár o nič neprosila, k ničomu ma nenahovárala, ničím neubezpečovala a nič nesľubovala. Ponúkala sa. Videl som, aká je napätá a vyčerpaná. Pod očami mala kruhy a na každom líci sa jej hĺbila vráska odhora nadol, tú vrásku som nepoznal, nebola ani veľmi hlboká, ale črtala sa už ako jazva. Keď som pod jej pohľadom očervenel, odvrátila sa a opäť sa zahľadela na lavicu obžalovaných.

Predsedajúci sa chcel od obhajcu, ktorý kládol Hane otázky, dozvedieť, či sa ešte obžalovanej chce niečo spýtať. Tú istú otázku adresoval Haninmu obhajcovi. Spýtaj sa jej, pomyslel som si. Spýtaj sa, či si nevyberala slabé a krehké dievčatá preto, lebo tak či onak nevládali pracovať na stavbe a tak či onak by boli odišli najbližším transportom do Osvienčimu? Nevyberala si ich preto, aby svoj posledný mesiac prežili znesiteľne? Povedz to, Hana, povedz, že si im chcela spríjemniť posledný mesiac. Že práve to bol dôvod na výber slabých a krehkých. Že si nemala iný dôvod, že nemohol byť nijaký iný dôvod.

Ale obhajca sa Hany nič nespýtal a sama od seba sa neozvala.

8

Nemecká verzia knihy, ktorú dcéra napísala o svojom pobyte v tábore, vyšla až po procese. Počas procesu bol síce rukopis už k dispozícii, ale prístup k nemu mali len zúčastnení. Ja som si musel knihu prečítať po anglicky, vtedy to bolo pre mňa nezvyčajné a namáhavé. A ako vždy vytvoril cudzí jazyk, ktorý dobre neovládame a s ktorým bojujeme, zvláštnu simultannosť odstupu a blízkosti. Knihu si v takom prípade dôkladne rozoberieme, a predsa sa jej nezmocníme. Zostane taká cudzia, aká je cudzia reč, v ktorej je napísaná.

O pár rokov neskôr som ju čítal znova a zistil som, že odstup vytvára samotná kniha. Nevyzýva k identifikácii a s nikým nesympatizujeme, ani s matkou, ani s dcérou, ani s tými, s ktorými mali spoločný osud v rôznych táboroch a napokon v Osvienčime a Krakove. Ženskí kápovia, dozorkyne ani stráže nenadobúdajú v knihe takú markantnú podobu, že by sme k nim získali nejaký vzťah, že by sme ich pokladali za lepšie alebo horšie. Z knihy dýcha len otupenie, ktoré som sa už pokúsil opísať. Ale dcéra ani v stave otupenia nestratila schopnosť registrovať a analyzovať. Navyše sa nedala korumpovať – ani súcitom so sebou, ani sebavedomím, ktoré sa u nej navidomoči vytvorilo na základe toho, že všetko prežila a roky v tábore nielen prekonala, ale aj literárne stvárnila. Píše o sebe a o svojom pubertálnom, zároveň starecký múdrom, a ak to muselo byť, aj prefíkanom správaní takisto triezvo, ako opisuje aj všetko ostatné.

Hana sa v knihe menovite nevyskytuje a ani inak sa nedá spoznať a identifikovať. Niekedy som si myslel, že ju spoznávam v dozorkyni, ktorú autorka stvárnila ako mladú a peknú, ktorá bola v plnení úloh svedomitá, no nemala ani štipku svedomia. Nebol som si však istý. Keď som pozoroval ostatné obžalované, mohla byť touto dozorkyňou iba Hana. No existovali aj iné dozorkyne. V jednom tábore zažila dcéra dozorkyňu, ktorú volali „kobylou“, a tá bola rovnako mladá, krásna a zdatná, ale aj krutá a nespútaná. Tú jej pripomínala dozorkyňa v poslednom tábore. Porovnávali takto aj ostatné? Vedela o tom Hana, pamätala sa na to, a preto sa jej dotklo, keď som ju porovnal s koňom?

Tábor pri Krakove bol pre matku a dcéru poslednou stanicou po Osvienčime. Bol lepší; práca bola ťažká, ale ľahšia ako tam, jedlo bolo lepšie a oveľa lepšie bolo spať v jednej miestnosti s piatimi ženami ako v baraku, kde ich nocovalo sto. A bolo tu teplejšie – ženy mohli na ceste z továrne do tábora nazbierať dreva a vziať ho so sebou. Pravda, báli sa selekcií. Ale ani to nebolo také zlé ako v Osvienčime. Šesťdesiat žien poslali každý mesiac späť, šesťdesiat z asi tisíc dvesto, a tak mala každá nádej na prežitie dvadsať mesiacov, ak jej sily stačili na priemerné vykonávanie práce – a navyše mohla každá dúfať, že bude silnejšia a vytrvalejšia ako priemer. Ba dalo sa aj čakať, že sa vojna skončí za kratší čas ako za dvadsať mesiacov.

Ozajstné trápenie sa začalo rozpustením tábora a odchodom väzeniek na západ. Bola zima, snežilo, a odev, v ktorom ženy mrzli v továrni a v tábore to v ňom nejako vydržali, bol počas pochodu celkom nedostatočný, a ešte menej vyhovovalo obutie, často pozostávajúce iba z handier a novinového papiera poviazaného tak, že držal pokope pri státí a chôdzi, ale takáto obuv vôbec nemohla vydržať dlhé pochody po snehu a ľade. Ženy nielenže pochodovali, ale ich aj poháňali, museli ísť rýchlo. „Pochod smrti?“ Pýta sa dcéra v knihe a odpovedá: „Nie, beh smrti, dostihy so smrťou.“ Mnohé sa zrútili cestou, iné po nociach v stodole alebo jednoducho už nevládali vstať a ísť ďalej, keď sa opreli o nejaký múr. Po týždni bola asi polovica žien mŕtva.

Kostol bol lepší útulok ako stodoly a múry, ktoré mali ženy na nocovanie dosiaľ. Keď prechádzali okolo opustených dvorov a v tých miestach prenocovali, strážni a dozorkyne sa ubytovali v obytných budovách. Tu, v beznádejne opustenej dedine si pre seba vyhradili faru a väzeňkám sa ušlo predsa len čosi lepšie ako stodola či múry. Skutočnosť, že to urobili a že sa v dedine dokonca rozdávala teplá žbrnda, sa zdala byť prísľubom konca trápenia. Tak ženy zaspali. O chvíľu spadli bomby. Kým horela iba veža, bolo oheň v kostole počuť, ale nebolo ho vidieť. Keď spadol hrot veže a zvalil sa na krov, trvalo ešte pár minút, kým bolo vidno žiaru ohňa. Potom už kvapkali dolu plamene a zažíhali odevy, rúcajúce sa horiace hrady zapálili kostolné lavice a kazateľnicu a zakrátko sa krov zrútil do chrámovej lode a všetko blčalo plameňom.

Dcéra si myslí, že sa ženy mohli zachrániť, keby sa boli hneď spočiatku spoločne upriamili na vylomenie jedných dverí. Ale kým zistili, čo sa stalo, čo sa stane a že im nikto neotvorí, bolo už neskoro. Keď ich zobudili bomby, bola tmavá noc. Chvíľu počuli iba nezvyčajné a skľučujúce zvuky vo veži a boli celkom ticho, aby zvuky počuli lepšie a aby si ich vedeli vysvetliť. Že to praskal a dunel oheň, že sa to mihali v oknách záblesky plameňov, že úder, ktorý počuli nad svojimi hlavami, znamenal prenesenie požiaru z veže na strechu – to všetko si ženy uvedomili až vtedy, keď už krov viditeľne horel. Pochopili to a skričali, kričali od hrôzy, volali o pomoc, vrhali sa k dverám, mykali nimi, búšili na ne a neustále kričali.

Keď sa horiaci krov s hrmotom zrútil do chrámovej lode, ochraňovali múry oheň ako v komíne. Väčšina žien sa neudusila, ale uhoreli v jasných blčiacich plameňoch. Napokon prehoreli dokonca aj zavreté kostolné dvere. Ale to bolo až po uplynutí niekoľkých hodín.

Matka a dcéra prežili, lebo matka síce kalkulovala nesprávne, ale konala správne. Keď ženy zachvátila panika, nemohla medzi nimi vydržať. Utiekla na chór. Bolo jej jedno, že tam bola bližšie k plameňom, chcela byť len sama, preč od kričiacich, sácajúcich sa, horiacich žien. Chór bol úzky, taký úzky, že ho horiace hrady veľmi nezasiahli. Matka a dcéra sa tam pritisli k stene a videli a počuli vyvádzame ohňa. Keď svitlo, neodvážili sa celý deň zísť dolu a vyjsť von. Keď sa znova zotmelo, báli sa, že nenájdu schody ani cestu. Keď sa v rannom svite ďalšieho dňa odvážili vyjsť z kostola, stretli pár obyvateľov dediny, ktorí na nich hľadeli nechápavo a bez slov, ale dali im najesť a šaty a pustili ich ďalej.

9

„Prečo ste neodomkli?“

Predsedajúci sudca položil tú istú otázku každej obžalovanej. Jedna po druhej odpovedali rovnako. Nemohli odomknúť. Prečo? Jednej bomba, ktorá dopadla na faru, spôsobila zranenie. Druhá bola v šoku. Tretia sa po dopade bomby starala o poranených strážnych a o ostatné dozorkyne, vyslobodila ich z trosiek, obviazala, skrátka starala sa. Nemyslela na kostol, nebola blízko kostola, nevidela oheň na kostole a nepočula krik z kostola.

Predsedajúci sudca adresoval všetkým obžalovaným tú istú námietku. Správa sa dá čítať inak. Sudca to náročky formuloval opatrne. Povedať, že v správe, ktorá sa našla v spisoch SS, to stálo inakšie, by bolo nesprávne. Ale správne bolo, že sa to dalo čítať inak. V správe sa uvádzalo, kto bol vo fare usmrtený a kto zranený, kto odviezol zranených na nákladnom aute do nemocnice a kto tento prevoz sprevádzal na terénnom vozidle. Písalo sa tam tiež, že dozorkyne zostali tam, aby vyčkali koniec požiaru, aby zabránili jeho rozšíreniu a aby zamedzili útekom väzňov pod ochranou plameňov. Správa spomínala aj smrť väzeniek.

Fakt, že sa mená obžalovaných nevyskytovali medzi menami uvedenými v správe, očividne znamenal, že obžalované patrili k dozorkyniam, ktoré zostali, aby zabránili útekom, znamenal, že sa odnesením zranených z fary a odchodom transportu do nemocnice ešte všetko neskončilo. Ponechané dozorkyne nechali, tak to bolo napísané v správe, zúriť požiar v kostole a dvere nechali zatvorené. Medzi ponechanými dozorkyňami museli byť aj obžalované.

Nie, vyhlásila jedna obžalovaná za druhou, tak to nebolo. Správa je skreslená. To vidno už z toho, že hovorí o úlohe ponechaných dozorkýň zabrániť rozšíreniu ohňa. Ako mohli splniť túto úlohu? To je nezmysel – podobne ako druhá úloha, ktorá sa týkala zamedzenia útekom pod ochranou plameňov. Nezmysel! Pokusy o útek? Vo chvíli, keď sa už nemuseli starať o vlastných a mohli sa venovať iným, teda uväzneným, sa už nikto nemohol pokúsiť utiecť. Nie, v správe sa vôbec, naozaj vôbec nespomína, čo v tú noc robili, čo vykonali a ako trpeli. Ako vôbec mohla vzniknúť taká skreslená správa? Ani ony to nevedia.

Potom prišla na rad zavalitá škaredá obžalovaná. Ona to vedela. „Opýtajte sa tejto tu!“ Prstom ukázala na Hanu. „Ona napísala správu. Ona je vo všetkom vinná, ona sama – a správou to chcela zatušovať a chcela sa očistiť.“

Predsedajúci sa spýtal Hany. No bola to jeho posledná otázka. Jeho prvá otázka znela: „Prečo ste neodomkli?“

„Boli sme… mali sme…“ Hana hľadala vhodnú odpoveď. „Nevedeli sme si inak pomôcť.“

„Nevedeli ste si inak pomôcť?“

„Niektorí z nás boli mŕtvi a ostatní zmizli. Povedali, že zranených odvezú do lazaretu a prídu späť, ale dobre vedeli, že sa už nevrátia, a my sme to vedeli takisto. Možno sa neodviezli až celkom do nemocnice, postihnutí neboli zranení veľmi ťažko. Boli by sme takisto šli s nimi, ale povedali nám, že miesto potrebujú zranení, a okrem toho neboli schopní… vôbec netúžili po tom, aby sa s nimi viezlo toľko žien. Neviem, kam sa podeli.“

„Čo ste robili vy?“

„My sme nevedeli, čo máme robiť. Všetko prebehlo strašne rýchlo, horela fara i veža a muži s autami boli ešte tam, no o chvíľu už boli preč a zrazu sme zostali samy so ženami v kostole. Nechali nám nejaké zbrane, ale nevedeli sme s nimi zaobchádzať. Aj keby sme to boli vedeli, čo by nám to bolo pomohlo, nám, niekoľkým ženám? Ako sme mali ustrážiť toľko žien? Zástup je na pochode taký dlhý, že aj keby sa udržiaval pokope, treba, aby ho na dlhej ceste strážilo oveľa viac ľudí, ako nás zostalo.“ Hana urobila prestávku. „Potom sa začal ten krik a bolo to čoraz horšie. Keby sme vtedy boli otvorili a všetci by sa boli rozutekali…“

Predsedajúci chvíľu čakal. „Mali ste strach? Báli ste sa, že vás uväznené premôžu?“

„Že nás uväznené… to nie, ale mali sme predsa za úlohu udržať poriadok. Keby sme boli otvorili, vznikol by zmätok, s ktorým by sme si neboli poradili. A keby sa boli pokúsili utiecť…“

Predsedajúci opäť chvíľu čakal, ale Hana vetu nedokončila. „Báli ste sa, že ak utečú, bude to vaša vina, zatknú vás, odsúdia a zastrelia?“

„Nemohli sme ich predsa len tak nechať utiecť! Boli sme za to zodpovedné… Myslím to tak, že sme na uväznené celý ten čas dozerali, v tábore i za pochodu, to bol zmysel nášho konania, že sme na nich dozerali, aby nám neutiekli. Preto sme nevedeli, čo máme robiť. Nevedeli sme ani to, koľko žien sa dožije budúceho dňa. Toľko ich už zomrelo a aj tie, čo ešte žili, boli príliš slabé…“

Hana zbadala, že tým, čo povedala, si len priťažila. Ale nemohla povedať nič iné. Mohla sa iba pokúšať povedať lepšie to, čo povedala. Mohla lepšie opisovať a objasňovať. Ale čím viac hovorila, tým horšie to s ňou vyzeralo. Nevedela, kam z konopí, a tak sa znova obrátila na predsedajúceho.

„Čo by ste boli robili?“

Ale tentoraz sama vedela, že sa nedočká odpovede. Nečakala odpoveď. Nikto nečakal odpoveď. Predsedajúci nemo krútil hlavou.

Nešlo o to, že by sa bezradnosť a bezmocnosť, ktorú Hana opísala, nedala predstaviť. Noc, chlad, sneh, oheň, krik žien v kostole, zmiznutie tých, čo dozorkyniam dávali príkazy a sprevádzali ich – všetko, čo sa vtedy odohralo. Ale mohlo pochopenie ťažkej situácie spochybniť zhrozenie nad tým, čo obžalované urobili alebo neurobili? Dá sa táto situácia vari porovnať s autonehodou na osamelej ulici za chladnej noci, so zraneniami a veľkými materiálnymi škodami – a my nevieme, čo máme robiť? Alebo s konfliktom medzi dvoma povinnosťami, ktoré si obe zaslúžia naše nasadenie? Tak si súd mohol, ale nechcel predstaviť, čo opisovala Hana.

„Napísali ste správu?“

„Spolu sme zvažovali, čo máme napísať. Ľuďom, čo nás opustili, sme nechceli nič prišiť. Ale nechceli sme tiež pripustiť, že sme niekde urobili chybu.“

„Hovoríte teda, že ste to spoločne zvážili. Kto písal?“

„Ty!“ Druhá obžalovaná opäť ukázala prstom na Hanu.

„Nie, ja som to nepísala. Záleží na tom, kto písal?“ Jeden štátny žalobca navrhol, aby znalec porovnal písmo správy s rukopisom obžalovanej Schmitzovej. „Môj rukopis? Vy chcete môj rukopis…“ Predsedajúci, štátny žalobca a Hanin obhajca diskutovali, či si písmo zachováva a prezrádza identitu aj po viac ako pätnástich rokoch. Hana počúvala a párkrát sa akoby chystala čosi povedať alebo položiť otázku, bola zjavne čoraz viac poplašená. Potom povedala: „Netreba prizvať znalca. Priznávam sa, že som tú správu napísala ja.“

10

Na piatkové semináre si nespomínam. Aj keď si sprítomním súdny proces, neviem sa rozpamätať, čo sme vedecky analyzovali. O čom sme sa rozprávali? Čo sme chceli vedieť? Čo nás učil profesor?

Ale spomínam si na nedele. Z dní strávených v súdnej sieni som si priniesol nový hlad po farbách a vôňach prírody. V piatok a v sobotu sa mi darilo dobehnúť všetko, čo som v štúdiu zameškal v iných dňoch, takže som bol pripravený na cvičenia a zvládol som semestrálne penzum. V nedeľu som si vyšiel na výlet.

Heiligenberg, bazilika svätého Michala, Bismarckova veža, Cesta filozofov – nedeľné trasy som obmieňal iba nepatrne. Stačila mi rozmanitosť prírody, týždeň čo týždeň som sa stretával so sýtejšou zeleňou a údolie Rýna som raz zažil v dusnej páľave, inokedy v závojoch dažďa a pod búrkovými mrakmi. Vábila ma vôňa lesných plodov a kvetov v slnečnom jase i vôňa zeme a hnijúcich lanských listov, keď pršalo. Vlastne ani nepotrebujem a nehľadám veľa rozmanitosti. Nasledujúca cesta bola iba o trochu dlhšia ako predchádzajúca, nasledujúcu dovolenku som prežil na mieste, ktoré som objavil pri predchádzajúcej dovolenke a ktoré sa mi zapáčilo – istý čas som si myslel, že musím byť odvážnejší, prinútil som sa cestovať na Cejlón, do Egypta a do Brazílie, ale potom som sa zasa vrátil k ešte dôvernejšiemu poznávaniu dôverne známych regiónov. V nich vidím viac.

Znova som vyhľadal miesto v lese, kde sa mi odhalilo Hanino tajomstvo. To miesto nie je ničím zvláštne a nebolo zvláštne ani vtedy, nerástol tu zriedkavo tvarovaný strom ani sa tu netýčilo bralo, nebol odtiaľto nezvyčajný pohľad na mesto a na rovinu, nič nepodnecovalo nezvyčajné asociácie. Pri rozmýšľaní o Hane, keď som sa ustavične pohyboval v tých istých dráhach, sa zrazu odlúpila myšlienka, šla si svojou cestou a napokon priniesla vlastný výsledok. Keď k nemu dospela, bola dovŕšená – mohlo sa to stať všade alebo aspoň všade tam, kde dôvernosť okolia a okolností pripúšťa vnímanie a prijatie čohosi prekvapujúceho, čo neprichádza zvonka, ale rastie vo vnútri. Tak sa to stalo na ceste, ktorá stúpa strmo do kopca, pretína hradskú, prechádza popri studni a vedie najprv popod vysoké temné stromy a potom presvetlenými drevinami.

Hana nevedela ani čítať, ani písať.

Preto jej museli čítať iní. Preto mi na našom bicyklovom výlete zverila písanie a čítanie a ráno v hoteli bola celá bez seba, keď našla môj lístok a vedela, že by mala poznať jeho obsah. Vtedy sa strašne bála odhalenia. Preto sa vyhla povýšeniu v mestskej doprave; jej slabina, ktorú úspešne tajila ako sprievodkyňa, by sa bola prejavila pri preškolení za vodičku električky. Preto odmietla aj povýšenie u Siemensa a stala sa dozorkyňou. Len preto, aby unikla konfrontácii so znalcom, pripustila, že ona napísala tú správu. Len preto bola pri procese taká mnohovravná? Lebo dcérinu knihu takisto ako obžalobu si nemohla prečítať, a tak nemohla rozpoznať šance na svoju obhajobu a nemohla sa lepšie pripraviť? Preto svoje chránenkyne posielala do Osvienčimu? Aby ich umlčala, keby boli zistili pravdu? Preto si vyberala chránenkyne z najslabších?

Preto? Chápal som, že sa za neschopnosť čítať a písať hanbila a radšej sa mi odcudzila, akoby sa mi bola priznala. Sám som poznal vyhýbavé, odmietavé, skrývajúce, zavádzajúce i zraňujúce správanie. Ale Hanina hanba, že nevedela písať a čítať, to bol vari dôvod jej správania pri procese a v tábore? Zo strachu, že ju odhalia ako analfabetku, riskovala, že ju odhalia ako zločinca? Páchanie zločinov zo strachu pred odhalením analfabetizmu?

Ako často som si vtedy i neskôr kládol tie isté otázky. Ak Haniným motívom bol strach z odhalenia – prečo potom namiesto neškodného odhalenia analfabetky strašné odhalenie zločinca? Alebo sa nazdávala, že jej to prejde bez jedného i druhého odhalenia? Bola jednoducho hlúpa? Bola taká márnomyseľná a zlá, že sa stala zločincom, aby zabránila odhaleniu analfabetky?

Tak vtedy, ako aj neskôr som túto verziu zakaždým zavrhol. Nie, hovoril som si, Hana sa nerozhodla pre zločin. Rozhodla sa proti povýšeniu u Siemensa a vstúpila do zamestnania dozorkyne. Nie, neposielala krehké a slabé dievčatá do Osvienčimu preto, lebo jej čítali, ale ich vyberala na čítanie, lebo im posledný mesiac chcela urobiť znesiteľným, predtým, ako beztak museli ísť do Osvienčimu. Ani v priebehu procesu Hana nezväzovala medzi odhalením analfabetky a zločinca. Nekalkulovala a netaktizovala. Akceptovala, že ju brali na zodpovednosť, nechcela, aby sa odhalilo niečo navyše. Nesledovala vlastný záujem, ale bojovala za svoju pravdu, za svoju spravodlivosť. Bola to žalostná pravda a žalostná spravodlivosť, lebo sa ustavične musela trochu pretvarovať, lebo nemohla byť celkom otvorene sama sebou, ale bola to jej pravda a spravodlivosť, a preto aj tento zápas bol jej zápasom.

Musela byť načisto vyčerpaná. Nebojovala iba na pojednávaniach. Bojovala vždy a všade – nie preto, aby ukázala, čo vie, ale aby zakryla, čo nevie. Život, v ktorom pohyb dopredu spočíva v ústupoch a víťazstvá sú vlastne utajenými porážkami.

Čudne ma dojímala diskrepancia medzi tým, Čím sa Hana musela zaoberať, keď odchádzala z môjho rodného mesta, a tým, čo som si vtedy predstavoval a vykresľoval. Bol som si istý, že som ju vyhnal, pretože som ju zradil a zatajil, hoci v skutočnosti utiekla pred nebezpečenstvom odhalenia v mestskej doprave. Pravda, okolnosť, že som ju nevyhnal, nemenila nič na tom, že som ju zradil. Takže som bol vinný. A ak som nebol vinný, kedže zradenie zločinca nemôže byť vinou, zostávala ešte vina, že som túto zločinnú bytosť miloval.

11

Tým, že sa Hana priznala k napísaniu správy, dostali ostatné obžalované krídla. Hana vraj, aj keď nerobila všetko sama, ostatných nabádala, hrozila im a nútila ich. Ona vraj na seba strhla velenie. Ona všetkým hýbala. Ona rozhodovala.

Obyvatelia dediny, ktorí vypovedali ako svedkovia, to nemohli ani potvrdiť, ani vyvrátiť. Videli, ako horiaci kostol strážili viaceré ženy v uniformách a že kostol zostal zatvorený. Dozorkyne im bránili v tom, aby sa odvážili kostol otvoriť sami. Stretli tie ženy na druhý deň ráno, keď odchádzali. V nich poznali obžalované. Ale to, ktorá pri rannom stretnutí udávala tón a či vôbec nejaká obžalovaná udávala tón, nevedeli povedať.

„Ale nemôžete vylúčiť, že táto obžalovaná“ – obhajca jednej obžalovanej ukázal na Hanu – „o všetkom rozhodovala.“

To nevylučovali, veď ako aj mohli, a zoči-voči inej obžalovanej, viditeľne staršej, unavenejšej, zbabelejšej a zatrpknutejšej to takisto nechceli. V porovnaní s inými obžalovanými bola Hana vodkyňou. Navyše existencia vodkyne zbavovala obvinenia obyvateľov dediny; neposkytnúť pomoc za prítomnosti prísne vedenej jednotky sa na súde vynímalo lepšie ako neposkytnutie pomoci, keď sa tam ponevieral iba húf zmätených žien.

Hana bojovala ďalej. Priznala, čo bola pravda, a popierala, čo nesúhlasilo. Popierala s očividne rastúcou prudkosťou. Nekričala. Ale už intenzita, s akou hovorila, súd udivovala.

Napokon to vzdala. Už hovorila iba vtedy, keď sa jej na niečo pýtali, odpovedala krátko, niekedy nedbalo a roztržito. Aby zdôraznila, že to vzdala, zostávala pri hovorení sedieť. Predsedajúci sudca, ktorý jej na začiatku pojednávania viackrát povedal, že nemusí stáť, že môže pokojne zostať sedieť, vzal aj túto zmenu na vedomie s počudovaním. Niekedy som mal ku koncu pojednávania dojem, že chcela celú vec mať konečne za sebou, že už jej duch nie je celkom v súdnej sieni, ale sa nachádza inde, v prítomnosti po dlhých týždňoch minulosti.

Ja som takisto mal všetkého dosť. Ale ja som tú vec nemohol nechať za sebou. Pre mňa sa pojednávanie nekončilo, ale začínalo. Bol som divákom a zrazu som sa stal účastníkom, spoluhráčom a spolurozhodujúcim. Netúžil som po tejto úlohe, nevybral som si ju, ale ušla sa mi, či som chcel, alebo nechcel, či som niečo robil, alebo som sa iba pasívne prizeral.

Niečo urobiť – mohlo to byť iba jedno. Mohol som zájsť za predsedajúcim sudcom a povedať mu, že Hana je analfabetka. Že nemohla byť hlavnou aktérkou ani vinníčkou, ničím, čo jej chceli prišiť ostatné obžalované. Že jej správanie počas procesu nevyplývalo z mimoriadnej nepoučiteľnosti, nepochopenia a bezočivosti, ale z nedostačujúceho predchádzajúceho poznania obžaloby a dcérinho rukopisu, navyše asi aj z absencie akéhokoľvek zmyslu pre stratégiu a taktiku. Že ju pri obhajobe značne obmedzovali. Že síce bola vinná, ale nie v takej miere, ako sa zdalo.

Možno predsedajúceho nepresvedčím. Ale aspoň sa zamyslí a bude skúmať ďalej. Napokon sa ukáže, že som mal pravdu, a Hana síce bude potrestaná, ale dostane menší trest. Bude musieť ísť do väzenia, ale skôr z neho vyjde, skôr bude opäť slobodná – nebojovala práve o to?

Áno, bojovala o to, ale nebola ochotná zaplatiť za úspech cenu svojho odhalenia ako analfabetky. Určite by ani nechcela, aby som jej sebaodhalenie predal za pár rokov väzenia. Mohla takýto obchod urobiť sama, neurobila ho, teda ho nechcela. Neodhalenie jej stálo za roky väzenia.

Ale bolo toho hodné naozaj? Čo mala z klamlivej identity, ktorá ju spútavala, ochromovala, prekážala v jej rozvoji? Energiu, ktorú vynaložila na neprezradenie životného klamstva, mohla už dávno úspešne vynaložiť na osvojenie čítania a písania.

Vtedy som sa pokúšal o tomto probléme hovoriť s priateľmi. Predstav si, niekto sa rúti do sebazničenia, zámerne, a ty ho nemôžeš zachrániť – zachrániš ho? Predstav si operáciu a pacienta, čo berie drogy, s ktorými sa neznáša anestézia, ktorý sa však hanbí za to, že berie drogy a nechce to povedať anestéziológovi – porozprávaš sa s anestéziológom? Predstav si súdne pojednávanie a obžalovaného, ktorý bude potrestaný, ak nezverejní, že je ľavák, a preto sa nemohol dopustiť skutku, ktorý bol spáchaný pravou rukou; hanbí sa však za to, že je ľavák – povieš sudcovi, o čo ide? Predstav si, že je to buzerant a ako taký nemohol vykonať určitý skutok, ale sa hanbí, že je teplý. Nejde o to, či sa máme hanbiť, že sme ľaváci alebo teplí – jednoducho si predstav, že sa obžalovaný hanbí.

12

Rozhodol som sa porozprávať s otcom. Nie že by sme si boli blízky. Môj otec bol uzavretý, nevedel vyjadriť pred nami deťmi svoje city, ani si nevedel poradiť s citmi, ktoré sme voči nemu prejavovali my. Dlho som za nekomunikatívnym správaním tušil bohatstvo nevyzdvihnutých pokladov. No neskoršie som sa pýtal sám seba, či tam vôbec niečo bolo. Možno som ako chlapec a mládenec prekypoval citmi, a keď som ich nevyjadril, nechal som ich za tie roky vyschnúť a odumrieť.

Ale práve pre odstup medzi nami som sa chcel s ním porozprávať. Túžil som po rozhovore s filozofom, čo písal o Kantovi a Heglovi, o ktorých som vedel, že sa zaoberali otázkami morálky. Otec asi mohol vysvetliť môj problém s dávkou abstrakcie a nemusel sa – ako moji priatelia – zdržiavať deficitmi mojich príkladov.

Keď sme sa ako deti chceli porozprávať s otcom, určil nám termíny podobne ako svojim študentom. Pracoval doma a na univerzitu chodieval iba kvôli prednáškam a seminárom. Kolegovia a študenti, ktorí sa s ním chceli rozprávať, prichádzali za ním domov. Spomínam si na zástupy študentov, ktorí sa v predsieni opierali o stenu a čakali, kým prídu na rad, poniektorí čítali, iní si obzerali obrázky mesta, ktoré tam viseli, ďalší zasa civeli do prázdna, všetci boli nemí – až na rozpačitý pozdrav, ktorý patril nám deťom, keď sme prechádzali predsieňou. Keď nám otec udelil termín, nečakali sme v predsieni, ale sme v stanovenom čase zaklopali na dvere jeho pracovne a vošli sme.

Zažil som dve otcove pracovne. Okná prvej, kde Hana ohmatávala knihy prstami, poskytovali výhľad na ulice a domy. Okná druhej smerovali do údolia Rýna. Dom, do ktorého sme sa nasťahovali na začiatku šesťdesiatych rokov a v ktorom moji rodičia zostali bývať, keď sme už prestali byť deťmi, stál na stráni nad mestom. Tu ani tam okná nerozširovali miestnosť do sveta vonku, ale vešali svet na izbové steny ako obrazy. Pracovňa môjho otca bola priestorom, kde knihy, papiere, myšlienky a fajkový či cigaretový dym vytvárali vlastné, od vonkajšieho sveta odlišné tlakové pomery. Boli mi dôverne blízke a zároveň cudzie.

Otec ma najprv nechal, aby som predostrel svoj problém – v abstraktnej podobe a s príkladmi. „Súvisí to s procesom, áno?“ Pokrútil však hlavou, aby mi naznačil, že neočakáva odpoveď, že nechce na mňa naliehať a nechce odo mňa vedieť nič, čo by som nepovedal sám od seba. Potom sedel, s hlavou naklonenou nabok, rukami sa držal opierok a rozmýšľal. Nepozeral na mňa. Pozoroval som ho, jeho sivé vlasy, jeho ako vždy zle oholené líca, ostré záhyby medzi očami a od nozdier ku kútikom úst. Čakal som.

Keď prehovoril, začal zoširoka. Poučil ma o osobe, slobode a dôstojnosti, o človeku ako subjekte a o tom, že sa nesmie z neho spraviť objekt. „Už sa nepamätáš, ako ťa v detstve rozčuľovalo, keď mama vedela lepšie, čo bolo pre teba dobré? Už to je problém, nakoľko s tým môžeme pochodiť u detí. Je to filozofický problém, ale filozofiu nezaujímajú deti. Prenechala ich pedagogike, ktorá sa o ne nestará najlepšie. Filozofia zabudla na deti,“ usmial sa na mňa, „zabudla na ne navždy, nie iba niekedy, ako som na vás zabúdal ja.“

„Ale…“

„Ale u dospelých nevidím vo všeobecnosti nijaký dôvod, aby to, čo pre nich niekto iný pokladá za dobré, nadraďovali nad to, čo pre seba pokladajú za dobré sami.“

„Ani vtedy nie, keď im to v budúcnosti prinesie šťastie?“

Pokrútil hlavou. „Nehovoríme o šťastí, ale o dôstojnosti a slobode. Už ako malý chlapec si vedel, aký je v tom rozdiel. Neutešovalo ťa, že mama mala zakaždým pravdu.“

Dnes si rád spomínam na ten rozhovor s otcom. Zabudol som naň a až po jeho smrti som sa začal prehŕňať v pôde spomienok a hľadať tam pekné stretnutia, zážitky a skúsenosti s ním. Keď som sa rozpamätal na ten rozhovor, vnímal som ho s úžasom a pocitom šťastia. Vtedy som bol najprv zmätený z otcovej zmesi abstrakcie a názornosti. Ale napokon som našiel kľúč k tomu, čo povedal, kľúč, že sa nemusím porozprávať so sudcom, že vôbec s ním nemusím hovoriť. Uľahčilo sa mi.

Otec to na mne videl. „Tak sa ti páči filozofia?“

„Nuž, nevedel som, či v situácii, ktorú som ti opísal, treba konať, a vlastne ma nenapĺňala šťastím predstava, že treba, takže záver, že sa vôbec nesmie konať – pokladám za…“ Nevedel som, čo mám povedať. Úľavu? Upokojenie? Čosi príjemné? To nemalo veľa spoločného s morálkou a zodpovednosťou. Keď niečo pokladám za dobré, znie to morálne a zodpovedne, ale ja som nemohol povedať, že som to pokladal za dobré, a nielen za uľavujúce.

„Príjemné,“ navrhol mi otec.

Kývol som hlavou a mykol som plecom.

„Nie, tvoj problém nemá príjemné riešenie. Prirodzene, treba konať, ak je situácia, ktorú si opísal, situáciou nadobudnutej alebo prebratej zodpovednosti. Ak vieme, čo je pre druhého dobré a že si pred tým zatvára oči, treba sa pokúsiť dosiahnuť, aby si to všimol. Treba mu prenechať posledné slovo, ale treba sa s ním porozprávať, s ním, nie s niekým iným a za jeho chrbtom.“

Hovoriť s Hanou? Čo by som jej mal povedať? Že som odhalil klamstvo jej života? Že sa chystala obetovať tomuto hlúpemu klamstvu celý život? Že klamstvo nestálo za takú obeť? Že by mala bojovať o to, aby nemusela zostať vo väzení dlhšie, ako je potrebné, a aby potom začala nový život? Ale aký život? Čo u nej znamená veľa, niečo alebo málo? Čo si mala počať so životom? Mohol som zrušiť klamstvo jej života bez toho, že by som jej otvoril nejakú perspektívu? Nevedel som o nijakej dlhodobej perspektíve a nevedel som ani to, ako mám pred ňu predstúpiť a ako mám s ňou hovoriť, a tak je v podstate dobré, že po tom všetkom, čo vykonala, bude jej krátkodobou alebo stredne trvajúcou perspektívou väzenie. Naozaj som nevedel, ako mám pred ňu predstúpiť a niečo jej povedať.

Spýtal som sa otca: „A čo vtedy, keď sa s ním nedá rozprávať?“

Pozrel sa na mňa pochybovačne a ja som vedel aj sám, že moja otázka je nevhodná. Už sa nedalo moralizovať. Musel som sa už len rozhodnúť.

„Nevedel som ti pomôcť.“ Otec vstal a ja tiež. „Nie, ešte nemusíš ísť, len ma bolí chrbát.“ Stál nakrivený, ruky mal položené na krížoch. „Nemôžem povedať, že mi je ľúto, že ti nemôžem pomôcť. Ako filozofovi, na ktorého si sa obrátil. Ako otec pokladám skúsenosť, že svojim deťom neviem pomôcť, za absolútne neúnosnú.“

Čakal som, ale nepokračoval ďalej. Nazdával som sa, že si to uľahčuje – vedel som, kedy sa o nás mal starať viac a kedy nám mohol pomôcť. Potom som si pomyslel, že to možno vie aj on sám a že to naozaj znáša veľmi ťažko. Ale tak či onak som mu nevedel nič povedať. Zmocnili sa ma rozpaky a mal som pocit, že jeho takisto.

„Nuž teda…“

„Môžeš prísť, kedy budeš chcieť.“ Otec na mňa pozrel.

Neveril som mu, ale prikývol som.

13

V júni odletel súd na dva týždne do Izraela. Tamojšie výsluchy trvali iba niekoľko dní. Ale sudcovia a štátni zástupcovia spojili justičnú udalosť s turistickou, s návštevou Jeruzalema a Tel Avivu, Negebu a Červeného mora. To bolo zo služobného, dovolenkového a nákladového hľadiska určite v poriadku. I tak som to pokladal za bizarné.

Tieto dve týždne som sa chcel venovať iba štúdiu. Ale skutočnosť bola iná, ako som si to predstavoval a predsavzal. Nemohol som sa sústrediť na učenie ani na profesorov, ani na knihy. Moje myšlienky ustavične odbočovali a strácali sa v obrazoch.

Videl som Hanu pri horiacom kostole, s prísnou tvárou, v čiernej uniforme a s jazdeckým bičíkom. Ním kreslí kruhy do snehu a plieska si o sáry čižiem. Videl som ju, ako si dáva čítať. Pozorne počúva, na nič sa nepýta a nič si nepoznamenáva. Keď hodina čítania uplynie, osobe, ktorá jej čítala, oznámi, že zajtra pôjde transportom do Osvienčimu. Čitateľka, štíhle stvorenie s čiernym strniskom vlasov a s krátkozrakými očami, začne plakať. Hana udrie rukou na stenu, vstúpia dve ženy, takisto sú väzeňky v pásikavom odeve, a vyvlečú čitateľku. Videl som, ako Hana prechádza po uliciach tábora, videl som, ako vchádza do väzeňských barakov, ako dozerá na stavebné práce. Robí to všetko s takou istou prísnou tvárou, chladným pohľadom a zúženými perami, väzeňky sa krčia, skláňajú sa nad prácu, pritláčajú sa k stenám, do stien, akoby v nich chceli zmiznúť. Niekedy nastúpili mnohé väzeňky alebo niekam šli, nastupovali do zástupu a dali sa na pochod, uprostred stála Hana a vykrikovala rozkazy, vidím jej vykrikujúcu tvár a hnusnú odpornú papuľu, vidím, ako si pomáha jazdeckým bičíkom. Vidím, ako sa kostolná veža rúca na strechu kostola, vidím, ako prskajú iskry, počujem zúfalstvo žien. Vidím vypálený kostol na druhý deň ráno.

Popri týchto obrazoch vidím aj iné. Hanu, ktorá si v kuchyni naťahuje pančuchy, ktorá v kúpeľni drží pred sebou uterák, ktorá s rozviatou sukňou ide na bicykli, ktorá stojí v pracovni môjho otca, ktorá tancuje pred zrkadlom, ktorá sa pozerá na mňa pri bazéne, Hanu, ktorá ma počúva, ktorá sa mi prihovára, ktorá sa na mňa smeje, ktorá sa so mnou miluje. Horšie bolo, keď sa tie dva druhy obrazov zlievali. Hana, čo sa so mnou miluje so studeným pohľadom a úzkymi perami, čo ma bez slova počúva pri čítaní a na konci udrie na stenu, ktorá sa mi prihovára a tvár sa jej mení na hnusnú grimasu. Najhoršie boli sny, v ktorých ma tvrdá, panovačná a desivá Hana sexuálne vzrušovala a z ktorých som sa prebúdzal plný túžby, hanby a pohoršenia. A plný strachu, kto vlastne som.

Vedel som, že tie fantastické obrazy boli vlastne úbohé klišé. S Hanou, ako som ju videl vtedy i teraz, nemali veľa spoločného. I tak však boli veľmi výrazné. Rozkladali zvnútornené obrazy Hany a spájali sa s táborovými obrazmi, ktoré som mal v hlave.

Keď dnes myslím na vtedajšie roky, čudujem sa, ako málo bolo vtedy názornosti, ako málo obrazov sprítomňovalo život a vraždenie v táboroch. Z Osvienčimu sme poznali bránu so známym nápisom, viacposchodové drevené prične, hŕby vlasov a okuliarov a kufrov, z Breziniek vchodovú budovu s vežou, bočnými krídlami a prejazdom pre vlaky a z Bergen Belsenu kopy mŕtvol, ktoré spojenci našli a sfotografovali pri oslobodení. Poznali sme niekoľko správ väzňov, ale mnohé správy vyšli hneď po vojne a potom ich znova vydali až v osemdesiatych rokoch, medzitým v edičných plánoch chýbali. Dnes máme naporúdzi mnohé knihy a filmy, takže svet táborov sa stal súčasťou spoločnej predstavy o svete, ktorá umocňuje spoločný skutočný svet. Fantázia sa v tomto svete vyzná a po televíznom seriáli Holocaust a po hraných filmoch, po Sofiinej voľbe, a najmä Schindlerovom zozname sa v ňom vie aj pohybovať, nielenže ho vníma, ale ho aj doplňuje a svojím spôsobom skrášľuje. Vtedy sa fantázia vlastne nepohybovala; predpokladala, že k vedomiu otrasnosti, ktoré svet bol dlžen táborom, sa pohyb fantázie veľmi nehodí. Na tých niekoľko obrázkov, za ktoré vďačí spojeneckým fotografom a správam väzňov, sa pozerala tak dlho, kým sa z nich nestali meravé klišé.

14

Rozhodol som sa na čas odísť. Keby som sa zo dňa na deň bol mohol dostať do Osvienčimu, bol by som to urobil. Lenže na vybavenie víza bolo treba celé týždne. A tak som išiel do Struthofu v Alsasku. Bol to najbližší koncentračný tábor. Nikdy som také zariadenie nevidel. Klišé som chcel vypudiť skutočnosťou.

Cestoval som autostopom a spomínam si na jazdu v nákladnom aute, ktorého vodič vyprázdňoval jednu fľašu piva za druhou, a na vodiča mercedesu, ktorý krútil volantom v bielych rukaviciach. Za Strassburgom som mal šťastie; auto išlo do Schirmecku, mestečka neďaleko Struthofu.

Keď som vodičovi povedal, kam mám namierené, mlčal. Pozrel som sa naňho, ale z jeho tváre som nevedel vyčítať, prečo zrazu zmĺkol uprostred živého rozhovoru. Bol stredného veku, mal chudú tvár, tmavočervené materské znamienko alebo vypálené znamenie na pravom spánku a pramene čiernych vlasov, akurátne rozdelených pútcom. Sústredene hľadel na cestu.

Pred nami sa rozprestierali vyvýšeniny Vogéz. Cesta viedla medzi vinicami a dostali sme sa do širokého, jemne stúpajúceho údolia. Naľavo a napravo rástol po stranách miešaný les, videli sme tam aj kameňolomy, továrenskú halu postavenú z pálenej tehly, neomietnutú a so zvrásnenou strechou, potom sme prešli okolo sanatória, veľkej vily s mnohými vežičkami, umiestnenej medzi vysokými stromami. Raz sprava, raz zľava nás sprevádzala železničná trať.

Potom sa opäť pustil do reči. Spýtal sa ma, prečo idem práve do Struthofu, a ja som mu porozprával o procese i o tom, že si neviem utvoriť názor.

„Ach, vy chcete pochopiť, prečo sa ľudia môžu dopúšťať takých strašných vecí.“ Jeho hlas znel trochu ironicky. Ale možno to bolo iba nárečové sfarbenie hlasu a jazyka. Prv než som stačil odpovedať, pokračoval. „Čo chcete vlastne pochopiť? Že sa vraždí z vášne, z lásky či nenávisti alebo pre česť a pomstu – to chápete?“

Súhlasne som kývol.

„Takisto chápete, že sa vraždí kvôli bohatstvu a moci? Že sa vraždí vo vojnách a v revolúciách?“

Znova som prikývol. „Ale…“

„Chcete povedať, že tí, čo ich zavraždili v táboroch, svojim vrahom nič neurobili? To chcete povedať? Že nebolo dôvodu na nenávisť a nešlo o vojnu?“

Už som nechcel iba prikyvovať. Čo povedal, bola pravda, ale nepáčil sa mi spôsob, ako to povedal.

„Máte pravdu, nebola vojna a nebol dôvod na nenávisť. Ale ani kat necíti voči popravovanému nenávisť, a predsa ho popraví. Preto, lebo sa mu to prikázalo? Myslíte, že to robí, lebo plní rozkaz? Myslíte si, že teraz hovorím o rozkazoch a poslušnosti a o tom, že strážnym a dozorcom v tábore niekto niečo prikázal a oni museli poslúchnuť?“ Pohŕdavo sa zasmial. „Nie, nehovorím o príkazoch a poslušnosti. Kat neplní rozkazy. Robí si svoju prácu, necíti nenávisť voči popravovaným, nepomstí sa im za to, že mu stoja v ceste, že ho ohrozujú či napádajú. Sú mu tak úplne ľahostajní, že ich môže takisto usmrtiť, ako aj neusmrtiť.“

Pozrel sa na mňa. „Nijaké ale? Zareagujte, povedzte, že človek nemôže byť voči človeku taký ľahostajný. Neučili ste sa o tom? O solidarite so všetkými, čo majú ľudskú tvár? O ľudskej dôstojnosti? O úcte voči životu?“

Bol som rozčúlený a bezmocný. Hľadal som jedno slovo, jednu vetu, ktorá by vymazala, čo povedal, a zapchala mu ústa.

„Raz som videl,“ pokračoval, „fotografiu strieľania Židov v Rusku. Židia tam čakajú nahí v dlhom rade, niektorí stoja na okraji jamy a za nimi stoja vojaci s puškami a strieľajú im do zátylkov. To sa odohráva v kameňolome a nad Židmi a vojakmi sedí dôstojník, hompáľa nohami a fajčí cigaretu. Pozerá sa trochu namrzene. Možno strieľanie nepokračuje dosť rýchlo. Z tváre sa mu však zračí aj určitý pokoj, ba aj uspokojenie, možno preto, lebo si úspešne vykonáva každodennú prácu a čoskoro bude mať voľno. K Židom nepociťuje nenávisť. Nie je…“

„Boli ste to vy? Vy ste sedeli na rímse a…“

Zastal. Bol celkom bledý, svietilo mu len znamienko na spánku. „Von!“

Vystúpil som. Zabočil tak, že som musel uskočiť. Ešte som počul, ako zvláda ďalšie zákruty. Potom bolo ticho.

Šiel som po ceste hore kopcom. Nepredbehlo ma ani jedno auto a ani jedno nešlo naproti. Počul som štebotanie vtákov, vietor v korunách stromov, kedy-tedy aj šumenie potoka. Vydýchol som si uvoľnený. O štvrť hodiny som prišiel ku koncentračnému táboru.

15

Nedávno som si tam znova zašiel. Bola zima a jasný, chladný deň. Za Schirmeckom bol les zasnežený, stromy boli akoby obsypané bielym púdrom a pôda bola takisto biela. Na územie koncentračného tábora, podlhovastý areál na zvažujúcej sa náhornej plošine s dobrým výhľadom na Vogézy, svietilo slnko. Sivomodro natreté drevo dvojposchodových a trojposchodových strážnych veží a jednoposchodových barakov príjemne kontrastovalo so snehom. Pravda, bola tu brána zadrôtovaná pletivom, nápis Koncentračný tábor Struthof-Natzweiler a ostnatý drôt, ktorým bol dvojito oplotený celý tábor. No na pôde medzi zachovanými barakmi, kde pôvodne stálo oveľa viac barakov nahusto natlačených na seba, pod trblietavou snehovou prikrývkou už z tábora nebolo vidno nič. Mohol byť sanicou pre deti, ktoré v pokojných barakoch s príjemnými stehlíkovými oknami trávia zimné prázdniny a čoskoro ich zavolajú na koláč a horúcu čokoládu.

Tábor bol zatvorený. Brodil som sa snehom a nadobudol som si mokré nohy. Celé územie tábora som mal pred sebou a spomínal som si, ako som vtedy, pri prvej návšteve, schádzal po schodoch, ktoré viedli medzi nosnými múrmi zlikvidovaných barakov. Spomínal som si na kremačné pece, ktoré vtedy ukazovali v jednom baraku, a na to, že v inom baraku boli zachované cely. Spomínal som si na vtedajší márny pokus predstaviť si plný tábor s väzňami a dozorcami, predstaviť si konkrétny tábor. Naozaj som sa o to pokúšal, hľadel som na jeden barak, zavrel som oči a v mysli som si umiestňoval barak vedľa baraka, z prospektu som vyčítal ich rozmiestnenie a predstavoval som si, ako tam muselo byť tesno. Dozvedel som sa, že schody medzi barakmi slúžili aj ako apeiplac, a tak som ich vo svojich očiach zaplnil zdola až nahor radmi chrbtov. No všetko bolo márne a mal som pocit žalostného a hanebného zlyhania. Pri ceste späť som našiel nižšie na stráni, presne oproti reštaurácii malý dom, ktorý sa ukazoval ako plynová komora. Bol natretý na bielo, mal dvere a okná obrúbené tehlami a mohol byť stodolou alebo kôlňou, alebo aj príbytkom pre personál. Aj tento dom bol zavretý a nespomínal som si, či som vtedy bol vnútri. Nevystúpil som. Sedel som chvíľu s bežiacim motorom a pozeral som sa. Potom som sa pohol ďalej.

Cestou späť cez alsaské dediny som sa najprv ostýchal zabočiť a pohľadať reštauráciu, kde by som sa mohol naobedovať. Lenže táto plachosť nesúvisela so skutočnými citmi, ale vyplývala z úvah, ako sa treba cítiť po návšteve koncentračného tábora. Badal som to sám na sebe, mykol som plecom a našiel som v jednej dedine na úpätí Vogéz reštauráciu Au Petit Garcon. Spoza stola som mal výhľad na rovinu. „Chlapček“ – tak ma volala Hana.

Na svojej prvej návšteve som pobiehal po území koncentračného tábora, kým ho nezavreli. Potom som si sadol pod pamätník, čo stojí povyše tábora, a pozeral som na areál. Cítil som v sebe veľkú prázdnotu, zdalo sa mi, že by som po prehliadke tábora nemal hľadať názor niekde vonku, ale v sebe; musel som však konštatovať, že vo mne sa nedá nájsť nič.

Potom sa zotmelo. Musel som hodinu čakať, kým ma na ložnú plochu nezobralo malé otvorené nákladné auto a neodviezlo do najbližšej dediny. Vzdal som sa ďalšieho stopovania, našiel som si lacnú izbu v dedinskom hostinci a zjedol som v jedálni tenký rezeň s pomfritkami a hrachom.

Pri susednom stole hrali štyria hluční muži karty. Otvorili sa dvere a nezvučne vošiel drobný starec. Mal na sebe krátke nohavice a mal drevenú nohu. Pri výčape si objednal pivo. K susednému stolu sa obrátil chrbtom a priveľkou lysou lebkou. Hráči odložili karty, siahli do popolníkov, vybrali špačky, hádzali ich doňho a triafali. Muž pri výčape plachtil rukami okolo zadnej časti hlavy, akoby odháňal muchy. Hostinský postavil pred neho pivo. Nikto nič nepovedal.

Už som to nevydržal, vyskočil som a pristúpil k susednému stolu. „Prestaňte!“ Triasol som sa od rozčúlenia. V tomto momente sa starec malými skokmi pričaptal, upravoval si čosi na nohe a zrazu mal drevenú nohu v oboch rukách a udrel ňou prudko o stôl, takže nadskočili poháre a popolníky. Potom skĺzol na prázdnu stoličku. Pri tom sa bezzubými ústami smial a jeho smiech znel ako kvíkanie. Ostatní sa smiali takisto, bol to dunivý pivný smiech. „Prestaňte,“ smiali sa a ukazovali na mňa, „prestaňte.“

V noci bolo okolo domu vetristo. Necítil som chlad a skuvíňanie vetra, vrzgot stromu pri okne či občasné zaplesnutie okenice – to všetko nebolo také hlasné, že by sa nebolo dalo spať. No vnútorne som bol čoraz nepokojnejší a napokon som sa triasol na celom tele. Pociťoval som strach, nie ako očakávanie nejakej nešťastnej udalosti, ale strach ako telesný pocit. Ležal som tam, počúval vietor, uľavilo sa mi, keď zoslabol a stíchol, bál som sa jeho nových náporov a nevedel som, ako ráno vstanem, vrátim sa stopom, budem ďalej študovať a jedného dňa budem mať zamestnanie a ženu a deti.

Hanin zločin som chcel pochopiť a zároveň odsúdiť. Lenže bol príliš strašný. Keď som sa pokúšal pochopiť, mal som pocit, že ho už neodsudzujem tak, ako by sa mal odsúdiť. Keď som ho odsudzoval, ako sa mal odsúdiť, nezostal priestor na pochopenie; nechápať ju znamenalo opätovnú zradu. Nevedel som sa s tým vyrovnať. Chcel som sa stotožniť s obojím – s pochopením i odsúdením. Ale oboje nebolo možné.

Ďalší deň bol opäť nádherne slnečný a letný. Stopovanie išlo hladko a o niekoľko hodín som bol späť. Šiel som po meste, akoby som bol býval dlho preč; ulice, domy i ľudia dýchali na mňa cudzotou. No cudzí svet koncentračných táborov sa preto ku mne neposunul bližšie. Moje dojmy zo Struthofu sa pridružili k niekoľkým obrazom z Osvienčimu, Breziniek, Bergen Belsenu, ktoré som už nosil v sebe, a zmeraveli tam spolu s nimi.

16

Predsa som len zašiel za predsedom senátu. Nebol som schopný ísť za Hanou. Ale neurobiť nič – to by som nebol vydržal.

Prečo som sa nevedel porozprávať s Hanou? Opustila ma, sklamala ma, nebola osobou, akú som v nej videl alebo akú som si vyfantazíroval. A čím som bol pre ňu ja? Malým predčítačom, ktorého využívala, malým súložníkom, s ktorým sa potešila? Bola by ma takisto poslala do plynu, keby ma nemohla opustiť, ale keby sa ma chcela zbaviť?

Prečo som už ďalej nemohol zostať nečinný? Povedal som si, že musím zabrániť chybnému rozsudku. Musím sa postarať, aby sa rešpektovala spravodlivosť, bez ohľadu na klamstvo Haninho života, chcel som uplatnenie spravodlivosti, takpovediac, za i proti Hane. Lenže v skutočnosti mi nešlo o spravodlivosť. Nemohol som Hanu nechať, kde bola alebo kde chcela byť. Musel som na jej prípade čosi urobiť, musel som ju nejakým spôsobom ovplyvniť a zapôsobiť na ňu, ak už nie priamo, tak nepriamo.

Predseda senátu poznal našu seminárnu skupinu a bol celkom ochotný porozprávať sa so mnou po jednom pojednávaní. Zaklopal som, ozvalo sa voľno, privítal ma a vyzval, aby som si sadol do kresla pred písacím stolom. On sedel iba v košeli za písacím stolom. Talár mal preložený cez chrbát a operadla kresla; sadol si v talári a nechal ho potom skĺznuť z pliec. Sudca pôsobil uvoľnene ako človek, čo si vykonal každodennú prácu a je s ňou spokojný. Bez iritovaného výrazu, ktorým sa obrnil počas pojednávania, mal milú, inteligentnú, neškodnú úradnícku tvár. Nadviazal nezáväzný rozhovor a pýtal sa na všeličo. Čo si naša seminárna skupina myslí o procese, čo zamýšľa náš profesor so záznamami, v ktorom semestri sme, v ktorom semestri som ja, prečo študujem právo a kedy chcem robiť záverečnú skúšku. V nijakom prípade sa nemám na skúšku prihlásiť prineskoro.

Na všetky otázky som odpovedal. Potom som ja počúval jeho, keď mi rozprával o svojom štúdiu a svojej skúške. Všetko urobil načas. V príslušnom čase a s patričným úspechom absolvoval potrebné semináre a napokon aj skúšku. Rád sa stal právnikom a dobre sa cíti ako sudca. Keby mal vykonať ešte raz, čo vykonal, spravil by to takisto.

Okno bolo otvorené. Na parkovisku pribuchovali dvere áut a štartovali motory. Počúval som tie autá, kým ich zvuky nepohltil lomoz dopravy. Potom na prázdnom parkovisku šantili deti. Niekedy bolo celkom zreteľne počuť nejaké slovo – meno, nadávku, pokrik.

Predseda senátu vstal a rozlúčil sa so mnou. Môžem prísť zasa, ak budem mať nejaké otázky. Aj keď budem potrebovať nejakú radu ohľadne štúdia. A naša seminárna skupina ho má informovať o vyhodnotení a posúdení procesu.

Šiel som po prázdnom parkovisku. Jeden väčší chlapec mi vysvetlil cestu k železničnej stanici. Naša skupina cestovala späť hneď po pojednávaní a ja som musel ísť vlakom. Bol to večerný osobný vlak, stál na každej stanici, ľudia vystupovali a nastupovali, sedel som pri okne, spolusediaci sa striedali, počúval som zakaždým iné rozhovory, vdychoval som rôzne vône. Vonku ubiehali domy, cesty, autá a v diaľke aj vrchy, hrady a kameňolomy. Všetko som vnímal a nič som nepociťoval. Už som nebol utrápený, že ma Hana nechala, sklamala a použila. Už som nemusel na nej nič vylepšovať. Cítil som, ako sa otupenie, s akým som sledoval tie strašné veci na pojednávaní, rozprestrelo na pocity a myšlienky posledných týždňov. Klamal by som, keby som tvrdil, že ma to napĺňalo radosťou. Ale tušil som, že to bolo správne. Že mi to umožnilo vrátiť sa do každodennosti a v nej ďalej žiť.

17

Koncom júna vyniesli rozsudok. Hana dostala doživotný trest. Ostatné obžalované potrestali viacročným väzením.

Súdna sieň bola naplnená podobne ako na začiatku procesu. Súdny personál, študenti našej i tunajšej univerzity, jedna školská trieda, novinári z domova i z cudziny a ďalší, čo sa zakaždým vyskytujú v súdnych sieňach. Bolo hlučno. Keď priviedli obžalovaných, nikto si ich spočiatku nevšímal. Ale potom návštevníci zmĺkli. Ako prví stíchli tí, čo sedeli vpredu blízko obžalovaných. Drgli susedov a obrátili sa k tým, čo mali miesta za nimi. „Dívajte sa,“ šuškali, a tí, čo ich zazreli, stíchli tiež, drgli do svojich susedov, obrátili sa k sediacim a šuškali „dívajte sa“. Napokon bolo v celej sieni celkom ticho.

Neviem, či si Hana uvedomovala, ako vyzerá, možno chcela vyzerať práve takto. Na sebe mala čierny kostým a bielu blúzku; strih kostýmu a kravata na blúzke pripomínali uniformu. Nikdy som nevidel, akú uniformu nosili ženy, čo pracovali pre SS. Ale myslel som si, a ostatní návštevníci si to mysleli tiež, že majú túto uniformu pred sebou, uniformu aj so ženou, ktorá v nej pracovala pre SS, ktorá vykonala všetko to, za čo bola Hana obžalovaná.

Návštevníci si znova začali šuškať. Mnohí boli počuteľné rozčúlení. Zdalo sa im, že sa Hana vysmieva z procesu, z rozsudku a napokon aj z nich, čo sa dostavili na vynesenie rozsudku. Hovorili čoraz hlasnejšie a niektorí kričali na Hanu, čo si o nej myslia. Až kým do siene neprišiel tribunál a kým predseda senátu po podráždenom pohľade na Hanu nevyhlásil rozsudok. Hana si ho vypočula postojačky a absolútne bez pohybu. Pri čítaní odôvodnenia rozsudku sedela. Uprene som hľadel na jej hlavu a zátylok.

Čítanie trvalo niekoľko hodín. Keď sa pojednávanie skončilo a obžalovaných odvádzali, čakal som, že sa Hana na mňa pozrie. Sedel som tam, kde som sedel aj predtým. Lenže ona sa dívala priamo, akoby cez všetko. Bol to povýšený, zranený, stratený a nekonečne unavený pohľad. Pohľad, ktorý už nikoho a nič nechcel vidieť.

Tretia časť

.

1

Leto po procese som strávil v čitárni univerzitnej knižnice. Prichádzal som, keď čitáreň otvárali, a odchádzal, keď ju zatvárali. Cez víkendy som sa učieval doma. Učil som sa tak intenzívne, s takou posadnutosťou, že pocity a myšlienky, ktoré proces otupil, zostali otupené. Vyhýbal som sa kontaktom. Odsťahoval som sa z domova a prenajal som si izbu. Tých málo známych, ktorí sa mi prihovorili v čitárni alebo pri občasných návštevách kina, som čo najskôr odplašil.

V zimnom semestri som sa správal v podstate rovnako. Napriek tomu sa ma spýtali, či nechcem ísť so skupinou študentov na vianočnú lyžovačku. Na počudovanie som súhlasil.

Nebol som dobrým lyžiarom. Ale na lyžiach som sa spúšťal rád a rýchlo a držal som krok s dobrými lyžiarmi. Niekedy som na zjazdovkách, ktoré boli nad moje sily, riskoval pády a zlomeniny. Robil som to vedome. S iným rizikom, ktoré som podstupoval a ktoré sa napokon stalo skutočnosťou, som vôbec nerátal.

Nikdy mi nebolo zima. Kým iní sa lyžovali vo svetroch a vetrovkách, ja som mal na sebe iba košeľu. Krútili nad tým hlavou a doberali si ma. No nebral som vážne ani ich ustarostené výstrahy. To preto, lebo som nemrzol. Keď som začal kašľať, myslel som si, že na príčine sú rakúske cigarety. Keď som dostal horúčku, vnímal som tento stav s pôžitkom. Cítil som sa slabý a zároveň ľahký, moje zmyslové vnemy boli príjemne ohúrené, obalené vatou a plné. Vznášal som sa.

Potom ma schvátila vysoká horúčka a odviezli ma do nemocnice. Keď som odtiaľ odchádzal, otupenie zmizlo. Všetky otázky, obavy, žaloby a výčitky sebe, celá hrôza a všetok bôľ, všetko, čo sa počas procesu naliehavo objavilo a potom hneď otupelo, bolo opäť tu a aj tu zostalo. Neviem, akú diagnózu mi lekári stanovili, ak niekto nemrzne, hoci by mal mrznúť. Moja diagnóza je, že sa otupenie muselo zmocniť môjho tela skôr, ako odo mňa odišlo, ako som sa ho mohol zbaviť.

Keď som skončil štúdium a začal som s referendariátom, priblížilo sa leto študentského hnutia. Zaujímal som sa o históriu a sociológiu, ako referendár som často navštevoval univerzitu, a tak som mohol všetko prežívať. Prežívať však neznamená zúčastniť sa – vysoké školy a vysokoškolská reforma mi boli ľahostajné takisto ako Vietkong a Američania. Aj čo sa týkalo tretej a podstatnej témy študentského hnutia, konfrontácie s nacionálno-socialistickou minulosťou, pociťoval som voči iným študentom odstup a nechcel som s nimi agitovať a demonštrovať.

Niekedy si myslím, že konfrontácia s nacionálno-socialistickou minulosťou nebola príčinou, ale výrazom generačného konfliktu, ktorý sa pociťoval ako hnacia sila študentského hnutia. Očakávania rodičov, od ktorých sa musí oslobodiť každá generácia, boli jednoducho odbavené tým, že dotyční rodičia v tretej ríši alebo najneskôr po jej zániku jednoducho zlyhali. Ako mohli ľudia, čo sa dopustili nacionálno-socialistíckých zločinov alebo sa im prizerali, odvracali od nich zrak a po roku 1945 zločincov medzi sebou tolerovali, ba aj akceptovali, povedať čosi svojim deťom? No na druhej strane bola nacionálno-socialistická minulosť témou aj pre deti, ktoré rodičom nemohli alebo nechceli nič vyčítať. U nich nenadobudla konfrontácia s nacionálno-socialistickou minulosťou podobu generačného konfliktu, ale bol to pre nich naozajstný problém.

Čokoľvek sa morálne alebo právne spája s kolektívnou vinou – pre moju študentskú generáciu to bola skutočnosť, v ktorej sme žili. Vina nesúvisela iba s tým, čo sa stalo v tretej ríši. Skutočnosť, že židovské náhrobky niekto pomaľoval hákovými krížmi, že toľkí nacisti urobili kariéru v súdnictve, štátnej správe a na univerzitách, že Spolková republika Nemecko neuznala štát Izrael, že sa o emigrácii a odboji hovorilo oveľa menej ako o prispôsobení sa – za to všetko sme sa hanbili aj vtedy, keď sme na vinníkov vedeli ukázať prstom. Keď sa na vinníkov ukázalo prstom, nezbavilo nás to hanby. Ale prekonalo to útrapy z hanby. Pasívne útrapy zapríčinené hanbou sa premenili na energiu, aktivitu a agresiu. A konfrontácia s vinnými rodičmi bola nabitá osobitnou energiou.

Ja som nemohol na nikoho ukázať prstom. Na svojich rodičov už preto nie, lebo som im nemohol nič vyčítať. Vyšetrovateľská horlivosť, s akou som kedysi ako účastník seminára o koncentračných táboroch odsúdil svojho otca na hanbu, ma už opustila, stala sa trápnou. No všetko, čo urobili a čím sa previnili ľudia z môjho sociálneho okolia, bolo oveľa menej zlé ako to, čo spravila Hana. Musel som vlastne ukázať prstom na Hanu. No toto ukázanie prstom sa potom obrátilo proti mne. Miloval som ju. Nielenže som ju miloval, ale som si ju aj vybral. Skúšal som si nahovoriť, že keď som si zvolil Hanu, vôbec som nevedel, čo vykonala. Pokúšal som sa takýmito formuláciami dostať do stavu nevinnosti, keď deti ešte milujú svojich rodičov. Lenže láska k rodičom je jedinou láskou, za ktorú nie sme zodpovední.

A možno sme zodpovední aj za lásku k rodičom. Vtedy som závidel ostatným študentom, ktorí sa dištancovali od rodičov a tým aj od celej generácie páchateľov, prizeračov odvracajúcich zrak, tolerujúcich a akceptujúcich. Takto aspoň prekonali – ak už nie hanbu, tak aspoň bolesť z hanby. Ale odkiaľ sa vzala triumfálna svojhlavosť, s ktorou som sa u nich často stretával? Ako sa dá pociťovať vina a hanba a zároveň svojhlavá triumfálnosť? Bola rozlúčka s rodičmi iba rétorikou, šumom, hlukom, ktorý mal prehlušiť skutočnosť, že s láskou k rodičom sa neodvolateľne zaplietli aj do ich viny?

To sú však neskoršie myšlienky. Ale ani neskôr neboli útechou. Ako by mi mohlo byť útechou, že moje útrapy z lásky k Hane boli určitým spôsobom osudom mojej generácie, nemeckým osudom, ktorého som sa iba ťažšie zbavoval a ktorý som horšie skrýval ako iní. Tak či onak by mi vtedy bolo urobilo dobre, keby som sa bol cítil príslušníkom svojej generácie.

2

Oženil som sa ako referendár. Gertrud a ja sme sa spoznali na lyžovačke, a keď sa druhí vracali na konci prázdnin, ešte tam zostala, kým ma neprepustili z nemocnice a kým ma nemohla vziať so sebou. Aj ona bola právnička, spolu sme študovali, spolu sme zložili záverečné skúšky a spolu sme pracovali ako referendári. Zobrali sme sa, keď Gertrud čakala dieťa.

Nepovedal som jej nič o Hane. Kto by chcel, nazdával som sa, počúvať o niekdajších vzťahoch, ak nie je práve on ich vyústením? Gertrud bola bystrá, zdatná a lojálna a keby nás osud bol postavil pred úlohu viesť roľnícku usadlosť s mnohými paholkami a slúžkami, s mnohými deťmi, s množstvom práce a bez času pre seba, bol by to plný a šťastný život. No naším životom bol trojizbový byt v novostavbe na predmestí, naša dcéra Júlia a Gertrudina a moja referendárska práca. Spolužitie s Gertrud som musel ustavične porovnávať so spolužitím s Hanou a zakaždým, keď sme sa objímali s Gertrud, mal som pocit, že niečo nie je v poriadku, že ona nie je v poriadku, že ju neviem dobre chytiť, že zle cítim jej telo, že zle vonia a chutí. Myslel som si, že sa to pominie. Dúfal som, že to zmizne. Lenže pocit, že to nie je v poriadku, nikdy nezmizol.

Keď mala Júlia päť rokov, rozviedli sme sa. Obaja sme už nevládali, odlúčili sme sa bez trpkosti a sľúbili sme si lojalitu. Trápilo ma, že sme Júlii neposkytli pocit bezpečia, ktorý si očividne želala. Keď medzi Gertrud a mnou vládla dôvera a žičlivosť, Júlia plávala v tejto atmosfére ako ryba vo vode. Bola vo svojom živle. Keď medzi nami vypozorovala napätia, pobiehala od jedného k druhému a uisťovala nás, akí sme milí a že nás má oboch rada. Želala si bračeka a asi by ju bolo potešilo aj viacero súrodencov. Dlho nechápala, čo znamená rozvod, a keď som k nim prišiel na návštevu, chcela, aby som zostal. Keď ma navštívila ona, želala si, aby s ňou prišla aj Gertrud. Keď som odchádzal a ona sa pozerala z okna, kým ja som pod jej smutným pohľadom nastupoval do auta, išlo mi puknúť srdce. Mal som pocit, že to, čo sme jej odopreli, nebolo iba jej želaním, ale že mala na to právo. Podviedli sme ju, obrali o toto právo, dali sme sa rozviesť a okolnosť, že sme sa obaja zhodli na rozvode, nezmenšila vinu o polovicu.

Svoje neskoršie vzťahy som sa pokúšal nadväzovať a uskutočňovať lepšie. Priznal som si, že pri každej žene, s ktorou sa zapletiem, musím mať pocit ako pri Hane, musím sa jej podobne dotýkať, musím ju podobne cítiť, musí voňať a chutiť tak trochu ako ona, aby to bolo v poriadku. Navyše som každej rozprával o Hane. Iným ženám som viacej rozprával aj o sebe, viacej, ako som o sebe prezradil Gertrud; mohli si samy zvážiť, čo sa im na mojom správaní a mojich náladách zdalo zarážajúce. No ženy nechceli veľa počuť. Spomínam si na Helen, americkú literárnu vedkyňu, ktorá mi, keď som jej rozprával, mlčky a chlácholivo hladkala chrbát – a takisto mlčky pokračovala v hladkání, keď som prestal rozprávať. Psychoanalytička Gesina povedala, že sa musím znova zamyslieť nad pomerom k svojej matke. Nie je zarážajúce, že matka sa v mojom príbehu skoro vôbec nevyskytuje? Zubárka Hilke bola vždy zvedavá na čas predtým, ako sme sa stretli, ale ihneď zabudla, čo som jej rozprával. A tak som s rozprávaním opäť prestal. Kedže pravdou toho, o čom hovoríme, je to, čo robíme, môžeme hovorenie aj vynechať.

3

Keď som sa pripravoval na druhú štátnicu, zomrel profesor, u ktorého sme mali seminár o koncentračných táboroch. Gertrud narazila v novinách na parte. Pohreb sa konal na Horskom cintoríne. Nechcel by som tam ísť?

Nechcel som. Pohreb bol vo štvrtok popoludní a ja som musel vo štvrtok a v piatok dopoludnia písať klauzúrne práce. Navyše sme si s profesorom neboli osobitne blízki. Pohreby som nemal rád. A nechcel som, aby mi čosi pripomenulo proces.

No bolo už neskoro. Spomienka sa prebudila, a keď som sa vo štvrtok vrátil z klauzúrky, cítil som sa, akoby som sa mal stretnúť s minulosťou. To stretnutie som nesmel zmeškať.

Šiel som električkou, čo som inak nikdy nerobil. Už to bolo stretnutie s minulosťou, bolo to ako návrat na miesto, ktoré mi bolo dôverne známe, ale ktoré zmenilo podobu. Keď tam pracovala Hana, chodili električky s dvoma alebo troma vagónmi a s plošinami vpredu i vzadu; k nim viedli schody, na ktoré sa dalo naskočiť, aj keď sa električka už pohla. Cez celú električku bola napnutá šnúra, ktorou sprievodca dával signál na odchod. V lete chodili električky s otvorenými plošinami. Sprievodca predával, dierkoval a kontroloval cestovné lístky, vyvolával zastávky, signalizoval odchody, dozeral na deti, čo sa tlačili na plošine, hádal sa s cestujúcimi, čo naskakovali a vyskakovali za jazdy a zabraňoval nastupovaniu, keď bol vagón plný. Slúžili veselí, žartujúci, vážny, frflavý i grobiánsky sprievodcovia a temperament sprievodcu ovplyvňoval aj náladu vo vagóne. Bolo odo mňa asi bláznovstvo, že som sa po nepodarenom prekvapení na ceste do Schwetzingenu vyhýbal zážitkom s Hanou ako sprievodkyňou.

Nastúpil som do električky bez sprievodcu a šiel som smerom k Horskému cintorínu. Bol chladný jesenný deň s bezoblačnou sparenou oblohou a žltým slnkom, ktoré už nehreje a na ktoré sa môžeme pozerať bez toho, že by nás to bolelo. Chvíľu som musel hľadať, kým som našiel hrob, pri ktorom sa konal pohrebný obrad. Šiel som popod vysoké holé stromy medzi starými náhrobkami. Sem-tam som stretol cintorínskeho záhradníka či starú ženu s krhlou a záhradnými nožnicami. Bolo celkom ticho a už z diaľky som počul nábožnú pieseň, ktorú spievali pri profesorovom hrobe.

Zastal som bokom a pozeral sa na malú smútočnú spoločnosť. Niektorí jej príslušníci boli očividne trhani a čudáci. V rečiach o profesorovom živote a diele sa spomínalo, že sa z ničoho nič utiahol zo spoločnosti a stratil s ňou kontakt, zachoval si zvláštnosť a stal sa čudákom.

Spoznal som jedného účastníka seminára o koncentračných táboroch, robil skúšku predo mnou, bol najprv advokátom a potom sa stal krčmárom. Prišiel v dlhom červenom kabáte. Po skončení obradu sa mi prihovoril, keď som už bol na spiatočnej ceste k bráne cintorína. „Boli sme spolu v seminári – nepamätáš sa už?“

„Ale áno.“ Podali sme si ruky.

„Ja som bol na procese vždy v stredu a niekedy som ťa vzal do auta.“ Smial sa. „Bol si tam každý deň. Každý deň a každý týždeň. Teraz mi už povieš prečo?“ Pozrel na mňa, dobromyseľne a zvedavo – a ja som si spomenul, že som si tento pohľad všimol už na seminári.

„Proces ma mimoriadne zaujímal.“

„Proces ťa mimoriadne zaujímal?“ Znova sa zasmial. „Proces alebo obžalovaná, na ktorú si ustavične zízal? Na jedinú, čo ako-tak vyzerala? Všetci sme sa pýtali, čo bolo medzi tebou a ňou, ale nikto sa ťa neodvážil priamo na to spýtať. Boli sme vtedy strašne citliví a ohľaduplní. Pamätáš sa…“ Pripomenul iného účastníka seminára, ktorý sa zajakával či šušlal, ktorý rozprával veľmi veľa a samé hlúposti a ktorému sme načúvali, akoby jeho slová boli rýdze zlato. Spomenul aj iných účastníkov seminára, aký boli vtedy a čo robia dnes. Rozprával a rozprával. No ja som vedel, že na konci sa ma spýta: „No tak mi už povedz, čo bolo medzi tebou a tou obžalovanou?“ Nevedel som, čo mám odpovedať, ako mám zapierať, ako sa mám priznať, ako sa mám vyhnúť.

Potom sme sa ocitli pri vchode do cintorína a on položil očakávanú otázku. K zastávke sa práve blížila električka, zakričal som „ahoj“ a rozbehol som sa ako v časoch, keď bolo možné naskočiť na plošinu, bežal som popri električke a dlaňou som búšil na dvere; a stalo sa, čomu som vôbec neveril, v čo som vonkoncom nedúfal. Električka ešte raz zastavila, dvere sa otvorili a ja som nastúpil.

4

Po referendariáte som sa musel rozhodnúť pre nejaké povolanie. Chviľu som váhal; Gertrud začala hneď ako sudkyňa, mala plné ruky práce a boli sme radi, že som mohol zostať doma a starať sa o Júliu. Keď Gertrud prekonala počiatočné ťažkosti a Júlia šla do škôlky, bolo už načase sa rozhodnúť.

Sám som si to sťažoval. Nechcel som sa vidieť v úlohách, v ktorých som zažil právnikov pri procese proti Hane. Obžaloba sa mi zdala groteskným zjednodušením podobne ako obhajoba – a postavenie sudcu bolo zo všetkých zjednodušení najgrotesknejšie. Nevedel som sa predstaviť ani v úlohe úradníka štátnej správy; ako referendár som pracoval na krajinskom úrade a tamojšie pracovne, chodby, zápachy i zamestnancov som vnímal ako čosi sivé, sterilné a tristné.

A tak mi nezostávalo veľa právnických povolaní, v ktorých som sa chcel a mohol uplatniť. Neviem, čo by som bol robil, keby mi profesor dejín práva nebol ponúkol, aby som pracoval uňho. Gertrud povedala, že je to únik pred výzvami života a pred zodpovednosťou za život, a mala pravdu. Utiekol som a uľahčilo sa mi, keď som to spravil. Veď to nie je navždy, hovoril som jej i sebe; som dosť mladý, aby som po pár rokoch histórie práva vstúpil do hocijakého slušného právnického zamestnania. Ale bolo to navždy; za prvým únikom nasledoval ďalší, keď som z univerzity prešiel na výskumné pracovisko. Tam som si hľadal a našiel zátišie, kde som sa mohol venovať svojim historicko-právnickým záujmom, nikoho som nepotreboval a nikoho som nevyrušoval.

Únik však nie je len útekom od niečoho, ale aj príchodom. A minulosť, do ktorej som sa dostal ako historik práva, nebola menej plná života ako prítomnosť. Nie je to ani tak, ako sa možno nazdávajú mimostojaci, že minulú plnosť života iba pozorujeme, kým na prítomnosti sa zúčastňujeme. Venovať sa dejinám znamená stavať mosty medzi minulosťou a prítomnosťou, pozorovať oba brehy a na oboch sa činiť. Jednou z mojich výskumných oblastí bolo právo v tretej ríši, a tu je zvlášť očividné, ako minulosť a prítomnosť splývajú do skutočnosti života. Útek tu nie je prácou s minulosťou, ale práve úpornou koncentráciou na prítomnosť a budúcnosť, ktorá je slepá voči dedičstvu minulosti. Minulosťou sme však poznamenaní a musíme s ňou žiť.

Pritom nechcem zatajovať uspokojenie, ktoré mi priniesol ponor do rôznych vrstiev minulosti majúcich pre prítomnosť menší význam. Prvýkrát som to pocítil, keď som skúmal zákony a návrhy zákonov v období osvietenstva. Motivovala ich viera, že do sveta bol vložený dobrý poriadok a že sa svet preto takisto môže uviesť do dobrého poriadku. Obšťastňovalo ma, keď som pozoroval, ako sa táto viera menila na paragrafy, ktoré boli posvätnými strážcami dobrého poriadku, a na zákony, čo chceli byť pekné a prostredníctvom krásy chceli prinášať dôkazy svojej pravdy. Dlho som si myslel, že v dejinách práva existuje pokrok, že sa právo napriek všetkým strašným zvratom a krokom vyvíja smerom ku kráse a pravde, racionálnosti a humanite. Odkedy mi je jasné, že táto viera je chimérou, pohrávam sa s iným obrazom priebehu histórie práva. Pohyb histórie je síce zameraný na cieľ, ale cieľ, ku ktorému sa napokon dostane po rozmanitých otrasoch, blúdeniach a zaslepeniach, je začiatkom, z ktorého vyšla a z ktorého, sotva k nemu dospela, musí opäť vychádzať.

Vtedy som si znova prečítal Odyseu, ktorú som prvý raz čítal v škole a v spomienkach som si ju uchoval ako príbeh návratu. No nie je to príbeh návratu. Ako aj mohli Gréci, ktorí vedeli, že nikdy nevstúpime do tej istej rieky, veriť v návrat? Odyseus sa nevracia, aby zostal, ale aby sa znova vybral na cestu. Odysea je príbehom pohybu, cieľavedomého a zároveň bezcieľneho, úspešného i márneho. Čím iným sú dejiny práva?

5

Začal som Odyseou. Načítal som ju, keď sme sa rozišli s Gertrud. Po nociach som mohol spať iba pár hodín; ležal som s otvorenými očami, a keď som zažal svetlo a chytil do rúk knihu, oťaželi mi viečka. Keď som knihu odložil a vypol svetlo, opäť som bdel. A tak som začal čítať nahlas. Pri tom sa mi nezatvárali oči. A keď v mojom zmätenom, spomienkami a snením nasýtenom, v mučivých kruhoch sa pohybujúcom premýšľaní o mojom manželstve a mojej dcére zakaždým dominovala Hana, začal som čítať pre ňu. Čítané som jej nahrával na kazety.

Prešlo niekoľko mesiacov, kým som kazety odoslal. Najskôr som nechcel posielať časti a čakal som, kým Odyseu nenahovorím celú. Potom som začal pochybovať, či Hana bude Odyseu pokladať za dosť zaujímavú, a tak som nahral, čo som čítal po Odysei – Schnitzlerove a Čechovove poviedky. Potom som odkladal telefonát na súd, ktorý Hanu odsúdil a kde som sa chcel opýtať na miesto odpykávania trestu. Napokon som mal všetko pokope, zistil som Haninu adresu vo väzení neďaleko mesta, v ktorom sa konal proces a kde bola odsúdená, kúpil som kazetový magnetofón a pripojil som číslované nahrávky od Čechova a Schnitzlera až po Homéra. Napokon som balík s magnetofónom a kazetami odoslal.

Nedávno som našiel zošit, do ktorého som si zapisoval, čo som za tie roky pre Hanu načítal. Prvých dvanásť titulov som si zjavne zapísal naraz; asi som najprv čítal len tak bez ladu a skladu a až potom som zistil, že si bez poznámok nezachovám, čo som už načítal. Pri nasledujúcich tituloch sa niekedy nachádza dátum, inokedy sú bez dátumu, ale aj bez datovania viem, že som prvú zásielku poslal v ôsmom, poslednú v osemnástom roku jej trestu. V sedemnástom roku kladne vybavili jej žiadosť o odpustenie zvyšku.

Vo všeobecnosti som pre Hanu načítal to, čo som si chcel prečítať sám. Keď som nahrával Odyseu, nebolo spočiatku pre mňa ľahké skoncentrovať sa pri hlasnom čítaní takisto, ako keď som si čítal sám pre seba. To som však zvládol. Nedostatkom predčítania bolo, že trvalo dlhšie. Ale zato sa čítané lepšie uložilo do pamäti. Ešte aj dnes si na mnohé spomínam veľmi jasne.

Načítaval som však aj to, čo som už poznal a mal rád. A tak Hana dostala odo mňa množstvo textov od Kellera a Fontaneho, Heineho a Morikeho. Dlho som sa neodvážil čítať básne, ale potom ma to veľmi zaujalo a celý rad recitovaných básní som sa naučil naspamäť. Viem ich odrecítovať aj dnes.

Všeobecne svedčia tituly v zošite o veľkej dôvere v tradičnú meštiansku vzdelanosť. Nespomínam si, že by som si niekedy bol položil otázku, či by som sa nemal dostať za Kafku, Frischa, Johnsona, Bachmannovú a Lenza a načítať aj experimentálnu literatúru, v ktorej chýba dej a neobľúbil som si nijakú postavu. Chápal som to tak, že experimentálna literatúra robí pokusy s čitateľom, a to som nepotreboval ani ja, ani Hana.

Keď som sám začal písať, načítal som jej aj to. Čakal som, kým som rukopis nenadiktoval, kým som strojopis neprepracoval, kým som nemal pocit, že je to hotové. Pri načítavaní som si všímal, či bol tento pocit správny. Ak nie, mohol som to celé ešte raz prepracovať a namiesto starej nahrávky načítať novú. Ale nerobil som to rád. Načítaním som to celé chcel ukončiť. Hana sa stala inštanciou, ktorej som ešte raz venoval všetky sily, celú tvorivosť, všetku svoju kritickú fantáziu. Až potom som zaslal rukopis do vydavateľstva.

Na kazety som nenahral nijaké osobné poznámky, nepýtal som sa ani na Hanu, ani som neinformoval o sebe. Prečítal som názov, meno autora a text. Keď sa text skončil, okamih som počkal, zaklapol som knihu a stisol som tlačidlo stop.

6

Vo štvrtom roku nášho kontaktu, bohatého a zároveň skúpeho na slovo, prišiel pozdrav: „Chlapček, posledný príbeh bol mimoriadne pekný. Ďakujem. Hana.“

Papier bol linaj kovaný, strana vytrhnutá zo zošita a zarovnaná nožnicami. Pozdrav sa nachádzal celkom hore a zapĺňal tri riadky. Bol napísaný modrou prepisovacou ceruzkou, ktorá rozmazávala. Hana písala s vynaložením veľkej námahy; písmo bolo pretlačené na druhú stranu. Adresu takisto napísala s veľkou námahou; odtlačok sa dal čítať na hornej i dolnej polovici papiera zloženého na dvoje.

Na prvý pohľad by sa čitateľ mohol nazdávať, že je to detské písmo. Lenže čo je na detskom písme nešikovné a váhavé, bolo tu násilné. Bolo vidno odpor, ktorý Hana musela prekonať, aby z kriviek spravila písmená a z písmen slová. Detská ruka chce kedy-tedy vybočiť a musí písmo udržiavať v linajke. Hanina ruka nechcela ukĺznuť nikam a musela si zakaždým vynútiť pokračovanie. Čiary, z ktorých sa formovali písmená, neboli súvislé, ale zakaždým sa znova začínali, pri ťahoch nahor i nadol, pri oblúkoch i slučkách. Všetky písmená boli ako ťažko vybojované a mali rôzny sklon, často aj nesprávnu výšku a šírku.

Čítal som ten pozdrav a bol som naplnený radosťou a jasom. „Ona píše, ona píše!“ Čítal som všetko, čo som po všetky tie roky našiel o analfabetizme. Vedel som o bezmocnosti pri každodenných životných úkonoch, pri hľadaní cesty alebo adresy, pri výbere jedla v reštaurácii, čítal som o úzkostlivosti, s akou analfabet dodržiava dané vzory a osvedčenú rutinu, o energii, ktorú vyžaduje skrývanie neschopnosti čítať a písať, takže analfabetovi potom nezostáva čas na skutočný život. Analfabetizmus je nedospelosť. Tým, že Hana našla odvahu naučiť sa čítať a písať, spravila krok od nedospelosti k dospelosti, osvietenecký krok.

Potom som si bližšie všimol Hanino písmo a videl som, koľko sily a námahy ju to stálo. Bol som na ňu hrdý. Zároveň som bol z nej smutný, smutný z jej oneskoreného a pochybeného života, smutný z oneskorení a pochybení života vôbec. Pomyslel som si, že keď sa zamešká správny čas, keď niekto niečo pridlho odmieta, keď sa niekomu niečo pridlho odmieta, prichádza to príliš neskoro, hoci na to napokon vynaložíme námahu a dožijeme sa pri tom radosti. Alebo neexistuje nijaké „prineskoro“, býva iba „neskoro“ a je toto „neskoro“ lepšie ako „nikdy“? Neviem.

Po prvom pozdrave prichádzali ďalšie v pravidelnom slede. Zakaždým to bolo pár riadkov, poďakovanie, želanie počuť od toho istého autora viac alebo už vôbec nič, poznámka o niektorom autorovi, básni či poviedke, o nejakej románovej postave, niekedy aj dojmy z väzenia. „Vo dvore už kvitne zlatý dážd“ alebo „teším sa, že v tomto lete je toľko búrok“ alebo „z okna sa dívam, ako sa zhromažďujú vtáky pred odletom na juh“ – často ma až Hanine poznámky podnietili, aby som vnímal zlatý dážď, letné búrky a vtáčie kŕdle. Jej vyjadrenia o literatúre boli niekedy úžasne výstižné. „Schnitzler je rozbrechaný, Štefan Zweig je mŕtvy pes“. Alebo: „Keller by potreboval ženu.“ Alebo: „Goetheho básne sú ako obrázky v pekných rámikoch.“ Alebo: „Lenz píše určite na písacom stroji.“ O autoroch nič nevedela, a tak o nich predpokladala, že sú súčasníci, pokiaľ sa to jednoznačne nevylučovalo. Bol som šokovaný, koľko staršej literatúry sa dá naozaj čítať, akoby bola dnešná, a kto nič nevie o histórii, môže v životných okolnostiach minulých čias naozaj vidieť súčasný život vo vzdialených krajinách.

Hane som nikdy nič nenapísal. Ale stále znova som pre ňu čítal. Keď som rok strávil v Amerike, posielal som jej kazety odtiaľ. Keď som odišiel na dovolenku alebo som mal mimoriadne veľa práce, mohlo trvať dlhšie, kým bola hotová ďalšia kazeta; neurčil som si nijaký pevný rytmus, kazety som posielal týždenne, dvojtýždenne, niekedy až po troch alebo štyroch týždňoch. Nezaoberal som sa tým, že keď sa Hana naučila sama čítať, nemusela moje kazety už potrebovať. Veď nech si navyše aj niečo prečíta. Predčítanie bol môj spôsob rozhovoru s ňou.

Všetky jej pozdravy som si uchoval. Písmo sa menilo. Najprv nútila písmená do rovnakého sklonu a do rovnakej výšky a šírky. Keď si to osvojila, vedela písať ľahšie a istejšie. Plynulosť nikdy nedosiahla. Ale písmo nadobudlo akúsi prísnu krásu, charakteristickú pre starých ľudí, ktorí v živote málo písali.

7

Vtedy som nemyslel na to, že Hanu jedného dňa prepustia. Výmena pozdravov a kaziet bola taká normálna a dôverná, Hana mi bola týmto nezáväzným spôsobom blízka a zároveň vzdialená, takže tento stav mohol bez problémov pokračovať. Viem, že to bolo pohodlné a egoistické.

Potom prišiel list od riaditeľky väznice:

„Dlhé roky korešpondujete s pani Schmitzovou. Je to jediný vonkajší kontakt pani Schmitzovej, a tak sa na Vás obraciam, hoci neviem, aký úzky je Váš vzťah a či ste jej príbuzným, alebo priateľom.

V budúcom roku si pani Schmitzová opäť podá žiadosť o odpustenie zvyšku trestu a nazdávam sa, že sa tejto žiadosti vyhovie. Vzápätí bude prepustená – po osemnástich rokoch väzenia. Prirodzene jej môžeme zaobstarať bývanie a prácu, resp. sa o to môžeme pokúsiť; s prácou to bude v jej veku ťažké, aj keď je ešte úplne zdravá a v našej krajčírskej dielni preukazuje veľkú šikovnosť. Ale bolo by lepšie, keby to miesto nás urobili príbuzní alebo priatelia, ktorým by prepustený mohol byť nablízku, mohli by ho sprevádzať a podporovať. Neviete si ani predstaviť, aký osamelý a bezmocný môže byť človek, keď sa dostane von po osemnástich rokoch väzenia.

Pani Schmitzová si vie celkom dobre pomôcť sama a zaobišla by sa aj bez cudzej pomoci. Stačilo by, keby ste jej našli malý byt a prácu a keby ste ju v prvých týždňoch a mesiacoch príležitostne navštívili, pozvali ju k sebe a postarali sa o to, aby sa oboznámila s ponukami náboženskej obce, akadémie vzdelávania, strediska pre rodinné vzdelávanie a pod. Okrem toho nie je ľahké ísť po osemnástich rokoch väzenia prvýkrát sám do mesta, nakupovať, komunikovať s úradmi, nájsť si reštauráciu. To je oveľa ľahšie, ak je k dispozícii sprievodca.

Všimla som si, že pani Schmitzovú nenavštevujete. Keby to bolo inak, nemusela by som Vám písať, ale pri príležitosti návštevy by som sa s Vami porozprávala osobne. Teraz je však nevyhnutné pani Schmitzovú pred prepustením navštíviť. Pri príležitosti tejto návštevy by som sa s Vami rada stretla.“

List sa končil srdečným pozdravom, ktorý som nevzťahoval na seba, ale na to, že prípad pani Schmitzovej bol riaditeľkinou srdečnou záležitosťou. Už som o nej počul; jej zariadenie sa pokladalo za mimoriadne a jej hlas zavážil v diskusiách o problémoch reformy väzeňstva. Jej list sa mi páčil.

Ale nepáčilo sa mi, čo ma čakalo. Prirodzene som sa musel postarať o prácu a byt, a to som aj spravil. Priatelia, ktorí nepoužívali ani neprenajímali malý byt vo svojom dome, boli ochotní ubytovať Hanu za malé nájomné. Grécky krajčír, u ktorého som si kedy-tedy dával prešívať šaty, chcel Hanu zamestnať; jeho sestru, ktorá bola spolumajiteľkou krajčírstva, to ťahalo naspäť do Grécka. Už dávnejšie, skôr ako to Hane mohlo byť užitočné, som sa zaujímal o sociálne a vzdelávacie aktivity cirkevných i svetských inštitúcií. Ale návštevu Hany som neustále odkladal.

Nechcel som ju navštíviť práve preto, lebo mi takto nezáväzne bola blízka i vzdialená. Cítil som, že iba so skutočným odstupom mohla byť tým, čím mi bola. Bál som sa, že malý, ľahký, bezpečný svet pozdravov a kaziet je príliš umelý a zraniteľný, aby mohol obstáť z reálnej blízkosti. Ako sme sa mohli stretnúť tvárou v tvár a nestarať sa o to, čo sa medzi nami stalo?

Tak uplynul rok a ja som sa stále nevybral do väznice. Riaditeľka sa mi dlho neozvala; na list, v ktorom som ju informoval o bytovej a pracovnej situácii, som nedostal odpoveď. Možno rátala s tým, že sa so mnou porozpráva, keď Hanu navštívim. Nemohla vedieť, že som túto návštevu nielenže odkladal, ale som sa jej aj vyhýbal. No napokon sa rozhodlo, že Hane odpustia zvyšok trestu a že ju prepustia. Riaditeľka väznice mi zatelefonovala. Či teraz môžem prísť. O týždeň bude Hana slobodná.

8

V nedeľu som bol u nej. Bola to moja prvá návšteva vo väznici. Pri vchode ma kontrolovali a cestou sa predo mnou otvorilo a za mnou zatvorilo viacero dverí. Budova bola však nová a svetlá a vo vnútorných priestoroch boli dvere otvorené a väzeňky sa voľne pohybovali. Na konci chodby boli dvere von, na živú malú lúku so stromami a lavičkami. Skúmavo som sa pozeral naokolo. Dozorkyňa, ktorá ma viedla, ukázala na neďalekú lavičku v tieni gaštana.

Hana? Tá žena na lavičke je Hana? Sivé vlasy, tvár s hlbokými vodorovnými brázdami na čele, na lícach, okolo úst. Ťažké telo. Na sebe mala priúzke svetlomodré šaty, ktoré jej obopínali hruď, brucho a stehná. Ruky mala zložené v lone a držala v nich knihu. Nečítala ju. Ponad okraj čítacej polovičky svojich okuliarov pozerala na ženu, ktorá ustavične hádzala vrabcom odrobinky. Potom si všimla, že ju niekto pozoruje, a obrátila sa tvárou ku mne.

Videl som jej v tvári očakávanie, a keď ma spoznala, zablysla sa jej od radosti; keď som podišiel bližšie, jej zrak ma ohmatával, jej oči ma hľadali, pýtali sa, hľadeli neisté a zranené. Potom som videl, ako jej tvár zhasla. Keď som zastal pri nej, zasmiala sa prívetivým a unaveným úsmevom. „Vyrástol si, chlapček.“ Sadol som si k nej a ona ma chytila za ruku.

Predtým som veľmi miloval jej vôňu. Vždy voňala sviežo – práve umytá, v čistej bielizni, čerstvo spotená alebo práve pomilovaná. Niekedy používala voňavku, neviem akú, ale aj táto vôňa bola sviežejšia ako všetky ostatné. Pod týmito sviežimi vôňami sa skrývala ešte jedna ťažká, temná a trpká vôňa. Často som ju oňuchával ako zvedavé zviera, začínal som na krku a na pleciach, ktoré voňali mydlom, medzi jej prsiami som vdychoval sviežu vôňu potu, ktorá sa pod pazuchami miešala s inou vôňou, narazil som na ťažký a temný pach okolo drieku a brucha, pach, čo bol takmer čistý medzi nohami ako plodná príchuť, ktorá ma tak vzrušovala, ovoniaval som jej aj nohy a stehná, na ktorých sa strácal ťažký pach, predkolenie, kde opäť ľahko a sviežo voňal pot, a členky s vôňou mydla, kože a únavy. Chrbát a ruky nemali zvláštnu vôňu, voňali ničím, a predsa len voňali ňou a v dlaniach mala pach dňa a práce – tlačiarenskú čerň cestovných lístkov, kov klieští, prací lúh či horúčosť žehličky. Po umytí ruky spočiatku nič z toho neprezrádzali. Ale mydlo tie pachy len prekrylo a po chvíli boli opäť tu, slabé, zliate do jedinej dennej a pracovnej vône, do pachu konca dňa a práce, večera, návratu a prebývania doma.

Sedel som pri Hane a voňal som starú ženu. Neviem, z čoho táto vôňa pozostáva, vdychoval som ju pri starých mamách a starých tetkách. Ten pach visí na chodbách a v izbách starobincov ako kliatba. Hana bola na tento pach primladá.

Podal som sa bližšie. Všimol som si, že som ju predtým sklamal, chcel som sa predstaviť v lepšom svetle a pokazené napraviť.

„Som rád, že sa dostaneš von.“

„Áno?“

„Áno. A som rád, že budeš blízko pri mne.“

Hovoril som jej o byte a práci, ktorú som jej našiel, o kultúrnych a sociálnych možnostiach v tejto mestskej štvrti, o mestskej knižnici. „Čítaš veľa?“

„Normálne. Dať si čítať je krajšie.“ Pozrela sa na mňa. „S tým je teraz koniec, však?“

„Prečo máme s tým prestať?“ Ale nevedel som si už predstaviť, ako pre ňu nahrávam kazety, ani ako ju navštevujem a čítam jej. „Tak som sa tešil a tak som ťa obdivoval, že si sa naučila čítať. A aké pekné listy si mi písala!“ To bola pravda. Obdivoval som ju a tešil som sa z toho, že čítala, i z toho, že mi písala. Ale cítil som, ako málo sa môj obdiv a radosť dali porovnať s námahou, akú musela na čítanie a písanie vynaložiť Hana, aký chatrný bol môj úžas, keď ma neprimäl ani k tomu, aby som jej odpovedal, aby som ju navštívil, aby som sa s ňou porozprával. Pre Hanu som si vyčlenil iba malý výklenok, ktorý bol pre mňa síce dôležitý, ktorý mi čosi dával a pre ktorý som aj čosi robil, ale nebolo to miesto v mojom živote.

Ale prečo som jej vlastne mal vymedziť miesto vo svojom živote? Búril som sa proti zlému svedomiu, ktoré sa ma zmocnilo pri myšlienke, že som Hanu redukoval na výklenok. „Nikdy si pred procesom nerozmýšľala o tom, čo sa neskôr na procese hovorilo? Myslím – nikdy si na to nemyslela, keď sme boli spolu, keď som ti čítal?“

„Nedá ti to pokoj?“ Nečakala na odpoveď. „Ustavične som mala pocit, že ma beztak nikto nechápe, že nikto nevie, kto som a čo ma sem a k tomu priviedlo. A vieš, keď ťa nikto nechápe, nemôže nikto od teba žiadať, aby si sa zodpovedal. Ani súd to nemohol žiadať. Ale mŕtvi to môžu. Oni chápu. Nemuseli byť pri tom, ale ak boli, chápu mimoriadne dobre. Tu vo väzení boli často pri mne. Prichádzali každú noc, či som si to želala, alebo nie. Keď chceli prísť ku mne pred procesom, ešte som ich vedela odplašiť.“

Čakala, či na to niečo poviem, ale nič mi neprišlo na um. Najprv som chcel povedať, že ja neviem nič odplašiť. Ale nebola to pravda; človeka odplašíme aj vtedy, keď ho odložíme do výklenku.

„Si ženatý?“

„Bol som. Gertrud a ja sme už veľa rokov rozvedení a naša dcéra býva v internáte; dúfam, že posledné školské roky nestrávi tam, ale bude sa chcieť nasťahovať ku mne.“ Teraz som čakal ja, či bude reagovať. Ale mlčala. „Na budúci týždeň si po teba prídem.“

„Áno.“

„Celkom v tichosti, alebo to môže byť hlučnejšie a veselšie?“

„Celkom potichu.“

„Tak dobre, prídem si po teba celkom potichu, bez hudby a bez šampanského.“ Vstal som, ona vstala tiež. Pozreli sme sa na seba. Dvakrát zazvonilo, iné ženy vošli už do budovy. Jej oči opäť ohmatali moju tvár. Objal som ju, ale cítil som, že jej nie je pri tom dobre.

„Maj sa dobre, chlapček.“

„Aj ty.“

A tak sme sa rozlúčili ešte skôr, ako som ju potom dnu v budove musel naozaj opustiť.

9

Nasledujúci týždeň bol osobitne náročný. Už neviem, či som nestíhal prednášku, na ktorej som pracoval, alebo či som podľahol len tlaku práce a úspechu.

Ukázalo sa, že predstava, s ktorou som začal prácu na prednáške, nestojí za nič. Keď som ju začal verifikovať, narazil som na miestach, kde som očakával zmysel a zákonitosť, iba na samé náhodnosti. Namiesto toho, aby som sa s tým zmieril, hľadal som ďalej, naháňal som sa so stisnutými zubami, úzkostlivo, akoby spolu s mojou predstavou o skutočnosti bola chybná samotná skutočnosť, takže som bol ochotný svoje zistenia prevrátiť, zveličiť alebo aj zhodiť zo stola. Dostal som sa do stavu zvláštneho nepokoja, zaspal som síce, keď som si večer ľahol, o niekoľko hodín som však úplne precitol, rozhodol som sa vstať a ďalej čítať alebo písať.

Robil som aj všetko potrebné v súvislosti s prepustením. Zariadil som Hanin byt nábytkom z Ikey a niekoľkými starými kusmi, avizoval som Hanu gréckemu krajčírovi a aktualizoval som si informácie o sociálnych a vzdelávacích ponukách. Nakúpil som zásoby, do police som nastrkal knihy a zavesil som obrazy. Zavolal som záhradníka, ktorý sa činil v záhradke obklopujúcej terasu pred obývačkou. Aj to som robil so zvláštnym pachtením a zaťatosťou; všetko ma nejako zmáhalo.

Ale bolo toho práve dosť na to, aby som nemusel myslieť na návštevu u Hany. Iba kedy-tedy, keď som šiel autom alebo sedel ustatý za písacím stolom, keď som ležal na posteli alebo keď som bol v Haninom byte, ma premohli myšlienky, ktoré vyvolali spomienky. Videl som ju na lavičke, s pohľadom upretým na mňa, videl som ju na kúpalisku, s tvárou privrátenou ku mne, a znova sa ma zmocnil pocit, že som ju zradil, že som sa voči nej previnil. Znova som sa vzbúril proti tomuto pocitu, obviňoval som ju a pokladal som za lacné a jednoduché, ako sa vymanila zo svojej viny. Žiadať, aby ju súdili len mŕtvi a zločin a trest redukovať na zlý spánok a zlé sny – kde zostali živí? No ja som pritom nemyslel na živých, ale na seba. Nemal som od nej takisto žiadať zaplatenie účtov? Kde som zostal ja?

Popoludní, prv než som ju mal odviesť, zavolal som do väznice. Najprv som hovoril s riaditeľkou.

„Som trochu nervózna. Viete, normálne sa nikto neprepúšťa na slobodu po takom dlhom pobyte vo väzení, ak pred tým nebol aspoň na pár hodín alebo dní vonku. Pani Slchmitzová to odmietla. Zajtrajšok si nechce uľahčiť.“

Spojili ma s Hanou.

„Uváž, čo zajtra urobíme. Či hneď chceš ísť domov, alebo pôjdeme najprv do lesa a k rieke.“

„Uvážim si. Stále si veľký plánovač, však?“

To ma zlostilo. Zlostilo ma podobne, ako keď mi priateľky sem-tam povedali, že nie som dosť spontánny a že ma diriguje skôr hlava ako brucho.

Z môjho mlčania vytušila zlosť a zasmiala sa. „Nezlosti sa, chlapček, nemyslela som to zle.“

Hanu som na lavičke stretol ako starú ženu. Vyzerala ako stará žena a zapáchala ako stará žena. Vôbec som si nevšímal jej hlas. Jej hlas zostal celkom mladý.

10

Ráno bola Hana mŕtva. Na svitaní sa obesila.

Keď som prišiel, zaviedli ma k riaditeľke. Videl som ju prvýkrát, malú a chudú ženu, mala trochu tmavšie ako svetlé vlasy a nosila okuliare. Pôsobila nenápadne, až kým nezačala hovoriť – so silou a vrúcnosťou, s prísnym pohľadom a s energickými pohybmi rúk. Spýtala sa ma na telefonický rozhovor v predchádzajúci večer a na stretnutie pred týždňom. Či som niečo tušil, či som sa niečoho obával. Odpovedal som záporne. Neexistovalo ani tušenie ani obavy, ktoré by som bol potlačil.

„Odkiaľ sa poznáte?“

„Bývali sme blízko seba.“ Skúmavo na mňa pozrela a ja som si uvedomil, že musím povedať viac. „Bývali sme blízko seba, zoznámili sme sa a spriatelili. Ako mladý študent som bol prítomný aj na procese, v ktorom ju odsúdili.“

„Prečo ste pani Schmitzovej posielali kazety?“

Mlčal som.

„Vedeli ste, že je analfabetka, však? Odkiaľ ste to vedeli?“

Mykol som plecom. Nenachádzal som dôvod, prečo by sa mala zaujímať o Hanin a môj príbeh. Mal som slzy v prsiach a hrdle a obával som sa, že nebudem vedieť hovoriť. Nechcel som sa pred ňou rozplakať.

Asi videla, ako mi je. „Poďte so mnou, ukážem vám celu pani Schmitzovej.“ Išla vpredu, neustále sa však otáčala, aby ma o niečom informovala a niečo mi vysvetlila. Tu zaútočili teroristi, tu je krajčírska dielňa, kde Hana pracovala, tu Hana raz štrajkovala posediačky, až kým sa neupravilo obmedzenie prostriedkov pre knižnicu, tu sa ide ku knižnici. Pred celou zostala stáť. „Pani Schmitzová sa nezbalila. Uvidíte celu v takom stave, ako v nej žila.“

Posteľ, skriňa, stôl a stolička, na stene nad stolom polica a v rohu za dverami umývadlo a záchod. Namiesto okna kvádre zo skla. Stôl bol prázdny. V polici boli knihy, budík, medvedík ušitý z látky, dva poháre, káva v prášku, plechovky s čajom, magnetofón a v dvoch spodných regáloch kazety, ktoré som nahovoril.

„Nie sú všetky.“ Riaditeľka sledovala môj pohľad. „Pani Schmitzová zakaždým požičiavala niekoľko kaziet službe, ktorá sa starala o slepých uväznených.“

Pristúpil som k polici. Primo Leví, Elie Wiesel, Tadeusz Borowski, Jean Améry – knihy obetí a vedľa nich autobiografické záznamy Rudolfa Hóssa, správa Hannah Arendtovej o Eichmannovi v Jeruzaleme a vedecká literatúra o koncentračných táboroch.

„Čítala to Hana?“

„Tak či onak si knihy požičiavala uvážene. Už pred viacerými rokmi som jej musela zaobstarať všeobecnú bibliografiu o koncentračných táboroch a potom ma pred jedným či dvoma rokmi požiadala, aby som jej uviedla knihy o ženách v koncentračných táboroch, o uväznených i o dozorkyniach. Napísala som do Inštitútu dejín súčasnosti a dostala som odtiaľ príslušnú špeciálnu bibliografiu. Keď sa pani Schmitzová naučila čítať, hneď sa pustila do kníh o koncentračných táboroch.“

Nad posteľou viselo veľa obrázkov a lístkov. Kľakol som si na posteľ a čítal. Boli to citáty, básne, krátke správy, aj recepty na prípravu jedál, ktoré si Hana poznamenala alebo – najmä obrázky – vystrihla z novín a časopisov. „Jar necháva svoj modrý závoj znova viať vo vzduchu“, „Tiene mrakov letia nad poľami“ – všetky básne boli plné radosti z prírody a túžby po prírode. Na obrázkoch svietil jarný les, pestré, kvetmi posiate lúky, jesenné lístie a jednotlivé stromy, vŕba pri potoku, čerešňa obsypaná červenými plodmi, jesenne žltý a oranžovo planúci gaštan. Na fotografii z novín bol jeden starý a jeden mladší muž, mali tmavé obleky, podávali si ruky a v mladšom, ktorý sa klaňal staršiemu, som spoznal seba. Bol som vtedy maturant a pri maturitnej slávnosti som od rektora prevzal cenu. To bolo dávno po tom, čo Hana odišla z mesta. Vari si Hana, ktorá nečítala, vtedy objednala miestne noviny, kde vyšla fotografia? Tak či onak musela vynaložiť určitú námahu, aby sa o fotografii dozvedela a aby sa k nej dostala. Mala túto fotografiu počas procesu u seba? Z hrude a hrdla sa mi tisli slzy.

„S vami sa naučila čítať. V knižnici si požičiavala knihy, ktoré boli nahrané na kazetách, a slovo za slovom, vetu za vetou sledovala, čo počula. Magnetofón dlho nevydržal časté zapínanie, vypínanie, pretáčanie dopredu i dozadu, často sa kazil, musel sa stále opravovať. Na to treba povolenie, a preto som napokon zistila, čo pani Schrrutzová robí. Najprv to nechcela povedať, ale keď začala aj písať a žiadala ma o knihu s písanými písmenami, nepokúšala sa to už ďalej zatajovať. Bola tiež jednoducho hrdá, že sa jej to podarilo a chcela sa so svojou radosťou podeliť.“

Zatiaľ čo rozprávala, stále som kľačal a hľadel na obrázky a lístky a bojoval som so slzami. Keď som sa obrátil a sadol si na posteľ, povedala: „Tak dúfala, že jej napíšete. Dostávala poštu iba od vás, a keď sa pošta rozdeľovala, zakaždým sa pýtala: „A ja nemám list?“ Myslela tým list, a nie balíček, v ktorom prichádzali kazety. Prečo ste jej nikdy nenapísali?“

Opäť som mlčal. Nemohol som hovoriť, mohol som iba vajatať a plakať.

Podišla k polici, chytila jednu plechovku od čaju, sadla si ku mne a z vrecka svojho kostýmu vybrala zložený list papiera. „Zanechala mi list, akýsi testament. Prečítam vám, čo sa týka vás.“ Vystrela papier. „V Hlavej plechovke od čaju sú ešte peniaze. Dajte ich Michaelovi Bergovi; nech ich spolu so 700 markami, ktoré sú na vkladnej knižke, dá dcére, čo prežila spolu s matkou požiar kostola. Ona nech rozhodne, čo sa s peniazmi stane. A povedzte mu, že ho pozdravujem.“

Nezanechala mi teda nijakú správu. Chcela ma trápiť? Chcela ma potrestať? Alebo bola jej duša taká ustatá, že vládala napísať a urobiť iba to najpotrebnejšie? „Aká bola po celé tie roky,“ počkal som, aby som mohol hovoriť ďalej, „a aká bola v posledných dňoch?“

„Veľa rokov tu žila ako v kláštore. Ako by sa sem bola uchýlila dobrovoľne, akoby sa dobrovoľne podriadila tunajším pravidlám, akoby bola jednotvárna práca pre ňu zároveň meditáciou. Iné ženy, ku ktorým sa správala priateľsky, ale s odstupom, si ju veľmi vážili. Ba čo viac, mala autoritu, žiadali ju o radu, keď mali problémy, a keď zasiahla do nejakého sporu, akceptovali, ako spor rozriešila. No pred niekoľkými rokmi sa opustila. Vždy o seba dbala, aj pri silnej postave bola štíhla a vždy úzkostlivo pestovaná a čistotná. Zrazu začala veľa jesť, zriedka sa umývala, stučnela a zapáchala. Pritom nepôsobila ako nešťastná a nespokojná. Vyzeralo to vlastne tak, že jej nestačilo uchýliť sa do kláštora, akoby aj kláštor bol pre ňu príliš družný a roztáraný, a preto sa musí uchýliť ešte ďalej, do osamelej pustovne, v ktorej by ju nikto nevidel a výzor, oblečenie a zápach by už nemali význam. Nie, to, že sa opustila, je nesprávna formulácia. Iba znova definovala svoje miesto, spôsobom, ktorý jej vyhovoval, ale na druhé ženy už neurobil dojem.“

„A posledné dni?“

„Bola ako vždy.“

„Môžem ju vidieť?“

Prikývla, ale zostala sedieť. „Môže sa niekomu svet za toľké roky samoty stať takým neznesiteľným? Radšej sa usmrtí, ako by sa znova mala z kláštora či pustovne vrátiť do sveta?“ Obrátila sa ku mne. „Pani Schmitzová nenapísala, prečo si vzala život. A vy neprezradíte, čo bolo medzi vami dvoma a možno viedlo k tomu, že sa pani Schmitzová zmárnila v noci pred dňom, keď ste ju mali odviesť.“ Znova zložila list, strčila si ho do vrecka a urovnala si sukňu. „Jej smrť sa ma dotýka a v tejto chvíli sa hnevám, na pani Schmitzovú i na vás. Poďme však.“

Znova šla predo mnou, tentoraz mlčky. Hana ležala na ošetrovni v malej komore. Len-len že sme sa zmestili medzi márami a stenou. Riaditeľka sňala z nej prikrývku.

Hana mala okolo hlavy omotané plátno, aby jej neklesla brada, kým nenastane smrteľná meravosť. Tvár nemala ani veľmi pokojnú, ani veľmi utrápenú. Vyzerala meravá a mŕtva. Keď som sa na ňu dlhšie pozeral, rozsvietilo sa v mŕtvej tvári čosi živé, v starej čosi mladé. Tak to musí byť so starými manželskými pármi, pomyslel som si; pre ňu zostáva v starcovi uchovaný mladík a preňho krása a pôvab mladej ženy v starej. Prečo som tento odblesk nezazrel pred týždňom?

Nerozplakal som sa. Keď sa na mňa riaditeľka po chvíli spýtavo pozrela, kývol som a ona opäť zahalila Haninu tvár prikrývkou.

11

Vykonanie jej poverenia trvalo až do jesene. Dcéra žila v New Yorku, a tak som si zobral za zámienku konferenciu v Bostone, aby som jej odniesol peniaze – šek, týkajúci sa sumy na vkladnej knižke, a plechovku od čaju s hotovosťou. Napísal som jej, predstavil som sa ako historik práva a spomenul som proces. Bol by som rád, keby som sa s ňou mohol stretnúť. Pozvala ma na čaj.

Z Bostonu do New Yorku som cestoval vlakom. Lesy hýrili farbami, hnedou, žltou, oranžovou, červenohnedou a horiacou a žiarivou červeňou javorov. Prišli mi na um obrazy jesene v Haninej cele. Keď ma unavili krútiace sa kolesá a kolísanie vagóna, sníval som o Hane a sebe v dome uprostred jesenne pestrých vŕškov, pomedzi ktoré prechádzal vlak. Hana bola staršia, keď som ju spoznal, a mladšia, keď som ju znova stretol, staršia ako ja, krajšia ako predtým, v starobe bola ešte uvoľnenejšia v pohyboch a vo svojom tele bola ešte viac doma. Videl som ju, ako vystupuje z auta a berie do rúk nákupné tašky, videl som ju, ako ide cez záhradu do domu, ako odkladá nákupné tašky a predo mnou vystupuje po schodoch. Túžba po Hane bola taká silná, že bolela. Bránil som sa túžbe, namietal som, že sa presadzuje úplne mimo Haninej a mojej reality, mimo reality nášho veku, našich životných okolností. Ako mohla Hana, ktorá nehovorila po anglicky, žiť v Amerike? A šoférovať takisto nevedela.

Zobudil som sa a znova som si uvedomil, že Hana je mŕtva. Vedel som tiež, že túžba, ktorá na nej ľpela, sa jej vlastne netýkala. Bola to moja túžba po domove, chcel som čo najskôr prísť domov.

Dcéra žila v New Yorku na malej ulici neďaleko Central Parku. Ulica bola po oboch stranách lemovaná starými radovými domami z tmavých tehál. Aj schody, ktoré viedli na prvé poschodie, boli tehlové. To navodzovalo prísny obraz, dom pri dome, skoro rovnaké fasády, schody pri schodoch, stromy na ulici, celkom nedávno vysadené v rovnomerných odstupoch, so zriedkavými žltými listami na tenkých konároch.

Dcéra servírovala čaj pri veľkých oknách s výhľadom na malé záhrady medzi domami, niektoré boli zelené a pestré, niektoré boli len nakopením haraburd. Keď sme sedeli, keď bol naliaty čaj, keď sme doň nasypali cukor a pomiešali ho, prešla z angličtiny, ktorou ma privítala, do nemčiny. „Čo vás ku mne priviedlo?“ Nespýtala sa priateľsky ani nepriateľsky – bol to nanajvýš vecný tón. Všetko na nej pôsobilo vecne, správanie, gestá, šaty. Jej tvár zvláštnym spôsobom neprezrádzala vek. Tak vyzerajú tváre, ktoré absolvovali kozmetickú operáciu. No možno bolo zmeravenie spôsobené dávnym utrpením – márne som sa pokúšal spomenúť si na jej tvár počas procesu.

Rozprával som jej o Haninej smrti a poverení.

„Prečo ja?“

„Asi preto, lebo vy ste to ako jediná prežili.“

„Čo mám s tým robiť?“

„Čo pokladáte za správne.“

„A tým pani Schmitzovej udeliť rozhrešenie?“

Najprv som chcel namietať, ale Hana vskutku žiadala veľa. Roky väzenia nemali byť iba udeleným trestom; Hana im chcela dať zmysel a pre toto ozmyslenie chcela, aby ju uznávali. Povedal som to.

Krútila hlavou. Nevedel som, či tým chcela odmietnuť moju interpretáciu, alebo Hane odoprieť uznanie.

„Môžete jej udeliť uznanie bez rozhrešenia?“

Zasmiala sa. „Máte ju rád, však? Aký bol vlastne váš vzťah?“

Okamih som váhal. „Bol som jej predčítačom. Začalo sa to, keď som mal pätnásť, a pokračovalo, keď sedela vo väzení.“

„Ako ste…“

„Posielal som jej kazety. Pani Schmitzová bola skoro po celý život analfabetkou; až vo väzení sa naučila čítať a písať.“

„Prečo ste to všetko robili?“

„Keď som mal pätnásť, mali sme spolu vzťah.“

„Chcete povedať, že ste spolu spali?“

„Áno.“

„Aká bola tá žena brutálna. Zvládli ste ju ako pätnásťročný… No nie, sám hovoríte, že ste pre ňu znova začali čítať, keď sedela vo väzení. Oženili ste sa niekedy?“

Prikývol som.

„A manželstvo bolo krátke a nešťastné, už nikdy ste sa potom neoženili, a dieťa, ak existuje, je v internáte.“

„To postihlo tisíce ľudí; na to netreba pani Schmitzovú.“

„Keď ste s ňou v posledných rokoch boli v kontakte, mali ste niekedy pocit, že vedela, čo s vami spravila?“

Mykol som plecom. „Tak či onak vedela, čo spravila iným ľuďom v tábore a na pochode. Nielenže mi to povedala, ale v posledných rokoch vo väzení sa tým aj veľmi intenzívne zaoberala.“ Povedal som jej, o čom ma informovala riaditeľka väznice.

Vstala a kráčala po izbe veľkými krokmi sem a tam. „O koľko peňazí ide?“

Zašiel som k vešiaku, kde som si nechal tašku, a vrátil som sa so šekom a plechovkou od čaju. „Tu je to.“

Pozrela na šek a položila ho na stôl. Plechovku otvorila, vyprázdnila, znova zatvorila a držala v ruke s pohľadom upretým na ňu. „Ako dievča som mala plechovku od čaju na svoje poklady. Nepodobala sa tejto, bola popísaná azbukou, veko sa nedalo zatlačiť, plechovka sa ním len priklopila. Doniesla som ju do tábora, tam mi ju jedného dňa ukradli.“

„Čo v nej bolo?“

„No Čo. Kučera z nášho pudlíka, vstupenky na operné predstavenia, na ktoré ma otec brával, prsteň, niekde získaný alebo nájdený v balení – plechovku mi neukradli kvôli obsahu. Samotná plechovka mala v tábore veľkú hodnotu – a to, čo sa s ňou dalo spraviť.“ Položila plechovku na šek. „Máte návrh, ako naložiť s peniazmi? Využiť ich na to, čo súvisí s holokaustom, by sa rovnalo rozhrešeniu, ktoré nemôžem a nechcem dať.“

„Pre analfabetov, Čo sa chcú naučiť čítať a písať. Určite existujú takéto verejnoprospešné fondy, spolky, spoločnosti, ktorým by sa mohli darovať peniaze.“

„Určite sú.“ Rozmýšľala.

„Sú aj takéto židovské spolky?“

„Ubezpečujem vás, že ak vôbec existujú spolky zamerané na nejaký účel, tak existujú aj adekvátne židovské spolky. Pravda, analfabetizmus nie je práve židovský problém.“

Šek a peniaze posunula ku mne.

„Urobme to takto. Vy zistíte, aké židovské zariadenia v tomto zmysle existujú, tu alebo v Nemecku, a peniaze poukážete zariadeniu, ktoré vás najväčšmi presvedčí. Navyše môžete,“ zasmiala sa, „ak už ide tak veľmi o uznanie, poukázať tie peniaze v mene Hany Schmitzovej.“

Znova vzala plechovku do ruky. „Ja si nechám plechovku.“

12

Medzitým prešlo desať rokov. V prvých rokoch po Haninej smrti ma mučili staré otázky, či som ju zaprel a zradil, či som sa voči nej previnil, keď som ju miloval, či a ako musím od nej odstúpiť, či a ako sa mám od nej odpútať. Kedy-tedy som sa pýtal, či som zodpovedný za jej smrť. Inokedy som sa zlostil na ňu i na to, čo mi vyviedla. Až kým hnev nezoslabol, až kým otázky nestratili dôležitosť. Napriek tomu, čo som urobil a čo som neurobil, napriek tomu, čo mi vyviedla, žil som napokon svojím životom.

Napísať o Haninom a mojom príbehu som si predsavzal čoskoro po jej smrti. Odvtedy som náš príbeh mnohokrát napísal vo svojej hlave, zakaždým bol o niečo inakší, zakaždým sa mi vynárali nové obrazy a útržky konania i myšlienok. A tak okrem verzie, ktorú som napísal, existujú ešte aj mnohé iné. Záruka, že napísaný príbeh je najsprávnejší, je v tom, že som ho napísal a ostatné verzie som nenapísal. Napísaná verzia chcela byť napísaná, mnohé iné nechceli.

Najprv som chcel náš príbeh napísať, aby som sa ho zbavil. Ale tento účel spomienky nerešpektovali. Zbadal som, ako mi náš príbeh uniká a chcel som ho písaním privolať späť, ale ani to spomienku nevymámilo. Už niekoľko rokov nechávam náš príbeh na pokoji. Uzavrel som s ním mier. A príbeh sa vrátil. Detail za detailom, zaokrúhlený, uzavretý a usporiadaný tak, že ma už nenapĺňa smútkom. Dlho som si myslel – aký smutný príbeh. Nie že by som sa teraz nazdával, že je to príbeh o šťastí. Ale myslím si, že je pravdivý a zoči-voči tomuto faktu nemá význam otázka, či je smutný, alebo šťastný.

Tak či onak si to myslím, keď čo len mimochodom myslím na ňu. Ak mi však niekto spôsobí poranenie, znova sa objavia staré rany, ak sa cítim vinný, prídu mi na um vtedajšie pocity viny – a v dnešných túžbach a želaniach byť niekde doma cítim vtedajšie túžby a želania. Vrstvy nášho života sú navŕšené tak tesne, že nás v neskorších udalostiach stretávajú niekdajšie udalosti, nie ako čosi odbavené a vybavené, ale ako prítomné a živé. Chápem to. Napriek tomu to niekedy ťažko znášam. Možno som napísal náš príbeh predsa len iba preto, lebo sa ho chcem zbaviť, aj keď nemôžem.

Hanine peniaze som hneď po návrate z New Yorku poukázal v jej mene na Židovskú ligu proti analfabetizmu. Dostal som krátky list napísaný na počítači; v liste židovská liga ďakuje Ms. Hane Schmitzovej za peňažný dar. S listom vo vrecku som zašiel na cintorín a k Haninmu hrobu. Nad jej hrobom som vtedy stál prvý a posledný raz.

Čítanie ako románový hrdina alebo

O vzťahu dnešných nemeckých spisovateľov k dávnej i nedávnej minulosti

Asi nie je celkom náhoda, že práve v čase, keď mnohí mienkotvorní esejisti nariekajú nad úbytkom schopnosti čítania a prevládajúcu vizuálnu kultúru obviňujú zo všetkých možných hriechov, sa na nemeckom knižnom trhu objavil román, ktorého ústredným motívom i hýbateľom dynamiky príbehu je akt čítania a ako rozprávač vystupuje čitateľ, čo si literárne texty nenecháva pre seba, ale čítaním ich sprostredkuje svojej partnerke.

Autor spomínaného románu Predčítač (Der Vorleser, 1995) Bernhard Schlink (1944) nebol vtedy v literatúre celkom nováčikom; mal za sebou niekoľko pozoruhodných kriminálnych románov, v ktorých ako detektív vystupuje istý Gerhard Selb (keďže ide o „hovoriace“ meno, dá sa do slovenčiny prekladať ako „Seb“) – Sebova justícia (Selbs Justiz, 1987), Sebov klam (Selbs Betrug, 1992) a neskôr pribudol román Sebova vražda (Selbs Mord, 2001). Za svoju druhú detektívnu prózu Gordická slučka (Die gordische Schleife, 1989) bol odmenený Glauserovou cenou za najlepšiu kriminálnu prózu v nemeckom jazyku. Už z týchto textov bolo zrejmé, že autorovou nosnou a východiskovou témou sa stala problematika vzťahu prítomnosti k nemeckej minulosti, najmä k obdobiu „nacionálneho socializmu“, hitlerovskej tretej ríše, keď došlo k zločinom, aké predtým nemali obdoby. Schlinkov záujem o zlomové obdobia novších nemeckých dejín súvisí aj s jeho „občianskym“ povolaním; rodák z Bielefeldu absolvoval štúdium práva na staroslávnej univerzite v Heidelbergu a potom pôsobil na univerzitách v Bonne a vo Frankfurte nad Mohanom, hosťoval v USA a stal sa profesorom verejného práva a filozofie práva na Humboldtovej univerzite v Berlíne; zároveň bol sudcom Ústavného súdu krajiny Severné Porýnie –Westfálsko. Právnymi otázkami sa zaoberá aj ako teoretik. Popri čisto odborných a učebnicových textoch vydal u Suhrkampa vo Frankfurte nad Mohanom knihu Minulá vina a súčasné právo (2004), v ktorej sa zamýšľa nad dvoma aspektmi práva – spomínaním a zabúdaním. Schlinkov text sa vzťahuje na obdobie oboch diktatúr, na ktorých sa Nemci výrazne podieľali.

Román Predčítač je nepochybne najvýznamnejším a najznámejším Schlinkovým dielom, o čom svedčí aj skutočnosť, že svojho času obsadil prvé miesto v rebríčku bestsellerov uverejňovanom v najprestížnejších amerických novinách New York Times, čo sa v prípade literatúry pochádzajúcej z krajín, kde sa hovorí a píše po nemecky, stáva len veľmi zriedka.

Neskôr vyšli pozoruhodné poviedky Úteky z lásky (Liebesfluchten, 2000), v siedmich prózach tejto knihy sa variuje téma rôznorodých ľúbostných vzťahov a únikov z nich. Napríklad v poviedke Dievča s jaštericou sa stretávame s rozprávačovým tajomným vzťahom k obrazu visiacemu v otcovej pracovni a zamotaná situácia sa rieši tak, že rozprávač tento obraz napokon zničí. V podobných prózach takisto môžeme hľadať výraz autorovej konfrontácie s minulosťou – tentoraz v symbolickej rovine.

Nateraz posledný plod Schlinkovej spisovateľskej aktivity predstavuje rozsiahlejší román Návrat (Die Heimkehr, 2006), v ktorom autor na podklade Homérovej Odysey rozpráva o dvoch ľudských osudoch, ktoré spája motív návratu. Ide o „román v románe“, pričom rámcový príbeh tvoria osudy Petra Debauera vyrozprávané v prvej osobe, kým „vnútorný“ príbeh hovorí o blúdení a návrate nemeckého vojaka zo sibírskeho zajatia. Príbehu dáva práve toto trojaké (historické i literárne) ukotvenie zvláštnu dráždivosť a umožňuje prekvapujúce zvraty. B. Schlink sa tu znova predstavil ako autor, ktorý vie konštruovať zložité a mnohovrstevné príbehy a suverénne sa pohybuje v rôznych časových vrstvách. Podobne ako v iných textoch má aj tu značný zástoj problematika práva a spravodlivosti. Popudom k tomuto románovému opusu bol očividne príbeh amerického literárneho vedca Paula de Maňa, ktorý počas druhej svetovej vojny uverejňoval antisemitské články a potom sa stal jedným z reprezentatívnych predstaviteľov dekonštruktivistickej literárnej vedy („dekonštrukcia“ ako vedecká metóda sa v románe vyslovene komentuje).

Kniha o „politike, práve, písaní a viere“ Sebapotvrdzovania (Vergewisserungen, 2005); poodhaľuje autorov spôsob tvorby i názory na širšiu problematiku. Dá sa povedať, že predmetom Schlinkových suverénne napísaných esejí je „unavená generácia 1968“; dokumentujú úzke prepojenie autorových právnických a literárnych aktivít a dávajú tušiť, že B. Schlink už nereprezentuje typ útočného spoločensko-kritického autora (alebo dokonca „žalobcu“) a tým sa principiálne odlišuje napríklad od nonkonformistov z 50. rokov minulého storočia. Otázka viny, ktorá je v jeho diele ústredná, sa posúva skôr do minulosti, stráca aktuálnu naliehavosť a stáva sa predmetom právnickej diskusie; za týchto okolností sa môže stať aj námetom literárnych diel. Sám autor nie je len reprezentantom literatúry, ale aj významným predstaviteľom oficiálnej justície, čo v mnohom určuje jeho uhol pohľadu. Na druhej strane dobre vie, čo si vyžaduje umelecké rozprávanie príbehov, aby obsahovalo ingrediencíe, ktoré k nemu patria. Čitateľ navyše nadobúda niekedy dojem, že literárna práca je právnikovi vítaným odbočením do oblasti, kde neplatia také prísne pravidlá hry.

Vari v najvyššej miere to platí o románe Predčítač, výsostne „škandalóznom“ príbehu sexuálneho vzťahu pätnásťročného gymnazistu a zrelej, vyše tridsaťročnej ženy, ktorá neskôr stojí pred súdnym tribunálom obžalovaná z najťažších zločinov. Mala ich spáchať na sklonku druhej svetovej vojny ako dozorkyňa v koncentračnom tábore, teda ešte pred známosťou s nedospelým rozprávačom.

Príbeh, ktorý sa v románe prezentuje, súvisí s procesmi týkajúcimi sa zločinov v koncentračných táboroch, procesmi, ktoré sa v Spolkovej republike Nemecko konali v 60. rokoch 20. storočia a pri ktorých vyšli najavo niektoré až „románové“ skutočnosti. Tak sa v dokumentoch spomína príbeh amerických manželov Ryanovcov. Američan sa v Rakúsku zoznámil s bývalou dozorkyňou z koncentračného tábora Hermínou Braunsteinerovou, ktorú tam volali „kobyla z Majdaneku“. Po sobáši s ňou prežil päť rokov nevediac nič o jej minulosti, až kým ju známy Viedenčan Šimon Wiesenthal v roku 1964 nevypátral a nezariadil jej zatknutie a prevoz do Nemecka. Manžel Russel Ryan neveril vo vinu svojej manželky, preňho bola „anjelom“ a „celkom normálnou Rakúšankou“. V tomto postoji vytrval aj po „majdaneckom“ procese, ktorý sa konal v rokoch 1975 – 1981 v Düsseldorfe, trval 474 pojednávacích dní a Hermíne Braunsteinerová bola v ňom napokon odsúdená na doživotný trest.

Korešpondencie s „majdaneckým“ procesom sú v románe Predčítač také očividné, že môžeme skutočný proces pokladať za látku, ktorú autor tematizoval, vychádzajúc zo svojej imaginácie. Schlinkovo aranžovanie príbehu sa dá pokladať za majstrovské. Spojenie „chlapčenskej nevinnosti“ a tragickej životnej skúsenosti v ľúbostnom vzťahu je nečakaným a neželaným, ale na druhej strane aj osudovým mostom medzi zločinmi minulosti a prítomnosťou, v ktorej a ktorou žijeme. Mladý Michael sa nevedomky a nevinne zamotáva do minulosti a nie je schopný sa od nej odpútať, ani keď sa o to všetkými silami pokúša. K tejto základnej konštrukcii pribúda fakt čítania či predčítavania ako existenciálna veličina. Čítanie určené partnerovi vlastne organizuje románový dej, je jeho kostrou a ústrednou líniou.

Už spomínané znaky Schlinkovho románu priaznivo podmieňujú jeho čitateľskú obľúbenosť (okorenenú najmä v prvej časti sviežimi erotickými pasážami). I keď sa románový dej rozpráva priamočiaro, zaujímavo a „zábavne“ bez zbytočného zdržiavania, obsahuje mnohorakú symboliku a poskytuje čitateľovi dostatok podnetov na zamyslenie. Rovina podtextovej a zatextovej reflexie je akoby zakódovaná v samotnom rozprávaní. Kompozičná vyváženosť knihy je daná rozdelením na tri časti; prvá sa týka rozprávačovej útlej mladosti a vyznačuje sa „rečou lásky“, predmetom druhej je rozprávačovo právnické štúdium a účasť na procese – pre túto časť je charakteristická reč súdnictva; tretiu časť tvorí akási syntéza, keď sa ako v sonáte po rokoch vracia situácia z prvej časti a niekdajšia láska je „očistená“ od všetkého, čo by ju mohlo ovplyvňovať (jej „absolútnosť“ je okrem iného daná odlúčenosťou oboch niekdajších milencov a na druhej strane ich skutočnou nerozlučnosťou). Takto nadobúda Schlinkov príbeh až antické rozmery a získava si čitateľa aj svojou hĺbkou.

Mimoriadny čitateľský úspech Schlinkovho románu evokuje otázku, pre koho je tento text vlastne určený. Už dávno neplatí, že literárne diela označované ako bestsellery musia byť nevyhnutne Jednoduché“, aby ich vedelo stráviť čo najviac konzumentov lacných výrobkov. Mnohé – a určite tie najlepšie – bestsellery sa dnes vyznačujú aj pozoruhodnou intelektuálnou úrovňou. „Zábavnosť“ nezriedka spočíva v sledovaní autorových mimoriadnych kombinačných schopností. Zdá sa, že najlepšia časť dnešnej bestsellerovej literatúry je určená stredným vrstvám, ktoré disponujú príslušným vzdelaním a vedia mať čitateľský pôžitok aj z intelektuálnej hry. Opačnou stranou mince je okolnosť, že šikovní autori s tým kalkulujú a intelektuálne nároky na čitateľov „nepreháňajú“.

V súvislosti s témou románu sa v texte prirodzene stretávame s rôznymi literárnymi dielami, o ktorých autor (aspoň v rámci svojej nemeckej kultúry) predpokladá, že ich poznajú aj širšie čitateľské vrstvy (povedzme tí, čo kedysi zmaturovali) a že s nimi môže pri rozprávaní kalkulovať. Ani slovenskému čitateľovi by nemali spôsobovať väčšie ťažkosti. Priemerný čitateľ by mohol vedieť, že Julien Sorel, pani de Rénal a Mathylda de la Molie sú postavami zo Stendhalovho románu Červený a čierny, hoci to autor explicitne neuvádza. Ani Homér a jeho Odysea, Schillerove Úklady a láska (s hlavnou postavou Lujzou), Ernest Hemingway a jeho Starec a more podobne ako Tolstoj a jeho Vojna a mier (kde vystupujú Pierre Bezuchov, Andrej Bolkonský a Nataša Rostovová) by vari nemali chýbať v našom čitateľskom povedomí. Väčšine prípadného slovenského publika budú asi menej známi G. E. Lessing a jeho tragédia Emília Galottiová, romantik Joseph von Eichendorff a román Zo života naničhodníka a Riman Marcus Tullius Cicero. To však nijako nebráni pochopeniu rôznych vrstiev Schlinkovho románového textu a čitateľskému pôžitku z neho.

Kritická konfrontácia s minulosťou patrí k povinnostiam každej národnej literatúry a prispieva k bezporuchovej komunikácii vo vnútri každého spoločenstva. Pre literatúru písanú v nemeckom jazyku je táto povinnosť aktuálna najmä po druhej svetovej vojne a po porážke národného socializmu, ktorý za dvanásť rokov vlády paralyzoval nemecký duchovný život. Schlinkova konfrontácia sa vyznačuje vážnosťou a zodpovednosťou, chýba mu humor a vzdialený je mu aj groteskný pohľad na minulosť. Nenachádzame uňho iróniu, ktorá je taká príznačná pre celú modernú literatúru. Sme dokonca v pokušení konštatovať, že B. Schlink priamo nadväzuje na tradičný realizmus, no na druhej strane obsahujú jeho prózy výrazné prvky postmoderny (ku ktorým patrí viacnásobné kódovanie – „bestsellerové“, filozofické, politické, kriminalistické, spracovanie látok z blízkej či vzdialenejšej minulosti, jednoduchý jazyk – zážitok z čítania, intertextualita, návrat k antickým mýtom a hravé zaobchádzanie s nimi, vnímanie sveta prostredníctvom zmyslov). Tak či onak je reprezentatívnou súčasťou dnešnej európskej (a či transatlantickej?) literatúry.

Groteskný pohľad na minulosť priniesol do nemeckej literatúry najmä Günter Grass (1927) v románe Plechový bubienok (1959) a zopakoval ho aj v ďalších dielach. Zdá sa však, že sa v ostatných rokoch upriamuje skôr na „vážne“ témy, ktoré osudovo súvisia s nemeckou pospolitosťou. V novele Spätný chod (Im Krebsgang, 2002) sa G. Grass vracia k osudu nemeckej luxusnej výletnej lode Wilhelm Gustloff pomenovanej podľa aktivistu nacionálno-socialistického hnutia vo Švajčiarsku. V januári 1945 sa loď potopila po zásahu zo sovietskej ponorky a zachránila sa len malá časť pasažierov. Autor sa k tejto tragickej udalosti približuje akoby „spätným chodom“, všíma si Gustloffove životné osudy, hovorí o využívaní lode na rekreačné účely, zmieňuje sa o aktivitách nemeckého i sovietskeho vojenského námorníctva, pomenúva konkrétne osoby a ich konanie. Mapuje neskoršie vnímanie katastrofy. Pre rozprávača príbehu je tento tragický okamih chvíľou, keď sa narodil – v priebehu záchrannej akcie. I keď si G. Grass ani tu „neodpustí“ bizarné charaktery, ktoré v nás môžu vyčariť úsmev, celkový tón jeho prózy zodpovedá „charakteru“ chvíle. Na rozdiel od B. Schlinka sa však G. Grass nesústreďuje na otázku viny a trestu, ale v jeho zornom poli sa nachádzajú skôr nevinné obete; tie však – pokiaľ sa zachránili – nezbavuje vlastností, ktoré sa nedajú pokladať iba za pozitívne. Karl Schlögel v recenzii napísal, že témou Grassovej prózy nie je vlastne zničenie luxusnej lode použitej na prepravu nemeckých utečencov, ale „zložitý spätný pohyb k téme, ktorá sa po desaťročia a po celé generácie potláčala“. Myslí sa tým na skutočnosť, že v dôsledku vojnových udalostí museli milióny civilistov opustiť domovy a dostali sa do pozície vyhnancov. V tejto súvislosti treba spomenúť, že sa znova hovorí o zničení nemeckých miest americkým a britským bombardovaním, Takéto témy, hoci neboli priamo tabuizované, sa v literatúre veľmi nefrekventovali a zostávali v tieni obrazov nemeckých zločinov a nemeckej viny. Bombardovanie nemeckých miest naliehavo tematizoval aj W. C. Sebald (1944 – 2001), nemecký germanista pôsobiaci desaťročia vo Veľkej Británii, ktorý v Zürichu predniesol prelomový cyklus prednášok Vojna vo vzduchu a literatúra.

V poslednom čase sa v podobných súvislostiach vyjadruje najmä Martin Walser (1927); v románe Tryskajúca fontána (Ein springender Brunnen, 1998) predstavuje detstvo v období nacionálneho socializmu a je očividné, že sa bráni akémukoľvek obviňovaniu. M. Walser nepopiera nemecké zločiny, ale na druhej strane vystupuje proti tomu, aby stigmatizovali generácie, ktoré s nimi už nemajú nič spoločné. Walserova koncepcia sa tak dostáva do kontroverzného postavenia voči Schlinkovej koncepcii, ktorá vychádza aj z určitého druhu nemeckej kolektívnej viny.

Do témy týkajúcej sa zločinnej minulosti sa v dokumentárnej próze Na príklade môjho brata (Am Beispiel meines Bruders, 2003) pustil aj známy predstaviteľ „generácie 1968“ Uwe Timm (1940). Je to príbeh o krátkom živote autorovho brata Karla Heinza, ktorý sa v roku 1942 dobrovoľne prihlásil do „divízie smrtiek“ SS a o rok neskôr zomrel v lazarete na Ukrajine. Až po smrti matky a sestry sa autor odvážil na literárne spracovanie bratovej biografie; zvolil si vecný, dokumentárny štýl a do rozprávania zakomponoval listy, ktoré brat písal z frontu a ktoré svedčia o jeho bojovom nadšení a nasadení. U. Timm dáva slovo minulosti, neskreslenej, obnaženej, strašnej a nepríjemnej, lebo sa dotýka rozprávača a zároveň mnohých jeho vrstovníkov.

Dokumentárnosť si U. Timm zvolil aj v ďalšej próze Priateľ a cudzí (Der Freund und der Fremde, 2005), je to rozprávanie o Bennovi Ohnesorgovi, ktorý zomrel 2. júna 1967 zasiahnutý guľkou policajta a ktorého autor dobre poznal. Ohnesorgova smrť vyvolala rad protestov a viedla k študentskému hnutiu, ktoré zmenilo západonemeckú spoločnosť. Timmova nová próza upozorňuje zároveň na skutočnosť, že sa nemeckí spisovatelia neupriamujú iba na jednu „minulosť“, ale sa konfrontujú s viacerými „minulosťami“, ktoré tak či onak zasahujú do prítomnosti. Okrem národného socializmu a vojny to bolo hektické povojnové obdobie, berlínska blokáda, vznik oboch nemeckých štátov, povstanie robotníkov vo východnom Berlíne v roku 1953, stavba berlínskeho múru, študentské búrky na konci 60. rokov a napokon aj veľký obrat v roku 1989. K týmto a aj iným uzlovým bodom histórie sa v umeleckej literatúre zďaleka nepovedalo všetko a medzi dokumentárnosťou a imagináciou sa ešte vždy otvára široký priestor.

Zvyčajne nejde ani tak o rekonštrukciu minulosti, ale o pohľad zo zorného uhla prítomnosti. Zaujímavým príspevkom k tejto problematike je román Hansa-Ulricha Treichela Stratený (Der Verlorene, 1998, po slovensky SLOVART, Bratislava 2005); autor sa vracia do čias po skončení veľkej vojny a charakter tejto doby sa usiluje postihnúť na osude strateného chlapca – vyhnanca, ktorého hľadajú príbuzní v presvedčení, že žije. Príbeh rozpráva brat strateného, čo znova dokumentuje bezprostrednú zaangažovanosť rozprávačov na príbehoch tohto typu.

Friedrich Christian Delius sa v románe Rok, keď som bol vrahom (Mein Jahr als Mörder, 2005) vracia na koniec 60. rokov minulého storočia, keď istý berlínsky študent literatúry chce zavraždiť nacistického sudcu Rehseho, ktorého s konečnou platnosťou vyhlásili za nevinného. Deliusova kniha hovorí o poslednom období nacionálno-socialistického režimu, o studenej vojne i o študentskom hnutí v 60. rokoch.

V ostatných rokoch zaznamenávajú veľký úspech panoramatické pohľady na dlhšie obdobie, nezriedka podávané vo forme rodinnej ságy. V tejto súvislosti hodno spomenúť najmä román rakúskeho spisovateľa Arna Geigera (1968) Máme sa dobre (Es geht uns gut, 2005). Protagonista Philipp Erlach zdedí po starej mame dom na viedenskom predmestí a to je preňho podnetom, aby skúmal históriu rodiny, ktorú potom podáva ako rodinnú kroniku a zároveň ako dejiny rakúskej spoločnosti za posledných 60 rokov. Geigerovo rozprávanie nesie pečať bezprostrednej prítomnosti a zároveň sa týka histórie.

Skôr humornú podobu histórie zachytila 34-ročná Eva Menasseová v románe Vienna (2006). Je to znova rodinná kronika, ktorá však pozostáva hlavne z anekdotického rozprávania, pretože všetci príslušníci rodiny radi rozprávajú a radi sa počúvajú, pričom im zakaždým ide o komickú pointu. Je to kniha o tradícii viedenskej židovskej rodiny, kniha plná čudáckych postavičiek, ktoré však spolu predstavujú „pravdu života“ i jeho tragické dimenzie.

Z nekonečných možností stvárňovania minulosti a jej presahu do prítomnosti sme v tomto doslove mohli spomenúť iba niektoré. No i tie oprávňujú ku konštatovaniu, že Schlinkov Predčítač má medzi nimi trvalé a veľmi čestné miesto. Je jedinečnou reflexiou doby a návratom k prameňom rozprávania. A k návratom smeruje každá Odysea.

Ladislav Šimon

Bernhard Schlink

PREDČÍTAČ

Z nemeckého originálu Bernhard Schlink: Der Vorleser,

Diogenes Verlag Zürich 1995,

preložil Ladislav Šimon.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART. spol. s r. o., Bratislava 2006,

ako 60. zväzok edície MM.

Editorka Mária Štefánková

Zodpovedná redaktorka Adriana Oravcová

Návrh obálky Oleg Kolomijec

Sadzba, zalomenie a tlač Svornosť, a. s., Bratislava

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 80-8085-159-X

www.slovart.sk

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai