Eric-Emmanuel Schmitt

NOEMOVO DÍTĚ

V deseti letech let jsem patřil do skupiny dětí, které chodily každou neděli do dražby.

Neprodávali nás, to ne. Jenom jsme se měli procházet po rampě a hledat někoho, kdo by si nás vzal k sobě. V publiku mohli být jak naši vlastní rodiče, kteří se třeba zrovna vrátili z války, tak manželé, kteří by nás chtěli adoptovat.

Každou neděli jsem lezl nahoru na prkna s nadějí, že si mě někdo vybere anebo mě alespoň pozná. Každou neděli jsem měl deset kroků po nádvoří Žluté vily na to, abych se ukázal, deset kroků, abych získal rodinu, deset kroků, abych přestal být sirotkem. Na začátku mě moje netrpě-

5$

livost vždycky vymrštila na pódium plného odhodlání, ale už v polovině cesty mi začínaly rychle ubývat síly a na druhý konec mě nohy donesly jen taktak. V cíli tratě na mě jako na konci skokanského můstku čekala jen prázdnota. A ticho hlubší než propast. Nad řadami různých hlav, pestrobarevných klobouků a drdolů se mělo ozvat:

„To je můj syn!“ nebo „To je on! Toho chci! Toho adoptuju!“ S křečovitě sevřenými prsty u nohou jsem se nakláněl směrem, odkud se ozve spásná věta, která by mě zachránila od samoty, a přehlížel jsem si už poněkolikáté zevnějšek.

Každou neděli jsem vstával za úsvitu, z noclehárny hned běžel do ledové umývárny a drhnul si tělo zeleným mýdlem, tvrdým jako kámen a skoupým na pěnu. Minimálně dvacetkrát jsem se učesal, abych si byl jistý, že mi vlasy budou poddajně ležet. Sako mě škrtilo v ramenou, ru-6$

kávy mi byly krátké a kalhoty mi sahaly nad kotníky, musel jsem se ve starém nedělním obleku z modrého režného plátna krčit, aby nebylo vidět, jak jsem vyrostl.

Během čekání člověk neví, jestli prožívá slast, nebo trýzeň. Připravuje se na skok a neví, kam dopadne. Zabije se? Sklidí potlesk?

Jisté bylo, že moje boty vypadaly opravdu uboze. Dva kusy beztvaré lepenky samá díra. Zející otvory stažené lýkem. Foukal do nich studený vítr ze všech stran a prsty mi koukaly ven. Taková bagančata odolávala dešti, až když se dostatečně obalila několika vrstvami bahna. Raději jsem je ani nečistil - bál jsem se, že by úplně zmizely. Ty předměty se mohly nazývat botami jen díky tomu, že jsem je nosil na nohou. Kdyby mě někdo viděl, jak je držím v ruce, určitě by mě honem poslal k popelnicím. Měl jsem si možná nechat dřeváky, co no-7$

sím ve všední dny. Návštěvníci Žluté vily stejně nemohli zezdola nic vidět! A i kdyby! Přece mě neodmítnou kvůli botám! Zrzek Léonard získal rodiče, i když byl na přehlídce bos.

„Můžeš se zase vrátit do refektáře, Josífku.“

Při téhle větě mé naděje každou neděli umíraly. Otec Pemza mi naznačoval, že tentokrát to nevyšlo a že bych měl opustit jeviště.

Čelem vzad. Deset kroků a zmizet. Deset kroků a vrátit se do bolesti. Deset kroků a být znovu sirotkem. Na začátku pódia už nedočkavě přešlapovalo další dítě. Žebra mi drtila srdce.

„Myslíte si, otče, že to dokážu?“

„Co, synu?“

„No … najít si nové rodiče.”

„Nové rodiče! Doufám, že se tady brzo objeví tvoji vlastní rodiče, kteří šťastně vyvázli.”

8$

Čím déle jsem se bezvýsledně ukazoval, tím víc jsem pociťoval jakousi vinu. A přitom to oni si dávají načas. S návratem. Ale copak za to můžou? A žijou ještě vůbec?

Bylo mi deset. Před třemi lety mě rodiče svěřili neznámým lidem.

Před několika týdny skončila válka. A s ní skončil čas nadějí a iluzí. My, ukrývané děti, jsme se musely vrátit do reality a dozvědět se, jako když vám něco spadne na hlavu, jestli ještě máme rodinu, nebo jsme na světě samy …

9$

Všechno začalo v tramvaji.

Jel jsem s maminkou přes celý Brusel, seděli jsme v koutě žlutého vagonu, který sršel jiskry a rachotil plechy. Určitě jedeme rychle právě díky těm jiskrám ze střechy, myslel jsem si. Seděl jsem mamince na klíně, zahalený do jejího sladkého parfému a přitisknutý k liščímu límci, a řítil jsem se šedivým městem. Bylo mi jen sedm let, ale cítil jsem se králem světa: Z cesty, pánové! Teď jedeme my! Auta se nám vyhýbala, káry z nás měly strach, chodci brali nohy na ramena, řidič tramvaje nás s maminkou vezl jako královskou dvojici v kočáru.

Neptejte se mě, jak vypadala moje maminka. Vy byste uměli popsat slunce?

10$

Z maminky sálala síla, teplo a radost. Vzpomínám si spíš na své dojmy než na její rysy. Vedle ní jsem se jen smál, nic se mi nemohlo stát.

Takže když do tramvaje nastoupili němečtí vojáci, nenahnali mi strach. Už dřív jsme se s rodiči dohodli, že budu vždycky hrát roli nemluvného dítěte, báli se totiž, že mě prozradí jidiš. Jakmile se někde objevily zelenošedé uniformy nebo černé kožené kabáty, přestal jsem prostě mluvit. Byl rok 1942 a správně jsme měli viditelně nosit žluté hvězdy, ale můj tatínek byl šikovný krejčí a ušil nám kabáty, které umožňovaly kouzelným trikem hvězdu schovat anebo ji v případě potřeby ukázat. Maminka jim říkala „létavice”.

Vojáci se spolu bavili jakoby nic a nijak si nás nevšímali, ale já cítil, že maminka celá ztuhla a začala se třást. Byl to instinkt? Nebo zaslechla něco podezřelého?

11$

Najednou se zvedla, dala mi dlaň přes pusu a na příští stanici mě honem tlačila dolů ze schůdků. Když jsme se ocitli na chodníku, zeptal jsem se:

Jsme ještě od nás daleko! Proč jsme vystoupili tak brzo?“

„Trochu se projdeme, Josefe. Chce se ti?“

Chtěl jsem všechno, co chtěla ona, i když mé sedmileté nohy měly co dělat, aby jí stačily. Zrychlila krok a pochodovala úplně rytmicky.

Cestou mi nabídla:

„Navštívíme jednu velkou dámu, chceš? “

„Ano, chci. Jak se jmenuje?”

„Hraběnka de Sully.“

„Kolik měří?”

„Prosím?”

„Říkala jsi, že je to velká dáma …”

„Tím jsem chtěla říct, že je šlechtična.”

„Šlechtična?”

12$

Zatímco mi vysvětlovala, že šlechtic je osoba vysokého rodu ze starobylé rodiny a právě kvůli jejich urozenosti se s nimi musí jednat se zvláštní úctou, vcházeli jsme do vestibulu krásného soukromého paláce, kde nás zdravili sluhové.

Tam mě však čekalo zklamání, protože paní, co nám vyšla vstříc, neodpovídala ale vůbec tomu, co jsem si představoval: hraběnka de Sully sice pocházela ze starobylé rodiny, ale byla mladá a na velkou dámu vysokého rodu nebyla o moc vyšší než já.

Rychle si něco potichu řekly, maminka mi dala pusu a požádala mě, abych na ni počkal, než se vrátí.

Malá mladá hraběnka mě celého zklamaného doprovodila do salonu, kde mi nabídla sušenky a čaj a zahrála mi na klavír. Musím přiznat, že vzhledem k výšce stropů, hojnosti svačiny a kráse hudby jsem usoudil, že bych mohl svůj názor přehod-13$

notit. Ponořil jsem se ještě hlouběji do křesla zvaného ušák a připustil jsem, že hraběnka de Sully je „velká dáma“.

Zničehonic přestala hrát, s povzdechem se podívala na nástěnné hodiny a přistoupila ke mně. Na čele měla napsáno: starost.

Josefe, nevím, jestli pochopíš, co ti teď řeknu, ale naše krev nám zakazuje skrývat dětem pravdu. “

Jestli to je zvyk šlechty, proč k tomu nutí mě? Třeba si myslí, že jsem taky šlechtic. A co když opravdu jsem? Já? Šlechtic? No … Nakonec proč ne? Jestli člověk nemusí být ani moc velký, ani moc starý jako ona, měl jsem jistou naději.

„Josefe, tví rodiče a ty jste v nebezpečí. Tvoje matka zaslechla něco o zatýkání ve vaší čtvrti. Honem běžela varovat tvého otce a co nejvíc lidí. Svěřila mi tě, aby tě ochránila. Doufám, že se brzo vrátí. Tak,

14$

teď víš všechno. Opravdu doufám, že se vrátí. “

No, radši bych šlechtic nebyl: pravda docela bolí.

„Maminka se určitě vrátí. Proč by se nevrátila? “

„Může ji zatknout policie. “

„Co udělala? “

„Nic neudělala. Je … “

V tu chvíli hraběnka vydechla tak dlouze a hluboce, až jí zacinkal perlový náhrdelník. Oči jí plavaly v slzách.

Je … co?“

„Židovka. “

„Samozřejmě. To jsme v rodině všichni. Já přece taky.“

A protože to byla pravda, políbila mě na obě tváře.

„A ty, paní, ty nejsi židovka? “

„Ne, já jsem Belgičanka. “

Jako já. “

15$

Jako ty. A křesťanka. “

„Křesťanka, to je opak žida?“

„Opak žida je fašista. “

„Křesťanky se nezatýkají?”

„Ne.“

„Tak to je lepší být křesťanka.“

„Přijde na to, jak kdy. Pojď, Josefe, než maminka přijde, provedu tě domem.“ „Tak vidíš, že přijde!“

Hraběnka de Sully mě vzala za ruku a po schodišti jsme vystoupili do pater, kde jsem si prohlédl vázy, obrazy a brnění. V její ložnici jsem ke svému překvapení našel nekonečnou řadu šatů zavěšených na ramínkách. U nás doma v Schaerbeeku jsme taky žili uprostřed všelijakých obleků, nití a látek. „Ty jsi krejčí jako můj tatínek?”

Usmála se.

„Ne. Ale nakupuji toalety u takových krejčí, jako je tvůj tatínek. Pro někoho pracovat musí, že?“

16$

Pokýval jsem hlavou, ale neřekl jsem jí, že svoje šaty si určitě nekoupila u nás, protože jsem nikdy u tatínka takové krásné věci neviděl: vyšívané samety, zářivá hedvábí, krajkové manžety a knoflíčky třpytící se jako drahokamy.

Dostavil se dokonce sám pan hrabě, a když mu hraběnka vše vysvětlila, pozorně si mě prohlédl.

Ten aspoň opravdu vypadal jako šlechtic. Vysoký, štíhlý, postarší - na úctyhodnosti mu přidával knír -, měřil si mě tak zvysoka, že kvůli němu určitě museli zvýšit stropy.

„Pojď se s námi najíst, chlapče.“

Takový hlas mohl patřit jen opravdovému šlechtici, o tom nebylo pochyb! Pevný, mohutný, hluboký hlas měl stejnou barvu jako bronzové sochy v záři svíček.

Během večeře jsem se zdvořile zhostil povinné konverzace, ale myslel jsem stále$

na jedinou věc: jsem šlechtic, nebo ne? Jestli jsou de Sullyové odhodlaní pomoci mi a přijmout mě, není to proto, že patřím do stejného rodu? Tedy šlechtického?

Ve chvíli, kdy jsme přecházeli do salonu, abychom si vypili čaj z pomerančových květů, jsem se jich mohl zeptat, to je pravda, ale dostal jsem takový strach ze záporné odpovědi, že jsem se rozhodl ještě chvíli žít s lichotivou nejistotou …

Když zazvonil zvonek, spal jsem jako dudek. Z křesla, kde jsem usnul, jsem zahlédl ve vstupní hale otce s matkou a poprvé jsem pochopil, že se rodiče změnili. Záda se jim v oblýskaných šatech nahrbila, v rukou drželi lepenkové kufry a mluvili s nejistotou a strachem, jako by se báli nejen noci, ze které přišli, ale i galantních hostitelů, na něž se obraceli. Napadlo mě, že jsou vlastně asi chudí.

„Razie! Zatýkají úplně všechny! Ženy

18$

a děti také. Rosenbergovy. Meyerovy. Laegerovy. Perelmuterovy. Všechny …“

Otec plakal. Vůbec se mi nelíbilo, že on, který nikdy neplakal, se rozpláče zrovna před takovými lidmi, jako jsou de Sullyové. Nikdy předtím jsem ho plakat neviděl. Co má taková důvěrnost znamenat? Že bychom také patřili ke šlechtě? Bez hnutí jsem pozoroval dění z lenošky a dělal, že spím.

„Odjet … Odjet, ale kam? Do Španělska bychom museli přes celou Francii, která už dávno není bezpečná. A bez falešných dokumentů … “

„Vidíš, Miške,“ říkala maminka, „měli jsme odjet s tetou Ritou do Brazílie.“

„S mým nemocným otcem? Nikdy! “

„Teď je mrtvý, pokoj jeho duši.“

„Ano, teď už je pozdě.”

Hrabě de Sully se pokusil rozhovor trochu zklidnit.

„Postarám se o vás.“

19$

„Ne, pane hrabě, náš osud není důležitý. Musíme zachránit Josefa. Nejdřív jeho. A jenom jeho, pokud to bude nutné.“ „Ano,“ potvrdila maminka, „nejdřív musíme schovat Josefa. “

Takové ohledy na mou osobu mě jen utvrdily v domněnce, že musím být šlechtic. Každopádně v očích mých rodičů jsem jím byl.

Pan hrabě je znovu uklidnil. „Samozřejmě že se postarám o Josefa. A o vás také. Ale budete se muset rozdělit.” „Můj Josífek …“

Maminka se zhroutila do náruče mladé hraběnky. Otcovy slzy mě před chvílí přivedly do rozpaků, ale maminčiny mi přímo rvaly srdce.

Jako šlechtic jsem přece nemohl nadále dělat, že spím! Rytířsky jsem vyskočil z lenošky a běžel utěšit maminku. Ale když jsem k ní doběhl, ani nevím, jak k tomu

20$

došlo, stal se úplný opak: objal jsem jí nohy a rozbrečel jsem se ještě víc než ona. Během jediného večera viděli de Sullyovi plakat celou naši rodinu! Jak můžete potom někomu namluvit, že jsme také šlechtici?

Nejspíš aby nás trochu rozptýlil, otevřel tatínek kufry.

„Vemte si to, pane hrabě. Protože vám to nikdy nebudu moci splatit, dám vám všechno, co mám. Tohle jsou mé poslední obleky.“

Zvedl ramínka a na nich zavěšená saka, kalhoty a vesty, které ušil. Něžně se jich dotýkal hřbetem ruky, obvyklým gestem, které používal v obchodě. Rychlé pohlazení zároveň oceňovalo zboží, zdůrazňovalo splývavost a jemnost látky.

Ještěže tatínek nenavštívil hraběnčinu ložnici a neviděl její krásné šaty, to by se tady propadl studem, že nabízí tak elegantním lidem tak obyčejné zboží.

21$

„To nepřichází v úvahu, příteli, nic od vás nepřijmu,“ ohradil se hrabě.

„Trvám na tom … “

„Nezahanbujte mě. Nekonám ze zištných pohnutek. Ponechte si své vzácné poklady, prosím, budete je ještě potřebovat.”

Hrabě nazval tatínkovy obleky poklady? Něco mi tady uniklo. Že bych se spletl?

Doprovodili nás do posledního patra domu a ubytovali v mansardě. Byl jsem jako u vytržení z hvězdné oblohy zarámované střešním oknem. Nikdy dřív jsem neměl příležitost pozorovat noční oblohu, protože z našeho bytu v suterénu jsem mohl zahlédnout leda tak boty, psy a tašky. Kosmická klenba, ten nekonečný samet posázený brilianty, mi připadala jako logické prodloužení noblesního sídla, kde krása zářila v každém patře. De Sullyovi nad sebou neměli tíhu šesti domácností s dětmi, ale oblohu s hvězdami, které nic

22$

neváží. Být šlechticem se mi moc líbilo.

„Vidíš ji, Josífku?“ řekla mi maminka. „Tahle hvězda bude naše. Tvoje a moje.“

Jak se jmenuje?“

„Večernice, ale pro nás je to ode dneška Josefova a maminčina hvězda.“

Maminka měla odjakživa sklony přejmenovávat hvězdy.

Zakryla mi rukou oči, několikrát mě otočila na místě a ukázala znovu na oblohu.

„Kde je teď? Můžeš mi ji ukázat?“

Naučil jsem se tak rozeznat Josefovu a maminčinu hvězdu v nekonečném vesmíru.

Sevřela mě v náručí a potichu mi zazpívala ukolébavku v jidiš. Hned jak dozpívala, chtěla, abych jí znovu ukázal, kde je naše hvězda. A zase začala zpívat. Bojoval jsem proti spánku, abych si tu chvíli co nejvíc vychutnal.

Tatínek bručel nad kufry na druhé straně pokoje a skládal do nich znovu a znovu

23$

své obleky. Mezi dvěma slokami šeptanými maminkou jsem sebral síly a zeptal se ho:

„Naučíš mě být krejčím?”

Zaskočil jsem ho, dlouho neodpovídal.

Přistoupil ke mně a on, často tak suchý a rezervovaný, mě vzal do náruče a políbil mě.

„Naučím tě všechno, co umím, Josefe. I to, co neumím.”

Obvykle se jeho černých, bujných a škrábavých vousů nesměl nikdo dotknout a určitě ho píchaly, protože si často třel tváře. Ale ten večer mě nechal je zvědavě cuchat.

Jsou jemné, viď?“ zašeptala maminka celá červená, jako kdyby mi něco prozradila.

„Ale jdi, neříkej hlouposti,” napomenul ji tatínek.

I když byly v pokojíku dvě postele, jedna velká a jedna malá, maminka trvala na

24$

tom, abych s nimi spal v té velké. Tatínek se moc nebránil. Byl jako vyměněný od té doby, co jsme byli šlechtici.

A tam jsem pod hvězdami, které zpívaly v jidiš, naposledy spal v maminčině náručí.

25$

Nikdy jsme si vlastně neřekli sbohem. Možná to bylo tím zamotaným řetězem událostí. Možná to tak zařídili schválně. Bezpochyby si nepřáli takovou chvíli zažít a ještě méně to přáli mně … Nit se přetrhla, aniž jsem si to uvědomil: nazítří odpoledne někam odešli a už se nevrátili.

Když jsem se ptal hraběte a minihraběnky, kde jsou moji rodiče, odpověď byla vždycky stejná. „V bezpečí.”

Stačilo mi to, protože veškerou mou energii pohlcoval objev nového života mého šlechtictví.

Když jsem měl prolezlé všechny možné kouty a schovávačky svého pokoje a zrovna jsem nepomáhal služkám při leštění

26$

stříbrných příborů, klepání koberců a natřepávání polštářků, trávil jsem celé hodiny v salonku s hraběnkou, která se snažila zlepšit moji francouzštinu, a zakázala mi tudíž všechny výrazy v jidiš. Čím víc mě krmila sušenkami a klavírními valčíky, tím jsem byl lepším žákem. A hlavně jsem byl přesvědčený, že můj budoucí statut šlechtice vyžaduje perfektní znalost francouzštiny, což je sice jazyk těžko vyslovitelný, nudný a mnohem méně zábavný v porovnání s mou barvitou mateřštinou, ale zároveň jemný, uměřený a noblesní.

Před návštěvami jsem musel hraběti s hraběnkou říkat „strýčku“ a „tetinko“, a stal jsem se tak jedním z jejich synovců z holandské strany.

Docela bych tomu i začal sám věřit, kdyby jednoho rána neobklíčila vilu policie.

„Policie! Otevřete! Policie!“

27$

Muži prudce bušili na hlavní bránu, jako kdyby jim nestačil zvonek.

„Policie! Otevřete! Policie!”

V té chvíli vběhla do mého pokoje hraběnka v hedvábné košili, vzala mě do náručí a donesla mě do svého lože.

„Josefe, ničeho se neboj, odpovídej ve francouzštině, dělej všechno jako já. “

Policie se řítila po schodech, ale hraběnka nás oba klidně opřela o polštáře a začala mi číst pohádku, jako by se nechumelilo.

Když vtrhli dovnitř, šel z nich strach.

„Schováváte tady židovskou rodinu!”

„Prohledejte si, co chcete,” odpověděla jim odměřeně, „klidně proklepejte stěny, můžete vypáčit truhly, převrátit postele, stejně nikoho nenajdete. Ale zítra o mě uslyšíte, to vám garantuji.”

„Dostali jsme udání, paní.”

Hraběnka se nijak nerozčilovala, jen se

28$

pohoršila nad tím, že dnes se věří komukoli, ujistila je, že to nenechá jen tak a že se to dozví až v královském paláci, protože je blízká přítelkyně královny Alžběty, a na závěr policejním úředníkům oznámila, že tenhle kousek je bude stát kariéru, o to se už postará!

„A teď to tady můžete prohledat! Pospěšte si!“

Před takovou dávkou jistoty a pohoršení policejní šéf málem zatroubil na ústup.

„Mohu se vás, paní, zeptat, co je to za dítě?“

„To je můj synovec. Syn generála von Grebelse. Mám vám snad dojít pro náš rodokmen? Můj drahý, vy chcete opravdu spáchat sebevraždu? “

Po bezvýsledné prohlídce strážníci zahanbeně a celí rozpačití s omluvami odešli.

Hned nato hraběnka vyskočila z postele.

29$

I na její nervy toho bylo moc, zároveň se smála a plakala.

Josefe, odhalil jsi jedno z mých tajemství, jeden z ženských fíglů.“

Jaké?“

„Obvinit místo omluvy. Zaútočit, když tě někdo podezírá. Kousnout spíš než se bránit. “

„To je vyhrazeno jen ženám?“

„Kdepak. Můžeš to použít také.“

Nazítří ráno mi de Sullyovi oznámili, že u nich déle zůstat nemohu, při vyšetřování by lež neobstála.

„Přijde páter Pemza a postará se o tebe. Nemůžeš být v lepších rukou. Budeš mu říkat ,otče‘.“

Jak si přejete, strýčku.”

„Ale nebudeš mu říkat ,tatínku‘, aby si lidé nemysleli, že je tvůj otec, jako mně říkáš strýčku. Páteru Pemzovi říkají otče všichni.”

30$

„Vy také?“

„My také. Je to kněz. Když se na něj obracíme, říkáme mu otče. Policie také. I němečtí vojáci. Všichni. I ti, co nevěří. “

„I ti, co nevěří, že je jejich otec?“

„I ti, co nevěří v Boha.“

Zapůsobilo to na mě, setkám se s někým, kdo je „otcem“ celého světa, nebo je za něho alespoň pokládán.

„Má otec Pemza,“ nedalo mi to, abych se nezeptal, „něco společného s pemzou, co je v koupelně?“

Měl jsem na mysli ten jemný lehký kámen, který mi hraběnka nosila do vany, abych si s ním třel chodidla a odstranil zrohovatělou kůži. Měl tvar myšky a fascinoval mě hlavně tím, že plaval na hladině, což je u kamene vzácné, a také tím, že měnil barvu, když byl vlhký - z šedobílé přecházel až do úplně černé. De Sullyovi se rozesmáli.

31$

„Opravdu nevím, proč se smějete,” řekl jsem uraženě, „třeba pemzu na paty objevil … nebo vymyslel … právě on. Někdo to přece být musel!”

„Máš pravdu, Josefe, mohl to být on. Ale nemá s tím kamenem nic společného.”

Ale stejně. Když zazvonil a vešel do paláce de Sullyových, hned jsem poznal, že je to on.

Dlouhý, tenký muž vypadal, jako by se skládal ze dvou na sobě nezávislých částí: z hlavy a zbytku. Jeho tělo působilo nehmotně, jako látka bez života, černý hábit byl rovný, jako by visel na ramínku, a čouhaly z něho vysoké nablýskané boty bez jakéhokoli náznaku kotníku. Zato obličej, to bylo něco úplně jiného: překvapivě růžolící, boubelatý, plný života, nevinnost sama, úplné batole po koupeli. Člověk měl chuť vzít ho do dlaní a políbit.

32$

„Vítejte, otče,“ řekl hrabě. „To je Josef. “

Prohlížel jsem si ho a zároveň zkoušel pochopit, proč mě jeho obličej nejen nepřekvapil, ale navíc mi něco potvrzoval. Ale co? Jeho tmavé oči se na mě shovívavě dívaly zpod obrouček brýlí.

Najednou mi svitlo.

„Vždyť vy nemáte vlasy! “ vykřikl jsem.

Usmál se a v tu chvíli jsem ho začal mít rád.

„Hodně mi jich vypadalo. Ty, co zbyly, raději holím, “

„Proč?“

„Abych neztrácel čas česáním.”

Vyprsknul jsem smíchy. Ani sám neví, proč je plešatý? To je teda opravdu legrační … De Sullyovi nechápali, čemu se směju. Oni to také nevědí? Mám jim to říct? Je to přece jasné: otec Pemza má lebku hladkou jako oblázek, protože se musí podobat svému jménu - pemze!

33$

Ale protože se nepřestávali divit, vycítil jsem, že bude lepší mlčet. Ať si třeba myslí, že jsem hlupák ….

„Umíš jezdit na kole, Josefe?“

„Ne.“

Neodvážil jsem se přiznat důvod této neschopnosti: od začátku války mi moji opatrní rodiče zakázali hrát si na ulici. V porovnání se stejně starými dětmi jsem měl v tomto ohledu zpoždění.

„Naučím tě to,“ pokračoval otec Pemza. „Snaž se nespadnout a jen se drž za mnou. Chyť se.“

Na nádvoří jsem se horlivě snažil, aby na mě mohli být de Sullyovi hrdí, ale stejně jsem potřeboval několik pokusů, abych se na nosiči bicyklu udržel.

„Teď to zkusíme na ulici. “

Když se mi to konečně podařilo, hrabě s hraběnkou ke mě přistoupili. Rychle mě políbili.

34$

„Brzy na viděnou, Josefe. Přijedeme se na tebe podívat. Dejte pozor na tlustého Kubu, otče.“

Pomalu mi začalo docházet, že to je asi naše rozloučení, ale to už jsme s otcem drandili po ulicích Bruselu (mirv1). Tolik jsem se soustředil, abych neztratil rovnováhu, že jsem se ani nemohl poddat smutku.

Asfalt na ulicích se v jemném dešti podobal velké olejové skvrně, po které jsme rychle klouzali, chvěli se a vrávorali na úzkých kolech.

Jestli potkáme tlustého Kubu, opři se o mě a mluv na mě, jako bychom se znali odjakživa.”

„Kdo je tlustý Kuba, otče?“

„Zrádce židů. Jezdí po městě ve voze gestapa. Ukazuje nacistům židy, které zná, a oni je zatýkají.”

V tu chvíli jsem si všiml velkého černého auta, které jelo pomalu za námi. Na oka—

35$

mžik jsem se otočil a uviděl za předním okénkem mezi muži v tmavých kabátech bledý upocený obličej, který vypoulenýma očima pátral po obou chodnících Louisiny třídy.

„Tlustej Kuba, otče!“

„Honem mi něco povídej. Znáš přece spoustu vtipů, Josefe!”

Ani jsem nevybíral ty nejlepší, začal jsem mu vyprávět všechny, které jsem znal. Nikdy bych nevěřil, že otce Pemzu tolik pobaví: smál se pořád dokola. Úspěch mě tak potěšil, že jsem se začal smát také a ani jsem si nevšiml, že se auto přiblížilo téměř na dosah.

Tlustý Kuba si nás zle změřil a otřel si bílým složeným kapesníkem upocené čelo. Znechucen naší radostí ze života pak ukázal řidiči, aby nás předjel.

Brzy pak otec Pemza zahnul do vedlejší uličky a černé auto nám zmizelo z do—

36$

hledu. Chtěl jsem pokračovat v roli komika, ale otec Pemza mě zarazil:

„Prosím tě, Josefe, přestaň. Tys mě tak rozesmál, že nemůžu dál šlapat. “

„To je škoda. Holt neuslyšíte ten o třech rabínech, jak se učí jezdit na motorce. “

Už se stmívalo a my jsme ještě pořád jeli. Město bylo už daleko za námi a koruny stromů v krajině kolem nás postupně černaly.

Otec Pemza se mi nezdál unavený, ale už skoro nemluvil, jen čas od času prohodil: „Vzadu všechno v pořádku? “, „Držíš se dobře?“ nebo „Nejsi unavený, Josefe?“. Čím víc jsme se vzdalovali městu, tím mi byl bližší, možná také proto, že jsem ho objímal kolem pasu, hlavu jsem měl opřenou o jeho záda a přes silnou látku mě hřálo teplo jeho útlého těla. Konečně se objevil

37$

nápis Chemlay, což byla vesnice otce Pemzy, takže zabrzdil. Kolo zaskřípělo a já se ocitl v příkopu.

„Výborně, Josefe, krásně jsi šlapal. Třicet pět kilometrů! Na začátečníka klobouk dolů.“

Vstal jsem a neodvažoval se otci Pemzovi přiznat. Styděl jsem se, protože jsem od začátku cesty vůbec nešlapal, nechal jsem své nohy jen tak viset. Že bych si nevšiml, že jsem měl také pedály?

Opřel kolo, vzal mě za ruku, ani jsem neměl čas si kolo prohlédnout zblízka. Šli jsem zkratkou přes pole k prvnímu domu na okraji Chemlay, nízké, rozložité budově. Pokynul mi, abych byl potichu, vyhnul se hlavnímu vchodu a zaklepal na vedlejší dveře.

Někdo nám otevřel.

„Pojďte honem dál.“

Slečna Marcela, lékárnice, za námi

38$

rychle zavřela dveře a zavedla nás po schodech dolů do sklepa osvětleného slabou olejovou lampou.

Ze slečny Marcely měly všechny děti odjakživa vítr, takže když se ke mně naklonila a já málem zaječel odporem, ani ji to nepřekvapilo. Bylo to příšeřím? Nebo tím, že na ni dopadalo světlo zdola?

Slečna Marcela byla všechno možné, jen ne ženská bytost. Spíš nějaká brambora s ptačím tělem. Její obličej s hrubými neforemnými rysy, spadlými víčky, hnědou pletí zbrázděnou vráskami se podobal čerstvě vykopnuté hlíze. Místo pusy jako kdyby jí někdo motykou vyryl čárku, místo očí dvě díry. Pár řídkých vlasů, u kořene bílých a na konečcích rezavých, naznačovalo, že na jaře snad trochu povyrazí. Tělo nachýlené dopředu tvořilo hlavně velké břicho na hubených nohách, vypadala jako červenka po obědě, nafouklá od krku až k sla-39$

binám, ruce na bocích s lokty vzadu, jako by se pořád chystala k odletu, a prohlížela si mě, než mě sezobne.

„Samozřejmě žid, že?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl otec Pemza.

Jak se jmenuješ?“ Josef.”

„To by šlo. Křestní jméno se měnit nemusí, je stejně křesťanské jako židovské. A rodiče? “

„Maminka Lea, tatínek Michael.”

„Ptám se na příjmení.”

„Bemstein.“

„Tak to je průšvih! Bernstein … Zkrátíme to na Bertin. Udělám ti papíry na jméno Josef Bertin. Pojď se vyfotit.”

V koutě místnosti čekala stolička a za ní namalovaný les s oblohou.

Otec Pemza mi učesal vlasy, upravil oblečení a vysvětlil mi, jak se mám dívat do aparátu, mohutné dřevěné krabice s měchy na

40$

skládacím stojanu vysokém skoro jako dospělý muž.

V tu ránu proletěl místností tak rychlý a překvapivý blesk, že jsem si myslel, že se mi to snad jen zdá.

Promnul jsem si oči, slečna Marcela mezitím zašoupla do harmoniky ještě jednu desku a došlo znovu ke světelnému zázraku.

Ještě jednou! “ žadonil jsem.

„Ne, dvě stačí. V noci je vyvolám. Doufám, že nemáš vši? Radši si stejně dej na vlasy tohle. Ani svrab? Stejně tě vydrbu kartáčem a sírou. Co ještě? Pane Pemzo, nechte mi ho tady, za pár dní vám ho vrátím. Vyhovuje vám to?“

„Vyhovuje.”

Ale mně to vůbec nevyhovovalo: měl jsem hrůzu tady s ní zůstat sám. Místo toho jsem se zeptal:

„A proč mu říkáš pane? Má se říkat otče.“

41$

Já mu říkám, jak chci. Pan Pemza ví moc dobře, že pátery nesnáším, že jich mám od narození plný zuby a že z hostie se mi zvedá žaludek. Jsem lékárnice, první ženská magistra v Belgii! První studovaná s diplomem! Mám školy a znám vědu. Takže otče … to pro mě není. A jak vidíš, panu Pemzovi to zas tak nevadí. “

„Nevadí. Vím, že jste dobrý člověk.” Začala si něco bručet pod fousy, jako kdyby slovo „dobrý“ páchlo sakristií.

„Nejsem dobrá, jen spravedlivá. Nemám ráda ani pátery, ani židy, ani Němčoury. Jenom nesnesu, když trpí děti.“

„Vím, že máte ráda děti.“

„Děti taky nemám ráda. Ale jsou to přece jenom lidi.“

„Takže máte ráda lidstvo.“

„Pane Pemzo, přestaňte pořád chtít, abych měla někoho ráda. To je jazyk všech páterů. Nemám ráda nic a nikoho. Moje

42$

řemeslo je lékárnice, to znamená pomáhat lidem, aby zůstali naživu. Dělám jenom svoji práci, to je všechno. A teď odsud zmizte! Kluka vám dám do pucu a papíry k němu, aby měl pokoj! Hrom do toho!“ Otočila se na patě, rozhovor tím pro ni skončil. Otec Pemza se ke mně nahnul a pošeptal mi:

„Hromdotoho je ve vesnici její přezdívka. Nadává víc než její táta, který byl důstojník.”

Hromdotoho mi přinesla jídlo, ustlala lůžko a poručila hlasem, který nestrpěl odpor, abych se pořádně vyspal. Usínal jsem s pocitem obdivu k ženě, která říká „hrom do toho!“ tak přirozeně.

Strávil jsem se slečnou Marcelou, co každému naháněla strach, několik dní. Každý večer po práci v lékárně ve sklepě usilovně

43$

beze studu pracovala na mých falešných dokumentech.

„Nebude ti vadit, když ti bude šest let a ne sedm?“

„Ale mně bude brzo osm!“ protestoval jsem.

Je ti šest a hotovo. Tak je to lepší. Nikdo neví, jak dlouho tahle válka potrvá. Čím později budeš dospělý, tím líp.“

Když se slečna Marcela na něco ptala, bylo naprosto zbytečné jí odpovídat. Ptala se jen sama sebe a také si sama odpovídala.

„Kdyby něco, řekneš, že tví rodiče umřeli. Přirozenou smrtí. Jaká nemoc je tak mohla sklátit? “

„Bolení břicha. “

„Chřipka! Smrtelná forma chřipky. Teď mi to odříkej nahlas.”

Když se mělo opakovat, co vymyslela, dávala slečna Marcela najednou pozor.

Jmenuji se Josef Bertin, je mi šest let,

44$

narodil jsem se v Anvers a moji rodiče zemřeli vloni v zimě na chřipku.”

„Správně. Můžeš si vzít mentolku.“

Když byla se mnou spokojená, chovala se jako krotitelé: hodila mi vždycky bonbon a já ho musel chytit v letu.

Otec Pemza za námi chodil na návštěvu každý den a ani se nesnažil skrývat těžkosti, s jakými pro mě hledal novou rodinu.

„Na statcích v okolí už má každá bezpečná rodina jedno nebo dvě děti. Případní zájemci váhají, raději by miminko. Josef už je velký, je mu sedm.“

Je mi šest, otče,“ bránil jsem se.

Slečna Marcela mi za odměnu strčila do pusy bonbon a pak zlostně prohodila k otci Pemzovi:

Jestli chcete, pane Pemzo, tak můžu váhavcům pohrozit. “

„A jak?“

„Hrom do toho! Jestli nepřijmou vaše

45$

utečence, nedostanou žádné léky. Ať třeba natáhnou bačkory! “

„To ne, slečno Marcelo, lidé tím hodně riskují, musejí se rozhodnout sami. Můžou jít za spoluvinu do vězení … “

Slečna Marcela se obrátila na mě: „Líbilo by se ti být chovancem v internátní škole otce Pemzy? “

Věděl jsem, že je zbytečné odpovídat, a tak jsem ji nechal pokračovat.

„Být vámi, pane Pemzo, vezmu si ho k sobě do Žluté vily, i když tam přijdou hledat ukrývané děti ze všeho nejdřív. Ale hrom do toho, s těma papírama, co jsem mu vyrobila …!“

„A jak ho uživím? Už mi nedají ani jeden lístek na jídlo navíc. Víte sama dobře, že děti ze Žluté vily jsou podvyživené.”

„To už nějak uděláme! Starosta má přijít večer na injekci. Postarám se o to.“

Večer stáhla roletu lékárny s takovým rá-

46$

musem, jako když vybouchne tank, a přišla pro mě do sklepa.

Josefe, budu tě asi potřebovat. Můžeš jít nahoru, schovat se ve skříni na kabáty a hlavně ani neceknout?“

Rozčílila se, protože jsem neodpovídal: „Na něco se tě ptám! Hrom do toho, jsi nahluchlej nebo co?“

„Ano, můžu.“

Za zvuků kostelního zvonu jsem se vtlačil mezi oblečení páchnoucí naftalínem a slečna Marcela mezitím klidně uvedla starostu do zadní místnosti. Vzala mu gabardénový plášť a pověsila mi ho přímo pod nos.

„S inzulinem je to čím dál tím horší, pane Van der Merschi.“

Jsou těžké časy …“

„Po pravdě řečeno příští týden vám nebudu moct píchnout vaši injekci. S inzulinem je konec.“

47$

„Panebože … a co budeme dělat s mojí cukrovkou …?”

„To opravdu nevím, pane starosto. Ledaže … “

„Ledaže co, slečno Marcelo? Řekněte! Udělám všechno!”

„Kdybyste mi dal potravinové lístky, vyměnila bych je za váš lék.“

Starosta znejistěl:

„To nejde … jsem pod dohledem … počet obyvatel ve vesnici v posledních týdnech příliš stoupl … a vy dobře víte proč … Nemohu zažádat o zvýšení přídělu, přišlo by na nás gestapo … Na nás všechny!”

„Držte si ten kus gázy pořádně. Přitlačte!”

Zatímco hubovala starostu, přistoupila ke skříni a procedila mezi dveřmi:

„Vytáhni mu z kabátu klíče, ty s kovovou klíčenkou, ne s koženou! “

Nic mi nedocházelo. Asi to vycítila, protože znovu zašeptala:

48$

„Hoď sebou, hrom do toho!“

Vrátila se ke starostovi a dokončila obvaz. Já ho zatím potmě obral o klíče.

Po starostově odchodu mě vysvobodila ze skříně, poslala zpátky do sklepa a sama se vydala kamsi do noci.

Nazítří brzy ráno nás přišel varovat otec Pemza:

„Bojový poplach, slečno Marcelo, někdo ukradl na radnici potravinové lístky! “ Zamnula si ruce.

„No teda! Jak se jim to podařilo?“ „Zloději vypáčili okenice a rozbili okno.“ „Panečku! Že by si starosta poničil vlastní radnici?”

„Co tím chcete říct? To ukradl on …?“ „Ne, to já. S jeho vlastními klíči. Ale když jsem mu je ráno vracela do schránky, bylo

49$

mi jasné, že nahraje loupež, aby ho nepodezřívali. No tak, pane Pemzo, vemte si ty lístky. Tenhle bloček je váš.“

Slečna Marcela byla obyčejně drsná a neschopná úsměvu, ale v tu chvíli se jí oči radostně třpytily. Strčila do mě.

„No vidíš! Teď můžeš jít s tím svým otcem!“

Sbalil jsem si věci, zkontroloval falešné papíry a zopakoval si raději ještě jednou příběh svého smyšleného života, ale to už jsme vcházeli do školy, kde žáci zrovna obědvali.

Žlutá vila se choulila jako obrovská ospalá kočka na vrcholku kopce. Kamenné tlapy schodiště mě zavedly do tlamy vestibulu, kdysi dávno vymalovaného narůžovo, kde na mě vyplazovaly pochybný jazyk unavené pohovky. Dvě velká oválná okna v prvním poschodí vévodila budově jako kočičí oči, kterým neunikne nic, co se šustne na

50$

dvoře mezi platany a mříží. Ze střechy trčely jako uši dva balkony s mansardou a kovanou mříží a budova refektáře po levé straně se podobala zatočenému ocasu.

Proč se vile říkalo žlutá, na to už se dávno zapomnělo. Sto let deště, špíny, opotřebení a omítky otlučené od míčů házených dětmi na fasádu jí tak poničilo vypelichaný kožich, že se teď spíš podobala umořené šelmě.

„Vítej ve Žluté vile, Josefe,“ řekl mi otec Pemza. „Do budoucna to bude tvůj domov a škola. Máme tady tři druhy žáků, externí, co chodí domů na oběd, poloexterní, kteří v poledne zůstávají tady, a interní, ti tu bydlí pořád. Ty budeš interní: ukážu ti v ložnici tvoji postel a skříňku.”

Zamyslel jsem se nad novými rozdíly: externí, poloexterní, interní. Co se mi hlavně líbilo, byl jejich hierarchický řád. Od obyčejného školáka přes polovičního žáka

51$

až k úplnému studentovi. A mě vzali rovnou mezi ty nejdůležitější. Včera zklamaný šlechtic, dnes jsem byl pyšný, že se mi dostalo takového vyznamenání.

V noclehárně jsem cely blažený přijal svou první skříňku v životě, a když jsem si prohlížel prázdné poličky, už jsem si představoval, jaké poklady do nich uložím. Vůbec jsem si nepřipustil, že zatím jsem šťastným majitelem pouhých dvou lístků na metro.

„Teď ti představím tvého kmotra. Každý internista Žluté vily má velkého kmotra, co o něj pečuje. Rudy! “

Otec Pemza zavolal „Rudy!“ ještě několikrát, ale bez úspěchu. Jako ozvěna se přidali vychovatelé. Pak i žáci. Po chvíli, která se mi zdála nekonečná a během níž se škola obrátila vzhůru nohama, se jmenovaný Rudy konečně vynořil.

Otec Pemza mi slíbil „velkého“ kmotra a nelhal: Rudy byl nekonečný. Byl tak vy—

52$

soky, že vypadal, jako kdyby ho někdo nahoře vodil na provázku upevněném mezi lopatkami svěšených ramen. Nohy a paže se bezvládně klátily jako z gumy, těžká hlava klimbala, porostlá příliš černými, příliš tuhými, příliš rovnými vlasy, jakoby udivenými, co na té hlavě vlastně dělají. Ploužil se k nám, jako by se omlouval za svůj obrovský vzrůst, jako ledabylý dinosaurus, který už vám zdálky říká: Nebojte se, já nejsem zlý, jím jenom trávu.

„Volal jste mě, otče?“ zeptal se hlubokým, měkkým hlasem.

„Rudy, představuji ti Josefa, tvého chráněnce.“

„Ale ne, otče, to není dobrý nápad. “

„Neodmlouvej. “

„Kluk vypadá dobře … to si nezaslouží.”

„Proveď ho budovou a seznam ho s pravidly“ „«Já?“

53$

„Tolikrát jsi dostal za trest se je naučit, že je umíš nejlépe ze všech. Po druhém zvonění doprovodíš svého chráněnce do třídy malých dětí.“

Otec Pemza odešel. Rudy se na mě podíval jako na hromadu polen, kterou má odteďka nosit na zádech, a zhluboka si povzdechnul.

Jakže se to jmenuješ?”

Josef Bertin. Je mi šest let. Narodil jsem se v Anvers a rodiče umřeli na španělskou chřipku.”

Obrátil oči.

„Dobře ses to naučil, ale abys byl věrohodný, příště počkej, až se tě na to někdo zeptá.”

Protože mě má nešikovnost uvedla do rozpaků, použil jsem radu hraběnky de Sully a zaútočil jsem:

„Proč nechceš být mým kmotrem?”

„Protože jsem se nešťastně narodil. Jestli

54$

je v hrnci čočky kus kamínku, dostanu ho na talíř já. Jestli se má rozbít židle, tak je to ta, na které právě sedím. Jestli spadne letadlo, tak to bude na mě. Mám smůlu a nosím smůlu. V den, kdy jsem se narodil, ztratil otec práci a matka od té doby jen pláče. Jestli mi svěříš na zalévání kytku, můžeš se s ní rovnou rozloučit, a když mi půjčíš kolo, taky. Zřejmě nosím smrt v prstech. Hvězdy se na mě seshora dívají a běhá jim mráz po zádech. A měsíc? Ten má ze mě husí kůži. Jsem prostě pohroma, omyl, neštěstí, zosobněná smůla, hotovej šlimazl. Čím víc propadal sebelítosti a hlas mu dojetím přeskakoval z hlubokého do pištivého, tím víc jsem se bavil. Nakonec jsem se ho zeptal:

„Bydlí tady židi?“

Zpozorněl.

„Židi? Ve Žluté vile? Žádný! Nikdy! Proč se ptáš?“

55$

Vzal mě za ramena a podíval se mi do očí.

„Ty seš žid, Josefe?“

Tvrdě si mě prohlížel. Testoval mou chladnokrevnost. Za jeho přísným pohledem jsem četl prosbu: Lži dobře, prosím tě, ukaž mi, jak umíš lhát.

„Ne, nejsem žid.“

Uklidnil se a uvolnil sevření. Já pokračoval:

„Ani nevím, co to vlastně znamená, žid.“

Já taky ne.”

Jak vlastně židi vypadají, Rudy?“

„Mají zahnutý nos, vystouplé oči, velký spodní pysk a odstávající uši.“

„Taky prý mají místo nohou kopyta a ze zadnice jim visí ocas.“

„To musí být podívaná,” poznamenal Rudy se vší vážností. „Každopádně židy teď pronásledují a zatýkají. Tím lip, že nejsi žid, Josefe.”

56$

„Tím lip, že ty taky nejsi žid, Rudy. Ale stejně bys radši neměl mluvit jidiš a říkat šlimazl místo smolař.”

Otřásl se. Já se usmál. Poznali jsme svá tajemství, od téhle chvíle jsme byli spojenci. Svou tichou dohodu jsme zpečetili rukoudáním a složitým rituálem zalomených prstů, dlaní a loktů a na závěr ještě plivnutím na zem.

„Teď můžeme jít na prohlídku Žluté vily.“

Nejpřirozenějším gestem na světě zabalil moji malou dlaň do své obrovské teplé tlapy a jako bratři odjakživa jsme vyrazili na prohlídku nového světa, kde jsem měl strávit budoucí léta.

„Ale stejně, “ pošeptal mi, „tobě se nezdá, že vypadám tak trochu jako oběť?“

„Nauč se česat se hřebenem, to změní každého.”

„A co moje chůze? Viděls už někdy něco

57$

takovýho? Já nemám chodidla, ale lyže, a místo rukou dvě lopaty. “

„Protože vyrostly rychleji než tělo, Rudy, to je všechno. “

„Já nerostu, já se násobím! Nemám já smůlu, že ze mě roste živý terě?“

„Velká postava je důvěryhodnost sama.“ „To říkáš jen tak …“

„A holkám se to líbí. “

„Hmm … člověk ale musí být opravdovej šlimazl, aby si sám říkal šlimazl, nemyslíš?“ „Rudy, tobě nechybí štěstí, ale trochu víc mozku. “

Tak se zrodilo naše přátelství: hned jsem vzal svého kmotra pod křídlo.

58$

První neděli mě otec Pemza zavolal ráno v devět hodin do své pracovny.

Josefe, omlouvám se, ale přál bych si, abys šel s ostatními dětmi ze školy na mši.“ „Dobře. Proč se omlouváte?“

„Nevadí ti to? Nepůjdeš do synagogy, ale do kostela.”

Vysvětlil jsem mu, že mí rodiče nikdy nechodili do synagogy a že jsem je dokonce podezříval, že v Boha nevěří.

„Na tom nezáleží,” uzavřel otec Pemza. „Věř si, v koho chceš, v Boha Izraelitů, v Boha křesťanů nebo v nikoho, ale dělej to co ostatní. Jdeme všichni na mši do kostela ve vesnici.”

„A nemůžeme jít na mši do kaple na konci zahrady?”

59$

„Není v provozu. A navíc bych chtěl, aby celá vesnice poznala moje ovečky.”

Běžel jsem se připravit do noclehárny. Co mě vzrušovalo na tom, že jdu na mši? Asi jsem cítil, že když budu katolík, něco z toho získám: ochrání mě to. Ne, ještě něco navíc: budu normální. Být židem zatím znamenalo mít rodiče neschopné mě vychovat, mít příjmení, které je lepší nahradit nějakým jiným, ovládat pořád své city a lhát. K čemu to všechno? Měl jsem strašnou chuť stát se malým katolickým sirotkem.

Scházeli jsme k Chemlay v nedělních oblecích z modrého plátna seřazení do dvojic od nejmenších k největším a do pochodu jsme si zpívali skautskou písničku. Lidé nás shovívavě pozorovali z oken. Usmívali se na nás. Přátelsky nám mávali. Podíleli jsme se na nedělním představení: my, sirotci otce Pemzy.

60$

Jen slečna Marcela ve dveřích lékárny měla nabroušený jazyk. Když ji míjel páter Pemza uzavírající procesí, nemohla si odpustit zabručet:

Jen jim ty mozky pěkně vymejte! Nasyťte je tím svým kadidlem! Dejte jim jejich příděl opia! Myslíte si, že je spasíte, ale ty vaše drogy jsou jedovaté ! Hlavně náboženství! “

„Dejžtopámbůh, slečno Marcelo,“ odpověděl otec Pemza s úsměvem na tváři, „zloba vám ohromně sluší, jako každou neděli.“

Kompliment ji zaskočil. Stáhla se vztekle do krámku a bouchla tak silně dveřmi, že zvonek nade dveřmi málem spadnul.

Naše skupinka prošla portálem se zneklidňujícími sochami a poprvé v životě jsem vešel do kostela.

Rudy mi už předtím všechno podrobně vysvětlil: musím namočit prsty do svěcené

61$

vody, pokřižovat se na prsou a pokleknout v hlavní uličce čelem k oltáři. Strháván těmi přede mnou a tlačen těmi za mnou, bez sebe strachem jsem čekal, až na mě přijde řada. Bál jsem se, že ve chvíli, kdy se mé prsty dotknou svěcené vody, rozlehne se chrámem rozhněvaný hlas a zaburácí: „To dítě není křesťan! Ven s ním! Je to žid!“

Ale místo toho se čirá ledová hladina jen neznatelně rozvlnila, přijala mou ruku a pohladila mi prsty. Dodalo mi to odvahy a horlivě jsem se snažil, aby kříž na mých prsou byl co nejsouměrnější, pak jsem poklekl na stejném místě jako moji kamarádi a posadil se vedle ostatních.

Jsme v chrámu Páně,“ promluvil tenký hlas, „děkujeme ti, že jsi nás přijal ve svém domě, Pane.“

Zvedl jsem hlavu: dům to byl opravdu jaksepatří. A ne ledasčí! Neměl dveře ani

62$

vnitřní přepážky, barevná okna se neotvírala, sloupy nic nepodpíraly a stropy byly kulaté. Nač tak klenuté stropy? A proč tak vysoké? A bez lustrů? A proč jsou kolem faráře ve dne zažehnuté svíčky? Nebyl přece večer? Rozhlédl jsem se a ověřil si, že je tu dost místa pro všechny. Ale kam si sedne Bůh? A proč těch tři sta lidí dole zabírá tak málo místa? K čemu celý ten prostor kolem nás? Kde tady bydlí Bůh?

Zdi se zachvěly a zemětřesení se proměnilo v hudbu: to byly varhany. Vysoké tóny mě lechtaly v uších, hluboké mrazily v zádech. Všeobjímající, bohatá melodie se linula do všech stran a mohutněla.

Najednou jsem to pochopil: Bůh je tady všude. Všude kolem nás. Všude nad námi. To on je vzduch, který se vznáší a zpívá, stoupá pod klenbu a krčí se pod kupolí. To on je vzduch zbarvený vitrážemi, třpytivý a zářící, vonící myrhou, včelím voskem a liliovým pylem.

63$

Zaplnil mi srdce, náhle posílené.

Nadýchával jsem se Boha z plných plic, až se mi točila hlava.

Mše pokračovala. Ničemu jsem nerozuměl a sledoval jsem obřad s jakýmsi lenošivým okouzlením. Snažil jsem se porozumět alespoň trochu významu slov, ale kázání přesahovalo mé rozumové schopnosti. Bůh byl ze začátku jeden, pak najednou dva: Otec a Syn, a někdy i tři, Otec, Syn a Duch svatý. Kdo je ten Duch svatý? Nějaký bratranec? A nakonec úplná pohroma: vlastně jsou čtyři! Pan farář ze Chemlay ještě přidal ženu, Pannu Marii. Všechno se mi tím zmnožováním bohů pomotalo, a tak jsem raději přestal počítat členy božské rodiny a soustředil se na písničky, protože jsem rád zpíval.

Když farář začal nabízet kulaté oplatky, chtěl jsem se jít postavit s ostatními do fronty, ale kamarádi mi v tom zabránili.

64$

„To nesmíš. Jsi ještě moc malý. Nebyl jsi na biřmování. “

Trochu mě to zklamalo, ale oddechl jsem si: nezadrželi mě, protože jsem žid, není to tedy na mně vidět.

Po návratu do Žluté vily jsem honem utíkal za Rudym, abych mu všechno vyprávěl. Nikdy v životě jsem nebyl ani v divadle, ani na koncertě, a tak jsem si spojoval katolický obřad s radostným dojmem z představení. Rudy mě shovívavě vyslechl a pak pokýval hlavou.

„A to jsi ještě neviděl to nejlepší … “

„To je co?“

Došel si pro něco nahoru do skříňky a pak mi pokynul, abych šel za ním do parku.

Zalezli jsme pod kaštan, aby nás neviděli zvědavci, a Rudy mi nábožně podal tu věc.

Z misálu vázaného v neuvěřitelně jemné velbloudí kůži vykukovalo mezi stránkami

65$

se zlatou ořízkou připomínající zlato na oltáři vedle hedvábných záložek zelených jako farářova komže několik nádherných obrázků. Na všech byla stejná žena, i když její rysy, účes, barva očí a vlasů se měnily. Podle čeho jsem poznal, že jde o stejnou ženu? Díky světlu, které jí tryskalo z čela, jasnosti jejího pohledu, úžasné bledosti pleti pod růžovými tvářemi, jednoduchosti plisovaných šatů, které ještě zdůrazňovaly zářivou důstojnost a svrchovanost.

„Kdo to je?“

„Panna Marie. Ježíšova matka. Žena Pána Boha. “

Nebylo o tom pochyb: byla to božská podstata sama. Kolem ní jen samá zář. Jako by ani obrázek najednou nebyl z tvrdého papíru, ale z bílkové pusinky, na níž vystupovaly krajky jemně modrých a starorůžových motivů, pastelových barev lehčích než ranní mlha.

66$

„Myslíš, že je to zlato? “

„Určitě. “

Prstem jsem se znovu a znovu dotýkal jejích vlasů vinoucích se kolem klidného obličeje. Dotýkal jsem se zlata. Hladil jsem Mariin závoj. Sama Matka boží mi to dovolila.

Znenadání mi vhrkly do očí slzy. Sklouzl jsem na záda. Rudy se natáhl také. Tiše jsme plakali s biřmovacími obrázky na srdci. Každý myslel na svoji maminku. Kde je? Zakouší Mariin klid a vyrovnanost? Má stále ve tváři lásku, s jakou se k nám tisíckrát skláněla a kterou jsme teď našli na obrázcích, nebo ji nahradil smutek, úzkost a zoufalství?

Začal jsem si broukat maminčinu ukolébavku a za větvemi stromů jsem hledal očima oblohu. Rudy se přidal svým drsným hlasem o dvě oktávy níž. Takhle nás našel otec Pemza - dvě děti, jak zpívají ukolé-

67$

bavku v jidiš a brečí nad naivními obrázky Panny Marie.

Rudy před ním utekl. Je velký rozdíl být směšný v šestnácti a v osmi letech. Otec Pemza si ke mně sedl.

„Nejsi tady moc nešťastný?”

„Ne, nejsem, otče.“

Spolkl jsem slzy a pokusil se mu udělat radost.

„Mše se mi líbila. A těším se tento týden na náboženství. “

„To jsem rád,“ prohodil ne moc přesvědčeně.

„Až budu velký, myslím, že budu katolík. “

Něžně se na mne podíval.

„Jsi žid, Josefe, a i kdyby sis vybral moje vyznání, židem už zůstaneš.”

„Co znamená být žid?“

„Být vyvolený. Pocházet z národa, který si před tisíci a tisíci let vyvolil Bůh.“

68$

„A proč si vybral nás? Protože jsme byli lepší než ti druzí? Anebo horší? “

„Ani jedno, ani druhé. Nemáte na tom žádnou zásluhu a není to ani za trest … Prostě to vyšlo na vás.“

„Co na nás vyšlo? “

„Poslání. Povinnost. Vydávat lidem svědectví, že je pouze jediný Bůh, a prostřednictvím tohoto Boha lidi nutit, aby se navzájem respektovali.”

„Mám pocit, že to nějak nevyšlo, nemyslíte?”

Otec neodpovídal. Pokračoval jsem.

Jestli jsme vyvolení, tak to jsme něco jako terč. Proto nás chce Hitler dostat.”

„Možná právě kvůli tomu. Protože mu překážíte v jeho barbarství. Poslání, které vám Bůh svěřil, je výjimečné. Nikoli váš národ. Víš, že Hitler by se chtěl zbavit i křesťanů?”

„To se mu nepodaří, těch je moc!”

69$

„Zatím mu to překazili. Zkusil to v Rakousku, ale rychle ho to přešlo. Ale má to v plánu. Nejdřív židy, potom křesťany. Vámi začne a námi skončí. “

Pochopil jsem, že otce žene kupředu nejen dobrota, ale i jistá solidarita. To mě trochu uklidnilo. Znovu jsem pomyslel na hraběte a hraběnku de Sully.

„Řekněte mi, otče, když jsem potomkem národa starého několik tisíciletí, všemi váženého a já nevím co ještě, znamená to, že jsem šlechtic? “

Překvapil jsem ho, chvíli nereagoval a pak zamumlal:

„Ale jistě, samozřejmě že jsi šlechtic. “

Já si to myslel.“

Potvrzení mé intuice mě ukonejšilo. Otec Pemza pokračoval:

„Pro mě jsou šlechetní všichni lidé.“

O dodatek jsem nedbal a zapamatoval si jen to, co mě uspokojilo.

70$

Když odcházel, poklepal mi na rameno: „Možná tě udivím, ale nepřeji si, aby ses příliš zajímal o katechismus a o bohoslužbu. Dělej jen to nejnutnější, prosím.“ Vzdálil se a nechal mě samotného s mým hněvem. Jsem žid, nemám tudíž nárok na normální svět! Půjčují mi ho jen tak štítivě a na chviličku! Abych si ho nemohl přivlastnit? Katolíci chtějí zůstat mezi sebou, tak je to! Je to banda pokrytců a lhářů!

Celý bez sebe jsem šel za Rudym a nechal vybuchnout svůj vztek proti Pemzovi. Ani se nesnažil mě uklidnit, jen mě povzbudil, abych se držel zpátky.

„Děláš dobře, že si dáváš pozor. Ten chlápek je podezřelej. Zjistil jsem, že má tajemství. “

„Tajemství? “

„Vede dvojí život. Skrytý život. Určitě se má za co stydět. “

„Za co?“

71$

„Nesmím nic říct.“

Celý zbytek dne jsem páčil z Rudyho, co ví, až mi to k večeru celý unavený nakonec řekl.

Každou noc po večerce, když jsou všechny noclehárny zamčené, schází otec Pemza potichu dolů do haly, odemyká s opatrností zloděje zadní dveře a chodí do školní zahrady, odkud se vrací až za dvě, někdy i za tři hodiny. V bytě vždycky nechává hořet svíčku, aby si všichni mysleli, že je doma.

Rudy si jeho pravidelných vycházek všiml, když sám tajně utíkal z noclehárny kouřit na záchodky.

„Kam tak může chodit? “

„To bych taky rád věděl. Opouštět Žlutou vilu je ale přísně zakázáno. “

„Budu ho sledovat. “

„Ty? Vždyť je ti teprve šest!“

„Sedm! Skoro osm.“

72$

„Vyhodí tě odsud!”

„Myslíš, že mě vrátí mým rodičům? “

Rudy s křikem odmítal stát se mým komplicem. Nakonec mi půjčil alespoň svoje hodinky a já se nemohl dočkat večera, ani jsem nebyl ospalý.

V půl desáté jsem se po špičkách proplížil kolem lůžek svých spolunocležníků a schoval se na chodbě za velká kachlová kamna, až jsem uviděl otce Pemzu, jak schází po schodech dolů a plíží se jak stín podél stěn.

Ďábelsky rychle odemkl zadní dveře a vyšel neslyšně ven. Zdržel jsem se o minutu, protože jsem musel opatrně přidržet dveře, aby nevrzly, a málem jsem tak ztratil stopu štíhlé siluety ztrácející se ve stromoví. Je to jeden a týž člověk? Důstojný farář, zachránce dětí, tu teď kamsi utíká v měsíčním svitu a jako mrštný vlk se pro-73$

plétá houštím a větvemi, do kterých já jsem se v dřevácích naboso zamotával. Bál jsem se, že ho ztratím z dohledu. Nebo spíš jsem se bál, že úplně zmizí, protože ten večer se můj zachránce podobal spíš strašidlu, které má schůzku s prapodivnými čarodějnými bytostmi.

Zpomalil až na mýtině, kde končila školní zahrada. Octl se před kamennou zdí. Byl odtud jediný východ - nízká železná branka ven na cestu vedle opuštěné kaple. Mé pronásledování zřejmě skončí tady. Necítil jsem se na to, abych v úplné tmě lezl na zeď v pyžamu, s promrzlýma nohama, a navíc v temné neznámé krajině. Navzdory mému očekávání však otec přistoupil ke kapli, vytáhl ze sutany obrovský starý klíč, odemkl dveře a zavřel se uvnitř na dva západy.

Tak tohle je to tajemství otce Pemzy? Chodí se každý večer tajně modlit? Byl

74$

jsem zklamaný. Nebylo na tom nic strašidelného, a romantického už vůbec ne! Třásl jsem se zimou, prsty u nohou jsem skoro necítil, nezbývalo mi nic jiného než se vrátit.

Najednou se zrezivělá branka s vrzáním otevřela a do zahrady vnikl vetřelec zvenčí s batohem na zádech. Bez váhání zamířil ke kapli a zřejmě smluveným signálem zatloukl na dveře.

Otec Pemza otevřel, něco si potichu řekli, převzal od něj batoh a zase za sebou zavřel. Neznámý muž hned odešel, kudy přišel.

Stál jsem schovaný za stromem, údivem jako zkamenělý. S čím tak může otec Pemza obchodovat? Co bylo v batohu? Posadil jsem se do mechu, opřel záda o dub a rozhodl se čekat na další dodávku.

Všude kolem praskalo noční ticho, jako by pomalu hořelo v plameni strachu. Všu—

75$

de se ozývalo bezdůvodné a nevysvětlitelné praskání, sténání stejně nesrozumitelné jako němá bolest, která následovala. Slyšel jsem, jak mi buší srdce. Neviditelné kleště mi svíraly mozek. Můj strach se přeměnil v horečku.

Uklidňovala mě jediná věc - tikání hodinek. Na mém zápěstí se Rudyho neohrožený, přátelský ciferník tmy nebál a klidně si dál měřil čas.

O půlnoci vyšel otec z kaple, pečlivě ji znovu zamkl a vydal se na cestu zpátky do vily. Byl jsem tak unavený, že jsem měl sto chutí na něj zavolat, ale ztratil se tak rychle mezi stromy, že jsem na to ani neměl čas.

Na zpáteční cestě jsem nebyl tak pozorný jako cestou tam. A tak jsem nechtěně šlápl na několik větviček. Při každém zapraskání se otec vždycky zastavil a nejistě se ohlédl do tmy. Když došel k vile, vplížil se dovnitř a zamkl za sebou. S tím

76$

jsem nepočítal! Byl jsem zamčený venku! Mohutná budova se přede mnou tyčila, tmavá a nepřátelská. Zima a bdění mě vyčerpaly. Co teď? Nejenže zítra ráno budou všichni vědět, že jsem strávil noc venku, ale kde budu spát? Přežiju vůbec do zítřka?

Posadil jsem se na schody a dal se do breku. Aspoň mě to zahřálo. Smutek mi nařídil jedinou možnost: musím zemřít. Ano, nejdůstojnější bude umřít, hned teď.

Někdo mi položil ruku na rameno.

„Tak dělej, hoď sebou!“

Nadskočil jsem leknutím. Zíral na mě smutný Rudyho obličej.

„Když jsem tě neviděl vrátit se s otcem, hned mi došlo, že něco není v pořádku.”

A i když to byl můj ochránce, měřil dva metry a měl bych ho držet zkrátka, jestli jsem si chtěl zachovat autoritu, vrhnul jsem se mu do náručí, uronil pár slz a připustil, že mi je jenom sedm let.

77$

Nazítří o velké přestávce jsem vyprávěl Rudymu, co jsem odhalil. Tónem odborníka řekl: „To je jasný! Černej obchod! Nic jinýho!“

„Co je podle tebe v tom batohu?“

„No co by, jídlo přece!“

„Proč si pak ten batoh nepřinese sem?“ Na tomhle úskalí se Rudy zarazil. Pokračoval jsem:

„A proč tráví v kapli bez jediného světla celé dvě hodiny? Co tam dělá?“

Rudy se drbal ve vlasech a přemýšlel.

„To bych taky rád věděl. Třeba jí to, co je v batohu. “

„Otec Pemza a jíst celé dvě hodiny? Viděls, jak je hubený? Že by snědl všechno, co je v tak velkém batohu? Ty tomu věříš?“ „Ne …“

Celý den jsem pozoroval otce Pemzu, jak jen jsem mohl. Co před námi schovává? Tak dobře předstíral normální chování, že

78$

jsem z něho dostal strach. Jak se může takhle přetvařovat? Jak se může tak měnit? Taková strašná dvojakost! A co když je to sám ďábel převlečený do sutany?

Chvíli před večeří se ke mně Rudy vesele přitočil.

„Už to mám: pracuje v odboji. Určitě schoval v kapli vysílačku. Každý večer mu někdo přinese informace a on je pošle vysílačkou dál.“

„To bude ono!“

Nápad se mi líbil hlavně proto, že zachránil pověst otce Pemzy a rehabilitoval hrdinu, který pro mě přijel na kole do paláce de Sullyových.

Večer otec Pemza zorganizoval na dvoře turnaj ve vybíjené. Rozhodl jsem se nehrát, abych ho mohl pozorovat, a obdivné jsem sledoval vřelého, usměvavého a svobodného otce Pemzu uprostřed dětí, které chránil před nacisty. Nic ďábelského

79$

jsem neviděl. Jen lidskou dobrotu. Nic jiného.

Následující dny jsem spal trochu lépe. Od svého příchodu do internátu jsem se totiž bál nocí. Cítil jsem se tak sám pod nedohledným stropem noclehárny v železné posteli pod studenou pokrývkou na úzké matraci, jejíž pera mě tlačila do žeber, ačkoli jsem měl kolem sebe třicet spolunocležníků a jednoho vychovatele. Bál jsem se usnout, bojoval jsem proti spánku a neměl jsem se rád. Přímo mi bylo ze mě nanic jsem jen kus hadru, veš, míň než kravské lejno. Byl jsem na sebe zlý, nadával jsem si a sliboval si ty nejhorší tresty. Jestli usneš, budeš muset dát svou nejhezčí kuličku, tu karmínově červenou, tomu, koho nejvíc nenávidíš. Třeba Fernandovi!“ A stejně jsem to navzdory všem výhrůžkám nikdy nevydržel … I když jsem šel před spaním na

80$

záchod, každé ráno jsem se probouzel se stehny přilepenými k vlhké žluté skvrně, ze které se vznášel těžký pach slámy, nejdřív mi byla ta vůně i ten dotek příjemné, přímo jsem si lebedil, ale jen do chvíle, než jsem se úplně probudil a uvědomil si, že jsem se zase počural v posteli. O to víc jsem se styděl, že už dávno se mi nic takového nestávalo. Ve Žluté vile jsem se vracel do dávného dětství a nechápal proč.

A teď se mi pár nocí podařilo ovládnout močový měchýř, možná proto, že jsem ve chvíli, kdy jsem usínal, myslel na hrdinství otce Pemzy.

Jedno nedělní odpoledne se ke mně přitočil Rudy se spikleneckým výrazem:

„Mám klíč …“

„Jaký klíč …?“

„Klíč od kaple.“

Konečně zjistíme, co provádí náš noční hrdina!

81$

O několik minut později jsme udýchaní, ale plní očekávání vstoupili do kaple.

Zela prázdnotou. Žádné lavice, žádná klekátka, žádný oltář. Nic takového. Jen holé zdi se starými ztvrdlými pavučinami a zaprášená podlaha. Nic. Unavená budova bez duše, ničím nezajímavá.

Raději jsme se ani na sebe nedívali, nikdo nechtěl vidět v očích toho druhého vlastní zklamání.

„Pojďme vylézt na zvonici. Jestli je tady někde vysílačka, bude určitě nahoře.“

Vyšli jsme po kulatém schodišti. Nahoře na nás čekal jen holubí trus.

„To přece není možné!“ Rudy vztekle podupával. Jeho hypotéza se rozplývala. Otec se nám vzdaloval. Jeho tajemství zůstane neodkryté?

Pro mě to bylo horší, už se nedokážu přesvědčit, že je hrdina.

„Pojď, vrátíme se.“

82$

Vraceli jsme se mlčky lesem a v hlavě nám oběma vrtala stejná otázka: „Co dělá otec každou noc potmě mezi holými stěnami? “ Nemluvili jsme spolu. Ale já se rozhodl. Nebudu čekat už ani den, abych se to dozvěděl. Aspoň se vyhnu mučivému čekání, jestli se zase nepočurám.

Noc. Krajina zmrtvěla. Ptáci umlkli.

V půl desáté večer jsem čekal schovaný pod schodištěm Žluté vily. Vybavil jsem se lépe než minule - kolem krku jsem si uvázal šálu a dřeváky jsem obalil zelenou plstí ukradenou v dílně, aby je nebylo slyšet.

Ze schodů seběhl stín a vešel do zahrady, kde tma smazala všechny obrysy.

Když jsem se dostal ke kapli, přeběhl jsem mýtinu a zaklepal na dveře tajný kód.

Dveře se pootevřely, na nic jsem nečekal a vklouzl dovnitř.

„Ale …“

Otec neměl čas, aby mě poznal, jen si

83$

všiml postavy drobnější než obyčejně. Ze zvyku za mnou zavřel dveře. Ocitli jsme se spolu potmě, neviděli jsme si navzájem ani na špičku nosu.

„Kdo jste?“ zaburácel otec.

Oněmělý vlastní odvahou jsem ze sebe nedokázal vymáčknout ani slovo.

„Tak kdo jste?“ opakoval znovu, ještě hrozivěji.

Měl jsem chuť vzít nohy na ramena. Ozvalo se škrtnutí a vyšlehl plamínek. Za zápalkou se objevil obličej otce Pemzy, rozzlobený, zkřivený, děsivý. Ucouvl jsem. Zápalka se přiblížila.

„To jsi ty, Josefe?!“

„Ano.“

Jak ses opovážil odejít z vily? “

„Chci vědět, co tady děláte.”

Nadechl jsem se a vysypal ze sebe jednou větou všechno: pochyby, sledování, otázky, prázdná kaple.

84$

„Ihned se vrať do noclehárny! “

„Ne.“

„Ty odmlouváš?”

„Ano. Jestli mi neřeknete, co tady děláte, začnu křičet a váš komplic uslyší, že jste nedokázal udržet tajemství. “

„Tomu se říká vydírání. “

V té chvíli někdo zaklepal na dveře. Mlčel jsem. Otec otevřel, vystrčil hlavu a po krátké rozmluvě přijal batoh.

Když se tajemný návštěvník vzdálil, uzavřel jsem.

„Vidíte, nic jsem neřekl. Jsem s vámi, ne proti vám.“

„Špehy neuznávám, Josefe.“

Mraky vysvobodily měsíc, který poslal do místnosti modré světlo, naše obličeje dostaly šedou nezdravou barvu. Otec se mi najednou zdál příliš dlouhý a kostnatý, vypadal jako otazník nakreslený černým uhlem na stěně, tolik podobný karikatuře

85$

zlého žida, jakou nacisti lepili na zdi v naší čtvrti, pohled měl znepokojující už jen tím, že je živý.

„No tak pojď!“

Vzal mě za ruku a dovedl mě do levého křídla kaple, kde odsunu 1 starý kobereček ztuhlý špínou. Pod ním se objevil železný kruh. Otec ho nadzdvihl. Kamenná deska povolila.

Pod ní se objevilo schodiště klesající do černé náruče země. Na prvním schodě stála olejová lampa. Otec ji zapálil a scházel pomalu do podzemí. Pokynul mi, abych ho následoval.

„Co bývá pod kostelem, Josífku?“

„Sklep? “

„Krypta. “

Sešli jsme téměř až dolů. Z hlubin stoupal svěží pach hub. Dech země?

„A co je v mé kryptě?“

„To nevím.“

86$

„Synagoga. “

Zapálil několik svíček a já spatřil tajnou podzemní synagogu otce Pemzy. V bohatě vyšívaných vzácných látkách měl uložený svitek tóry, dlouhý pergamen popsaný posvátným písmem. Fotografie Jeruzaléma určovala směr, kam se mají věřící obracet s modlitbou, protože modlitby stoupají k Bohu prostřednictvím tohoto města.

Za našimi zády se police prohýbaly pod množstvím předmětů.

„Co to je?“

„Moje sbírka. “

Ukázal mi modlitební knížky, mystické básnické sbírky, komentáře rabínů, sedmiramenné a devítiramenné svícny. Vedle gramofonu ležela hranička černých placatých kotoučů.

„Co to je za desky? “

„Modlitební hudba, písně v jidiš. Víš, jak se jmenoval první sběratel v lidských dějinách, Josífku?“

87$

Jmenoval se Noe.“

„Toho neznám.”

„Před dávnými a dávnými lety sužovaly svět nekonečné deště. Voda odnášela střechy, bourala zdi, ničila mosty, zalévala cesty, vzedmula potoky a řeky. Obrovské povodně odnesly celé vesnice a města. Ti, kteří přežili, našli útočiště vysoko v horách, které jim z počátku poskytly jistotu, ale postupně voda podemlela i je, začaly praskat a bortit se. Muž jménem Noe pochopil, že naše planeta bude úplně zalita vodou. Tak začal sbírat a shromažďovat. S pomocí svých synů a dcer našel samce a samičku každého živého druhu, vlka a vlčici, tygra a tygřici, kohouta a slepici, párek pavouků, pštrosů, hadů … Vynechal jen ryby a mořské savce, ti se ve všudypřítomném oceánu rozmnoží dost. Mezitím stavěl obrovský koráb, a když voda vystoupila až k němu, na-88$

plnil jej zvířaty a všemi lidmi, kteří zůstali naživu. Noemova archa plula několik měsíců bez cíle po moři, které nahradilo souš. Náhle deště ustaly. Voda pomalu ustupovala. Noe se bál, že už nebude mít čím nasytit všechny obyvatele své archy. Vypustil proto holubici, která se vrátila s olivovou ratolestí v zobáku, což znamenalo, že vrcholy hor už vykukují nad hladinou. Pochopil, že splnil svůj bláznivý sen zachránit všechna božská stvoření. “

„Proč je nezachránil sám Bůh? Bylo mu to jedno? Odjel někam na prázdniny?“

„Bůh stvořil svět jen jednou. Vštípil nám instinkt a rozum, abychom si uměli poradit i bez něho.“

„Noe je váš vzor?“

„Tak trochu. Shromažďuji jako on. Jako dítě jsem žil v Belgickém Kongu, kde můj otec pracoval jako státní úředník. Běloši tak pohrdali černochy, že jsem si vytvořil

89$

sbírku všech domorodých předmětů.”

„Kde je teď?“

„V muzeu ve městě Namur. Dnes se díky malířům dostaly domorodé předměty do módy, říká se tomu ,černošské umění’. Teď se věnuji dalším dvěma sbírkám: romské a židovské. Všemu, co chce Hider zničit.”

„Nebylo by praktičtější Hidera zabít?”

Moje otázka zůstala bez odpovědi. Pemza mě zavedl k přeplněné knihovně.

„Každý večer tu medituji nad židovskými knihami. Ve dne se ve své pracovně učím hebrejsky. Člověk nikdy neví … “

„Co člověk nikdy neví?”

„Kdyby povodeň pokračovala a na světě nezůstal jediný žid mluvící hebrejsky, budu tě to moci naučit. A ty to budeš předávat dál.”

Přikývl jsem. V tuhle pozdní hodinu a ve fantastických podzemních kulisách jak z Ali Babovy jeskyně ozářené svitem svíček

90$

jsem to bral spíš jako hru než skutečnost. Zvonivým hlasem jsem nadšeně zvolal:

„Vy budete Noe a já váš syn!“

Klekl si ke mně, celý dojatý. Cítil jsem, že mě chce políbit, ale neodvážil se. Bylo to krásné!

„Uzavřeme dohodu, chceš? Ty budeš dělat, že jsi křesťan, a já budu dělat, že jsem žid. Budeš chodit na mši, na náboženství, naučíš se všechno o novozákonním Ježíši; já ti za to budu vyprávět tóru, mišnu, talmud a spolu se naučíme kreslit hebrejská písmena. Chceš? “

„Platí. “

Je to naše tajemství, největší tajemství ze všech. Kdybychom je vyzradili, můžeme umřít. Přísaháš? “

„Přísahám. “

Ztvrdil jsem přísahu složitým gestem, které mě naučil Rudy, a na závěr jsem plivnul na zem.

91$

Od té noci jsem začal sdílet s otcem Pemzou tajný druhý život. Rudymu jsem o svém nočním výletě nic neřekl a snažil jsem se odvrátit jeho pozornost od otce Pemzy radši k Rose, pomocné kuchařce, hezké šestnáctileté blonďaté dívce, která byla k ruce hospodáři. Namluvil jsem Rudymu, že vždycky když se on nedívá, nespouští z něj dívka oči. Rudy spadnul do léčky po hlavě a nemyslel na nic jiného než na Rose. Hrozně rád vzdychal po lásce, která byla zcela mimo jeho dosah …

Já se zatím učil hebrejštinu s dvaadvaceti souhláskami a dvanáctí samohláskami a hlavně jsem odkrýval, jaké jsou pod oficiálním zdáním skutečné principy řídící život v našem penzionátu. Otec Pemza například přikázal povinný sobotní odpočinek, což byl vlastně vtipně maskovaný sabat. Úkoly jsme dělali a učili se až po nedělních nešporách.

92$

„Pro židy začíná týden v neděli, pro křesťany v pondělí. “

Jak to, otče?“

„V bibli, kterou čtou židi i křesťani, je psáno, že když Bůh stvořil svět, pracoval šest dní a sedmý den odpočíval. Budeme si počínat stejně. Podle židů je sedmý den sobota. Aby se křesťané odlišili od židů, kteří nechtěli Ježíše uznat za Mesiáše, stanovili později odpočinek na neděli. “

„Kdo má pravdu?”

„To není důležité.”

,Bůh by mohl říct lidem, co si myslí, ne?“ „Co si myslí Bůh o lidech, je méně důležité, než co si lidé myslí o Bohu.“

„Hmm, já to vidím tak, že Bůh si odpracoval šest dní a od té doby utrum! “

Otce mé pohoršení vždycky rozesmálo. Neustále jsem se snažil stírat rozdíly mezi oběma náboženstvími a zahrnout je do jediného; on mě vždycky zarazil:

93$

Josefe, ty bys rád věděl, které z těch dvou náboženství je to správné. Žádné! Náboženství není ani správné, ani chybné. Nabízí způsob života.”

Jak můžu respektovat náboženství, když nevím, jestli jsou správná?“

Jestli respektuješ jenom pravdu, nerespektuješ skoro nic. 2 + 2 = 4 bude nakonec jediné, co uznáš. Jinak budeš narážet na samé nejisté prvky, jako jsou city, normy, hodnoty, rozhodnutí, všechno křehké a nestálé konstrukce. Nic matematického. Úctu si nezaslouží to, co je dokázané, ale co něco nabízí.“

V prosinci se otec všemožně snažil, abychom slavili zároveň křesťanské Vánoce i židovskou Chanuku, což prohlédly jen židovské děti. Na jedné straně jsme si připomínali narození Ježíše, připravovali betlém a zúčastňovali se obřadů. Na druhé straně jsme se učili, jak se vyrábějí svíčky, dělali

94$

jsme knoty, rozpouštěli vosk, barvili ho, odlévali do formiček. Večer jsme své výtvory zapalovali a vystavovali do oken. Pro křesťanské děti to byla odměna za práci, my jsme mohli potají slavit Chanuku, svátek světel, období her a dárků doprovázené milodary a zapalováním svíček za soumraku. My, židovské děti … Kolik nás bylo ve Žluté vile? A kdo všechno vlastně? Kromě otce to nikdo nevěděl. Jakmile jsem měl na někoho podezření, hned jsem si zakázal pátrat dál. Lhát a nechat lhát. V tom tkvěla naše spása.

V roce 1943 několikrát navštívila Žlutou vilu policie. Pokaždé zkontrolovali průkazy totožnosti celému ročníku. Falešné nebo ne, naše doklady obstály. Systematická prohlídka našich skříněk k ničemu nevedla. Nikoho nezatkli.

Otce to přesto znepokojilo.

„Zatím jde jen o belgickou policii, ty já

95$

znám, anebo alespoň jejich rodiče. Když mě vidí, nedovolí si. Ale slyšel jsem, že občas udělá nečekaný zátah gestapo.

Po každém poplachu se však život vracel do starých kolejí. Jedli jsme málo a špatně - kaštany, brambory, řídké polévky, ve kterých občas plaval kus tuřínu, a jako moučník teplé mléko. My interní studenti jsme si zvykli vždycky vypáčit skříňku, když někomu pošťák přinesl balíček. Občas jsme tak získali krabici oplatek, sklenici marmelády nebo med, který se musel ihned sníst, aby nám ho neukradl někdo další.

Na jaře se při jedné hodině hebrejštiny v kanceláři zamčené na dva západy otec Pemza nějak nemohl soustředit. Měl zamračené čelo a ani neslyšel mé otázky.

„Co je vám, otče?“

„Blíží se doba biřmování, Josefe. Mám strach. Židovské děti, které tu bydlí a mají

96$

věk na biřmování, přece nemohou jít k přijímání s křesťanskými dětmi. Na to nemám právo. Ani vůči nim, ani vůči svému vyznání. To je hřích. Jak to mám udělat? “

Neváhal jsem ani minutu.

„Poproste slečnu Marcelu.”

„Proč slečnu Marcelu?”

„Jestli existuje někdo, kdo se obětuje, aby překazil přijímání, tak je to Hromdotoho, nemyslíte?”

Usmál se tomu nápadu.

Nazítří jsem dostal svolení, abych ho doprovodil do lékárny v Chemlay.

„Ten kluk je ale roztomilý,” řekla slečna Marcela, když mě uviděla. „Chytej!” hodila mi mentolku.

Zatímco moje zuby nezvyklé na cukroví drtily bonbon, otec Pemza jí vysvětlil situaci.

„Hrom do toho, to víte, pane Pemzo, že vám s tím pomůžu. Kolik jich je?”

„Dvanáct.”

97$

„Co kdyby najednou onemocněli? Dvanáct na marodku, šupito presto! “

Otec se zamyslel.

„Všimnou si jejich nepřítomnosti. Jen se tím na ně upozorní. “

„Ale ne, když to bude epidemie …“ „Stejně. Bude to podezřelé.”

„Tak holt přidáme jednoho nebo dva kluky, které určitě nelze podezírat. Třeba starostova syna. Nebo kluka od Brognardů, to bude ještě lepší, ti blbečci si vyvěsili Hitlerovu fotku do vitríny mlíkařství.“

„Výborně! Ale jak to udělat, aby čtrnáct chlapců tak najednou onemocnělo? “ „Pche, o to se už postarám! “

A víte, co Hromdotoho udělala? Pod záminkou lékařské prohlídky se dostavila na naši školní marodku a prohlédla celou skupinu kluků, kteří měli jít k přijímání. Dva dny na to dostal starostův syn a syn mlékaře Brognarda takový průjem, že mu-98$

seli zůstat doma a nepřišli ani do školy. Hromdotoho přišla otci podrobně popsat příznaky a otec požádal dvanáct židovských chlapců, aby je nasimulovali.

A protože k přijímání se mělo jít další den, všech dvanáct simulantů muselo zůstat tři dny v karanténě na marodce.

Obřad se konal v kostele v Chemlay, byla to majestátní bohoslužba, varhany hřměly slavnostněji než kdy jindy. Strašně jsem záviděl svým kamarádům v bílých komžích, že se můžou zúčastnit představení. Slíbil jsem si, že jednou budu na jejich místě. Marně mi otec Pemza vysvětloval tóru, mě nic nedojímalo tolik jako katolický obřad, všechno to zlato, okázalost, hudba a úžasný, vzdušný, laskavý Bůh vznášející se pod stropem.

Ve Žluté vile byl připravený skromný banket, který nám ovšem připadal pantagruelický, jak jsme byli vyhladovělí.

99$

K mému velkému překvapení na nás ve vstupní hale netrpělivě čekala slečna Marcela. Otec ji ihned zavedl do své kanceláře.

Večer jsem se dozvěděl, jaké katastrofě jsme o vlásek unikli.

Během obřadu vniklo do vily gestapo. Nacisti uvažovali stejně jako otec Pemza: nepřítomnost více dětí stejného věku v kostele na biřmování byla podezřelá.

Naštěstí před dveřmi marodky hlídkovala slečna Marcela. Nacisti našli noclehárny prázdné, vyšli tedy až nahoru do posledního patra, kde se slečna Marcela podle vlastních slov „odporně” rozkašlala a rozkýchala.

I obyčejně nehezká slečna Marcela byla odpuzující, co to muselo být, když přeháněla? Otevřela jim poslušně dveře marodky a varovala je, že děti jsou velice nakažlivé. K tomu přidala další neovladatelné kýchnutí a na nacistické obličeje přistála sprška hlenů.

Gestapáci si nejistě otřeli tváře a horem—

100$

pádem opustili penzionát. Po odjezdu černých automobilů se slečna Marcela rozesmála a dvě hodiny se na lůžku na marodce chechtala, až se za břicho popadala. Ze začátku to chlapcům připadalo strašné, ale nakonec se k ní přidali.

Otec Pemza na sobě sice nedával nic znát, ale cítil jsem, že je čím dál ustaranější.

„Obávám se tělesné prohlídky, Josefe. Co když vám nacisti přikážou se svléknout, aby viděli, kdo má obřízku?”

Starostlivě jsem pokýval hlavou a tvářil se, že sdílím jeho obavy.

Ve skutečnosti jsem vůbec nevěděl, o čem mluví. Obřízka? Když jsem se na to zeptal Rudyho, jen se hloupě pochechtával, úplně stejně, jako když mluvil o hezké Rose.

„Ty si děláš legraci, ne? Ty nevíš, co je to obřízka? Ty nevíš, že jsi to taky?“

„Co jsem? “

„Obřezanec! “

101$

Náš rozhovor se začínal ubírat směrem, který se mi vůbec nelíbil. Znovu mám něco zvláštního, o čem nic nevím. Jako kdyby nestačilo, že jsem žid!

„Tvůj pinďour nemá kůži až dolů, to snad víš!“

„No, to nemá.“

„Křesťanům visí kůže až dolů. To kulatý na konci jim není vidět. “

Jako to mají psi?“

Jo. Přesně tak.“

„Tak je to pravda, že jsme zvláštní rasa!” Byl jsem z toho celý pryč. Moje naděje, že se jednou stanu křesťanem, se rozplývaly. Kvůli kousku kůže, kterou stejně nikdo nevidí, jsem odsouzený zůstat nadosmrti židem.

„Ale vůbec ne, osle,” pokračoval Rudy, „to vůbec není přirozené, to je chirurgický zákrok, udělali ti to pár dní po narození. Kůži ti ustřihnul rabín.”

102$

„Proč?“

„Abys byl jako tvůj táta.“

„Proč?“

„Dělá se to tisíce let! “

„Proč?“

Byl jsem z toho celý špatný. Ten večer jsem se schoval a dlouhé minuty studoval svého bimbase a jeho jemnou růžovou kůži. Ale nic nového jsem nezjistil. Nedovedl jsem si představit, že někdo by ho mohl mít jiného. Chtěl jsem se přesvědčit na vlastní oči, že mi Rudy nelhal, a trávil jsem většinu přestávek na záchodcích ve dvoře, kde jsem si neustále myl ruce a snažil se zahlédnout nad žlábkem pohlaví svých kamarádů, když je vytahovali z poklopců nebo je tam strkali zpátky. Rudy mi opravdu nelhal!

„Rudy, to je legrace! Křesťani mají dole tenkou svraštělou kůžičku, na konci zúženou, vypadá to jako konec balónku tam,

103$

kde se dělá uzlík. A to není všecko: čurají déle než my a potom s ním třesou. Jako kdyby se něj zlobili. Oni ho za něco trestají?”

„Ne, jenom vytřepávají poslední kapky, než ho zastrčí. Pro ně je těžší udržovat se v čistotě. Když nedávají pozor, můžou chytit spoustu mikrobů, a pak to smrdí a bolí.“

„A přitom pronásledují nás? Ty tomu rozumíš?”

Náhle jsem pochopil, čeho se otec Pemza tolik bojí. Došlo mi také, podle čeho organizuje týdenní koupele: měl vypracované seznamy a podle nich sám kontroloval skupiny po deseti různě starých žácích; chodili nazí ze šaten do společné sprchy pod jeho dohledem. Všechny skupiny byly homogenní. Žádný chlapec, který nebyl žid, neměl nikdy příležitost vidět nahého žida a naopak. Všude jinde byla nahota zakázána a přísně trestána.

104$

A tak jsem najednou lehce poznal, kdo žije ve Žluté vile schovaný. Také jsem z toho pro sebe vyvodil důsledky. Vyhýbal jsem se pisoáru a chodil jsem močit za zamčené dveře. Pokoušel jsem se dokonce napravit své zmrzačení a ve chvílích samoty jsem se usilovně věnoval stahování kůžičky, aby mi jako po narození překrývala žalud. Mamá snaha! Tahal jsem za ni, jak jen to šlo, ale nakonec se pokaždé stejně zase vrátila a žádný pokrok nebyl v dohledu.

„Co budeme dělat, když vás gestapo donutí svléknout kalhoty, Josefe?”

Proč se otec Pemza svěřoval zrovna tomu nejmladšímu ze všech? Považoval mě za nejstatečnějšího? Nebo jen potřeboval prolomit mlčení? Trpěl, že nese těžkou odpovědnost sám?

„Co, Josefe, co když vás gestapo donutí svléknout kalhoty?”

Odpověď nás všechny v srpnu roku 1943

105$

málem stála život. Škola, úředně zavřená, se na prázdniny proměnila v letní tábor. Kdo neměl rodinu, která by si ho k sobě vzala, zůstával do začátku nového školního roku v penzionátu. Opuštěný se necítil nikdo, ba právě naopak. Patřila nám celá Žlutá vila, díky hojnosti sezonního ovoce jsme konečně neměli takový hlad. Navíc nám otec Pemza věnoval veškerý svůj čas, a ještě měl k ruce několik seminaristů. Chodili jsme na výlety, dělali táboráky, hráli míčové hry anebo si promítali na krytém dvoře filmy s Chaplinem. Před seminaristy jsme sice byli diskrétnější, ale sami mezi sebou jsme nemuseli brát ohledy: všichni jsem byli židi. Byli jsme otci vděční, stačilo nás vidět, s jakou vervou chodíme na náboženství, jediný prázdninový předmět, jak zbožně zpíváme při bohoslužbách a jak nadšeně za deštivých dnů vyrábíme figurky a domečky do jesliček na příští Vánoce.

106$

Jednoho dne jsme se při po fotbalu tak zpotili, že otec nařídil všem sprchu. Nejdřív šli velcí, po nich prostřední, nakonec skupina nejmladších, mezi kterými jsem byl i já.

Bylo nás dvacet, křičeli jsme a hráli si pod sprchami, když do šatny vtrhl německý důstojník.

Blonďatý důstojník se objevil ve dveřích, děti zkameněly, nikdo ani nehlesl, otec Pemza rázem zbledl. Nikdo se nehýbal, jen voda ze sprch na nás dál vesele tryskala.

Důstojník si nás prohlížel. Mnozí z nás si honem rukou zakryli pohlaví, ale tak pozdě, že spíš než přirozené gesto ostychu to bylo přiznání.

Voda z nás crčela. Ticho tížilo, na zádech vyvstával studený pot.

Důstojník právě prohlédl, kdo jsme. Rychle nás přejížděl očima, asi přemýšlel. Otec Pemza k němu vykročil a zeptal se cizím hlasem:

107$

„Hledáte někoho?”

Důstojník mu plynnou francouzštinou vysvětlil situaci. Oddíl od rána pronásleduje partyzána, který na útěku přelezl zeď do parku; hledá tedy i u nás, kde by se vetřelec mohl schovávat.

„Vidíte, že tady váš uprchlík není,“ řekl otec Pemza.

„To vidím,“ pomalu odpověděl důstojník.

Znovu se rozhostilo ticho, těžké strachem a hrozbou. Pochopil jsem, že můj život se nachyluje ke konci. Za několik vteřin vyjdeme nazí a ponížení v zástupu ven, naloží nás do nákladního auta a odvezou kdovíkam.

Venku se ozvaly kroky. Dusání těžkých bot. Kování zvonilo na dlažbě. Někdo něco zakřičel hrdelním jazykem.

Důstojník v šedozelené uniformě pootevřel dveře.

108$

„Tady není! Hledejte dál! Schnell!“

Zavřel křídlo dveří a vojáci byli pryč.

Důstojník se podíval na otce Pemzu, jemuž se chvěly rty. Několik chlapců začalo plakat. Cvakal jsem zuby.

Nejdřív jsem myslel, že důstojník sahá po revolveru za pasem. Ve skutečnosti vytáhl peněženku.

„Vemte si to,“ řekl otci a podal mu bankovku, „kupte za to dětem cukroví.”

Otec Pemza stál jako uhranutý, nehýbal se ani nereagoval, důstojník mu tedy strčil pětifrankovku do ruky, usmál se, mrknul na nás, srazil paty a zmizel.

Jak dlouho trvalo po jeho odchodu ticho? Kolik minut člověk potřebuje, aby pochopil, že je zachráněný? Někteří dál plakali, protože se z té hrůzy nemohli vzpamatovat, jiní užasle stáli bez hnutí, další kouleli očima, které se ptaly: Ty tomu věříš, věříš tomu?

109$

Otci Pemzovi se vytratila z obličeje veškerá barva, rty mu zbělely a najednou se zhroutil. Klekl si na mokrou betonovou podlahu, kýval sebou dopředu dozadu a s nepřítomným pohledem odříkával nesrozumitelné věty. Přiběhl jsem k němu a přivinul si ho na mokré tělo, jako bych ho chtěl ochránit, jako bych to byl udělal pro Rudyho.

Uslyšel jsem tak větu, kterou neustále opakoval:

„Děkuji, Pane Bože. Děkuji ti, Pane Bože. Děkuji za svoje děti.“

Pak se ke mně otočil, uvědomil si moji přítomnost a rozplakal se mi v náručí.

Některé dojmy, šťastné či nešťastné, mohou být tak silné, že člověka úplně vyprázdní. Ulehčení otce Pemzy nás vyvedlo z míry a bylo tak nakažlivé, že za pár minut se dvanáct promočených, nahatých židovských kluků v jednom klubku s knězem

110$

v sutaně smálo a plakalo zároveň, s nervy nadranc.

Následující dny jsme prožívali v radostné euforii. Otec se neustále usmíval. Svěřil se mi, že díky té události získal novou důvěru do života.

„Otče, vy si opravdu myslíte, že nás zachránil Bůh?“

Využíval jsem hodin hebrejštiny, abych se ho vyptal na všechno, co ve mně hlodalo. Otec se na mne laskavě podíval.

„Upřímně řečeno ne, Josífku. Bůh se do takových věcí neplete. Důstojníkova reakce mě tolik potěšila, protože jsem znovu získal kousek víry v člověka. “

Já si myslím, že je to díky vám. Bůh na vás trpí.“

„Neříkej hlouposti.“

„Vy nevěříte, že když budeme zbožní a budeme se chovat jako správní židé nebo křesťané, nic se nám nemůže stát?“

111$

„Odkud bereš tyhle hloupé nápady?”

„Z hodin náboženství. Páter Bonifác …”

„Dost! Nebezpečné pošetilosti! Lidé si ubližují navzájem, Bůh s tím nemá nic společného. Stvořil svobodné lidi. Trpíme a jsme šťastní nezávisle na svých chybách nebo kvalitách. Jakou strašnou roli chceš Bohu přiřknout? Jak si můžeš jen na vteřinu pomyslet, že toho, kdo unikne nacistům, Bůh miluje, kdežto toho, kterého chytí, Bůh nenávidí? Bůh se do našich záležitostí neplete.”

„Vy snad chcete říct, že ať se stane cokoli, Bůh na to kašle?”

„Chci ti jen vysvětlit, že ať se stane cokoli, Bůh už svou práci odvedl. Zbytek záleží jen na nás. Musíme se o sebe postarat sami.”

112$

Začal náš druhý školní rok. S Rudym jsme si byli čím dál bližší. Ačkoli jsme se lišili úplně vším - věkem, postavou, starostmi, chováním naše rozdíly nás spíš sbližovaly, díky nim jsme si uvědomovali, jak se máme rádi. Já jsem mu pomáhal ujasnit si trochu popletené myšlenky a on mě svou výškou a hlavně svou pověstí špatného žáka chránil před rvačkami. „Nic z něj nemůžeme dostat, “ říkali o něm profesoři, „tak tvrdou palici jsme nikdy neviděli. “ Naprostá odolnost, jakou Rudy projevoval vůči poznání, nám připadala obdivuhodná. Z nás vyučující vždycky „něco dostali”, což poukazovalo na naši slabou povahu, zaprodanost a podezřelou náchylnost ke kompromisům. Z Ru-113$

dýho nedostali nikdy nic. Prvotřídní lajdák, ničím neposkvrněný, neúplatný, neochvějně se bránil zuby nehty. Stal se hrdinou jiné války, války žáků proti učitelům. Čím víc se na něj hrnuly kázeňské tresty, jen se posilovala jeho pověst mučedníka s rozcuchanou hlavou a vyplašeným pohledem.

Když byl jednou odpoledne zase za trest po škole a já mu strkal oknem do karceru kousek ukradeného chleba, zeptal jsem se ho, proč je pořád navzdory všem trestům tak hodný, ale přitom tvrdohlavý, proč se tolik odmítá učit. Vysypal ze sebe:

„V naší rodině je nás sedm. Rodiče a pět dětí. Všichni kromě mě jsou intelektuálové. Tatínek je advokát, maminka koncertní pianistka, která hrála s nejlepšími orchestry, sourozenci všichni promovali už ve dvaceti letech. Samé chytré mozky … A všechny je zatkli! Odvezli je v náklaďáku! Ani se neschovali, mysleli si, že jim se

114$

přece nemůže nic stát! Takoví vážení, takoví chytří lidé! Mě zachránilo to, že jsem nebyl ve škole ani doma. Coural jsem se venku. Vyvázl jsem, protože jsem byl za školou … Takže škola pro mě …“

„Myslíš, že dělám chybu, když se učím?“ „Ne, ty ne, Josefe. Máš na to hlavu a život před sebou …“

„Rudy, vždyť je ti teprve šestnáct! “

„Pozdě bycha honit …“

Nemusel už nic říkat, pochopil jsem, že i on se na svou rodinu hněvá. V našem životě ve Žluté vile hráli rodiče stále důležitou roli, i když nikdo nevěděl, kde jsou, i když se neozývali. Tolik jsem se na ně zlobil! Zlobil jsem se, že jsem žid, že mě zplodili jako žida, a vystavili tak nebezpečí. Dva nezodpovědní lidé! Otec? Neschopný. Matka? Oběť. Oběť, protože si vzala mého otce, oběť, protože si neuvědomovala svoji hlubokou slabost, oběť své něžné a obětavé

115$

povahy. Opovrhoval jsem maminkou, ale zároveň jsem jí všechno promíjel, poněvadž jsem se nemohl ubránit milovat ji. Zato k otci jsem cítil silnou nenávist. Přinutil mě být jeho synem, a přitom mi nedokázal zajistit důstojný osud. Proč jsem se nenarodil jako syn otce Pemzy?

Jedno listopadové odpoledne roku 1943 jsme s Rudym vylezli na starý dub, ze kterého bylo vidět široko daleko do polí, a hledali jsme pod kůrou dutiny, kde přezimují veverky. Botami jsme se skoro dotýkali horního okraje zdi kolem školního parku. Kdybychom chtěli, mohli jsme utéct, skočit a přistát na cestě táhnoucí se podél zdi a zmizet. Ale kam? Na světě nebylo nic bezpečnějšího než Žlutá vila. Omezovali jsme svá dobrodružství na ohraničený park. Zatímco Rudy šplhal co nejvýš, já zůstal sedět v první rozsoše a odtamtud jsem uviděl … svého otce.

116$

Po cestě dolů jel traktor. Byl kousek od nás. Za volantem seděl muž. I když byl oblečený jako venkovan a neměl vousy, podobal se mému otci dost na to, abych ho poznal. A taky jsem ho poznal.

Ani jsem se nehnul. Nechtěl jsem se s ním setkat. „Hlavně ať mě nevidí! “ Zadržel jsem dech. Traktor s hrkáním projel pod naším stromem a pokračoval do údolí. „Uf, neviděl mě!“ Byl ode mě jen deset metrů daleko, mohl jsem na něj ještě zavolat, chytit ho.

Vyschlo mi v puse a neodvážil jsem se vydechnout, dokud nebyl traktor na obzoru úplně malinkatý a hrkání neutichlo. Když jsem si byl jistý, že je pryč, vrátil jsem k životu: vydechl jsem, zamrkal, protáhl se. Rudy na mně něco poznal.

„Co je s tebou? “

„Měl jsem pocit, že jsem na traktoru zahlédl někoho, koho znám.“

117$

„Koho?“

„Tátu.“

„To není možné, Josífku.”

Zatřásl jsem hlavou, abych se zbavil hloupých nápadů.

„Já vím, že to není možné …“

Chtěl jsem, aby mě Rudy litoval, a tvářil jsem se jako zklamané dítě. Ve skutečnosti jsem byl rád, že jsem se otci vyhnul. Ostatně byl to vůbec on? Rudy měl určitě pravdu. Copak je možné, abychom žili několik kilometrů od sebe a nevěděli o sobě? To je přece moc málo pravděpodobné. Už večer jsem byl přesvědčený, že se mi to jen zdálo. A vymazal jsem celou věc co nejrychleji z paměti.

Po několika letech jsem zjistil, že to tenkrát opravdu byl můj otec. Otec, kterého jsem odmítal, kterého jsem si přál někde daleko, aby byl nepřítomný nebo mrtvý … Tohle chtěné pohrdnutí, tu nelidskou re-$

akci si sice můžu kolem dokola ospravedlňovat svou tehdejší křehkostí a hrůzou, ale stejně se za to budu vždycky stydět a až do nejdelší smrti mě bude pálit horká, věčná hanba.

Při našich schůzkách v tajné synagoze mi otec Pemza sděloval čerstvé zprávy z fronty.

„Od té doby, co německá armáda vtrhla do Ruska a do války vstoupili Američané, myslím, že to má Hitler prohrané. Ale za jakou cenu? Tady u nás jsou nacisté čím dál tím nervóznější, pronásledují členy odboje ještě zuřivěji a se zoufalou energií. Josefe, mám strach, mám o nás opravdu strach …”

Cítil ve vzduchu hrozbu, jako pes cítí vlka.

„Ale jděte, otče, všechno dobře dopadne. Pusťme se raději do práce.”

Měl jsem sklon ochraňovat otce Pemzu

119$

stejně jako Rudyho. Měl jsem je tak rád! Abych je uklidnil, předstíral jsem nezlomný, vyrovnaný optimismus.

„Vysvětlete mi ještě jednou rozdíl mezi židem a křesťanem, otče.“

„Židé a křesťané věří ve stejného Boha, v toho, jenž nadiktoval Mojžíšovi Zákon. Ale židé nepovažují Ježíše za ohlášeného Mesiáše, božího posla, v jehož příchod doufají. Pro ně je Ježíš jen další židovský mudrc. Křesťanem se člověk stane, když uzná, že Ježíš je Syn boží, že se do něj vtělil Bůh, že zemřel a byl vzkříšen.”

„Takže pro křesťany k tomu už došlo a pro židy k tomu teprve dojde.”

„Přesně tak. Křesťané vzpomínají a židé ještě čekají a doufají.”

„Takže křesťan je vlastně žid, kterému se už nechtělo čekat?”

„Ano. A žid je křesťan z doby před Ježíšem.”

120$

Bavilo mě myslet si, že jsem „křesťan z doby před Ježíšem“. Mezi studiem katolického katechismu a tajným zasvěcováním do tóry přitahoval mou představivost svatý příběh daleko víc než knížky pro děti, vypůjčené z knihovny. Připadal mi mnohem bližší, tělesnější a konkrétnější. Vždyť Mojžíš, Abraham, David, Jan Křtitel nebo Ježíš byli všichni mí předci! V mých žilách bezpochyby kolovala krev některého z nich. Jejich životy stejně jako ten můj nebyly fádní: byli bičováni, plakali, křičeli, zpívali, každou chvíli jim hrozila smrt. Netroufal jsem si ovšem svěřit se otci Pemzovi s tím, že jsem do svého svatého příběhu zapojil i jeho. Nedovedl jsem si představit římského prefekta Piláta Pontia, který si myl ruce, jinak než s obličejem otce Pemzy. Připadalo mi úplně samozřejmé, že otec Pemza je v evangeliích hned vedle Ježíše, mezi židy a budoucími křesťany, a hraje

121$

roli váhavého prostředníka, čestného muže, který si nedokáže vybrat.

Cítil jsem, že otec Pemza je trochu zmatený studiem tóry, do něhož se pustil kvůli mně. Stejně jako mnoho katolíků znal předtím Starý zákon jen chabě, takže teď ho nadšeně objevoval a líbily se mu i mnohé komentáře rabínů.

Josefe, někdy si říkám, jestli bych radši neměl být židem, “ svěřoval se mi někdy se vzrušeným leskem v očích.

„Kdepak, otče, zůstaňte pěkně křesťanem, ani nevíte, jaké máte štěstí.“

„Židovské náboženství dává důraz na úctu, křesťanské na lásku. A já si teď často kladu otázku, jestli není úcta podstatnější než láska? A také je mnohem snazší ji uskutečnit … Milovat svého nepřítele, jak navrhuje Ježíš, a nastavit druhou tvář je obdivuhodné, ale neproveditelné. Zejména v tuhle dobu. Ty bys nastavil Hitlerovi druhou tvář?“

„Nikdy! “

122$

Já také ne. Je pravda, že nejsem Krista hoden. Ani za celý život jej nedokážu napodobit… Ale copak může být láska povinností? Copak člověk může srdci nařizovat? Tomu nevěřím. Podle nejváženějších rabínů stojí úcta nad láskou. Je naší věčnou povinností. To mi připadá možné. Mohu respektovat ty, které nemám v lásce, nebo mi jsou lhostejní. Ale milovat je? Mám zapotřebí milovat je, když je respektuji? Láska je složitá záležitost. Člověk ji nemůže ani uměle vyvolat, ani ovládat, natož ji přinutit, aby trvala. Ale s úctou to je jiná … “ Poškrábal se na holé hlavě.

„Občas si říkám, jestli my, křesťané, nejsme jen sentimentální židé …“

A tak plynul můj život v rytmu studií, vznešených diskusí o bibli, strachu z nacistů a stále početnějších a odvážnějších nájezdů partyzánů, v rytmu her s kamarády a procházek s Rudym. Chemlay sice do-123$

stalo za náletů několik zásahů, ale Žlutou vilu anglické letectvo nebombardovalo, možná proto, že byla dost daleko od nádraží a otec Pemza prozíravě vyvěsil na hromosvod vlajku Červeného kříže. Kupodivu jsem měl poplachy rád. Nikdy jsem nechodil s ostatními do krytu, ale vylezli jsme vždycky s Rudym na střechu a pozorovali představení. Bombardéry Royal Air Force létaly tak nízko, že jsme mohli zahlédnout piloty a zamávat jim.

Za války je největším nebezpečím zvyk. Hlavně to, že si lidé zvyknou na nebezpečí.

Protože v Chemlay bojovaly proti okupantovi desítky lidí v ilegalitě a časem ho postupně začali podceňovat, zpráva o vylodění spojenců v Normandii nás přišla draho.

Když jsme se dozvěděli, že na náš kontinent vstoupila početná a dobře vyzbrojená americká armáda, byli jsme jak opilí. I když

124$

jsme si nemohli nic říct, naše úsměvy mluvily za nás. Otec Pemza se doslova vznášel radostí, úplně jako Ježíš na vlnách, z očí mu planula čirá radost.

Tu neděli jsme se nemohli dočkat mše, byli jsme netrpěliví, abychom se užuž mohli alespoň pohledem podělit o radost ze skoro hotového vítězství s ostatními obyvateli vesnice. Všichni jsme se seřadili na dvoře o čtvrt hodiny dřív než obvykle.

Po cestě na nás svátečně oblečení venkované vesele mrkali. Jedna paní mi podala čokoládu. Druhá mi nabídla pomeranč a třetí mi dokonce strčila do kapsy kus koláče.

„Proč vždycky Josefovi? “ hudral spolužák.

„Normálka, je z nás nejhezčí …“ ozval se na druhém konci řady Rudy.

Přišlo mi to vhod. Žaludek jsem měl permanentně prázdný a navíc jsem byl ve

125$

věku, kdy se nejvíc roste. Těšil jsem se, až půjdeme kolem lékárny slečny Marcely, která s otcem Pemzou zachránila tolik dětí, a uvidím její rozzářený obličej. Třeba mi hodí i nějakou sladkost, říkal jsem si.

Jenže místo slečny Marcely se mračila jen stažená železná roleta.

Na náměstí jsme dorazili s předstihem a všichni, děti i obyvatelé vesnice, se najednou zarazili před kostelem.

Z dokořán otevřených kostelních dveří se k nám linula bojovná hudba, varhany duněly ze všech měchů. Ohromeně jsem poznal nápěv: někdo hrál La Brabançonne! Dav stál jako zkamenělý. Hrát La Brabançonne, naši státní hymnu, nacistům před nosem byla ta největší urážka. To už jsme jim mohli rovnou říct: „Prohráli jste, teď táhněte domů!“

Kdo si mohl dovolit takovou drzost? První, kdo si jí všimli, šeptali rychle ostat—

126$

ním: to hraje Hromdotoho! Slečna Marcela vešla poprvé v životě do kostela a rozezněla varhany, aby s prsty na klávesách a nohama na pedálech nacistům ukázala, že to mají prohrané.

Nadšení a rozjásaní jsme postávali před kostelem, jako bychom přihlíželi brilantnímu, velmi nebezpečnému cirkusovému číslu. Hromdotoho hrála opravdu moc dobře, mnohem lépe než starý varhaník, který doprovázel bohoslužby. Pod jejími prsty nástroj hřměl jako barbarská fanfára, červená a zlatá, s třpytivými žestěmi a mužnými bubny. Zvuk se k nám valil s takovou silou, že se pod námi chvěla zem a výlohy se třásly.

Znenadání zaskřípěly pneumatiky. Před kostelem zabrzdilo černé auto a z něho vyskočili čtyři chlapíci.

Gestapáci popadli slečnu Marcelu, která musela přestat hrát, ale začala aspoň nadávat:

127$

Jste vyřízený! Kaput! Můžete mi udělat, co chcete, nic na tom nezměníte! Chudáci! Ubožáci! Impotenti!“

Nacisti ji bezohledně hodili do auta a rychle odjeli.

Otec, sinalejší než kdy jindy, se pokřižoval. Svíral jsem zaťaté pěsti, nejradši bych se za autem rozběhl, chytil je a ty hnusáky zmlátil.

„Nic neřekne, otče. Jsem si jistý, že z ní nic nedostanou.”

Já vím, Josefe. Hromdotoho je z nás nejodvážnější. Ale co jí udělají?”

Neměli jsme čas uvažovat o odpovědi. Ještě ten den v jedenáct večer vtrhlo do Žluté vily gestapo. Slečna Marcela samozřejmě nepřiznala na mučení nic. Ale nacisti jí obrátili dům vzhůru nohama a našli negativy fotek na naše falešné papíry.$

Byli jsme odhaleni. Ani jsme si nemuseli sundat kalhoty. Nacistům stačilo otevřít naše falešné pasy a hned věděli, kdo jsou podvodníci.

Během dvaceti minut byly všechny židovské děti shromážděny v jedné z nocleháren.

Nacisti jásali. My jsme byli mrtví hrůzou. Zmocnila se mě taková úzkost, že jsem nedokázal myslet. Jako tělo bez duše jsem poslušně vykonával příkazy.

„Ke zdi, ruce vzhůru! Rychle! “

Protlačil se ke mně Rudy, ale nijak mě to neuklidnilo: oči měl vypoulené strachem. Otec Pemza se dal do boje.

„Pánové, jsem pobouřený! O jejich totožnosti jsem vůbec nic nevěděl! Neušil jsem, že ty děti by mohly být židovské. Přivedli mi je sem jako árijce, čisté árijce. Byl jsem podveden, lhali mi, využili mé důvěřivosti! “

Sice jsem jeho chování hned nepochopil, ale ani vteřinu jsem si nepomyslel, že by se

129$

snažil hrát nevinného, aby unikl zatčení.

Náčelník gestapa se ho drsně zeptal:

„Kdo vám sem ty děti přivedl?”

Otec Pemza chvíli váhal. Uběhlo deset nekonečných vteřin.

„Lhát vám nebudu - všechny děti, které jsou tady, ke mně přivedla slečna Marcela, lékárnice. “

„To vám nebylo podezřelé?”

„Odjakživa mi svěřuje sirotky. Už patnáct let. Ještě dávno před válkou. Je to dobrý člověk. Pracovala v dobročinném spolku starajícím se o děti bez rodin. “

„A kdo jim platil školné?”

Otec zezelenal.

„Každé dítě obdrželo každý měsíc obálku na své jméno. Můžete si to ověřit v účtárně.”

„Kdo je posílal?”

„Mecenáši … kdo jiný? Vše je zapsáno v našich knihách. Dáme vám je k dispozici.”

130$

Nacisté mu věřili. Velitel si mnul ruce při pomyšlení, že bude mít v ruce takové seznamy. Neúnavný otec Pemza zničehonic zaútočil.

„Kam je pošlete?“

„Do Malines.“

„A potom? “

„To se vás netýká.”

„Bude to dlouhá cesta?”

„Určitě.”

„Dovolte mi, abych jim vytřídil věci, zabalil kufry, oblékl je a připravil jim jídlo na cestu. Synu, k dětem se nemůžeme chovat takovýmhle způsobem. Kdybyste mi svěřil svoje děti, dovolil byste, abych je nechal takhle odejít?”

Náčelník s upocenýma rukama váhal. Otec toho hned využil:

„Já vím, že vy jim nepřejete nic zlého. Připravím všechno na cestu a přijďte si pro ně zítra brzy ráno.”

131$

V pasti citového vydírání a v rozpacích před naivitou duchovního dostal velitel chuť mu dokázat, že není zas tak špatný.

„Zítra přesně v sedm ráno budou seřazení na dvoře, čistí, oblečení, najedení, se zavazadly, “ naléhal jemně otec Pemza. „Neurážejte mě, starám se o ně už léta - když se mně svěří dítě, je na mě spoleh.“

Velitel gestapa se podíval na třicet malých židů v nočních košilích, vzpomněl si, že stejně nebude mít nákladní vůz k dispozici dřív než zítra ráno, pomyslel si, že je už ospalý, pokrčil rameny a zabručel:

„Dobrá, otče, spoléhám na vás.“

„Dobře děláte, synu. Bůh s vámi.“

A černě oblečení gestapáci opustili penzionát.

Když se otec ujistil, že jsou daleko, obrátil se k nám:

„Děti moje, žádný křik a žádnou paniku! Běžte si pro věci a tiše se oblečte. Potom utečete.”

132$

Vydechli jsme úlevou. Otec přivolal vychovatele z ostatních nocleháren, pět mladých seminaristů, a zavřel se s nimi do místnosti, kde jsme byli i my.

„Synové, potřebuji vás.“

„Spolehněte se na nás, otče.“

„Chci, abyste lhali. “

„Ale …“

„Musíte lhát. Ve jménu Kristově. Zítra řeknete gestapu, že po jejich odchodu vnikli do vily maskovaní partyzáni. Budete tvrdit, že jste bojovali. Najdou vás přivázané k lůžkům, aby věřili ve vaši nevinu. Dovolíte, abych vás přivázal? “

„Můžete nám dát i pěstí, otče.“

„Děkuji vám. Nejsem proti ranám pěstí, ale musíte si je dát sami.“

„A co vy, co bude s vámi?“

„S vámi zůstat nemůžu. Zítra už mi gestapo neuvěří. Budou potřebovat viníka. Uteču s dětmi. Vy samozřejmě přiznáte, že

133$

partyzány jsem zavolal já, protože jsem s nimi byl spřáhnutý.”

V následujících minutách se před mýma očima odehrálo nejneuvěřitelnější představení, jaké jsem kdy viděl: mladí seminaristé se začali pečlivě, uvážlivě a přesně navzájem mlátit do nosů, rtů a obočí a jeden druhého se vyptávali, jestli už jsou dostatečně zohavení. Potom je otec Pemza pevně přivázal k postelím a strčil jim do pusy roubík.

„Můžete dýchat? “

Seminaristi zakývali hlavou. Někteří měli napuchlý obličej, jiní zkrvavené nosy a všichni slzy v očích.

„Děkuji, synové,” řekl otec Pemza, „abyste vydrželi do rána, myslete na našeho Spasitele Ježíše Krista.”

Zkontroloval, jestli máme lehká zavazadla, a v největší tichosti jsme s ním sešli po schodech a dostali se ven zadními dveřmi.

„Kam jdeme?” zašeptal Rudy.

134$

Určitě jsem byl jediný, kdo měl nějakou představu, ale nic jsem neřekl.

Přešli jsme park a došli na mýtinu. Tam nás otec zastavil.

„Možná si o mně budete myslet, že jsem se zbláznil, děti moje, ale dál nepůjdeme.”

Vysvětlil nám svůj plán, který jsme pak po zbytek noci prováděli.

Polovina dětí si šla odpočinout do krypty kaple. Druhá polovina, ke které jsem patřil i já, se následující hodiny věnovala zakrývání skutečných stop a vytváření falešných. Půda, promočená čerstvým deštěm, byla pod nohama tak měkká, že nebylo nic lehčího než nechat jasné stopy.

Naše skupina tedy přeběhla mýtinu a vyšla z parku maličkou brankou. Pak jsme zamířili přes pole dolů k řece, dupali jsme přitom ze všech sil, lámali větve a záměrně ztratili i pár osobních předmětů. Otec nás zavedl k přívozu.

135$

„Budou si myslet, že tu na nás čekala loď … Teď se vrátíme zpátky stejnou cestou, ale pozpátku, aby to vypadalo, že nás bylo dvakrát tolik, a aby nenašli stopy v obráceném směru. “

Zpáteční cesta byla nekonečně dlouhá a pracná, klouzalo to a k tomu se přidal strach a únava. Na mýtině nás ještě čekalo to nejtěžší - smazat naše stopy vedoucí k odsvěcené kapli. Museli jsme mokrou půdu uhlazovat pomocí větviček s listy.

Když jsme se konečně připojili k ostatním spícím dětem v hloubi krypty, už svítalo. Otec Pemza pečlivě zavřel dveře a potom i poklop a zapálil jedinou malou svíčku. „Spěte, děti. Dnes ráno budíček nebude.” Jen kousek od místa, kde jsem já doslova padl únavou, si udělal prostor na spaní a z odklizených knih si jako z cihel postavil jakousi ochrannou zídku. Když si mě všiml, zeptal jsem se ho:

136$

„Smím do vašeho pokoje, otče?“

„Pojď, Josífku.“

Vklouzl jsem vedle něho a položil mu tvář na kostnaté rameno. Sotva jsem si stačil všimnout jeho něžného pohledu a už jsem spal.

137$

Nazítří ráno vtrhlo gestapo do Žluté vily, našlo svázané seminaristy, prohlásilo, že je to skandál, sledovalo naše falešné stopy až k řece a hledalo nás všude kolem. Ani chvilku je nenapadlo, že jsme neutekli.

Otec Pemza samozřejmě nemohl ani pomyslet, že by se ukázal nahoře. Ale nepřicházelo ani v úvahu, že bychom zůstali zavření v tajné synagoze pod kaplí. Byli jsme sice naživu, ale všechno související se životem teď představovalo další potíž: mluvit, jíst, čurat, kakat. Ani spánek nepřinášel úlevu, spali jsme všichni na zemi a museli se střídat.

„Vidíš, Josefe,“ říkal mi v legraci otec Pemza, „plavba na Noemově arše asi nebyla žádná veselá dovolená. “

138$

Ilegální odbojová síť se o nás rychle dozvěděla a brzy si pro nás přišli, aby nás jednoho po druhém odvedli a schovali jinde. Hned s prvními odešel Rudy. Určitě proto, že zabíral moc místa. Otec nikdy neukázal na mne, když pro nás přišli. Bylo to záměrně? Doufal jsem, že chce, abych s ním zůstal co nejdéle.

„Co když spojenci vyhrají dřív, než se čeká? Třeba nás osvobodí už brzo,“ říkal mi a mrkal na mě.

Využil těch týdnů k prohlubování vědomostí o židovském náboženství.

„Vaše životy nepatří jen vám, jste nositelé poselství. Nedovolím, aby vás vyhladili, dejme se do práce.“

Jednoho dne, když už nás zbývalo v kryptě jen pět, jsem ukázal na tři spící kamarády.

„Víte, otče, nechtěl bych s nimi umřít.”

„Proč?“

139$

„Protože jsem sice s nimi každý den, ale nejsou to moji přátelé. Co máme společného? Jen to, že jsme oběti. “

„Proč mi to říkáš, Josefe?“

„Protože kdybych měl zemřít, tak s vámi.“

Položil jsem mu hlavu na kolena a svěřil se mu se svými myšlenkami.

„Radši umřu s vámi, protože vás mám ze všech nejradši. Radši umřu s vámi, protože vás nechci oplakávat a ještě míň chci, abyste oplakával vy mě. Radši umřu s vámi, protože budete poslední člověk, kterého jsem v životě viděl. Radši umřu s vámi, protože v nebi by se mi to bez vás nelíbilo, naopak bych se tam bez Vás bál.“

V tu chvíli se venku někdo rozkřičel a tloukl na dveře kaple:

„Osvobodili Brusel! Vyhráli jsme! Angličané osvobodili Brusel! “

Otec vyskočil a sevřel mě v náručí.

140$

„Osvobození! Slyšel jsi to, Josefe? Jsme volní! Němci odcházejí!”

Ostatní děti se probudily.

Partyzáni nás vytáhli z krypty a my vyběhli do ulic Chemlay, skákali jsme a smáli se. Z domů se ozýval smích, střílelo se do vzduchu, v oknech se objevily prapory, začalo se tancovat, lidé otevírali lahve schovávané pět let.

Až do večera jsem zůstal s otcem Pemzou. Probíral události s každým ve vesnici a plakal přitom radostí. Já mu rukou otíral slzy. Byl to den plný jásotu, konečně jsem měl právo, aby mi bylo devět let, seděl jsem na ramenou toho, kdo mi zachránil život, měl jsem právo líbat ho na růžové tváře slané od slz, právo smát se na celé kolo. Byl jsem asi těžký, ale ani jednou si nepostěžoval.

„Válka už brzo skončí! “

„Američani jsou u Lutychu! “

141$

„Sláva Američanům! “

„Sláva Angličanům! “

„Sláva nám!“

„Hurá! “

Od toho 4. září roku 1944 jsem si vždycky myslel, že Brusel byl osvobozen, protože jsem najednou a bezpodmínečně vyznal svou lásku otci Pemzovi. Poznamenalo mě to na celý život. Kdykoli se od té doby vyznávám nějaké ženě, podvědomě čekám, že se ozvou petardy a objeví prapory.

142$

Následující dny byly v našem kraji nebezpečnější a vražednější než za války. Za okupace byl nepřítel jasně viditelný, takže snadno na mušce. Kdežto během osvobozování se střílelo z různých stran, bez výstrahy a nezvládnutelně, zkrátka zavládl chaos. Když otec Pemza sehnal své ovečky zpátky do Žluté vily, přísně jim zakázal opouštět park. S Rudym jsme tedy šplhali na náš dub, jehož větve přesahovaly zeď parku. Mezi listím se před námi prostírala holá rovina a na obzoru byly vidět statky. Sice jsme se nemohli bojů účastnit, ale alespoň jsme viděli jejich dým. Odtud jsem také uviděl otevřený džíp vezoucí německého důstojníka, toho, co nás tenkrát ne-143$

udal ve sprchách. Seděl v košili celý zakrvácený, s nateklým obličejem a vyholenou lebkou mezi ozbrojenými osvoboditeli, kteří ho vezli k bůhvíjaké pomstě …

Se zásobováním to také nebylo lepší. S Rudym jsme se naučili přelstít hlad trávou, našli jsme si vždycky takovou jednu tmavě zelenou, širší než jiná stébla, natrhali jsme si jí plnou hrst a nacpali si ji do pusy. Bylo to hořké a nedobré, ale dávalo nám to pocit, že něco jíme.

Postupně se obnovil pořádek. Ale nepřinášel nám dobré zprávy. Slečnu Marcelu, lékárnici, nejdřív strašně zmučili a potom deportovali na východ. V jakém stavu se vrátí? A vrátí se vůbec? Potvrdilo se to, co se za války jen tušilo. Nacisti vraždili zajatce v koncentračních táborech. Miliony lidských bytostí byly zmasakrovány, zastřeleny, otráveny plynem, spáleny nebo pohřbeny zaživa.

V noci jsem se znovu začal počurávat.

144$

Hrůza se projevovala zpětně: děsil jsem se, jakému osudu jsem unikl. Stejně zpětně jsem se začal stydět při pomyšlení na svého otce a na to, že jsem se neozval, když jsem ho zahlédl. Ale byl to opravdu on? Je ještě naživu? A maminka? Znovu jsem je začal milovat láskou znásobenou výčitkami.

Za jasných nocí jsem utíkal z noclehárny a pozoroval noční oblohu. Když jsem se upřeně zadíval na Josefovu a maminčinu hvězdu, všechny hvězdy začaly zpívat v jidiš. Jenže moc dlouho jsem to nevydržel, zvlhly mi oči, rozvzlykal jsem se a nakonec jsem ležel s rozpaženýma rukama na trávníku a polykal slzy a nudle.

Otec Pemza už neměl čas dávat mi hodiny hebrejštiny. Celé měsíce od rána do večera neúnavně hledal naše rodiče, porovnával šifrované seznamy vypracované odbojem a vozil z Bruselu seznamy zemřelých při deportaci.

145$

Někteří z nás dostali zprávu hned: přežili jako jediní z rodiny. Po vyučování jsme je utěšovali, pečovali o ně a zároveň v koutku duše mysleli na sebe. Kdo bude ten příští? Já? Proč to trvá tak dlouho? Je to dobré, či špatné znamení?

Jakmile naději nahradila fakta, Rudy si vzal do hlavy, že všechny své blízké ztratil. „Takovýmu šlimazlovi, jako jsem já, se nemůže stát nic jiného. “ Otec Pemza se opravdu každý týden vracel s další špatnou zprávou. Nejdřív to byl Rudyho nejstarší bratr, potom ostatní bratři, pak sestry, nakonec přišla zpráva o jeho otci, který zahynul v plynových komorách v Osvětimi. Můj přítel vždy podlehl návalu strašlivé němé bolesti. Kolik hodin jsme strávili vleže na trávě, kde jsme ruku v ruce pozorovali slunce a vlaštovky na obloze! Myslím, že plakal, ale nikdy jsem se neodvážil se na něj otočit, abych ho nezahanbil.

146$

Jednoho večera se otec vrátil z Bruselu celý rudý, jak rychle šlapal na kole, a honem běžel za Rudym.

„Rudy, tvoje matka je naživu! Vrací se s pátečním konvojem do Bruselu!”

Rudy celou noc tak vzlykal úlevou, že jsem dostal strach, aby se neutopil ve vlastních slzách, dřív než uvidí maminku. V pátek ráno se Rudy vzbudil jako první, celý se umyl, vzal si čisté oblečení, vyleštil si boty, nasadil výraz městského fešáka, jaký jsme u něho nikdy neviděli, a tak si napomádoval a nakroutil vlasy, že jsem ho poznal jen díky jeho sloním uším. Vzrušením mlel páté přes deváté, skákal z jedné myšlenky na druhou, nechával věty nedokončené.

Otec si od někoho dokonce vypůjčil automobil a rozhodl, že pojedu s nimi. A tak jsem poprvé po třech letech opustil Žlutou vilu. Rudyho radost byla tak nakažlivá, že jsem na moment zapomněl na vlastní obavy o rodinu.

147$

Do Bruselu jsme přijeli za jemného deště, který jako vodní prach poletoval mezi šedivými fasádami a pokryl okénka auta průhlednou mlhou, za kterou se leskly chodníky. V elegantním grandhotelu, kde se shromažďovali osvobození váleční zajatci, si to Rudy namířil rovnou k recepčnímu ve zlatočervené uniformě:

„Kde je klavír? Musím ihned zavést matku ke klavíru! Je slavná klavíristka, virtuoska! Má vlastní koncerty. “

Když jsme zahlédli dlouhé lakované koncertní křídlo v baru, řekli nám, že zachráněné před chvílí přivezli, že už je odvšivili a dezinfikovali a teď právě dostávají najíst v restauraci.

Rudy se rozběhl do jídelny a já s otcem Pemzou jsme ho následovali.

Nad talíři polévky se tam hrbili vyzáblí muži a ženy, průsvitnou kůži měli nesnesitelně přilepenou na kostech, pod stejně

148$

prázdnýma očima měli stejné hluboké kruhy a vyčerpáním ani nemohli udržet lžíce v ruce. Byli tak vyhládlí a tolik se báli, aby jim někdo nezabránil se najíst, že našemu příchodu nevěnovali žádnou pozornost.

Rudy se rozhlédl po sále.

„Není tady. Je tady ještě jiná jídelna, otče?“

„Půjdu se zeptat,” odpověděl mu.

Vtom se od jednoho stolu ozval výkřik:

„Rudy!“

Jedna z žen se postavila, zamávala na nás a málem upadla.

„Rudy!“

„Mami!“

Rudy utíkal k ženě, která na něj zavolala, a sevřel ji v náručí.

To nebyla vysoká suverénní žena s majestátním poprsím, ocelově modrýma očima a dlouhými nezkrotnými černými vlasy,

149$

sklízející obdiv publika, o jaké mi vyprávěl Rudy. Místo ní líbal malou, skoro plešatou stařenku s upřeným, vyjeveným šedavým pohledem a kostnatým plochým tělem ve vlněných šatech.

Šeptali si však něco v jidiš a plakali si na rameni, takže Rudy si ji určitě s nikým nespletl, jen si asi trochu přikrášlil vzpomínky.

Chtěl, aby šla za ním.

„Pojď, mami, mají tady v hotelu klavír.“

„Ne, Rudy, chci nejdřív dojíst polévku.”

„Pojď, mami …“

Ještě jsem nedojedla mrkev,” dupla si jako tvrdohlavé dítě.

Rudy se zatvářil překvapeně: nestála před ním autoritativní matka, ale holka, která nechce pustit talíř. Otec Pemza mu pokynul, aby jí neodporoval.

Pomalu dojedla vývar a vytřela dočista porcelánový talíř kouskem chleba, jako by

150$

se jí zbytek světa netýkal. Všichni okolo jedli stejným způsobem. Celá léta trpěli podvýživou, teď jedli se zvířecí vášní.

Potom jí Rudy pomohl vstát, nabídl jí rámě a představil nás. Navzdory únavě se na nás usmála.

„Víte, jediné, co mě drželo při životě,“ řekla otci Pemzovi, „byla naděje, že se shledám s Rudym.“

Ten zamrkal a odvedl řeč.

„Pojď ke klavíru, mami.”

Museli projít několika salony, které jako by byly z bílkových pusinek, a otevřít několik dvojitých dveří s těžkými hedvábnými závěsy, než ji konečně opatrně usadil na stoličku a zvedl víko klavíru.

Prohlížela křídlo nejdřív dojatě, pak trochu s nedůvěrou. Umí na něj ještě hrát? Chodidlo našlo pedál, rukou jemně přejela po klávesnici. Začala se třást. Zmocnil se jí strach.

151$

„Hraj, mami, hraj!“ zašeptal Rudy.

S hrůzou v očích se podívala na syna. Neodvažovala se mu říct, že neví, jestli to dokáže, že nebude mít dost síly, že …

„Hraj, mami, hraj. Já taky přežil s nadějí, že mi po válce zahraješ.”

Zapotácela se, chytla se rámu a zahleděla se na klávesy jako na překážku, kterou musí zdolat. Ruce se pomalu zvedly a pak se nesměle, něžně pohroužily do slonoviny.

Zazněla nejjemnější a nejsmutnější píseň, jakou jsem kdy slyšel. Hudba byla zpočátku tenká a slabá, ale postupně stále jistější, doslova se před námi rodila, sílila a rozlévala s odhodláním a vášní.

Jak Rudyho matka hrála, nabývala tělesnějších tvarů. Začínal jsem v ní rozeznávat ženu, o níž mi vyprávěl Rudy.

Když dohrála, obrátila se k synovi.

„Chopin,” zašeptala. „Nezažil to, co my, ale jako by tušil, co se stane.”

152$

Rudy ji políbil do vlasu.

„Rudy, začneš znovu studovat?”

„Slibuju ti to,“

Během následujících týdnů jsem vídal Rudyho matku pravidelně, protože ji vzala na podnájem se stravou jedna stará panna z Chemlay. Zesílila, získala zdravější barvu, narostly jí vlasy i autorita a Rudy za ní jezdil každý večer. Přestal být věčným lajdákem a ukázalo se, že má překvapivé nadání na matematiku.

Každou neděli se ve Žluté vile shromažďovaly dětí poschovávané po okolí. Vodili sem všechny děti mezi třemi a šestnáctí lety, o které se dosud nikdo nepřihlásil. Předváděly se na jakémsi pódiu, narychlo postaveném v kryté částí školního dvora. Lidé přicházeli ve velkém počtu a doufali, že najdou syna, dceru, neteř nebo synovce,

153$

anebo alespoň vzdáleného příbuzného, za kterého se po holocaustu považovali za zodpovědné. Přicházely také dvojice, které chtěly děti adoptovat.

Já se na ta dopoledne těšil a také jsem se jich bál. Když se vyvolalo mé jméno a já se vydal na pódium, čekal jsem jen na jedinou věc - na maminčin výkřik. A pokaždé, když jsem se za zdvořilého ticha vracel zpátky, měl jsem chuť se propadnout.

Je to moje chyba, otče, že se rodiče nevracejí, asi jsem na ně za války dost nemyslel. “

„Neříkej hlouposti, Josefe. Tví rodiče se nevracejí kvůli Hitlerovi a nacistům. Za to nemůžeš ani ty, ani oni.“

„A vy, vy byste mě nechtěl adoptovat? “ „Na to je ještě brzo. Bez dokladů o smrti tvých příbuzných na to nemám právo. “ „Stejně mě nikdo nebude chtít. “

„Ale, ale … Musíš doufat.“

154$

„Nesnáším doufat. Cítím se k ničemu a špinavý, když doufám.”

„Buď pokorný a trochu doufej.”

Tu neděli po tradičním trhu sirotků, odkud jsem se zase vrátil ponížený a s prázdnou, jsem se rozhodl jít s Rudym na čaj k jeho matce do vesnice.

Scházeli jsme po cestě dolů, když jsem si všiml dvou postav, které šly proti nám do kopce.

Nohy se mi samy rozběhly. Ani se nedotýkaly země. Byl to spíš let než běh. Utíkal jsem tak rychle, až jsem se bál, že se mi nohy vytrhnou z kyčlí.

Neviděl jsem jim do tváře, ale poznal jsem maminčin kabát. Byl to její kostkovaný zeleno-růžový kabát s kapucou. Maminko! Nikdy jsem neviděl nikoho jiného, kdo by nosil kabát s kapucou a zeleno-růžovými kostkami.

Josefe!”

155$

Vrhl jsem se na rodiče. Bez dechu a beze slova jsem je mačkal, ohmatával, tiskl k sobě, zkoumal, tahal za ruce a bránil jim, aby šli dál. Stokrát jsem svá zmatená gesta opakoval. Ano, dotýkám se jich, ano, jsou opravdu živí!

Radost byla tak silná, až mě bolela.

Josífku, můj Josífku! Táto, viděls, jak vyrostl?”

„Je z tebe velký hoch, synu.“

Mluvili jeden přes druhého, neříkali nic důležitého, spíš hlouposti, ale já se úplně rozbrečel. Nedokázal jsem ze sebe vypravit slovo. Zavalilo mě všechno utrpení za tři léta našeho odloučení, úplně mě to zdeptalo. Otevřel jsem pusu, ale vydal jsem jen dlouhý dutý zvuk, musel jsem jen plakat.

Když si uvědomili, že jim vůbec neodpovídám na otázky, obrátila se maminka na Rudyho.

„Můj Josífek je příliš dojatý, viď?“

156$

Rudy přikývl. To, že maminka pochopila, co prožívám, mě ještě víc rozbrečelo.

Nebyl jsem schopný promluvit déle než hodinu. Celou tu dobu jsem je nepustil, jednou rukou jsem držel tátu za paži, druhou mi svírala maminka v dlani. Mezitím vyprávěli otci Pemzovi, jak přežili, a já se tak dozvěděl, že bydleli nedaleko odtud na velkém statku, kde je zaměstnali na práci na poli. Trvalo jim tak dlouho, než mě našli, protože po návratu do Bruselu zjistili, že hraběnka a hrabě de Sullyovi zmizeli a odboj je navedl na špatnou stopu, která je zavedla až do Holandska.

Během vyprávění se maminka často obracela na mne, hladila mě a šeptala: „Josífku můj, Josefele …“

Tak rád jsem znovu poslouchal jidiš, jazyk tak něžný, že každé dětské jméno v něm má na konci pohlazení, zdrobnělinu, jemnou slabiku navíc, jako když ke

157$

jménu přilepíte bonbonek … Pomalu jsem se vracel do reality a přál si co nejrychleji jim ukázat Žlutou vilu a park, kde jsem strávil tři šťastné roky. Dovyprávěli svůj osud a obrátili se ke mně:

„Vrátíme se do Bruselu. Běž si, prosím tě, pro věci.“

V tu chvíli se mi řeč vrátila.

„Cože? Nemůžu zůstat tady?“

Místo odpovědi se rozhostilo ohromené ticho. Maminka zamrkala, nebyla si jistá, jestli dobře slyšela, otec se podíval do stropu a zaťal zuby a otec Pemza se ke mně naklonil:

„Co jsi říkal, Josefe?”

V tu ránu jsem si uvědomil, jak asi musela ta věta rodiče ranit. Zastyděl jsem se. Ale bylo už pozdě. Zopakoval jsem větu a doufal, že podruhé vyzní jinak než poprvé.

„Nemůžu zůstat tady?“

158$

To jsem tomu dal! Čím dál tím hůř! Zamžily se jim oči, odvrátili tvář k oknu. Otec Pemza povytáhl obočí.

„Uvědomuješ si, co říkáš, Josefe?“ „Říkám, že chci zůstat tady.“

Nečekaně mi přiletěl pohlavek. Otec Pemza s rukou ještě ve vzduchu se na mě smutně díval. Vzhlížel jsem k němu vyděšeně, nikdy před tím na mě nevztáhl ruku. „Promiňte, otče,“ zablekotal jsem. Zavrtěl přísně hlavou, abych pochopil, že tohle slyšet nechtěl. Pohledem ukázal na rodiče. Poslechl jsem.

„Promiň, tatínku, promiň, maminko. Jenom jsem tak chtěl otci poděkovat, že mi tady bylo dobře, chtěl jsem mu poděkovat. “

Rodiče mě objali.

„Máš pravdu, miláčku. Nikdy nebudeme moci otci Pemzovi dost poděkovat. “

„To tedy ne!“ přidal se otec.

159$

„Slyšel jsi, Miške? Náš Josefele ztratil přízvuk. Nebudou nám ani věřit, že je to náš syn.“

„To udělal dobře. I my bychom měli s tím nešťastným jidiš skoncovat. “

Přerušil jsem je a řekl otci Pemzovi do očí:

„Chtěl jsem vám jenom říct, že se mi bude stýskat … “

I když na mne v Bruselu čekal prostorný dům, který najal otec, protože se vrhl se zuřivou energií do podnikání, maminčino pozorné, něžné laskání a její jemný zpěvavý hlas, cítil jsem se sám, unášený proudem na člunu bez vesel. Brusel se mi zdál obrovský, bez hranic, ze všech stran do něj foukalo a chyběla mu zeď, za kterou bych se cítil v bezpečí. Jedl jsem dosyta, měl jsem oblečení a boty na míru, hromadil

160$

jsem knihy a hračky v krásném pokoji, který byl jen pro mne, ale stýskalo se mi po nekonečných rozhovorech o tajemství života s otcem Pemzou. Moji noví spolužáci mi připadali nezajímaví, profesoři jako stroje, jejich výuka bez šťávy a můj domov nudný. Člověk nenajde znovu rodiče jen tím, že je políbí. Během těch tří let se mi odcizili, změnili se určitě oni i já. Když odcházeli, byl jsem dítě, když se vrátili, začínala mnou lomcovat puberta. Otcova touha uspět v podnikání ho tak změnila, že jsem v prosperujícím obchodníku importexport jen stěží rozeznával pokorného, lítostivého krejčíka ze Schaerbeeku.

Jen počkej, chlapče, vzmůžeme se a ty pak firmu převezmeš po mně,“ oznamoval mi s leskem v očích.

Ale měl jsem chuť být jako on?

Když jsem se měl začít připravovat na obřad bar-micve, něco jako židovské biř-

161$

mování, a zapsat se do chederu, tradiční židovské školy, rázně jsem to odmítl.

„Ty nechceš slavit obřad bar-micve?“ „Ne.“

„Ty se nechceš naučit číst tóru a hebrejsky psát a modlit se?“

„Ne.“

„A proč?“

„Chci se stát katolíkem! “

Odpověď přišla rychle - ledová, tvrdá, suchá facka. Druhá v několika týdnech. Po otci Pemzovi od vlastního otce. Osvobození pro mě znamenalo hlavně osvobození pohlavků.

Zavolal matku, aby to taky slyšela. Znovu jsem všechno zopakoval a potvrdil jsem, že se chci stát katolíkem. Maminka plakala, otec křičel. Ještě ten večer jsem utekl z domova.

Několikrát jsem zabloudil, ale nakonec jsem po staré známé cestě přijel na kole do

162$

Chemlay a večer v jedenáct jsem stál před Žlutou vilou.

Ani jsem nezazvonil u brány. Obešel jsem zeď, zrezivělou brankou jsem se dostal na paseku a zamířil si to rovnou do kaple.

Dveře byly otevřené. Poklop na zemi také.

Jak jsem předpokládal, otec byl v kryptě.

Když mě spatřil, otevřel mi náruč. Vrhnul jsem se do ní a se vším se mu svěřil.

„Zasloužil bys další pohlavek, “ vyplísnil mě a stiskl ještě něžněji.

„Co pořád všichni máte?“

Nařídil, abych se posadil, a zapálil několik svíček.

Josefe, jsi jedním z posledních žijících potomků slavného lidu, který byl téměř vyhlazen. Bylo zavražděno šest milionů židů … šest milionů! Nemůžeš se dál schovávat, už kvůli všem těm mrtvolám.”

163$

„Co s nimi mám společného, otče?”

„Přivedli tě na svět. A že ti smrt hrozila ve stejnou chvíli jako jim. “

„No a co? Mám přece právo přemýšlet jinak, ne?“

„Samozřejmě. Ale zároveň musíš vydat svědectví o tom, že existovali, když tady už nejsou.”

„Proč já a ne vy?“

„Já také, ale každý svým způsobem.“

„Nechci se zúčastnit obřadu bar-micve. Chci věřit v Ježíše Krista jako vy.“

„Poslouchej mě dobře. Zkrátka podstoupíš bar-micve, protože máš rád maminku a respektuješ tatínka. Jaké náboženství si vybereš, to se uvidí později.”

„Ale …“

„Dnes je nejdůležitější, abys přijal svoje židovství. To nemá nic společného s náboženstvím. Pokud na tom budeš trvat, můžeš později konvertovat, stát se konvertovaným židem.”

164$

„Židem jsem se narodil, židem zůstanu? “

„Ano. Židem zůstaneš. Podstup obřad bar-micve, Josefe. Nebo rodičům zlomíš srdce. “

Tušil jsem, že má pravdu.

„Vlastně bych chtěl, otče, abych byl žid s vámi.”

Rozesmál se.

„Já bych také chtěl být žid s tebou, Josefe.”

Docela jsme se tomu spolu nasmáli. Pak mě vzal za ramena.

„Tvůj otec tě miluje, Josefe. Miluje tě možná špatně anebo způsobem, jaký se ti nelíbí, ale miluje tě, jak nikdy nebude milovat nikoho jiného a jak tebe už nikdo na světě nebude mít rád.“

„Ani vy ne?“

„Mám tě rád jako ostatní děti, možná o špetku víc. Ale to není stejná láska.”

Podle úlevy, kterou jsem pocítil, jsem po—

165$

chopil, že právě pro tuhle větu jsem si přijel.

„Osvoboď se ode mne, Josefe. Moje práce skončila. Teď můžeme být přátelé.“

Ukázal kolem sebe.

„Ničeho sis nevšiml?”

Navzdory přítmí jsem si všiml, že svícny zmizely, tóra také a s ní i fotografie Jeruzaléma… Přikročil jsem ke knihám na policích.

„Cože …? To není hebrejština?“

„Už tu není synagoga.“

„Co se děje?“

„Začínám novou sbírku.“

Dotkl se několika knih s podivnými písmeny.

„Stalin se chystá vyhubit ruskou duši. Začínám sbírat díla ruských disidentních básníků.“

Otec nás zradil! Všiml si výčitky v mých očích:

166$

„Nikoli, Josefe, nezradil jsem tě. Pro židy jsi tady teď ty. Od teď jsi Noe ty.“$

Sedím ve stínu na terase před mořem olivovníků a dopisuji toto vyprávění. Nešel jsem si po obědě lehnout jako moji přátelé, neschoval jsem se před horkem, protože slunce mi hřeje srdce.

Od těchto událostí uběhlo padesát let. Nakonec jsem oslavil bar-micve, převzal po otci podnik a nekonvertoval jsem. Vášnivě jsem se zabral do studia náboženství svých předků a předal je dál svým dětem. Ale Bůh se mi nezjevil …

Už nikdy ve svém životě zbožného a později lhostejného žida jsem znovu nepotkal Boha, jakého jsem cítil jako dítě v malém venkovském kostele za něžného zvuku varhan mezi kouzelnými vitrážemi a anděly

168$

podpírajícími girlandy, toho dobrosrdečného Boha, který se vznášel nad liliemi, plameny svíček a vůní vyleštěného dřeva a bděl nad ukrývanými dětmi a venkovany, kteří o všem věděli.

Nikdy jsem nepřestal navštěvovat otce Pemzu. Poprvé jsem se vrátil do Chemlay v roce 1948, když radnice pojmenovala jednu ulici podle slečny Marcely, která se nikdy nevrátila z deportace. Přijeli jsme všichni, všechny děti, kterých se ujala, dala jim najíst a vybavila je falešnými doklady. Než starosta odhalil smaltovanou ceduli s jejím jménem, vyslovil o ní proslov, nezapomněl ani na jejího otce důstojníka, hrdinu první světové války. Uprostřed květin byly vystavené jejich fotografie. Zadíval jsem se do tváře Hromdotoho a jejího otce. Byli úplně stejní, oba neuvěřitelně nehezcí, jediný rozdíl mezi nimi byl snad ten, že plukovník měl knír. Památku a chrab-169$

rost té, jež zaplatila životem, uctili tři vážení rabíni; otec jim potom ukázal svou bývalou sbírku.

Když jsem se ženil s Barborou, dostal otec Pemza příležitost navštívit skutečnou synagogu; z obřadu si nenechal nic ujít a zálibně všechno sledoval. Často pak k nám chodíval na svátky - Jom Kipur, Roš ha-šanu a narozeniny našich dětí. Ale stejně nejraději jsem za ním jezdil do Chemlay, abych s ním sestoupil do krypty v kapli, kde vládl vždycky kouzelný nepořádek. Během třiceti let mi nejednou oznámil: „Začínám novou sbírku.“

Jistě, šoa se nic nepodobá a zlo nelze’ srovnávat s jiným zlem, ale jakmile nějakému národu na světě hrozilo nebezpečí v podobě šílenství ostatních, otec vždycky začal shromažďovat předměty svědčící o ohrožené duši onoho lidu. Jeho Noemova archa překypovala obrovským množ-

170$

stvím nejrůznějších předmětů: musela se do ní vejít sbírka amerických indiánů, vietnamská sbírka a sbírka tibetských mnichů.

Stačilo pozorně číst noviny, hned jsem věděl, že mi otec na další návštěvě ohlásí:

„Začínám novou sbírku.”

S Rudym jsme zůstali velcí přátelé. Podíleli jsme se na budování Izraele. Já finančně a Rudy fyzicky, přestěhoval se tam. Otec Pemza prohlásil aspoň tisíckrát, jak je šťastný, že hebrejština, svatý jazyk, vstává z mrtvých.

V Jeruzalémě se institut Jad Vašem rozhodl udělovat titul „Spravedlivý mezi národy” těm, kdo v dobách nacistické hrůzovlády ve jménu ušlechtilé lidskosti nasazovali životy, aby zachránili židy. Otec Pemza obdržel titul Spravedlivý mezi národy v prosinci roku 1983.

Nikdy se to nedozvěděl, zemřel krátce před tím. Ve své skromnosti by určitě nechtěl žádnou slavnost, kterou jsme mu

171$

s Rudym hodlali uchystat. Určitě by protestoval proti díkům, protože vždy říkal, že jen plnil povinnost a naslouchal svému srdci. Taková slavnost by stejně nejspíš udělala největší radost nám, jeho dětem.

Dneska ráno jsme se byli s Rudym projít po lese, který nese v Izraeli jeho jméno. „Les otce Pemzy“ tvoří dvě stě sedmdesát jedna stromů, přesně tolik, kolik zachránil dětí. Dvě stě sedmdesát jedna …

U kmenů starších stromů už začínají rašit nové mladé výhonky.

„Podívej, Rudy, bude tady stromů víc, to potom už nebude nic znamenat …“

„Normálka, Josefe. Kolik máš dětí? Čtyři. A vnuků? Pět. Tím, že tě otec Pemza zachránil, zachránil devět dalších osob. A z mé strany dvanáct. V příští generaci to bude ještě víc. A takhle to půjde pořád dál. Za pár století bude zachráncem milionů lidských životů. “

Jako Noe.“

172$

„Ty si pamatuješ bibli, ty pohane? To se divím …”

I nadále jsme se s Rudym lišili téměř ve všem. A měli jsme se pořád stejně rádi. Mohli jsme se strašně pohádat a pak se políbit a rozloučit se na dobrou noc. Ať už se sejdeme na jeho farmě v Palestině, nebo u mne doma v Belgii, vždycky se pohádáme kvůli Izraeli. Sice tuto mladou zemi podporuji, ale ne vždy souhlasím s jejími činy, kdežto Rudy se ztotožňuje se všemi vládními podněty a všechny včetně válečných obhajuje.

„Rudy, být na straně Izraele neznamená, že vše, co dělá, je správné. Musíte nastolit mír s Palestinou. Mají právo tady žít stejně jako ty. Je to taky jejich území. Žili tady dřív, než existoval Izrael. Dějiny nás učí, že právě my, pronásledovaný národ, bychom se na ně měli obrátit se slovy, na která jsme sami čekali celá staletí.”

173$

„Ale naše bezpečnost …“

„Mír, Rudy, mír, otec Pemza nás přece učil, že máme toužit po míru. “

„Nebuď naivní, Josefe, někdy se nedá míru dosáhnout jinak než válkou. “

„S tím nesouhlasím. Čím víc poroste v obou táborech nenávist, tím bude mír obtížnější.”

Před chvílí jsme cestou k olivovým sadům míjeli palestinský dům, jehož zdi zrovna rozdrtil tank. Všude byly rozházené osobní věci, do nebe se zvedal prach. Uprostřed trosek se praly dvě party dětí. Poprosil jsem ho, aby zastavil džíp.

„Co se tady děje?“

„Odvetné opatření z naší strany,” odpověděl. „Včera zase nějaký Palestinec spáchal sebevražedný atentát. Tři mrtví. Museli jsme reagovat.”

Neodpověděl jsem, vystoupil jsem z auta a vyškrábal se na hromadu kamení.

174$

Dvě znepřátelené party kluků, jedna židovská, druhá palestinská, na sebe házely kameny. Protože kluci moc neuměli mířit, vzal jeden do ruky prkno a pořádně svého protivníka praštil. Odveta na sebe nedala dlouho čekat. Za chvíli se všichni malí kluci mlátili prkny.

S křikem jsem se k nim rozběhl.

Dostali strach? Využili vyrušení, aby mohli přestat bojovat? Rozběhli se na všechny strany.

Rudy ke mně pomalu, beze spěchu došel.

Na zemi se válely věci, které tu ztratily děti. Sebral jsem kippu a palestinský šátek. Jednu věc jsem strčil do pravé kapsy, druhou do levé.

„Co to děláš? “ zeptal se Rudy.

„Začínám sbírku.“

175$

Eric-Emmanuel Schmitt Noemovo dítě

Z francouzského originálu L‘enfant de Noe, vydaného nakladatelstvím Albin Michel v Paříži roku 2004, přeložila Denisa Kerschová-Brosseau; Odpovědná redaktorka Anežka Charvátová; Obálka Adrian Kukal & Ondřej Pffeiffer (KUFEJ-FEJKU studio); Grafická úprava JeanSolPartre.com (mirv1); Technická redaktorka Renáta Plíšková; Sazba JeanSolPartre.com; Tisk Protisk České Budějovice; Vydalo nakladatelství Garamond jako svou 132. publikaci; Vydání první 176 stran Praha 2006