Měsíční paprsek

Ladislav Selepko

Veverky v parku Hu

Měsíční paprsek

2015

© Ladislav Selepko, 2015

Antonínu Šimkovi
in memoriam

Kapitola první – Maringotka

Nikam jsem nechodil. Přijel jsem na víkend a zůstal ležet v posteli. Nanejvýš jsem mohl jít na dvůr. Byl jsem v jiném světě. Celou dobu i následující roky jsem byl v jiném světě. Co jsem tam dělal? Bydlel, psal, zasouval, štípal dříví, krmil kočky, pozoroval hvězdy. Obhlížel jsem dvůr, zbořeniště. Když bylo dvacet pod nulou, topil jsem v kamnech. Volal na kočky. Celou dobu vedle mě byla žena. Někdy jsem ji nebral na vědomí, jindy jsem se nemohl dočkat, až přijde. Taky jsme jednou topili koťata. Já je topil, ona zachraňovala. Byl to otřesný zážitek. Hadr, do kterého jsem je zabalil, se nadouval, dalo se poznat, že se nechtějí utopit. Byl jsem však rozhodnutý, nemohl jsem přestat. Nakonec je vytáhla a já jí nebránil. Horší zážitek z toho místa nemám. 

Natírali jsme maringotku. Nosili vodu v plastových lahvích. Pro dřevo jsme jezdili do lesa. Bylo to něco nového, proto mě to bavilo. I náš první pobyt v Londýně o pár let později bylo něco nového. Nechal jsem tam duši. Teď mi z ní velký kus chybí a já musím být nešťastný. Jako bych měl odoperován kus orgánu. Stokrát jsem se postavil na nohy a stokrát se zhroutil, byl podťat. Jsem rád, že mohu prožívat tento jedinečný zážitek – sto metrů jít, potom se složit a být na začátku, zpátky v maringotce na Tabuláku, odkud jsme se chtěli dostat stůj co stůj. Prokleté místo, jež na mne sahá až sem do Finsbury Parku. Dlouhé chapadlo, betonová zeď a vysoký plechový plot obrostlý černými bezy. Jedné zimy je z nedostatku žrádla okousali kozli. Policajti parkující v noci za postranní bránou. Lidé při nedělních procházkách za plotem, kde začínal jiný svět. 

Návraty domů k půlnoci, studená kamna, mráz. Dívám se zpátky, jak stojíme na střeše a pozorujeme konce ohňostroje dole ve městě. Oba sami, a přece neoddělitelně spolu. Oba ve svých světech, jakoby dosazeni vyšší silou. Stáli jsme, plazili se, ohýbali, nadechovali se proti tomu strašnému místu, které muselo být i v nás. Bloudili jsme dvorem, hledali se, míjeli. Hledali jsme dokonalé spojení, úplné splynutí a nenašli je. Obrazy se odvíjejí tam a zpátky, přeskakují, jsou jich tisíce. Dva roky, v nichž je dvacet let. Nepřetržitá blízkost. Snaha, touha, potřeba dostat se pryč. Do domku na konci vesnice, na samotě u lesa mezi táhlými kopci v jiném kraji. Cpali jsme kočky do přepravek a chodili s nimi několik kilometrů pěšky na veterinu. Přepravka byla belgická, stála přes pět stovek. Náš měsíční rozpočet činil sotva pár tisíc. 

Kopřivy, slepice, krůty, plechová bouda, lavor, kbelíky, tyč k ničemu. Slunce prosvítalo. Jedno okno poskytovalo výhled na anglickou krajinu: pole a topolová alej. Oprýskaná bělavá zeď. Vosy. Mouchy. Ať už mě pustí! Chtěl jsem dýchat, být s ní, chtěl jsem být sám, s někým jiným. Někdy jsem si po milování říkal, že tohle je slast. Cítil jsem se provinile. Chtěl jsem spát s někým jiným. Nespal. Přišel jsem domů, v kamnech se topilo, ona seděla za stolem a něco psala. Tak vypadalo štěstí. Někdy bylo i jídlo. Zřejmě dost často, ale splývalo mi to. Občas, nebo bez ustání jsem měl pocit, že nežiju svůj život, nejsem na svém místě, nedělám, co bych dělat měl. Ovšem, co to mělo být, jsem nevěděl. Nevím to dodnes. Psal jsem, učil, staral se o domácnost. Vyhlížel z okna. Mohl jsem vyhlížet na všechny světové strany. Zametání bylo věčné, nebralo konce. Nikdy nebylo pořádně zameteno, stále se to někde bralo. Ze dřeva, z kamenné vlny, popela, koček. Malý prostor. 

Možná někomu přijde, že Al v obraze chybí, ale vyskytovala se tam pořád. Jednou jsem musel jít na výlet, když ještě mrzlo. Přes den to vypadalo na jarní počasí, až večer se ochladilo. Koncem března byla alej zapadlá do metrové závěje, protože tu zimu nezvykle mnoho sněžilo a zbytek do ní nafoukal vítr. Na povrchu se utvářely vyhlazené měsíční krajiny. Vzdaloval jsem se tomu místu. V lese na pasece, po noci promrzlé nad ohněm, během poledního koncertu Vltavy jsem se cítil svobodný. Seděl jsem na pařezu v Alině černé bundě zády ke slunci a jedl obklopen tenkými buky, pod nimiž usychalo listí. Přemýšlel jsem, že půjdu do Prahy. 

Al. Provizorní jméno. Nebyl jsem do ní zamilovaný. Na začátku mě nesmírně vzrušovala. Patřili jsme k sobě. Bránil jsem se, a když jsem se rozhodoval, věděl jsem, že to může být na celý život a že z toho nemusí vést cesta zpátky. Možná se našemu soužití dalo předejít, ale to bych je býval nesměl chtít. 

Její jméno nevystihuje skoro nic. Není na něm nic sentimentálního. Nemám pro ni pravé jméno, je bezejmenná. Představa, nebo skutečnost. Objevovala se v básních, když jsme spolu nežili. Byla jejich součástí, schovaná a zamaskovaná, když jsme spolu žili. Nevím, zda se pro mě musela obětovat. Měla by být hlavní postavou. Bez ní by nebylo nic. Tabulák, maringotka, kočky, Londýn – bez ní by nic nebylo. Nevím, co vše mi má být odpuštěno, ale chovám naději, že až k tomu dojde, zavřu knihu a budu moci žít někde jinde, s Al, nebo s někým jiným, přestože druhé možnosti v tuto chvíli nevěřím. 

Věřil jsem jí před rokem. Tehdy jsem myslel, že jsem od všeho svobodný. Možná jsem byl od všeho svobodný. Také jsem žil na Seven Sisters Road, dokonce v tomhle bytě, pouze v jiné místnosti. Okno vedlo do ulice, nyní vyhlíží na dvůr. Slyším jiné zvuky. Místo věčné míchanice jazyků a neutichajícího dopravního hlomozu ke mně dolehne jen hukot chladícího zařízení. Žádné hlasy. Jako bych žil na sídlišti v menším městě. Ovšem Londýn je cítit i tak, line se ke mně z obludného zesilovače. On sám obluda není. Londýn a Tabulák dělí asi patnáct set kilometrů. A dva nebo tři roky. 

Maringotku koupila Al. Chodil jsem k ní nějakou dobu na víkendy. Říkal jsem, že „chodím na chatu“. Znali jsme se asi rok. Když jsem tam šel v noci, bylo už z dálky poznat, zda její okno svítí – jediné světlo v okolních tmách, pět minut za konečnou. Ploché návrší zarůstalo divokými růžemi, vrbami a křovinami, od nichž se vlnila táhlá pole k lesům. Tu a tam byly k spatření větrolamy nebo baňaté špice kostelů. Z návrší se dalo sejít do města přifařenou vesnicí s domy z předminulého století. Šlo se úvozem mezi zahrádkami k rybníčku, nebo vrchem kolem hangárů a polního letiště jak z obrazů Kamila Lhotáka; za nimi číhaly trosky staveb po sovětských okupantech. Několikrát jsme tamtudy vyráželi na výlet. Na veterinu se chodilo opačným směrem; podél hřbitova, jenž ukrýval památník vyhnaným Němcům, pod starým dubem za zdí. I tahle cesta vedla přes remízky a nekosené louky k zahrádkám, nebo hloučky stromů k cihelně, komínu a skladištím, až vyježděnými kolejemi zamířila za hlukem dálnice, která se přibližovala, aby jednou přetnula alej vedví – udělala z ní bližší a vzdálenější pahýl. Docela bych zapomněl na psa, středoasijského pastevce s krvavýma očima. Ležel věčně u brány, kde se těšil pozornosti svého fanklubu. A nepřišlo mu ani hloupé chodit se večer nažrat i k nám, což byl jediný okamžik, kdy byl ochoten poslechnout na zavolání. 

Sněžilo, mrzlo, pražilo slunce. V létě bylo v maringotce k nevydržení. V zimě nám černá střecha pomáhala chytat trochu tepla z paprsků. Také jižní stěna, natřená na tmavohnědo, hřála. Vítr stěhoval maringotku na jezero a proměňoval ji ve vratký hrad s kvílící bílou paní. Jako párátka rozházel smrkové podpěry pro elektrický kabel, stavěl z mraků Himaláje, barvil oblohu. Několik dní letěl z Londýna představovaného v nepředstavitelné dálce za lesnatými kopci. Chodil jsem se tím směrem dívat přes plot. Napínal jsem zrak, co nejdál to bylo možné, pokoušel se rozpoznat špičky stromů v rozmazaném pozadí. Dýchal jsem. V různé denní doby jsem vystupoval na betonové roury a pozorně pohledem procházel obzor; před polednem, kdy se rozptylovaly ranní mlhy, před západem, když jsem pronásledoval slunce za pahorky. Před nimi, skrytý v mírném úvalu, se mezi obilím a řepkou klikatil motorák vezoucí panstvo na klasicistní zámek. 

Nosil jsem po dvoře černé pracovní boty, které mi dal otec. Stejně jako sekyru, nářadí, sud na vodu. Pilu jsem si koupil sám, měl jsem ji rád. Rád jsem s ní řezal dřevo v betonové kůlně. Dubové a bukové větve, nebo léty proschlý jasan do největších mrazů, kdy se mohlo topit v jednom kuse, a přesto uvnitř nebylo víc než dvacet, dvacet jedna stupňů. Jednu zimu klesala venkovní teplota ke dvaceti pod nulou. Tramvajové koleje v dálce skřípaly, jako by někdo řezal led kousek za plotem. Normálně stačily k vytopení dvě hodiny, k vychladnutí tři až čtyři. Za mrazivých nocí jsme se střídali – jeden šel spát, druhý topil. První pak ráno vstával dřív, aby se alespoň druhý probouzel do tepla. Bylo by těžké říct, že jsme se neměli rádi. 

Nebo kočky, které se vyvalovaly kolem rozpálených kamen. Někdy bylo bezmála možné popálit se o jejich horký kožíšek. Na noc musely ven, protože zvlášť Boženka vynikala v rozdrbávání vlny kolem dveří, když to ve čtyři ráno nemohla vydržet a musela se jít projít. Nic ji neodradil fakt, že za posuvnými dveřmi v předsíňce čekaly další na kliku. Způsobila akorát zimu v prostřední místnosti. Rozdrbávat vlnu, která se tak těžko rovnala zpátky, brala zřejmě za svou povinnost. Bývala protivná jak fuchtle, ale poté, co se nechala vykastrovat, stala se z ní nejhodnější ovečka. Už se nechodila nakrucovat na plot, natož aby se toulala. Nekňourala, že za ní nepřichází žádný kocour. Vyrážela nejdál do podrostu nebo na pole chytat myši. 

To zakaboněná Všudybudka představovala jiný případ – kočka „cigoška“. Mourovatá nejen barvou, ale i vrstvou špíny a prachu, které roznášela, kde mohla. Aby se neřeklo, třikrát denně se narychlo olízala, ale bylo to k ničemu. Běžně vypadala jako prase. A v jednom kuse odmlouvala. Navíc nemohla, chuděra, pořádně mňoukat, protože když se jako zatoulané kotě zjevila na sloupku brány, odkud vřeštěla na celý dvůr, měla zápal plic a vůbec na ni byl žalostný pohled. Hned jsme s ní běželi k veterináři. Uměla pouze kvíkoštěkat. Těmito zvuky reagovala vesměs na všechno, co se jí řeklo. Jméno si vysloužila zvědavostí, neboť vlezla i tam, kam to nešlo. Památná byla příhoda, kdy se celá vecpala horními dvířky do kamen, až jí ven koukal jen ocásek a kus zadečku. Samozřejmě se v tu chvíli netopilo, ale i tak se zpátky vysoukal velký černý uhel. 

Jednoho Kominíčka jsme také měli. Na rozdíl od své maminky nikam nechodil, byl dokonalým peciválem. Neztrácel se ani jako kotě v době, kdy Všudybudka vodila své sotva dva měsíce staré potomky kdovíkam za plot. Koťata, několikrát považovaná za definitivně ztracená, se pak týden trousila po jednom, po dvou zpátky. Když se vrátila všechna, výlet se opakoval. Dohromady asi čtyřikrát. Kominíček se ani jednou neztratil. Zato Smetáček, Lopatka, Patočka a Myšibudka ano. Jednou měly Boženka a Všudybudka koťata krátce po sobě a v maringotce bydlely čtyři velké a jedenáct malých koček. Ještě štěstí, že se Al dařilo koťata rozdávat. Mně se nepodařilo udat ani jedno. 

Před odjezdem do Londýna jsme kočky museli nechat na starost sousedům, „lidem z buněk“, jak se říkalo. Al jela první, já ji za necelé tři měsíce následoval. Řekl jsem Božence s Kominíčkem, ať jsou hodní a počkají. Myšpulín s Kazimíšou se právě toulali, Všudybudka byla ztracená nadobro. Jako by tušila, že kočkám nastanou horší časy, že se s nimi nebude mít kdo mazlit, že často budou mít jen granule pro psy a kamna že budou studená, chodila několik týdnů před odjezdem na pár dní někam „na chatu“. Chtěl jsem věřit, že se k těm neznámým lidem přidala, spíš než že ji zakousl pes, nebo přejelo auto, když po jednom víkendu na té „chatě“ zůstala. 

Její příchod a odchod v rozmezí dvou let zarámoval náš život v maringotce. Oba zvlášť jsme se do něj ještě jednou vrátili – já po prvním, Al po druhém pobytu v Londýně – ale se Všudybudkou jako by odešlo to, co jsme na Tabuláku žili společně. Byla vtělením nějakého božstva, ochráncem, jenž nám pomáhal ty roky zvládnout. První londýnské měsíce mě provázela utkvělá představa, v níž jsem jednu kočku zapomněl zavřenou uvnitř, a trápila mě nutkáním vrátit se, abych se přesvědčil, že tam nechcípá. Měl jsem zábrany svěřit se Al. Chtěl jsem tu možnost před ní utajit, nepřipouštět si ji. Se Všudybudkou odešlo i něco z našeho vztahu. 

Když se Al poprvé vrátila a já jí šel naproti na autobusové nádraží, neměla jen jinou barvu vlasů. Vypadala jako někdo cizí, nebyla tou ženou, již jsem tři roky předtím znal. V tu chvíli mi zatrnulo a já si vzpomněl, jak mi zatrnulo už před několika měsíci, brzy na jaře. Šli jsme ve studeném větru úvozem a mně náhle přišlo na mysl, že chce odejít, že spolu nezůstaneme. Bylo to cosi nového a děsivého. Dosud jsme většinu času trávili v bezmála každodenním kontaktu na malé ploše. Pořád se nám nedařilo někam se přestěhovat. Nebyly ani peníze. Ani jeden jsme si nemohli nic pořídit. I tímhle způsobem jsem si zpočátku vysvětloval, proč bydlím s Al. Nebyl jsem schopen ji před druhými označovat za přítelkyni. To slovo mi přišlo nepatřičné. Za svou ženu jsem ji také neoznačoval. Někdy jsem ji nazýval „spolubydlící“. Zřejmě jsem k ní cítil něco jiného, než co cítím teď. Určitě jsem to prožíval jinak než dnes, kdy se dívám z dálky a začínám vidět to pěknější. Vybavuji si jen matně, jak jsem se dusil, že jediná cesta ven vedla do labyrintu obrazů v mysli. Nedávno jsem se při pohledu na texty z té doby zhrozil; jsou do sebe tak zavrtané, prostor se v nich zužuje, nelze v něm volně přebývat. Ale žil jsem se ženou a možná mi dávala víc, než jsem si byl schopen uvědomit. Jak jinak si vysvětlit pocit ztráty? 

— — —

Je mrazivé londýnské ráno. Na teploměru nebývá veliká zima. Když ale fouká, vzduch přiléhá chladněji než za mrazu. Dveřmi na terasu, odkud vyhlížím na žíhané viktoriánské domy, táhne o něco méně než dveřmi maringotky. 

Při velkém větru v baráku a v hangáru strašilo. Z vychrtlé kovové konstrukce se zbytky stržené vojenské plachty nemohlo nic dobrého pojít. Tyče o sebe mlátily, dovnitř pršelo, bedny se rozmáčely. Zato barák, v jehož stínu jsme žili, který o všem rozhodoval, byl odpudivým, zhoubným, ale i krásným srdcem toho místa. Maringotku od jeho zdí dělilo několik desítek metrů. Nebyli jsme na něj nalepeni jako „lidé z buněk“. Měli jsme se před očima. Maringotka kolem sebe udržovala zónu, do níž nemohl. Jeho stín ležel po celém dvoře, ale náš příbytek vyzařoval světlo a tím jej ředil. Stáli jsme proti sobě, pozorovali se, vyčkávali v nepřetržitém napětí. Barák ani na chvíli nepovoloval, jeho síla byla nevyčerpatelná. Měl jí nastřádáno za více než dvě stovky let. My byli jen krátkodobí vetřelci, další v řadě. On tam stál, nabíral temnou energii a hromadil ji v klenbách. Za celou dobu jsem byl uvnitř nanejvýš desetkrát – v zakázaném Zámku s rakovinnou plísní po prasatech. Dva přízemní úředníci na opačné straně dvora mu pomáhali toxickou černí svých sukének. Kozlové, kteří se do nich chodili schovávat před horkem, prý později umírali v křečích. Mohli to mít i z červů, ale nejsem veterinář a nebyl jsem u toho. 

Barák nás také chránil. Odstrašoval nevítané návštěvníky a bránil větru, aby se do nás opíral přímo. Jeho zdi naproti tomu nekryly před sluncem a prodlévat v jejich stínu nikoho nelákalo. Charakteru stavení se vymykala zachovalá střecha, z níž jsme shromažďovali vodu. Nebyla však nová natolik, aby se na ní netvořily svislé rezavé pruhy. Po jedné výjimečně větrné noci zmizel ze střechy plát plechu, čímž začal její pozvolný rozklad. Ještě hůř dopadla kohoutova bouda, jejíž střecha se propadla celá. Nešťastné zvíře se u nás zapomnělo, když si majitel odvážel drůbež na domovskou farmu. Kohout žil potom s námi. Přestával zimu v mrazech, dostával zrní a chodil volně po dvoře. Tu a tam musel utíkat před psem. Nakonec neutekl. Přihodilo se to tentýž víkend, po kterém se nevrátila Všudybudka. Brit byl šílenej pes, míval výkyvy a jednou za čas něco provedl. Nedalo se mu docela věřit. Hlídal nás ale spolehlivě. 

Dvůr na Tabuláku měl personifikaci v postavě Pé. Bydlel tam ze všech nejdéle v jedné ze dvou unimobuněk spojených vyzděnou kuchyní. Jeho místnost byla temná i v poledne, neboť jediné okno směřovalo do cihlové zdi. Nejsem si jistý, zda se úžinou mezi nimi dokázal protáhnout člověk. 

Pé býval k vidění na cestě k ekologickému záchodu a zpět. „Kadibudka“ připomínala trůn, zpoza jehož závěsu se za mrazivých jiter dalo vyhlížet do dálky na ojíněné stromy a hřebeny kopců, jež mlhavě zářily v meruňkovém slunci. Kolem nich se rozkládala mnohem rozsáhlejší a nebezpečnější zakázaná zóna, než byla ta naše. Mám podezření, že barák s ní byl v neviditelném spojení. Z posedu šlo přehlédnout několik desítek čtverečních kilometrů protějších vrchů. Nikdy se nevynášel. Údajně byl zkonstruovaný tak, aby se obsah po určité době někam propadl. Dodnes nechápu, jak to fungovalo.

Jednou jsme z té strany vezli bukové dříví po rozbitých cestách. Necelých šedesát kilometrů nám trvalo dlouho přes hodinu. Všude popraskaný asfalt, díry až na podloží. V úsecích, kde úplně seřízli koberec, jsme se drkocali po kamenité hlíně čtyřicítkou a tlumiče dostávaly zabrat. Byli jsme unavení nošením a řezáním, konspirativním nakládáním a vyděšeným očekáváním, že v každém projíždějícím autě zastaví vlastník tohohle kusu lesa a spadaných větví. Některé připomínaly tenčí kmeny, ale také dávaly tušit, že tam leží přinejmenším od zimy. A jelikož byla polovina října, nepřišlo mi nevhodné zachránit je před dalším hnitím v kamnech. Každý rok jsme jeli alespoň třikrát. Najít vhodný les blíž než půl hodiny cesty od maringotky nebylo možné. Zato jsme poznávali kouzelná místa; bukové chrámy, ohňové větve a listí zářící ve stmívání. Většinou jsme nakládali za tmy nebo v začínajícím dešti. Al zvládala vyjeté koleje i bez světel, nechtěli jsme poutat pozornost. Jednou se tak připozdilo, že jsem shraboval kupy nachystaných větviček poslepu a po hmatu. Lepší tvrdé dřevo jsme odpoledne najít nemohli. Navíc jsem Al vyděsil, protože si myslela, že jsem se ztratil, nebo že mě někdo přepadl, když jsme se rozešli po lese a ona na mě do večera nemohla narazit. 

Vedli jsme každodenní život bez velkých citových vzrušení. O zábavu se vedle koček staraly naše debaty, pořady na Vltavě, hudba, knížky, počasí, kamna a prach. Stěny obložené polystyrenem a plstěnou dekou. Dvojitá vrstva izolace pod postelí, jíž se s nadsázkou nazývaly matrace, které v zimě plesnivěly. Časem jsme přivykli teplotním výkyvům o patnáct stupňů tam, když se zatopilo, o deset stupňů zpátky, když jsme se ráno probouzeli. Kolísání prospívalo nejen vlhkosti a plísni, ale i zkratům v kabelech. Přihodilo se, že několik týdnů opakovaně probíjela kostra. Nevadilo by to, kdyby se jev netýkal též kliky u dveří. Al si víckrát stěžovala, že dostala ránu od kovového madla. Šel jsem to zkusit a ucítil v dlani příjemné chvění, jež jsem přičetl kombinaci kovu a mrazu. Řekl jsem Al, ať si z toho nic nedělá. O pár dní později si opět stěžovala. Šel jsem koupit šroubováček s diodou, a když jsem ho přiložil ke klice – rozsvítila se. Jaké prozření! Zavolal jsem Dé a poprosil ho, zda by nemohl proměřit zapojení. A skutečně. Ukázalo se, že jakýmsi táhlým zkratem probíjí obvod žárovek v zadní místnosti. Kabel jsme odpojili, lampičky oželeli a stálo se vesele dál. 

Místnost na spaní nebyla velká. Necelé dva krát dva metry. Po oblém stropě se halucinogenně táhly barevné skvrny – béžová, oranžová a bílá. Od dvou třetin dolů pokrývala stěny bleděmodrá. Nevelkým oknem šlo vidět, co se děje na ploše heliportu naproti. Když byl večer někdo doma, mohl přicházející už z dálky pozorovat jediné světlo majáku, jenž tajným kódem rozmlouval s okny staniční budovy. Okno v prostřední místnosti, v níž se nacházely poličky a skříňky, stůl, židle a kamna, problikávalo skrz bezy do aleje. Bylo obdélníkové a větší, stejně jako dvě okna v protilehlé stěně. Za dobrého počasí z nich bylo možné rozeznat obrysy Jeseníků. V noci lidem z buněk svítila na cestu od brány. Poskytovala přehled o celém dvoře, jen za roh přístavku, kde stály unimobuňky, se vidět nedalo. Neviděli jsme si s našimi sousedy do oken. A ti z heliportu byli příliš daleko, aby dohlédli k nám. Žili jsme na samotě v polích nad městem. 

V aleji se stala veselá příhoda. Jednoho sychravého listopadového večera jsem šel s Britem na řetězu ven a ještě u brány jsem si všiml, že se k nám připojila Boženka. Tak co, říkal jsem si, půjde s námi. Když jsme posléze odbočili do aleje a ušli v ní asi padesát metrů, úpěnlivé mňoukání ze tmy mi prozradilo, že nejen ona, ale i průvod zmatených tříměsíčních koťat se Všudybudkou v čele se vypravil na procházku. Nahlas jsem se rozesmál a vzápětí se ulekl, neboť jsem si představil, jak se mezi stromy a mlázím poztrácejí. Už jsem viděl, jak potkáváme psy a nastává kočičí peklo. Uklidnila mě až myšlenka, že v tuhle hodinu a v tomhle ročním čase alej nikoho neláká. Pokračovali jsme dál; vykulená koťata, o něco větší, ale stejně ostražitá Boženka, obří Brit a já, jako středověké pouťové procesí nepadnoucích tvarů a velikostí. Koťata každou chvíli zastavovala, uskakovala z cesty a pištěla ze křoví. Podnikala svůj první výlet do světa. 

Expertem na kotrmelce se ukázal být ustrašený Kazimíša, kterého jsme do té doby museli i ze zídky sundávat. Jeho číslo vypadalo následovně: když jsem se k němu s Britem deset metrů vrátil, popoběhl o patnáct metrů dopředu a zarputile se vrhl na další kmen. Opravdové stromy, nutno dodat, byly pro koťata velkou zprávou. Zatímco jej oškrabával, my ostatní jsme kolem něj prošli. Tu a tam popoběhl s námi, ale dřív nebo později zůstal pozadu a začal vřískat – a mohli jsme se vracet. Jenže když jsem ho ve tmě našel a sebral, rychle se vyprostil, neboť se jako správný kocourek nechtěl nechat nést, předběhl nás, vyskočil na první kmen, spadl, poškrábal kůru a tak pořád dokola, dokud jsme se nevzdálili a já neuslyšel jeho kvílení. Procedura se mohla opakovat… Tímto způsobem jsme za půl hodiny urazili nějakých dvě stě metrů! Myslel jsem, že se zblázním, nebo potrhám smíchy. K tomu se příležitostně, aby nesešla z pozornosti, ztrácela ve tmě další koťata. Co chvíli jsem je přepočítával a hlídal Brita, zda na nějaké nešlape. Neustávajícím předozadním rytmem, s množstvím zážitků a objevů jsme se vraceli na dvůr. 

Než jsme se s Al rozešli poprvé, bydlela na Tabuláku asi měsíc Lu. Al se během předchozích dnů stěhovala pryč, domníval jsem se, že kvůli zimě, moc mi nedocházelo, co dělá. Byla polovina února, trocha sněhu, dost na to, aby zůstávaly stopy. Stál jsem metr nad zemí na betonových rourách a řekl jsem to, co jsem říct musel. Zranil jsem sebe i ji, černý okamžik. Později jsem se chlubil svou odvahou. Několik týdnů předtím jsem seděl zhroucený v kumbále londýnského hostelu a bez přestání opakoval: Sie hat mich verlassen. Warum hat sie mich verlassen?¹ Z posledních sil pořád dokola, bylo mi jedno, jestli mě tam někdo najde. V němčině se to prožívalo snesitelněji. Ani jsem se nemohl postavit, přestože jsem se snažil. Po zbytek dne jsem se pohyboval jako ve zpomaleném filmu. Co jsem běžně uklidil za dvě a půl hodiny, uklízel jsem dvakrát tak dlouho. Bylo to tím, že mě zbývala jen polovina? 

Lu byla fascinující, smyslná a ještě něco navíc. Asi jako New York. Na otázku, jak je to mezi Al a mnou, jsem jí doslova řekl: 

„Myslím, že cesty jdou pomalu od sebe. Je to spíš dlouhodobá tendence než něco náhlého.“ 

I dnes si myslím, že to byla pravda. Toužil jsem po ní a chtěl se Al nejprve zbavit, abych neměl výčitky. 

Nejsem příliš sentimentální, ale mohu věcně prohlásit, že do té doby jsem nepoznal stav, kdy je možné rozbrečet se kdekoliv a kdykoliv, neovladatelně a nezadržitelně, pokud jeden nevolí cestu citového otupení. Cosi jako sexuální vyvrcholení naruby, emocionální propad na dno. Slunce zelenalo a černalo, větve byly holé, vzduch nehřál. Dvůr zalehly sněhové mraky. Chvíli hřály návštěvy u Lu, avšak teplo vystřídala chapadla ocelového monstra. S Al jsme se náhodně potkávali ve městě, právě když jsem měl optimistickou a odmítavou náladu. Ještě jsem přesvědčoval její slzy, že to tak musí být, abych se o pár dní později propadl do podobné beznaděje… 

— — —

Včera se mi v lese se strakatými větvemi zjevilo božstvo. Pil jsem z něj několik hodin, než jsem spatřil stádo srnek. Zvedal jsem se a pokládal podle kopců. V každém stromě dlel příběh. V hlavě opuštěné autobusové nádraží; oprýskané lavičky, poplivané chodníky zalepené žvýkačkami. Bez autobusů, bez lidí. Svlékal jsem se na maloměstě, kde mi měl být udělen titul „Nemohoucí si vzpomenout na své jméno a povolání“. 

Smrkal jsem do větví, co to šlo. Za dveřmi obývacího pokoje, do nějž právě vcházely srnky, hnízdil vítr. Nebyly olízané. S Jindřichem vosmým jsme se špičkovali, kdo ho má delšího při teplotě dvacet stupňů pod nulou. Říkal mi, že v maringotce dlouho nebydlel. Vycucal jsem ho i tak. Měl zlatem prošívaný úd a točil jím jako živým lasem. Vzduch řádil. Zakrátko se mi motala hlava, ztratil jsem přehled o stromech a jejich příbězích. Kladly se jeden přes druhý jako pokřivené čáry, skrz něž bylo lze prohlédnout do jiných světů; třeba do toho s propadlou střechou a vydřenými kalhotami. Ženy neexistovaly. Všechno pohltili strážníci na pastvinách. Když jsem si osahával odřený krk, jedna se mi ve vzpomínce vybavila. Pravila, že už není sama, prý potkala někoho za zatáčkou. Ani já nebyl sám. Bylo nás pět nebo šest, kterým jsem tvrdil: 

„Nechci dál žít. Jede na mě buldozer, tak proč se prodlužovat? Umřít v její náruči, to jediné! – Ne, že by byla tak vzrušující, ale umřít v ní! Snad by se propůjčila…“ 

Běžel jsem za ní a volal: „Už vím, co od tebe chci! To, od čeho jsem před rokem utíkal!“ – Slyšela, nebo neslyšela? 

Bláto nebylo strašné. Přivedlo mě na stopu černé mlhy, v níž jsem se lehce propadal do zapomnění. Náhle to bylo jednoduché, cesta nevedla přímo. Dodávalo mi to sebeúctu. Vážil jsem si svých neuskutečnitelných rozhodnutí jako ten, který si váží holubníku před příletem holubů. Přestože byli několik hodin otrávení, pořád fungovali na nevysvětlitelný příkaz shora. 

V Londýně s lidmi a jejich pokroucenými jazyky zůstala rodná země na světě sama. Pár minut za hranicemi se o ní nevědělo. Odjížděl jsem, abych se na ni díval z dálky. – Zda jsem k tomu potřeboval tebe; mít na koho vzpomínat, o koho si opírat oči? Ještě jsem mával z močálu. – To se mi mávalo, když byl vysněný. Nabízela se moudrost o tom, jak kdo chodí po lese: moje trajektorie nepřipomínala žádné geometrické těleso. Pláč, který se vracel s úplňkem nebo novoluním, sloužil coby ukazatel. Jak dlouho mohl vydržet? Délka nerozhodovala, Bůh odešel. Bůh, který zní tak nepravděpodobně. A přece jsem chodil v lese tajemných božstev a jejich nadřízeného, když mi Všemohoucí paprskem skoseným o půl třetí pošeptal, že já jsem vtělením božstva. Já, nemohoucí bůh. Žlutozelená mystika se mi táhla rukávy, zasypávala mě uschlými polibky. Na zkroucených větvích pekla obrazy. Poznal jsem se v hloučku šedohnědých srnek, stal se příslušníkem věčného rodu, nesmrtelného koloběhu. Povzbuzený a svěží, rozeběhl jsem se s myšlenkami proti úpadku. Aurora, z jejíchž bradavek stříkalo mléko, mě pronásledovala na způsob nadpřirozeného zjevení. 

Cestou jsem zahlédl skálu svatého Jeronýma a Lu. Držela v dlani ledvinu a tvrdila, že když je kolem dvaceti pod nulou (řekla třicet, aby stupňům dodala váhu), nebudou přirozeně ona a Pé spát každý v jiné posteli. Sekyra mi vypadla z ruky, jak jsem to uslyšel. Rázem jsem se ocitl v rozpáleném červencovém dni před opevněným kostelem v Chornici a studoval hrany a gotické výklenky. Al byla daleko. Ten víkend sežral Brit kohouta… 

Zajímalo by mě, kam jdeme, zda jsou rozdíly mezi místy dnes a včera a zda se jim dá říkat jití, neboť jití je určitě název nějakého božstva. 

Spali jsme u poděbradského rybníka, byli jsme si noví, všechno bylo čerstvé; první několikadenní výlet, první rybník. Al si s sebou nevzala plavky a koupala se v kalhotkách. U Máchova jezera jí to nevyšlo. Musela se dívat ze břehu, jak vstupuji za Bobíkem a Fifinkou do dětského snu. 

Myslel jsem, že byla ta pravá, patřili jsme k sobě přirozeně. Na začátku mezi námi neprobíhal boj o svádění, žádné úsilí získat druhého. Cestou se někde ztratila, takové je mé vysvětlení. Nejspíš jsem se ztratil i já. Nebylo by to nakonec to nejlepší, co se mohlo přihodit? Kdo by se tahal s mrtvolou svou i druhého? 

Narodíme-li se znovu, budeme se hledat. Možná už se hledáme. V lesích a na polích mezi stožáry, v dřevěných horách, mezi lekníny. Na cestě z Hudlic do Svaté, kde na rozpraskané červnové hlíně dozrávají sluneční dýně,² při útěku do Egypta nebo Indie, kde je možné najít Nic a zjistit, že v ničem se žít nedá. Zjistit, co nelze sdělit, a nést to po zbytek života v božstvu nálad. Pocit bezpečí v otrhaném světě. Sklenice, kterou jsem vzal ráno do ruky, se v poledne změnila ve zvíře a k večeru z ní byl napůl oblak, napůl z ní byla skála. Najít sebe i druhého. Najít a ztratit, jako v pohádce. 

Chtěl jsem jít od tebe, nechat náš společný život za sebou, nehybné břemeno, stát se někým jiným, abych se nehledal ve tvé přítomnosti. Zanechat trosky nedokončené stavby netknuté, zapečetit je jako dětství, zabalit hnisající ránu do sarkofágu, ať infekce sežere sebe samu. Obětovat místo v duši, aby to zbylé, schopné života, mohlo fungovat dál. Byl jsem rozhodnutý označit náš příběh znamínkem minus – snad by to, co se odehrálo, dávalo smysl. Hledal jsem různá zdůvodnění, proč spolu nemůžeme být. Potřeboval jsem tu změnu napasovat do čehokoliv srozumitelného, aby mi nepodrážela nohy, kdykoliv jsem ušel pár metrů. 

Ve snu mě nejprve někdo z lidí začal mlátit. Nebránil jsem se několika zdravým ranám. Netuším, kdo to byl, pravděpodobně zástupci mého osudu – bytosti, jež o mně rozhodují. Překvapilo je, že se nebráním a bez odporu jsem se skácel. Čekal jsem, že budou pokračovat. Ležel jsem a vydával neurčitý táhlý zvuk, který je zarazil. Stáli kolem mě mírně ohromeni, jakoby začarovaní tím zvukem. Zřejmě jsem jim nestál za větší námahu. Snad jsem ve svém těle ani nebyl, nemělo pro ně význam. Tím zvukem jsem vytvářel magnetické pole, jež jim nedovolovalo v násilí pokračovat… 

Pamatuji si na dny, kdy jsem se mohl sotva pohnout a jindy sotva nadechnout. Vracely se pravidelně. Také na našem prvním delším výletě jsem nevydržel celou dobu s tebou a musel být dva dny sám. Žil jsem v tvém magnetickém poli, jak se dalo. Vypil jsem spoustu čaje. Neměl jsem sílu zkontrolovat ti diplomku, takže zůstala plná jazykových chyb. Jednou jsme spolu bezmála měsíc nespali, neboť mi vedle psaní nezbývala síla. Vzala jsi mě autem k rybníku pod nedostavěným rokokovým zámkem; trčel z ostrohu nad hladinou jediným vysokým křídlem docela nepřiměřeně. S nikdy neopravenou šedobéžovou fasádou pod nazelenalými rajskými rostlinami vypadal jako pomník přerušeného rozkvětu. Stavby kolem nádvoří připomínaly konírny a řemeslnické dílny. Někdo je tam navezl odjinud jen proto, aby zaplnil pozůstalé prázdno. Uprostřed se zvedala náletem porostlá hromada hlíny a kamenných sutin. Neměla žádný vchod, nedalo se do ní vstoupit. Asi v ní žádný prostor nebyl. 

Březen se lámal do druhé poloviny, stromy na protější vyvýšenině stály holé. Šli jsme kousek do lesa a já si představoval, kam asi pokračuje, jaké by bylo jít dál. Říkal jsem si, že to v létě prozkoumám, a tato představa mě naplňovala radostí. Chtěl jsem jít tím lesem, jenž mě zevnitř potíral borovým a dubovým balzámem. Konečně jsem se mohl nadechnout. 

Byla jsi tam také, ztrácela ses nebo jsi utíkala. Nelíbilo se ti tam. Co jsi viděla skrz zaprášená okna v přízemí? Nechtěl jsem se jít podívat, protože na staveniště byl zákaz vstupu. Nechtěl jsem možná i proto, žes to objevila ty. Celou dobu, co jsme spolu byli, jsem s tebou soutěžil. Nejvíc mě těšilo nějak tě doběhnout. O nic méně mě bavilo ošulit tě rafinovaným způsobem o pár drobných tím, jak jsem rozdělil společné výdaje. Nejlépe to šlo na jídle. Po určité době jsem si ale sýry musel platit sám, neboť se ukázalo, že je nejíš. Stejně jsem snědl většinu ostatního jídla. Občas jsem ti koupil sušenky a ty mně koblihu, avšak celkově jsi toho nosila víc. 

I vody jsi nosila víc. Když byl na dvoře sníh, nabírali jsme ho do velkých hrnců a rozpouštěli na plotně. Za holomrazů to bývalo horší. Musel jsem vysekávat kusy ledu z barelu, kam předtím stekla voda ze střechy baráku. 

Pamatuji si na tvou nic neprozrazující tvář, obličej, jehož krásu jsem vnímal vždy znovu, když jsi přijela po několika dnech odloučení. Nos, který ti dělal starosti. Převládal ve mně pocit, že s tebou mám být, cítil jsem se bezpečně. Hlavně se s tebou dalo bavit. Dnes se usmívám při vzpomínce, jak jsem ti tvou neschopnost mluvit zpočátku vyčítal a jak ty jsi mě ujišťovala, že ti jen déle trvá, než si na druhého zvykneš. Nakonec se tahle tvá schopnost stala pro mě nejdůležitější. Dovedla jsi mluvit i psát přesně. A jednoduše. 

Těšíval jsem se na tebe a také se tě trochu bál. Přepadávala mě úzkost. Někdy mám pocit, že jsi se mnou žila proti své vůli; chtěla ses odpoutat, vysvobodit z toho, co bylo silnější, plnila jsi povinnosti. Nepamatuji si na jediný okamžik, kdy bych s tebou byl ze srdce šťastný. Nepřišel, ani když jsme zdobili vánoční stromek na kraji lesní školky, neboť ten původní sežral kozel. Na závěr jsme zvířatům nechali cukroví i zapálené svíčky ve větvích a v počínajícím stmívání jsme mokrým sněhem uháněli do údolí na vlak. Čekal jsem, že přijde ta chvíle, kdy spolu budeme šťastní, a nedočkal jsem se. Býval jsem šťastný sám, když jsem od svého úkolu utíkal do aleje? I teď bych tam utekl místo nekonečného čekání na tvůj dopis. Bývali jsme šťastní zvlášť, nikdy ve stejném čase na stejném místě? 

Několik dní před příchodem Lu na Tabulák jsme se probíjeli autem po zasněžených a zledovatělých vedlejších silnicích. Jízda pro dřevo k otci na chalupu se vlekla. V jedné ostré zatáčce jsme znenadání minuli zbloudilý maďarský kamion. Nikdo z nás nechápal, jak se tam vynořil. Jabloně a třešně nad škarpami záblo mrazem a my byli zralí na to, vydat se každý svou cestou. 

Jako když na konci filmu umírají oba hlavní protagonisté, umírali jsme a nedali se zastavit v nelidském, krutém, násilném a dosud nemyslitelném. Dva do sebe srostlí se měli oddělit, aby mohli žít dál. Ani se jim to napoprvé nepodařilo, nemohlo podařit, neboť síla, která je proplétala, nebyla k překonání. Vracela je k sobě, když jeden z nich v úsilí polevil. Prožívali jsme návraty do rozbořeného domu na půl, na tři čtvrtě bytosti a hodiny divočily; chvíli šly ručičky dopředu, chvíli dozadu, skákaly nebo dřely. Ostrovy, na něž by bylo lze přestoupit, se ztrácely v přílivu beznaděje, držely a nedržely, nebyly jisté. K rozmotání zbývalo tolik provázků korzetu, že nikdy nemohlo být nic definitivní. Co se v jednu chvíli rozmotalo, svazovalo se druhou spěšně dohromady, jen aby se to později jinak roztrhlo. Odhodlání střídal smutek, naději rozpouštěla lítost. Nepotřebovali jsme se zraňovat. Vadili jsme si, překáželi, lezli do cesty. S Al nakonec nebylo k vydržení, se mnou určitě také ne. A to si pamatuji na dny, které mě za ní táhly tak silně, že jsem se nemohl ubránit. Nezbývá než počkat, až přijdou s někým jiným. 

Cítím se dnes klidnější, jako by ze mě sejmuli těžké břemeno, a jsem rád, že mezi námi stojí štít někoho třetího. Nechci v tobě umírat. Dnes ne, Mlčenlivá. Co bys ještě ráda? Nikdy jsi nic nechtěla… 

Bílí ptáci na bílé obloze. Šediví raci plynoucí pozpátku. Nedokážou si představit, že by si na sebe mohli vydělat, jejich tenké a citlivé nožky je neunesou. Nemají jinou touhu než znovu se s tebou prodírat z Amershamu do Winchmore Hill. Z dálky ten výlet vypadá tak idylicky. I ty jsi nejpřitažlivější z dálky. 

Šli jsme na Nový rok opuštěnou německou vesnicí, bylo sedm pod nulou. Tma mě hřála jako tvá černá bunda. Až se vrátíme, v maringotce bude mrazivo, kočky budou mít hlad, my taky. V noci se zadusíme kouřem, nebo nás přijde zatknout Gestapo. Z nedostatku kyslíku se mi zamotá hlava. – Klepu se zimou, když na to pomyslím. Stále tam trochu žiju, trochu moc na to, abych dokázal být v severním Londýně. 

Pokouším se představit si tě a dát ti jméno, najít tvé místo ve svém světě. Pohybuješ se v mé blízkosti, a přece nerozpoznávám, co ke mně cítíš, co očekáváš. Pohybuješ se a já se dívám jinam. Občas se ohlédnu, ale většinou se dívám jinam. Jdu po tvém boku, trochu vpředu. Kolem půlnoci vystupujeme na Lovoš, drobně prší. Cesta se klikatí mezi pokroucenými, nahrbenými duby, téměř nic není vidět. Jdeme, ale zdá se, že oba jinam, zápolíme s obrazy z budoucnosti, rozcházíme se a scházíme. Znovu se rozcházíme, nedokážeme za sebou zavřít dveře; nevíme, kde jsme, zda vůbec ještě jdeme. Já to tedy nevím. Ani jak se jmenuju. – Val? Jmenuji se Val. Došel jsem daleko od svého pravého jména. Byla jsi můj poslední pokus s někým žít. – Nejdeme, nedáváme smysl. Motáme se v elipsách, bloudíme lesem, sotva schopní opatřit si jídlo. Nejsme schopni opatřit si jídlo. Vracíme se do minulosti v touze najít to místo, na kterém jsme se ztratili. Neznáme je. Upřímnost nahradila zdvořilost, bolesti se zmocnila pýcha. 

Jsi tak blízko, že tě nepoznávám, tak blízko, že na tebe nevidím. Jdu za tebou a zjišťuji, že jsem to opět já. Pořád si utíkám, musím se dobíhat a tak tě nacházím uvnitř, ve své nejtemnější komoře. Nemohu do ní dát nikoho jiného. Jsi dávno pryč, a přesto s tebou vedu rozhovor, v hrůze hluboko pod zemí. Větve, tisíce, stovky tisíc větví; sápou se po mně, nastražují náruče. Jsem doma – tady zůstanu a nikoho sem nevpustím, sem nikdo nesmí; ani vzduch, světlo nebo vzpomínky. Ani já sem nesmím. Chtěl bych zažít trochu legrace, někomu trochu ublížit, někoho pořádně zranit. Nikdy jsem nikam nešel, nic jsem neudělal, vždycky jen čekal na smrt. To věčné odkládání konce bylo nesnesitelné. Vyhodil jsem tě z vlaku, protože jsi nebyla dost dobrá, tak se nediv. Dlouho jsem ti dával příležitost – tys ji nevyužila. Pořád ses odkládala. 

Je mi zima. Pokaždé někam jdu, ale ocitnu se na začátku, jako bych neměl kam jít. Nikam už nepůjdu. Zavřu za sebou oči, nevadí, že mnou cloumá chlad. Chtěl jsem se potěšit hudbou, ale bolela mě ještě víc. Konečně si mohu povědět: „Trápení, nejsem na světě zbytečně.“ – Kdybych nebyl oddaný Bohu, dávno bych zahořkl a na svět zanevřel. Takhle vím, že Bůh to se mnou myslí vážně. Lezeme spolu přes Covent Garden, pouliční komediant straší v našem sousedství. Vlaštovky létají mezi městy a hranice oranic je nezajímá. – Měl bych se trochu zahřát, než zdechnu, vytlačit tě z bezprostřední blízkosti, udělat kolem místo a zaplnit je neživými věcmi. 

Odcházím vařit tmu. Šedivé sobotní odpoledne s deštěm chvíli počká, potom si mě osedlá. – Proč dva roky brečím? Proč už to není? Proč je mi opakovaně smutno a místo toho je nic? 

Zdálo se mi o Všudybudce a Tabuláku. Nevypadal jako ten skutečný, byl barevnější. Ve snu jsem se cítil být víc doma než tam, kde žiju nyní. Nevím, v co bych měl věřit. Snad jsem na konci cesty, ještě den dva. Měli bychom se Všudybudkou mít děti, aby se otevřel čas. 

Kapitola druhá – Lu

Zámek se rozpadá, tolik souvislosti. Není mrtvá. Vládne magickou silou pulsující na místě srdce, roznáší vedro. Šlahouny, žíly v oběhu, uzlí se a vlní, vyskakují o příčku výš, kde by se chtěly zachytit. Šel jsem s ní do Tate Modern, díval se jejíma očima na vypuštěnou Temži; z kamenitého dna vystupoval římský pluk a ztrácel se mezi mrakodrapy. Šeď křídel. Svět sváděný dlouhým provazem z misky do misky, nerozhodné koše na konci pšeničného dechu. Vznáším se v nehmotné sféře tohoto města, dvě tři rozhodnutí nad zemí, a čekám, až se otevřou dveře a já vstoupím do prázdného pokoje s bílými stěnami, kde budu mít důvod všechno stvořit. 

„Z pekla vyvržená! 

Posouváš mě do šílenství a já si tak přeju ležet u tvých nohou, nechat se zraňovat slovy, dokud se v tobě něco nezlomí a ty se neproměníš v bílou ovečku. Jenže taková mě nevzrušuješ. Raději se po tobě chci plazit jako eskadrona žížal. Upadáš do hlubokého spánku a tvé tělo je široká dálnice, jež ve mně probouzí pavoučí a hadí pohyby – obrůstám tě šlahouny. Nakonec ti dám svůj život; budu se do tebe dál vloupávat, posouvat hranici do vnitřností. Dávno jsem měl před očima všechny divoké obrazy, dávno si přeji umírat v černé ženě. Žádné vycházky u moře – topení v brčálové tůni, tam patříme! 

Avšak ty nejsi černá, nýbrž světelná záplava, v níž se má černota ztrácí, pouze malý kruh na hladině zůstává; modrou touhou prodchnuté dopisy Al, vášnivě rudé výkřiky tobě. – Tvé ticho, nezvyklý způsob srdce; roztékám se v louži tajícího ledovce, syčím z chuchvalců páry. Nemohu kolem projít nevšímavě jako zamyšlený páv, vystoupat do klenutých síní a propadat tam samomluvě – jsem tvým poddaným. Děláš ze mě jiného člověka, otevíráš dveře na tisíc let dopředu. Znovu tvůj příchod, když jsem umíral ve vzpomínkách, nořil se do stříbrožluté mlhy a neměl se o co opřít – tvá stydká kost. Chci se o něco zarazit, pocítit odpor země, která se nerozpustí jako čokoláda. Zámek – jak jsi na něj přišla? Vždycky mě přitahoval barák na Tabuláku. A ty jsi zámecká paní, jeho správcová. Bouře, kterou vyvoláváš. Neznám tu krajinu tak dobře. Často věřím, že jsem k ní našel klíč, ale ona se přeskupí a pokaždé mě osloví jinou šifrou, vtahuje mě do záplavy. Už si nic nedělám z ocelových chapadel; hraju si s nimi jako s dětskýma ručičkama – zámek se otevírá. Napichují mi žílu, berou z ní krev a na její místo vracejí omamnou látku – ani ne tekutinu, spíš něco mezi pevným a plynným skupenstvím, dřevěným a horkým vzduchem. 

Před chvílí se přehnala větrná sprška, obloha je na cáry. V rozcupovaných vrstvách se rozkládají kusy průsvitné vaty, ostrovy vyčpělé šlehačky, splasklé vyvřeliny. Kolem se povalují vytahané špagáty od tamponů, mohutní atmosférické formace. Dlaně se nemají čeho dotýkat, o co se pálit. Hrůzostrašné barvy, jimiž mě obloha nyní častuje. Než se přisune další hradba, vykoupeme se v oceánu nebeské modři s výhledem na sídliště; pár obytných domů, dokonce cihlových, ne jako ty netečné betonové plochy v Ostravě nebo v Praze. Jen tu a tam našedlé monstrum. Vylezu na terasu mezi truhlíky, které zde nechala Nathalie. 

Lu, já nevím, co budu dělat, až mi dojdou peníze. Nemám sílu běhat v práci se smetákem. Potřebuji přemýšlet, prožívat, chodit po ulicích, rozhlížet se jako dnes, když jsem procházel obrazy Giorgia de Chirica – takhle chodím po Londýně, jak je to od něj namalovaný. Včera jsem šel s tebou a ptal se, co s obživou a bydlením. Lámal jsem si hlavu, vyhrožoval si – nic se neotevřelo. Sám nepohnu tímhle balvanem, podle kterýho se orientuje mé bytí. Jako bych nemohl být bez nejistoty a teprve s jistotou odumřel. Před lety tomu bylo naopak. Chodil jsem do zaměstnání a nevadilo mi, co jsem tam dělal. Postupně jsem dospěl k tomu, čím bych neměl být, a nechal jsem pevnou půdu za sebou. Nemůžu přebývat nahoře i dole, není mým cílem nikoho nepotřebovat. Proto ti píšu, jako bych psal někomu blízkýmu, a nezkoumám, zda taková jsi. Přichází to nevědomě. Ten, který mluví, je chatrná konstrukce, jež si uvědomuje síly tisíckrát mocnější, jimž je marné se vzpouzet. Když se ti otevírám, vím, že to dřív nebo později bude bolet. Nestalo se jen jedenkrát, že jsem dostal ránu – kolikrát jsi mne uhodila? – Tak já s tím počítám. Ne, nejsem na hlavu, ale je zde zákonitost. Nějakou míru násilí od tebe očekávám, nechávám se překvapit její podobou. Máš v sobě cosi mužského, co mě přitahuje. Býváš do svých podob natolik ponořená, až v nich nezbývá místo pro nic předchozího ani dalšího. 

Chci, aby ses teď svlékla a lehla si vedle mne. Budeš muset přijet. Ale ne dnes – jsem již vyčerpán. Zítra taky ne. Snad pozítří. Půjdeme spolu do penzionu na pobřeží s výhledem na křídové útesy. Tam se vyčerpám pouhým pohledem na tebe, jeden bude stačit. Zamotá se mi hlava, ale neboj, srovnám se. Stále mě bolí, i když míň. Nechám se rozdrtit železnou pannou. Nebo se k tobě přilepím a budu tě pojídat za syrova. Pořád jsi dost měkká, měkkost sama, z půlky vypuštěný balónek – jen abych tě nakonec nemusel proklít, Lu. V co by ses měla proměnit? V hořící sfingu? Pomalovaného lidojeda? Mělo by to mít srdce… 

Těžko se mi odvrací, ale budu muset. Ještě bych vydržel kráčet po rozpálené zemi, šťourat do žhavého uhlí, přebírat nekonečný žár. Obložený masem a listy zeleniny bych nahlížel do propastí, ztrácel vědomí v bahenních sopkách, než bych krajinou bublajících výparů prolezl k ústí na počátku. Tam je tvé tělo nástrojem věčnosti, záminkou sil, jež přetrvávají. Přitahuješ mě na principu vesmírných těles, přebíjíš sousední magnetická pole. Jsi počátek i konec. Musím tě následovat a zradit ostatní. 

Jedinou mezeru, kterou mezi sebe a tvou svrchovanou moc kladu, představují tato slova. Chvílemi slábnou, ale záhy se nadechují a přivolávají další krupobití. Budeš je polykat jako rozevláté chmýří, sotva se jím necháš ovívat, vtělení řecké bohyně. Kolem ve slunečním kočáře projíždí Apollon, avšak utlačovaný Dionýsos jej svrhává z kozlíku a v tebou vyvolané opilosti touží se tě zmocnit. Svádějí ve mně nepřetržitý zápas, nemluvě o dalších božstvech, jež si dělají nárok na mé chatrné ‚já‘. Zmítám se v chumelenici vůle a pokoření. – Jakými nicotnými škrábanci jsem se nechával týrat! Neználek na Měsíci³ přežvykoval slova o tajemném a velikém zdroji a neměl tušení, co se za nimi skrývá. Ani ty netušíš, jakou jsi hříčkou sil. Tvé ‚tolik souvislosti‘ působí přesto rezolutně. Odpověď zasílám jen pro kontrolu toho, co předvídáš, a čekám na další pokyny. – Je konec lyrickému úřednictví, pobledlým obrazům rozkladu. Umírat se bude na vrcholu extáze! Umírat a znovu se rodit. Miliony let bez přestání se bude světlo tříštit a spojovat a naše nevyčerpatelné studnice se smísí v obřích mlhovinách, až i ty nahlédneš hloubku svého božství a pustíš se do společného díla. Tvá poslední slova svědčí o tom, že ses již zbavila zápecnických rozmarů; skořápka praskla, něco z ní vylejzá. Zapomeň na má včerejší vysvětlení. 

Odjíždím, ještě se potkáme. Tvůj Apollon a Dionýsos, mé trouchnivé ‚já‘ tě probodávají paprskem poznání a vzkazují: ‚Neválej se příliš v polích.‘ – Existuje dvojí cesta peklem, živá a mrtvá. Když se dlouho nic neotevírá, i peklo umírá – ještě je naděje, že k sobě dojdeme. Potom si občas pro usmání vzpomeneme, jak jsme se k sobě nemohli dopravit…“ 

Svět se mi propadl pod nohama, když se dřímající nárazem smyslnosti probudilo. Ujížděl jsem před žádostí, právem mě dostihla. Nyní mě drží v kleštích jako rukojmího, kterému nezbývá než mlátit kladivem do trubek, kdyby nějaké měl. Ani déšť neuklidní rozpálené tělo, slovní mast nepotře zjitřenou ránu. Zachycený ve větvoví se vyfukuji na způsob balónku. Slova, opilí šašci, rytíři ocitnuvší se v osmnáctém století, se motají planinou vysokých bodláků a křovin, vláčejí padáky, přičemž mumlají nesrozumitelné kletby s úryvky veršů. Léta nevyjádřené touhy zuřivě šlapou do pedálů a hledají, kam ten vlak nasměrovat. Procházejí žárovkou, protahují se optickým vláknem, nadouvají tváře. Pak se jich zmocní bezvládnost. Jsem ten, kdo musí čekat v dusnu vatikánských katakomb – přichází nečekaně. Stačí být připravený přisát se k jejím slovům a promáčený slastí pocítit probouzející se sílu. Do té doby hryzat gumu, chodidly drtit broušené sklo, mrskat sebou z postele ke stropu, od okna ke dveřím, pěnit a hluboce vřít. 

Rozpustil jsem se v obraze letního listí a vznáším se jako bílý oblak nad zarostlou zahradou, sbírám klestí a větévky, stavím z nich úkryt pro slimáky. O kus dál si zvíře nasazuje modrý střevíc na tekoucí strom. Znásilnění věže mezi domečky. Kdykoliv si na ni vzpomenu, vyderu se ze země a vrávorám po nabobtnalém mechu; nohy se houpou, pod chodidly se prohýbají polštáře živé buničiny. Průvan vtahuje vše nepřivázané do korálové jeskyně, tlačí slova do zad. Kdykoliv si vzpomenu, přichází vítr, stoupá komínem a vyhazuje z něj spirálovité zvony. Obrazy se odrážejí jeden od druhého, podle koloběhu ročních dob, – vzdálené může být vmžiku blízké. Kdykoliv se jim podaří něco označit, je to už mrtvé. Začínají odznova, jako by se teprve před týdnem seznámili. Dřevěná panna se otáčí ke slunci, oči se jí zapalují paprsky, vine se z nich tenký pokroucený dým. Právě probíhalo třinácté století, když jsme se spatřili naposledy. 

Stál jsem na kraji země naproti slunečnímu kotouči, ne úplně zanedbatelný, přesto byly naše rozměry v křiklavém nepoměru. Zářící disk chvíli vydržel, než se po jeho tváři rozlezly tmavé skvrny, směsice koroze a tlení, a postupně zabraly celou plochu. Nakonec zčernal a sesunul se pod obzor. Potom se v mé blízkosti objevila žena. Šli jsme si naproti, ale v určité vzdálenosti jsme se zastavili, abychom si neviděli do tváří. Světlo se vrátilo, s jejím příchodem sílilo. 

Chci jít, hledat cestu domů, nebo se škvařit v ohnivé skříni, jak se říká tomuhle místu, po němž sotva sunu vrak odhodlání? Kroutím se jako kořist ve smyčce. Liška v dubovém mlází mění směr, zkouší nezřetelné stezky, snaží se obelhat kruh, který se kolem ní stahuje. Existují možnosti, o něž se lze připravit? Nejsou od počátku skrytou nemožností? Co s nenaplněnou touhou? Vytrhla mne z tohoto města, abych do něj tolik nepatřil, abych se opakovaně neztrácel… 

Bývalo i hůř. Vídával jsem krvavé monstrum, jež se po mně natahovalo chapadly, zaklapávalo je za mými zády a nepřekonatelnou silou mě k sobě tlačilo. Stál jsem ve zvlněném zástupu a čekal, až přijdu na řadu. Přijímala a odkládala jednoho za druhým, určitě za to nemohla. Ale tomu jsem tehdy nerozuměl a pověsil si na stěnu obraz Panny Marie. Měla držet naše dítě. Teď se pro změnu smekám hrudí po linoleu a vyvracím hlavu, abych se přesvědčil, že se někdo směje. – Jak se nemohu odtrhnout! Stejně, kam bych šel? Pouze ty mě svým odchodem můžeš vysvobodit; vrátit se do vln, ze kterých jsi vyšla, a zanechat mne v prázdnu na pobřeží. Pokaždé se budu škrábat na břeh, pokaždé mi něco sváže nohy. Koulím se a nabírám písek z pěšiny pod oknem, vstupujeme společně do podzemí. Svlékáme se a vylézáme na mučící nástroje – já mám nejraději železnou pannu, ty skřipec. Vydržíme na nich dlouhé hodiny, ba i dny. Strašně nás baví poslouchat křik svůj i druhého, ovšem vyvrcholení nepřichází. Jako červená nit se vine spánkem kolem antických soch… 

— — —

Jsou dvě hodiny v noci, přes něž přecházejí zebry. Půjdu si lehnout do kanálu, ať mě omyje dětství, osprchuju se s břízou. Přečtu si něco v listí, usnu přehozený s ručníky. Ve větvích nad loukotěmi posedávají havrani, na šibeničním vrchu září ruské kolo. Procesí se táhne s nádobami octové vody; hadry, kosti a kůže vdechují svěží, vůněmi nasycený vzduch. Bude se vstávat z mrtvých. A znovu do nich upadat… 

Jak dlouho jsem slintal na dveře v odvaze, abys otevřela? – Tys nešla.⁴ Místo tebe mrakodrapy, sítě zachytávající lidské trosky padající z oblouků mostů do říčního těsta. Proč tolik obraznosti na stěnách? Vždyť je to jednoduché. Ňadro, rty a klín ke štěstí stačí, mrkev prorážející křižovatku. Houpací křeslo na místě slipů, které se na oplátku válejí pod dřezem. Burizony šaškují. Dva si povídají v čajovně, kde je narváno, nahuleno, nasmrkáno z mystických varlat, běloba špiní ubrusy. Když se rozevřou oči, vyjede z nich kavalkáda tanků hotová rozstřílet dostupné králíčky. 

Žena, jež nechce ubližovat, si na sebe nakládá víc, než by unesl Jednorozený. Chce zvrátit dědičný hřích, na jehož principu svět funguje. Přichází se všeobjímajícím řešením – vyvolat vrcholnou syntézu, po níž nemá smysl cokoliv zkoumat. Nesnesitelnost takové situace se musí projevit. Žena se trhá vedví bez možnosti vybrat si jednu stranu. Předpokládejme, že dědičný hřích není – co na jeho místo? Co potřebujeme vědět? Z čeho žít? 

Psát proti proudu, koktat proti slovosledu, pít proti poušti; valí se to na mě ze všech stran, a ještě jim pomáhám. Snažím se vrátit slovům vlhkost s mléčnou čokoládou, donekonečna s někým mluvit, říct jí o všem, co mi přetéká přes hlavu, od čeho nejsem oddělený – zhroutit se do ní s velkoměstem, jež nedokázalo odolat jejímu volání. Utíkal jsem s lehkými křídly, ale potom jsem zaslechl hlas z dálky a prostor přede mnou se kubisticky rozložil, cesta zmizela. Byl jsem to já, kdo se ztratil? Přede mnou deštěm zavalená skla, která stěrače nestíhají. Něco jimi prosvítá. Nelze se toho zachytit – představ stírajících skutečnost, ohrazujících ji docela. Jak může někdo vědět, co prožívám, když ani já neumím určit, zda to prožívám, nebo si to jen představuji? Ještě hlad je skutečný, ale touha po ženě? Nejistá. Vždycky byla. Bylo třeba naučit se obcházet ji, aby přede mě nekladla závoru, touha odjakživa neoprávněná. I ve chvíli, kdy vyslovuji toto slovo, něco obcházím, obcházet musím, neboť nevím, jak vážně to chci. Zítra povím něco určitějšího. Mohli bychom mlčet na dálku, ve stejnou hodinu. 

Hodiny běží do kopce, struhadlo se zasekává o keře. Požární hlídka svačí na lesním odpočívadle, dojmy tryskají z pařezů. Děti zastrkávají nanuky do liščích nor, v lázeňském městečku vypukl požár. Propast je velká a malebná. Kdo by si pomyslel, že ve smrti může být tolik světla? Šťastné krysy pobíhají po ohlodaných končetinách a žebrech. Dělal jsem, co jsem mohl, abych změnil směr, ale tím vším bylo nic. Prohrábl jsem své vnitřní bytí a zjistil, že v něm není nic božského… 

Byla tam někdy radost z tvoření? Chvílemi se zdálo, že ano, ale za zdáním číhala tma, podstata světla. I den se rodí z iluze, která dlouho nevydrží, přestože to den za dnem zkouší, o svátcích i v neděli. Nepřehledný chaos počátku. Vše, co není vidět nebo slyšet, na co nelze sáhnout. Pouze ve tmě lze něco najít. Kdo nežije ve tmě, jako by nebyl; kdo naříká, že něčemu nerozumí, stěžuje si na to, že vůbec je – raději by o ničem nevěděl. Dal by si drogy, náruč ženy, projel by se vlakem, ale tma poznání ho nepustí. 

Myslím na tebe se střídavým úspěchem. Jsem s tebou, zatímco ty jsi s jiným. Jsme ti vděčni za podněty, kterými nás zásobuješ, bez tebe bychom se nesešli. Myslíme na tebe, a jakkoliv nás nemiluješ, milujeme my tebe a připravujeme se na setkání, které přijde za hodinu, za týden nebo za měsíc. –Čekáme na to, co nemusí přijít? – Říkáme ne a míníme je vážně. – Při nejbližší příležitosti se ne promění v ano, tak nás naučila zkušenost. V tuto chvíli se ne mění v ano, trochu předčasně. Ženu, po které toužíme, nacházíme ve filmech. Nejsme si jistí – je to ona, není to ona? Střídají se. Ponecháváme pochyby nevědomí a znovu si prohlížíme scénu: není tam. Zůstáváme sami, jak jsi nás dala dohromady, a postupně docházíme k jinému ne, otevření bez rozdílu, až na několik výjimek tvořených bývalými pokusy. 

Představuji si, co děláš, kde a s kým, když měníš místa, bereš do rukou věci, mluvíš. Jsi někde v této místnosti – v knihách, v oblečení. Uvěznil jsem tě do postranní kapsy, uzamkl v obálce do šuplíku. Držím se, co mi síly stačí. Až z tebe odpadne nacucané klíště, budou tě muset spálit se mnou. Nechci být sám ani po smrti – do té doby je daleko. I tak budu sát věčně, nikdy dost nacucaný. Je to příjemnější než lovit něco z nohou. Nebudeš-li chtít, půjde to násilím; vyšší smysl života si žádá, aby ses pro mě obětovala. Jsem tvůj osud. Narazil jsem na obrovskou louži světla a nemám důvod plahočit se dál. Usadím se u ní. – Kdo by se vzdával louže života? Já ji našel v tobě, sám nic takového nemám. – Kde by se ve mně vzala? Jsem vyprahlý na kost, to sucho je k nevydržení.

Kapitola třetí – Propast

Krajina se vyprázdnila od lidí a zaplnila se přízraky, což bylo lepší, neboť lidé představují přízraky za neprostupnou stěnou, jakkoliv jim do těch opravdových ještě kousek chybí. Ty nezředěné totiž neopouštějí dům ani pokoj, ba dokonce ani tělo, schovávají se a podle libosti opět zjevují. Mohou být i siluetami skutečných lidí, plnotučnými přízraky přízraků polotučných, jež telepaticky komunikují s kumpány ve druhé bytosti a domlouvají se, jak prvního více zaskočit, – díky nim nejsem na světě sám, protože vyjma přízraků můj svět nikdo neobývá. – Třeba tohle tvrdím jako jeden z nich. 

Dočetl jsem se, že v každé pozorovací soustavě, v každém referenčním systému může být pouze jeden živý fyzik; ostatní fungují coby sochy, třebas pohyblivé. Pak je tam ještě něco existující bez ohledu na referenční soustavu a to já nazývám přízrak. Nemohu jinak. Konám já, ale vychází z toho on. Kdykoliv se chci zahlédnout, jsem si již vzdálen, od sebe oddělen a vidím plnotučný obrys obcující s druhými siluetami. – Nepomohla by mi ani náruč ženy. Po určité době bych shledal, že jsem došel jako inkoust a na mé místo se vrátilo nepříjemné prázdno. 

Jiné téma je černá porodní koule, kterou v sobě nosím a která se zmenšuje a zvětšuje v závislosti na období. Teče z ní černá stružka, již se pokouším proměnit v barvy. Mohla by zůstat i černá, pokud by mě po chvíli nezačínala nudit. Například teď bych kolem rád rozhazoval tyčky z polorozpadlé ohrádky Panny Marie; házel bych je podle toho, kdo by kde stál, a příležitostně bych si vzpomněl na dvoudenní kůzle, které nechali chcípnout Jé a Jí. Nechali chcípnout i kozu, čímž chci říct, že jí v tom nezabránili, přestože koza přicházející smrt několik dní avizovala. Ani my jsme nic nezmohli. Krmili jsme ji, roztápěli led v hrnci, aby nemusela lízat sníh, který na dvoře stejně nebyl, – a zbytečně. Kdyby bylo po našem, dávno bychom ji někomu dali, jenže to jsme nemohli. Vidět ji chcípat nebylo příjemné, alespoň to proběhlo rychle. Co se dá dělat, dnes ji nevzkřísíme. A ponaučení si z toho nikdo nevezme. – Já vím, že toho později litovali, přesto mám nutkání je prásknout: dejte si pozor na Jé a Jí, nesvěřujte jim žádná domácí zvířata! Zato máte-li v kuchyni PET láhve, v klidu se na ně obraťte, oni vám poradí, co s nimi. 

Dva dny čekám, až mi někdo napíše něco zaznamenání hodného. Například, že se Ol mého života čím dál víc děsí, přičemž se mě vážně ptá, co mne tedy trápí. Když mu to prozradím, přikáže mi, abych byl hodnej kluk, a povzdechne si, že našinci ani chlup neodpustím. Smál bych se, kdybych dotyčného neznal a nevěděl, že trpí. Odpouštím mu a vyhlížím další hru. Až mi příště nabídne pomocnou ruku, která se samovolně změní v ruku kárající, upálím se na znamení! Uprostřed zavěšené lávky zjistil, že mě neunese, tak mne hodil dolů a ještě mě posolil. Zkusil jsem na něj v pádu plivnout, jenže jsem nedoplivl dál než sobě do ksichtu. 

Oj, druhej z nich, je trochu jinej případ, jakkoliv o nic méně zábavný. Vyčítá mi, že je tím, kým je, protože s ním nechci sdílet bahno, z nějž můj odchod je příčinou jeho setrvávání. Kdybych tam s ním vydržel, bylo by vše v pořádku. Když jsem mu podal pomocnou ruku, obvinil mě, že ho chci vytáhnout, – nasral jsem se, ruku stáhl a nechám ji tak. Být vinný obojím způsobem je žvatlání. Ukazuje se, že už s nabídkou pomocné ruky jsem to přehnal… 

Oba dva čeká úspěch, uznání odborné i laické veřejnosti. Budou mi svoje údy cpát před obličej a nutit mě, abych si je se zájmem prohlížel. Budu si je prohlížet a brát do úst, jak se mi o tom jednou zdálo. Jsem na nich závislý. Přitom nemyslím, že bych někomu chyběl, nikomu nic není do toho, zda tu chci být. Vyčkávám jen z obavy, že něco udělám špatně, protože cítím, že nemám právo odejít. Nebo se mi nechce. Žít na ulici však také ne. – A přece na mě čeká. 

Řekněme, že od této chvíle je všechno bonus. Budu odměřovat čas větu po větě; pro někoho zbytečný a směšný, avšak zbytečnost a směšnost jsou sestry,⁵ které se počítají. Gól může padnout i v poslední vteřině. Kdybych byl surrealista, někoho bych znásilnil jako nejpřirozenější projev touhy po tvoření. Na uzdě mě drží vědomí, že rozmnožování je nepřekonaný pudový sentiment. Bylo by lépe, kdyby místo šesti nebo sedmi miliard lidí zbylo pár milionů. Jeden Londýn by stačil, jedna Paříž, variabilita nechť je zachována, ale kvanta stejnejch bytostí tu přežívat nemusej. Neodejdou-li dobrovolně, rozhodne válečný los. Beztak je válka fascinuje. Pod rouškou cynické morálky o ní píšou, točí filmy, vyprávějí příhody a žijí z toho, že katarze byla tak strašná, neboť mají určující životní zkušenost, motor, pobídku k přežití svému i dalších generací; něco tak velkolepého a nepojmutelného, extatického a silného, že je nutné padat před tím na kolena v posvátné hrůze a mlčet do chvíle, kdy válka nukleární – vleklá či blesková – završí jejich účinkování v této civilizaci. 

Čert to vzal, stejně je tohle navíc, k průlomu nedochází. Psychologický čas běží, hodiny fyzické existence kamení. – Jak jsem se mohl prožít do chvíle, kdy jsou obě roviny dokonale oddělené? Přitom první nemůže brát hmotu jinak než ze druhé a druhá svůj pohyb jinak než z první. Co je to za řešení? Je-li jedna plíce nefunkční, nechť se druhá bičuje k většímu výkonu… V tom je zákonitost. Patrně obava z konečné syntézy, závěrečné katastrofy. 

Je tedy na mně, abych se probyl dalším jarním dnem. To není jen o fotbale, jak říká Karel Brückner, ale o základních lidských emocích, když se mé vědomé a nevědomé „já“ rozcházejí a já ztrouchnivělý mezi nimi lítám jako jo-jo. Pokaždé vyjadřuji méně, než si v okamžiku artikulace uvědomuji. Vzdávám se části sebe, na jejíž místo se derou nové podoby. Co v jednu chvíli platilo, ve druhé je minulou lží. V důsledku zpoždění referenční soustavy zaujímám přinejmenším dvě pozice naráz, přičemž pouze v jedné z nich jsem přítomný. Navíc moje soustava není jediná. Na světě je tolik nedorozumění, kolik existuje soustav, a nelze se domluvit se sebou ani s druhými. Dvojnásobné izolaci nezbývá než víra. Někdy se ve mně nad zdvojeným významem slov vědomé a nevědomé „já“ sejdou a pak oslavují. Stávám se Dionýsem i „Ukřižovaným“.⁶ Vyhazuji do vzduchu krabici banánů a žongluji se všemi naráz, dokud i ten poslední nepopadá; vyhazuji do vzduchu krabici po banánech. Chci žonglovat, je mi jedno s čím. Když to popadá, tak to popadá, nikdo se nedívá. Chtít mít své konání pod kontrolou je jako chtít ovládat svět – mě kontrolují mimozemšťani. Nabídl jsem se jim, neboť jsou vzrušující, a já vzrušení miluji. Jedna žena, bylo víc takových případů, měla při sexu s mimozemšťanem pět orgasmů! Tak jsem se nechal lapit. Kontrolují mě kamerami nebo ústřicemi, obcházejí kolem v celém pluku i se synem. Zahlédl jsem je ve dveřích, když jsem do vzduchu vyhazoval krabici orgasmů, a jim nevadilo, že při tom žongluji. 

Jelikož ani dnes žena nepřišla, nezbývá než si ji vysnít. Popsat lesknoucí se oči a za nimi hluboké propasti, dna vystlaná pěnou. Když se slunce nedívá, prochází po břehu s chasidským kloboukem na hlavě, vedle ní zástup drobných lžic. Jednou to někdo vyfotí nad městem z kopců přilehlých ke hřbitovu. Z neurčitého pohledu tam už dnes chodí po římsách a jeho pád nic neodvrátí; sahá si do prostoru, v němž se nikdo nevyskytuje, ve kterém se míhají obrazy a stříkají hadice. Mohl by být i neživý, zatuhlý v betonu, zašmodrchaný hadr – podívá se na sebe skrz kukátko ve dveřích, než si ho záplava podá. Zahodil, co se dalo, a žije v umakartu jako šváb. Raději by šel tam, kde cítí smrt, neboť tam, kde umíral naposledy, nebyla dokonalá. Je mu líto, že to musí říkat, nevěděl, že na tom záleží. Nyní mu její náruč leze po zádech do hlavy – měl by ji poprosit, aby přijela? Kam by její příjezd vedl? Nikam, umí si to představit. Raději půjde tam, kde to nezná, kde ho něco zajímá, nebude se vracet zpátky, ačkoliv možná neví, jaké to v ní je, a mohl by zkusit se do ní zastrčit. Nebo už se vstrčil? Zdá se, že ne. A pokud ano, tak kdy? Je uvnitř a zkoumá, co se změnilo – roští, lijány, popínavé růže. Rozhoduje se, že to při nejbližší příležitosti udělá, dřív nebo později k tomu dojít musí. – Jako by se stalo. Změnilo se něco? Hlava se odkutálela, ale ne jeho, hlava někoho jiného odpadla, ztratila hlavu. 

Ve snu jsem zažil den s tajícím sněhem. Voda stékala do údolí po štěrkových cestách, hloubila se do hlíny. Zatímco v podhorském městečku svítilo slunce, katastrofa čekala na signál. Pravděpodobně se někde něco podemlelo, neboť dlouhá a vysoká řada naskládaných kulatin se dala do pohybu – zpočátku ne hrozivě. Klády se pozvolna prokutálely kolem školní budovy, z jejíhož okna jsem je pozoroval, a doskákaly, dokodrcaly, dohoupaly se k bytovce o kus níž. Mohlo to už skončit, ale teprve v ten moment se mi vyjevilo, jak je hromada velká a zásoba dřeva nekonečná. Kmeny byly čím dál větší, pohyb se zrychloval a mohutněl, až vlna zvířeného dřevitého prachu dosahovala výšky čtyř metrů. Poté, co rozdrtila několik zaparkovaných aut, čelní stěna už už vrážela do sousedního domu a hrozila jej zbourat. Stál jsem v prvním, nebo ve druhém patře a překvapeně sledoval vývoj. Lavina se uvolnila na kopci u rakousko-uherské pily a sjížděla rovnoběžně se školní budovou; bylo lze vytušit, že sama fabrika se sveze dolů, což by nevadilo tolik jako fakt, že vzdálenost mezi pohyblivou masou a zdí se kriticky zúžila – bezmála se o sebe otíraly. Usoudil jsem, že bude nutné utéct na druhou stranu, než nás škola zasype. – „Lavina ji jistě nemine!“ – Volal jsem na ostatní, přičemž jsem si náhle vzpomněl, že mám na okně laptop. Bez otálení jsem se pro něj vrátil a utíkal jsem ven. 

Navzdory nebezpečí to byl pěkný den, v němž březnový vzduch jiskřil příslibem. Zařekl jsem se, že tam nebudu žít, že jsem mimo to všechno a nechci se vracet. Místo toho budu posedávat po londýnských kavárnách, očumovat vínové domy v Soho a vykračovat si v kabátě jako Robert Browning. Poskytnu jim dost podnětů k závisti. Doma mě budou ještě víc nenávidět, nebo po mně budou toužit. 

Vystoupil jsem z katastrofy a pokračoval pěšky. Utíkal jsem otevřenou krajinou přes pole za větrnými mlýny. Za zády se mi ozývaly skřeky, ale čím dál jsem byl, tím šťastnější jsem se cítil. Domov, Tabulák, Al – žít se v nich nedalo. Ani dřívější blízkost mě nemohla přinutit k návratu. Zastavil jsem se na pláni obestavěné cihlovými domy a řekl si, že tady zůstanu. Je zde dost uliček, zákoutí a vchodů, aby mi na nějakou dobu vydržely, podobně jako obrazy z Národní Galerie, v níž mě při každé návštěvě zaujme alespoň jedno plátno tak, jako bych se na ně díval poprvé. Lesů tu mnoho není, ale ty, které zbyly, sešívá tajemství protkávané magickými stezkami. Čas se na nich propadá o staletí zpátky po několika krocích. Kamkoliv se vydám, dřív nebo později dojdu k moři, kde se do vln ukládá světlo, dokud nenastane tma. 

— — —

„Ahoj. Absence jména není náhodná, záleží na vzdálenosti. Skládají se mi na sebe tvé různé podoby. Nemohu ti psát jako někomu, koho jsem potkal před měsícem, přestože svým způsobem jsem tě znovu potkal. Někdy si říkám, že ti už nenapíšu. Zvlášť když čtu, že ti z mého světa něco chybí, otevíráš mi k sobě cestu a začínáš mě vzrušovat. Bývaly doby, kdy jsi mě vzrušovala tak, že jsem nevěděl, co si počít, a musel tě jít hledat. Proto mě vyděsil tvůj náhled na náš minulý vztah; pokud měl tak přirozený počátek vést k tomu, co bude jednou vnímáno veskrze negativně, měli bychom roztřídit to dobré a špatné mezi námi. Některé věci sdílet nemůžeme, proto váhám, ale když pomyslím na tvůj dopis, zábrany odpadají. Přál bych si, abys tu byla. 

Vzpomínám na svou poslední návštěvu v maringotce. Přišla za námi Lu, nevěděla, že tam jsem. Byl jsem na ni naštvaný, nechtěl jsem se bavit. Podezíral jsem ji, že přišla jen proto, aby nám překážela. A přece za mým chováním byla potlačovaná touha – jiná než ta, kterou jsem kdysi cítil k tobě. Pokoušel jsem se ji ignorovat, opakovaně se přesvědčoval, že chci být s tebou, ale něco silnějšího mě usvědčovalo z toho, že chci být s ní. Měl jsem dojem, že jste obě proti mně a držíte mě v pasti. Než Lu přišla, bavili jsme se uvolněně, v mezích možností. Potom však nešlo pokračovat jakoby nic. Musel jsem od vás utéct. 

Začínáš odznova v bídě a zoufalství, chceš se od něčeho oddělit. Co znamená tvé zoufalství? Nikdy jsme o něm nemluvili. Říkáš, že musíš někam jít – to by dosvědčovalo opak. Připadám si, jako bych s tebou stále někam šel na našich výletech. Myslíš, že se sbližujeme? Možná jsme oba přes nějaký konec přešli, ačkoliv já na své cestě takové přerušení nevidím. Vnímám ji jako kontinuální pohyb; jdu tam, kam mě to zrovna táhne, a nepřemýšlím nad tím, jestli něco někam vede – jak dlouho má trvat to nebo ono? Události představují cykly, jejichž počátky a konce jsou stejně důležité jako prostředky. I náhlé střihy patří k jedinému splývání proudů vystupujících na povrch. 

Do kin tady nechodím. Kromě Tate Modern, v němž promítají filmy nějakého maďarského emigranta v New Yorku padesátých a šedesátých let;⁷ experimentální deníky z ulice i z prostředí intelektuální a umělecké scény. Předchůdce Stana Brackhage. Jsou hlavně roztřesené a všelijak prostříhané, několik filmů na několik hodin. V British Library probíhá výstava k evropskému modernismu, uvádějí na ní záběry z meziválečného Berlína od Moholy-Nagye. Zjišťuji, že Maďaři mají talent na filmování. 

Moje filmy se odehrávají v londýnských ulicích a parcích. Mysl se neustálým těkáním zraku za chůze rozptýlí, prostředí vytvoří protiváhu potřebě zavrtávat se do věcí. Absolvuji zde zdravotní antidepresivní pobyt. Nechtěl bych teď poslouchat Vltavu jako v maringotce. Nejen pro její výběr moderátorů, unylou intonaci hlasů nebo témata, která jsou mi cizí, ale ani pro její výběr hudby. Na BBC 3 hrají jinou klasiku, podle počasí. Právě uváděli týden Arnolda Schönberga. I dnes je na obloze veselo: půl hodiny slunce, půl dešťové plískanice, pořád dokola. 

Začne-li jeden nadávat na dopravu, kriminalitu, služby nebo imigranty, dokládá, že se s londýnským prostředím sžil. Domácí střední vrstva nenadává, nýbrž afektovaně kňourá. Hlouběji pod každodenním povrchem přetrvává pocit přináležitosti, silně zaujatý vztah člověka, jenž si zvykl na místní vymoženosti (též v ironickém významu), bere je jako samozřejmost a odchýlení od nich je mu bezprávím a zradou. Kdo může kdykoliv odejít, zůstává netečný. Musím říct, když poslouchám hlasy v rádiu nebo venku, že lidé tohle město přijímají s velkou tolerancí a nerozčilují se jako jinde. Ať už jim k tomu pomáhá svrchovanost, povýšenost, nadhled nebo vědomí převahy a výjimečnosti – i proto na nás občas působili domýšlivě –, umožňují jim tyhle vlastnosti udržovat si určitou kulturu. Jak jinak čelit počasí posledních dvou týdnů? Není lehké být Londýňanem. Pamatuješ, že jsme si nejednou říkali, kolik úsilí stojí udržet to tady krok před rozpadnutím, jak je město prolezlé šváby. Viktoriánské domy, vodovodní trubky nebo víc než stoleté metro potřebují pořád lepší záplaty, infrastruktura je ve stavu věčného látání, předělávání, bourání a stavění. Když něco shoří nebo spadne, vznikne na uvolněném místě brzy něco nového. Fascinuje mě to neochabující vzdorování zkáze, která započala rozkladem šedesátitisícového římského Londinia. 

Jeví se mi jasněji, že bys v Londýně být neměla. Nechceš tady do budoucna žít. Na podzim se mi zdálo, že jsi vlásek od toho, aby ses nadobro ztratila. V posledním dopise mi připadáš nalezenější, vnímám tě jinak než před rokem, dá se s tebou mluvit. Kdybys byla na chvíli zpátky, přiložil bych se k tobě, jako se přikládám slovy. Mívám při těch tvých pocit blízkosti a zapomínám, že v dopisech jsi jiná než ve skutečnosti. Tahle důvěrnost mi s Lu chybí. Když ses při svlékání prohýbala, měla jsi nejtoužebnější ňadra, jaká jsem kdy viděl. I teď mnou při té představě prochází drobné jiskření, musel bych se tě hned zmocnit. – Vím, že bys mi opáčila řadou jiných případů. Tvé tělo na mě nakonec působilo víc eroticky než sexuálně, jako by se něčeho nedostávalo. Avšak bezpečí mi nechybělo. 

Co se dá dělat, jsem nerozhodný. Chtěl bych být s váma oběma, každá jste jedinečná. Raději skončím. Vzdávám se a jdu ven, kde právě svítí slunce, i když za patnáct minut má pršet. Nechám si něco na příště, bude-li, ať se kočky nažerou. Zkusím sem nalákat toho kocourka, který vypadá jako Myšpulín. – Ať se ti daří jít tam, kam potřebuješ. Musíš přece někam jít, ne?“ 

Dopisy nemají konce ani začátky, vplouvají pod hladinu a vyplouvají na povrch proti vůli pisatele. Vrátil jsem se z Foyles, kde jsem prostál hodinu u regálu s poezií. Šel jsem pěšky po nekonečné Caledonian Road a rozhodoval se, zda mám e-mail poslat. – Není marné psát někomu, kdo zde nemůže a nechce být? – Uvnitř se ještě cuká podrážděná tkáň zabitého kapra, přitom je jasné, že ryba už nikdy plavat nebude. Lepší nechat si psaní pro sebe… 

Přijel jsem vlakem na venkovskou stanici při úpatí zalesněných kopců. Měl jsem jít na výlet, o němž jsem tušil, že bude trvat déle než den, přinejmenším přes noc. Zjistil jsem, že nemám peníze a nic na spaní. Znepokojilo mě to. Nebyl jsem ani dost oblečený. Celkový pocit ze situace byl však osvobodivý. Zdržoval jsem se poblíž nádraží, abych si uchoval možnost dostat se pryč, pokud by se situace vyvíjela neuspokojivě. 

Ká mě před časem vyhodil ven, když jsem neměl kde bydlet. Chtěl mě potrestat, abych si uvědomil, co nastane, nebudu-li chodit do práce. Každému normálnímu člověku by to došlo. Pro Ká je mé psaní jen zábavnou hrou, protože podle něj představuje literatura – vyjma Holana a Čechova – činnost přidruženou k zaměstnání. Kabeš, Hejda, Skácel – všichni se museli něčím živit. Zapomíná, že v té době nemít zaměstnání bylo trestné. Taktéž naznačuje, že jim jejich psaní ve srovnání s mým dávalo víc oprávnění do práce nechodit. – „Kdo nepracuje, ať nebydlí!“ – Takový je závěr. Kdybych nepsal, měl bych v Čechách, na Moravě nebo ve Slezsku pravidelný příjem a všechno by bylo v pořádku. 

Myslím si totéž. Můj otec si to také myslí. Ale já vím, co udělám: rozmlátím a podpálím kuchyň! Budu žít ve vyhořelém bytě, abych mohl říkat, jak jsem nešťastný a že chci skočit pod auto, než abych je poslechl. Vypěstuju si beznaděj, jedinou jistotu v rozkolísaném světě. Nebo budu s Ká tvrdit, že všechno je hra, aniž bych věděl, zda jsem kulisák, nebo jestli mnou někdo hýbe. Hlavně znít zajímavě. – Prohlásím, že jeviště je všude, že nelze přestat hrát a doopravdy něco změnit. Dvacet třicet let budu opakovat, jak žiju v žumpě, a zuby nehty se budu držet před nesnesitelným faktem vlastního zániku. 

Je mi z nich blbě. Nenávidím se za fiasko, v němž jsem nic nedokázal, za nic nenesl odpovědnost, nic neudržel. Všechno se v mých rukou rozpadlo, nebo jsem to rozbil. Praštil jsem s tím, abych se utvrdil ve své všemohoucnosti. Co jsem nezničil, od toho jsem utekl; stojím majestátně v troskách, antický bůh zkázy, a vyzařuji spokojenost. Jediná slabost, která mi zůstala, je psaní – nedokážu si je nechat pro sebe. Být Gabčík nebo Kubiš, jednám jinak, ale já jsem Val a jednám jako Rambousek! 

Možná jsem kdysi věděl, co je láska, než někdo moje srdce semlel na nudličky (já sám je semlel!); možná jsem nikdy žádné neměl a nikdo je nesemlel. Až mě odsud Prozřetelnost odvolá, neboť jen díky příspěvku od rodičů mohu být v tomto Londýně, stáhnu se do kanálu, mixéru, nebo skříně. Nepodařilo se mi pochopit, že si mám na sebe vydělat. Nedošlo mi to. Nebo ano, ale podcenil jsem ten fakt. Z iracionálních pohnutek jsem dal přednost tomu, co jsem v danou chvíli považoval za životné a zábavné. Materiální okolnosti jsem zvažoval, ale zjevně k ničemu. Nakonec jsem je nezvážil. A pokud ano, neuměl jsem je zakomponovat. Řídil jsem se touto zhoubnou taktykou, nad kterou každý kroutí hlavou. 

Vybavuje se mi dávný okamžik, když jsem byl s matkou na chalupě; v těch letech jsem se pohyboval v „astrálních světech“ a neměl přátele. Zatoužil jsem být jinde, třeba v Praze, mezi vrstevníky, žít v něčem opravdovém, potkávat skutečné lidi, ne středověké vozové hradby. Ve světě, v němž bych dokázal milovat ženu, mít s ní děti a nečekat na příspěvek – říkám to jasně a důrazně – OD RODIČŮ. Nehnul jsem se ani o píď z plácku, který tam po chlévu zbyl. Zato píšu jako počůraný tím rychleji, čím méně peněz mi na účtu zbývá, v nesmyslné naději, že tam tímhle způsobem přibydou. Recykluji události z bídy a vytvářím novou bídu, kterou budu po čase recyklovat – perpetuum mobile na několikaletém neplaceném volnu. Kdybych od sebe mohl utéct, jako ode mne utekla Al, bývali bychom utekli spolu a nechali mě napospas mrazům. 

Ani já s ní nemohl vydržet, ale zatnul jsem zuby a pravil si, že musím, neboť jsem neměl kam jít… Jsem tím pořád prorostlý, přilepený k boláku, z nějž vytékají snové obrazy, ke kterým je nutné se vracet a procházet jimi, proud nekončí. Někdy jiný nakrátko překryje – pouze překryje – agónii, která je horší než odpoutávání od matky, neboť tam bylo jasné, že s matkou se žít nedá. Stačila jedna jistota a zbytek byl otázkou času. V tomhle případě jistota chybí. Něco se opakovaně připomíná, nechce to jít spát, protože to tady jednou bylo, jakkoliv nedokonalé, nedá se to odehnat, otočit se k tomu zády ani vysvětlit mu, že to do přítomnosti nepatří. Skáče mi to do cesty, kamkoliv se otočím. Na pouti k moři mne to pronásledovalo a potom si mě to jednoho letního večera nadběhlo v zahradních terasách na pobřeží. Štěstí okamžiku zmizelo v přílivu. 

Někdo by se mohl ptát, proč v tom teda žiju. Odpověděl bych, že žít se v tom nedá, pouze odhrnovat vrstvy, které zůstaly tak hluboko, že pod nimi nic není; listnaté lesy okolo Sovince, děravá asfaltová cesta z Jiříkova, pastviny, ohnuté staré lípy, výhled do zamlžené roviny. Obývali jsme v duchu ty holé kopce s alejemi a zvažovali, že se tam přestěhujeme, hlouběji proti proudu času, do rozbitého baráku po Němcích. Jezdili jsme k nim alespoň pro dříví a chodili se vystavovat větru, ve kterém se Al usmívala. Nebo jsme šli na Červenou horu v době, kdy jsme se ještě snažili být spolu. Čaj byl v termosce. Na protější stráni skoro pod hřebenem se vyjímalo zákoutí stříbrných buků a popelavých jasanů. Představoval jsem si, že mezi barevným listím stojí maringotka, daleko od lidí. Přemýšlel jsem, kam bychom chodili pro vodu, a zahlédl pramen mezi kameny, ovce, kozy a kočky. Psa. Děti. – Možná víc být nemohlo. Chtěl jsem Al víc a blíž, aby dokonale splynula s mým životem. Od nějaké doby se to změnilo a čas nešel vrátit. Kolik let jsme se mohli tímhle způsobem ploužit? Chtěl jsem v tom věčně umírat, mít alibi a napůl přežít. 

Když se Všudybudka zatoulala poprvé, napsala Al se slzami v očích na kus linkovaného papíru, že se ztratila mourovatá kočička a kdo ji uvidí, ať, prosím, zavolá na tohle číslo. Se vzpomínkou mě napadlo, že Al musela mít srdce a snad mě i milovala. Dlouho mi nedocházelo, že se obětuje, předpokládal jsem, že dělá to, co dělat chce. Netušil jsem, že je od nějaké doby nešťastná. V jakém konfliktu žila, jsem se dočetl později v deníku, který zapomněla v londýnském pokoji. Někdy člověk nemůže poznat, co cítí a jak silně, jindy prožívá a koná rozdílně, neboť mu ohledy zabraňují spojit to dohromady. Proto se stalo, že Al dvakrát odešla téměř beze slova? Nechala mě zírat na tu věc. Ještě dnes mě děsí přechod z bezprostřední blízkosti do chladu, jenž neměl daleko k nepřátelství. Byl to i můj chlad, určitě, šok ze zhroucené jistoty a nevědomý pocit viny z nepřiznané touhy.

Mé úsilí hledat k Al cestu nezmizelo ze dne na den. Omílalo se o rostoucí hradbu, která byla tím vyšší, čím víc mi Al vycházela vstříc. Nikdy jsme však nemluvili o tom, že se její očekávání nenaplňovala. Ani když jsem neurčitě snil, že bych žil s jinou ženou. Teprve s příchodem Lu vyplula potlačovaná touha na povrch. Al ji rozpoznala v době, kdy se potichu začala zbavovat své povinnosti. Říkám si, zda nás vždy neoddělovalo cosi nepřekonatelného. S odstupem času jsme se posunuli na abstraktnější rovinu; bez každodenního sdílení, vytváření místa pro druhého. Nějaká důvěra zůstala, snad i blízkost, avšak obě žijí z minulosti, v níž jsme pod sebe kladli poskládané oblečení, přikrývali se vrstvami peřin a svou osamělost jsme si neuvědomovali. 

— — — 

Nejdůležitější je vědět, že cesta nevede nikam. Někam vedou jen ty imaginární. Je třeba stáčet svět nečekaným směrem, překvapit přítomné. Jít například do Tate Britain po ustáleném střídání Tate Modern a National Gallery; napsat zprávu někomu, kdo na ni za boha nečeká, být konečně hodný. Odsoudit proměny nálad coby industriální přežitek na tváři hyperburžoazie. Jet na velikonoční pondělí metrem do Greenwiche a cestou vykonat odhodlanou přísahu za každou cenu se vyhýbat parku s hvězdárnou; bez povšimnutí minout výhled na skladiště a mrakodrapy na protějším břehu, nenadbíhat oteklým, bolavým stromům v parukovém věku. Objednat si v pákistánské kavárně zvýznamnělé kafe a počkat do jeho vypití bez připojení k internetu. Setrvale kličkovat starým městem, pak nečekaně zajít do sousedního Deptfordu, kde v jamajské hospodě na High Street lemcám půl pinty bavlny. Ze zahnědlých průčelí domů dávno utopených námořníků mámím známky života – i zde jsem krátce bydlel – nebo váhám nad podivně nízkou cenou paprik před vietnamským obchodem. Z vnuknutí vypustím moč do hrobového ticha v keřích za kostelem, perlou anglického baroka, a dál pluji beránkovým nebem pod ošlehaným sluncem. V jiném hřbitovním parku zpátky v Greenwichi se nechávám překvapit obrazem pučícího Sovince. Nevstávám však z mrtvých pod sněhem shazovaným z nebes; na levé straně naslouchám hlasu rozumu, na pravé hlasu citu. Chci definitivně zavřít dveře, ale bojím se zrady na druhém – nechávám je otevřené. Přecházím mezi patry vědomí a nakonec se toutéž cestou vracím do reality. 

Být sobecký je pro život nevýhodné. Lepší stát se altruistou, takové každý miluje. Možná i mě teď někdo miluje, ale já nic necítím. Kdybych se dal na dobrovolnickou činnost, byl bych užitečný a vydělal bych si stejně. Upřímnější bude nechat se zabít. A také to udělám. Půjdu po půlnoci do Hackney Wick napomínat bandu ozbrojených výrostků hlučících před domem. Nejdřív si ovšem odstraním pohlaví, ať nejsou pochybnosti. Zmizím beze stopy stejně jako mé téma nafukující balónek, což je v přímém kontrastu s tím, co řekl Ondřej Horák o próze Petry Hůlové, jejíž balónek se údajně vyfukuje. Po úspěšné operaci budeme v téže skupině, pokud se ovšem Petra nerozhodne změnit pohlaví a neuteče mi do první kategorie. Honit se za ní nebudu. Zůstanu ve skupině, jejíž balónek se vyfukuje a vypouští špinavou pěnu Londýna, do níž stříká olej z Marinettiho pamfletů. Pod bičem rácia se kroutí žížaly, mravenci v červených schránkách okusují hnědé obálky. Velkoměsto je prolezlé slabochy. Když se napije, vylézá z něj nezpracovaná obluda a pařáty tluče do kovadlin. 

Vysvětlil jsem Ojovi, že naše životy jsou metafikcí, jíž dění dostává smysl, který vykupuje dobré i zlé, a stává se uměleckým dílem. Když Ká mluvil o tom, jak je všechno hra, z níž nelze vystoupit, nepřímo potvrzoval, že on svoji hru sice žije, ale v jádru o ní neví, neboť pro něj přestala být hrou. Nemá nástroj, jenž by mu umožnil udělat krok stranou a nahlédnout se z fikčního světa, stát se uměleckým dílem, které by jeho životní hru přesáhlo a povytáhlo jej z pozice útrpného aktéra do role tvůrce. Stěžoval si na nemožnost takového odstupu. Dospěli jsme k názoru, že v dané situaci rozlišovat pojmy „hra“ – „ne-hra“ ztratilo smysl. Tím, že slovo hra vůbec použil, však mimoděk přiznal, že z jeho mysli nevymizela jistá vzpomínka. 

Mne naopak fikční světy nepustí. Nutí mě, abych se jim věnoval a vtahoval do sebe jejich návnady. Sahají na druhé lidi a chtějí po nich, aby se mnou žili – nemíním tím jen ony dvě ženy, které to už, nebo ještě nechtějí. Myslím i na to, že až opustím mateřskou školu, nechám se zapsat do první třídy, stoupnu si s Myšpulínem do výlohy hračkářství a budu taky tak strakatej s bílejma packama. 

Dnes jde můj obraz tmou ďábelské noci, jejíž srdce zvolna vynechává. Na pobřeží si lehá s Lu do přílivu, je ho najednou příliš; tisíc střepů zjišťuje, že každé slovo je on. Nechce spát, nýbrž milovat. Vnímá slunce, měsíc a hvězdy; na obloze svítí živé ňadro, v klíně si představuje, co se nepřihodilo. Světlé „já“ se rozhlíží po horách, žluté, červené a modré „já“. Temné „já“ chce, aby ho přestala bolet hlava. 

„Přijdu ti naproti jindy,“ – a nepřišel, neboť skoncoval, nechtěl vylézat do sychravého vlhka, kterého měl po krk; myslel na druhou a třetí – žádná nebyla dost vhodná, pokud jej vůbec chtěla… Zkusil o ničem nepřemýšlet – … závadná, ale srdce měla. – Nechtěl se ušpinit? Ospalý celý podzim, z čeho opakovaně usínal? Z lidí, kteří jej tlačili do spánku a ždímali z něj vědomí v zaparkovaném městě. Vrací se mu zážitek z nehybnosti: sedí v kamenném šenku, nemůže promluvit. V duchu se ptá, co tam dělá, když do minulosti nemá povolen přístup. Přesto z ní loví přízraky, pak znovu odjíždí. Tu, se kterou by se objal, nepotkal. S potěšením se ohlíží a konstatuje: „Zaparkované město s ponorkovou nemocí.“ – Na srdci mu leží útěk. Bránil se, chtěl se vrátit, jenže správcová jej nepustila ani do kůlny. Žije tam proto na několika místech v několika časech, což je fyzicky i duševně náročné – žádný div, že nedochází do zaměstnání. Nepsal by, kdyby to šlo; raději by se válel po ní, nechal by se vést… Skládá kapesníky halabala na náměstí před domy, jsou čím dál zamotanější. – Nebo po kterékoliv blízké ženě. Pravděpodobně v něm není dost lásky. Pojede zítra do Edgware a na Muswell Hill nahlédnout do zákoutí edwardiánské duše… 

Byla-li okolo příliš velká tma, stěhoval se do imaginárních světů, vymýšlel si život v kouzelném městě. Opět si uvědomoval touhu po světle a volném prostoru – i proto se na dvoře uvěznil. Cítil, že mu poskytne podněty. Prováděl experiment, který neměl pod kontrolou. Někdy ho prázdnota udeřila naplno do obličeje, když se kolem poledne vracel z učení angličtiny a před ním zbývala polovina nezaměstnaného dne. Hledal, o co by se opřel – vždycky tam byly mraky a pole. Nebo spřízněn s chuchvalcemi prachu podpíral tíživě nehnuté, bezvětrné horko, vtahoval do sebe rozpadlé baráky, nepořádek z rozbitých, ušpiněných polověcí, nepříjemně vonící bezy. Za letních dní vysedával v křesle a zíral přes dvůr; zpoza plotu čouhaly mladé jívy, za nimi se rozevírala vybledlá obloha. Představoval si, že tam návrší končí prudkým srázem, u jehož paty začíná moře. Nikdy je nemohl vidět, ale cítil, že se v těch místech rozlévá. Musel si odmyslet zaparkované město, které se mu oním směrem zjevovalo. 

Následuje holá pláň se suchými stromy. Dal jsem jí jednu a půl zmačkané jízdenky, či co to bylo za papírky, a ona s nimi odešla do horního patra vagónu. Byla větší než já. Odháněla mě od sebe, jako bych nevěděl, že všechny směry vedou od ní – pořád jsem se otáčel. Měl jsem být připravený, dobrovolný hasičský sbor, nedobrovolný mnich v záloze. Raději bych zůstával pařezem. Jenže co pořád tahat z hlubin, zapuštěný v nečinnosti, kterou jsem byl nucen den co den překonávat? Raději civět do stropu, nebo na šedobílé mraky táhnoucí od pobřeží. Vystaven rozmarům počasí jsem odkráčel otevřenou krajinou k útesům. 

Mám před očima, jako by se to přihodilo včera, chvíli, kdy jsem poprvé potkal Lu na cestě s umrzlými, ve sněhu vyježděnými kolejemi. Šla si obhlédnout buňky na dvoře, jestli by tam nemohla bydlet, když ji se psem nechtěli nikde vzít. Její hlas mě uváděl do napětí, její oči zářily. Pod tmavým kabátkem se jí znatelně poulila ňadra. Přes ramena se na světlé kožešině vlnily temně jantarové vlasy. Bylo jí dvacet tři a já byl jejím zjevem hypnotizován stejně jako kdysi habrovou vůlí svého otce. 

Před pár dny jsem napsal Lu dopis, v němž jsem se dobíral dalších zjištění o svém vztahu k ní. Přišel jsem na kloub téměř všemu, pouze v odstavci, který se zabýval strachem, jsem se zamotal. Nebýt této blamáže, docela by se mi líbil. Takhle jsem ho raději smazal, do knihy použitelný nebyl. Jeden úryvek jsem si však uložil: 

„Na ulici mě zastavil jakýsi Afričan, od pohledu nekonformní typ, a svěřil se mi, že mě pozoroval při chůzi a připadalo mu – nešel jsem zrovna moc rovně – že nejdu, ale že se plavím. Zprvu jsem byl jeho zjištěním zaskočen, později jsem však usoudil, že tomu tak bude, že i chůze po ulici je způsob, jímž ve mně fikční světy pracují a vsakují podněty. 

Včera mě při cestě Londýnem poháněl nezvykle klidný, slunečný den, pravý opak deštivého, větrného počasí, při němž se ani deštník rozevřít nedá. V obytné čtvrti, kde nejezdí auta, kde se kočky promenují v bílých ulicích lemovaných jilmy a kde náměstí zdobí parková úprava, jsem si ještě silněji vzpomněl na tebe. Zapadla jsi do sytého, pozdně odpoledního světla, které obdařuje objekty nadpřirozenou září. Uvědomil jsem si, že jdeš se mnou, přestože nic neříkáš. Ani já k tobě nepromlouval, nechtěl jsem, abys byla přítomna i fyzicky, – co bych ti povídal? Na obraze, jehož vlahý lesk jsem zahlédl ve tvých očích a zaslechl ve tvém hlase, nebylo co vylepšovat. Najednou jsem se cítil lépe. Kdyby na sebe podvečer nevzal lidskou podobu, zvláštní jas a nadpozemský klid, které se z něj vylévaly, by se nedaly snést. 

Teď to vypadá, že si vystačím s tvojí představou a s tím, co ji obklopuje, ale někdy mě popadne tak silná touha, že jsem paralyzován a bolí mě hlava. Potom hledám cestu ven. Jako ten den, kdy jsem ti napsal tři zprávy…“ 

Unikám před tím, co po mně zezadu chmatá a chce mě přikrýt černou plachtou. Když se mi na jeden den podaří vymanit se z jejího dosahu, kolem přibyde světlo, které se brzy rozptýlí, a napříště je nebezpečí blíž. Smrt mi poskakuje za zády, ať se hnu, kam se hnu. Naštěstí mě po období, v němž jsem si s věcmi lámal hlavu, napadlo, že všechno může být všelijak, a jsem klidnější. Zobrazený svět není s čím srovnat. Ani z mých prožitků nelze zpětně určit, jak mělo co být. Je to balónek sám o sobě, bez pravidel a soudce. Říkám-li pravdu, říkám ji o jeho vlastním měřítku, nafukováním jej činím skutečným. Možná bylo v tamté skutečnosti něco jinak, ale o tom nevypovídám. Se vzpomínkou na ni si nanejvýš vypomáhám. Pravdu – synonymum u-skutečnění – mohu vyjádřit i různou mírou „lži“, neboť pokaždé záleží na tom, z jakého místa v referenční soustavě a v jakém kódu výrok pronáším. Mohu jezdit na červenou, zelenou i modrou – říkat lež je prakticky nemožné. Jakékoliv zkreslení, přenesení nebo zakrytí významu lze dekódovat, víme-li JAK. Lze si to představit i tak, že žijeme v moři dosud neexistujících výroků – ryb, které lovíme tím, že je vytáhneme na světlo výrazu. Ztvárňujeme chaos, jenž nachází útočiště v jazykovém kódu, jímž je ryba vložena do referenční soustavy na chuťové buňky. Bez nich by vyjádřený svět neexistoval. V ten moment přichází lovec-čtenář a hledá sůl; neplatí-li A´= A, má sklon obviňovat autora ze lži. Proto není vše dané. Záleží na čase uskutečnění a jeho aktérech. Bez jejich vnímání by nic nebylo. 

Přijmeme-li myšlenku věčného pohybu v čase, máme k dispozici nekonečno výroků, jež nelze realizovat naráz, – hledáme jejich kombinace a pořadí. Dočasně rozlišujeme mezi potencialitou a uskutečněním toho, co jednou bude buď kompletní, nebo to beze stopy zmizí. Možné výroky považujeme za neulovené ryby. Metafora lovené ryby ovšem kulhá; navozuje představu něčeho předem připraveného. Lepší je mluvit o neupečených rybách – výrocích možných, avšak dosud nežitých. Rozdíl mezi lovením a pečením se zdá být reálným koeficientem života. Nepronáším výroky pro jejich pravdivost, nýbrž pro radost z lovení, kuchání a pečení, pro přechod z chaosu do tvaru a zpátky. K ničemu jinému diskurz dobrý není – záleží na tom, jak se udělá. Pokud by se místo pravdy zabývali intelektuálové krásou, možná by se tolik nedivili, proč jsou nešťastní.

Na závěr přidám jeden postřeh. Někteří si určitě všimli, že jsem postava, která vypráví sebe sama. Promlouvám jako postava, přičemž existuji mimo svět, který vytvářím, a nevím, kde jsem víc. Potíž je v tom, že se mohu vyjadřovat jen jako Val za toho, kdo vytváří mě a kdo k vám nikdy nepromluví přímo. I v tuto chvíli jsem jeho promluvou. Říkám jeho promluva a myslím tím sebe, jazykový znak sedící za stolem, ťukající do klávesnice, jenž se vylil z fikce do skutečnosti jako had Uroboros požírající svůj ocas, přičemž slovo – to nezbytné zpoždění – je mým tělem. Doháním se z jednoho světa do druhého, zrcadlím se ve slovech, ale nikdy nesplynu se sebou ani se svým obrazem – na obou stranách mi kus chybí. Přízrak dvou já se navrací. Zdánlivým řešením by bylo přestat někde existovat, ale při tom bych zmizel všude. Konflikt nastává, kdykoliv ožívá tento svět, bez ohledu na to, zda je jeho tvůrce po smrti. Pravím, že není a že se píše rok 2008, ačkoliv mi nejeden z vás správně namítá, že platí letopočet 3845. – Ostatně, já ve svých knihách také neumírám… 

Bývalo by lepší si s fikčními světy nezačínat. Předpokládat, že je v nich lépe, když ono tam může být i hůř, byla školácká chyba. Kdybych za těch sto tisíc, které jsem dostal na „nový život“, bez hnutí ležel, vyšlo by to DOCELA nastejno, co se mé budoucnosti týká. Až přijde pan domácí, naturalizovaný Řek, za měsíc a půl vybírat nájemmé, odkážu ho na své fikční světy a jejich obyvatele, ať si to s nimi vyřídí. Že mně do toho nic není…

Kapitola čtvrtá – Hračkářství (Valův scénář)

Scéna první 

Petr sedí v rohu kavárny na Fonthill Road v severním Londýně a skřípe zubama. Graf rychlosti stahování souborů na Azureu stabilně ukazuje méně než pozůstatky římského opevnění poblíž Barbicanu. Čeká alespoň už dvě hodiny a zanedlouho bude muset vypadnout, protože na další Americano nemá. Neuběhne ani pět minut a Petrova obětní nádoba přetéká. Vezme laptop do obou rukou, rozmáchne se a mrští jím o podlahu takovým způsobem, že z něj rozevřené půlky udělají stříšku. S velkou chutí na ni snožmo naskočí a v dopadu prudce přišlápne. Na rozpláclý notebook několikrát dodatečně dupne, asi jako když Mersault po krátké pauze vpálil do Araba další čtyři rány.⁸ 

V Petrově případě šlo pouze o předehru. Teprve teď v něm z bolesti nad novou ztrátou propuká nekontrolovaná agrese. Běžně zamlklý, avšak se zlověstným výrazem po ulicích procházející člověk strhává škrabošku dobrých mravů a stává se rozhněvaným mladým mužem; chytne kavárenský stolek za nohu a tříská jím o podlahu, ať je hranatý, nebo kulatý. Když se vybije, zjistí, že to nestačilo, a rozšiřuje akční prostor. Mlátí stolkem do sousedního, až z něj odletují kusy porcelánu s jídlem, které si nemůže dovolit. Hosté, jejichž příjem také nemá, bezhlavě utíkají. Nikdo ho v první chvíli nezadrží, jak jsou překvapeni. 

Povzbuzen vývojem se Pryskyřník vrhá na další stoly. Pokračuje vitrínou se zákusky, skleněným pultem na dorty, příbory a sklenice – předměty se tříští a řinčí do křiku zákazníků. Mstí se jim za to, že nemá rodinu, že nikdo netočí filmy podle jeho scénářů, že je v kavárně blbý signál a že to celkově nikam nevede. Jsou to oni – na druhé straně, necitliví vůči existenciální hrůze, nepoznamenaní, spokojeně rozvalení v žrádle, na něž mají po debilní, ale dobře placené práci nárok. Úředníci! A jestli debilní není, ať si za to, co dělají pro radost, nenechávají platit! (Tuhle pasáž si Val zvlášť vychutnává, když se divoce houpe na židli za psacím stolem.) Několik těl leží na podlaze zašpiněné krví; Petr o ně zabrkává, zamotává se mezi nohy, na což doplácí i styl, který není tak pohledně elegantní jako v úvodu běsnění. Trvá několik dalších minut, než mu definitivně dojdou síly. 

Iva se na Pryskyřníkovo počínání dívá skrz výlohu z ulice. Její pohled je nezaujatý a střízlivý, téměř nehybný. Nelze poznat, co si o něm nebo o škodách, které napáchal, myslí; zda vnímá to, na co se dívá, nebo na něco vzpomíná, či se jen zasnila ve směru dění v kavárně, kde se Petr naposledy vrhl se stolkem proti výloze, prolétl nad plastikovými židlemi na terase a přistál v náruči připravené Metropolitan Police, pověstné svým klidem a porozuměním. 

Scéna druhá 

Petr kráčí vyrovnaným krokem k okraji křídového útesu ve výšce šedesáti metrů nad mořskou hladinou. Vidina stříbrně šedavé pláně, v jejímž vlnění se do odstínů hnědé, modré a žluté tříští paprsky odpoledního slunce, jej nepochopitelně přitahuje. Za zády vnímá tlak, jemuž nedokáže vzdorovat. Iva jeho počínání sleduje zpovzdálí, výrazem i postojem vyjadřuje nezaujatost. Nelze vyloučit, že se jen náhodou zasnila ve směru pohybující se siluety ve chvíli, kdy s posledním krokem mizí ze záběru. Výkřik slyšet není. – Tušíme, že Petrův pád je vyrovnaný a střízlivý, téměř nehybný. Vpravo na horizontu moře, ve vzdálenosti dvacet pět až třicet kilometrů, můžeme při velkém namáhání zraku rozpoznat tankery a jednu až dvě zaoceánské lodě. Při ještě větším úsilí pozorujeme, že tenké černé objekty mění pozice. Kamera švenkuje k pevnině, na níž Iva – zmenšená odstupem – kráčí zpátky do vesnice. Z pohledu na její chůzi a držení těla nelze usoudit, co si o Petrově činu myslí, zda pouze nepokračuje v procházce směrem od jeho atd… Nápadně připomíná přízrak. 

Scéna třetí 

Pryskyřník by chtěl přestat myslet na Ivu, ale zjišťuje, že na ni přestat myslet nedokáže, neboť myšlenka na ni se mu pojí s blaženým světlem. Jedná se víc o pocit než o vizualizovanou bytost, jakkoliv mu v hlavě zní její jméno a střídají se tam rozmanité tváře. Příležitostně zahlédne i poprsí nebo kus pánve. Přestože se nechce světla vzdát, stává se mu, že se proměňuje v člověka, za jakého by se rád nepovažoval. Stojí se zdviženým pyjem bokem k lampě a prohlíží se ve stínovém divadle na zdi. Při tom si uvědomuje, že Ivě nerozumí, že jí může dát jen málo, nebo nic z toho, co ona potřebuje, avšak nevzdává se – věří, že jednou ji rozlouskne. Dosažení tohoto cíle si ukládá za životní motivaci. Už ho nezajímá Londýn s nelidskou architekturou. Všechno úsilí zaměří na poznání Ivy a jejího duševního světa. Rozepisuje básnickou skladbu Staveniště, do které umisťuje odkazy na jejich rodící se vztah. Po chvíli mu to přijde málo; se zkříženýma nohama si sedá na postel a pouští se do románu, v němž Ivu a sebe odhalí. Zamaskuje ji jako Lu a sebe schová za jméno Val, tak bude moct napsat o čemkoliv. Titul ho napadne později. (Val se tetelí radostí, jak to vymyslel, a pokračuje ve spřádání scény.) 

Teď si Petr představuje, že před ním Iva sedí svlečená a překřížené nohy jí zakrývají klín. Vnímá ji jako ženu oblých tvarů přetékající smyslností, jež právě není modelkou; na břiše se jí shrnují faldy, paže má také silnější, plným ňadrům nechybí tvar, ačkoliv má dojem, že příliš vyčuhují do stran – směs vanilkového cukru, skořice, kokosu a kakaového prášku. Je rád, že před ním sedí, ale potřeboval by se jí dotknout. Pokládá dlaň na koleno a posunuje ji po stehně vzhůru. Zanedlouho ucítí horkost – instinktivně přitlačí. Zajímá ho, jaká je uvnitř. Vybere dva tři prsty a s ostychem je vnoří do citlivé tkáně – žádný odpor, jen se kolem nich něco svírá a nasává je hlouběji do sebe. Pryskyřník naklání prsty do stran, zkoumá prostor. Zaujme ho složitý výstupek, jehož hranici nedokáže určit. – „Možná nový typ kohoutku, nebo hřebínku,“ říká si. Zkusmo se ho dotýká. Působí jinak než okolí. Není tolik poddajný, dokonce je mu i trochu protivný, nezamlouvá se mu. S drhnutím sune prsty výš a mezi stébly pažitky zanechává slimáčí stopu. Kolem opuštěného lomu vypadá svět nadějněji. Odhrnuje zvrstvené terasy prokládané soutěskami – diváci ho vyzývají ke hře na schovávanou. Bude si muset vybrat, pod kterým převisem se uvelebí. 

(Druhý den ráno to Vala přestává bavit. Nechce popisovat, jak Petr stoupá na živcovou vyvřelinu a zastavuje se na oblém vrcholku, kde si pohrává s kroužkem od plechovky fazolí, než ho zamáčkne a vylomí víčko; jak potom jazykem otírá rajčatovou šťávu vystříklou na papírový přebal, nadzvedává konzervu a na dně hledá datum spotřeby; když ho ověří, pomalu a nezadržitelně vyklopí pečené fazole na obrácený poklop ešusu. Rovná je od sebe, přidává zeleninu s kmínem a další koření. Potom víko pokládá na vařič a při míchání dává pozor, aby nesklouzlo z držáků. Už se vidí, jak si pochutnává, a zkouší do mrkve zabodnout vidličku – ještě není dost tvrdá. Val by mohl dál líčit, jak si Petr jídlo soustředěně prohlíží, ale nedokáže uniknout před myšlenkou, že až dojí, bude se muset vydat na cestu a probít se, neví kam, aby scénář neskončil nedodělaný. Přesto se mu daří utápět smysly v lahodných výparech. – Nepostačí-li vidlička, pomůže si při nabírání lžící. Nic nebude oddalovat. Pro jednou se vydá tam, kde praskají skály a pepř chrlí sopky, kde z ešusu do sklenice přetékají kalorické hladiny, když se dal vesmír do pohybu. – Ve zpomaleném záběru sledujeme barevnou vlnu, již v něm slast zvedá od nohou k temeni hlavy.) 

Scéna čtvrtá 

Jsem na konci samého konce, myslí si Pryskyřník za psacím stolem. Proč přichází další minuta? Knihy, filmy, ulice, kavárny, galerie – bylo jich dost, nebo málo? Nikdo nepíše mně, nikomu nepíšu já, jsou daleko, jinde. Stačilo by trochu se pohnout a něco povolit; otevřít obzor s alejemi a zahradami, s tůněmi a živými ploty. Seděli bychom v nich s Ivou nazí a celé dny bychom se natahovali pro jídlo prostřené na nízkých dřevěných stolech. Vím, že s ní bych dokázal jíst věčnost. Nájem bychom neplatili, zahrada by nám patřila. A pokud ne, nikdo by po nás nic nechtěl. Napíšu jí o tom. 

„Milá Ivo, 

vím, nebo nevím, nicméně se domnívám, že moje dopisy nečteš. Nedivím se, neboť sám netuším, co bych na ně odpovídal. – Proč se nesvěřuješ ty mně? Není na tobě co poznávat? Dej mi poznat kus sebe. – Máš pravdu… Mně se nikdo svěřovat nemůže, jsem přeplněný. Mám co dělat, abych se zvládl, a popravdě řečeno se nezvládám. Chtěl bych žít stále ve slasti, která z tebe prýští, nemám jí nikdy dost. Jsi cesta, jíž kráčím a překonávám konec samého konce – nejsem ztracený. Hledám tvou náruč a vidím, že jsem v ní, držíš mě pevně. – Uááááá! Uááááá!“ 

Petr se zamýšlí nad tím, co napsal. Něco se mu nezdá. Střídavě hledí na papír a na barevnou rytinu Londýna před Velkým požárem; hladina Temže se hemží loděmi a bárkami všemožných tvarů a velikostí, London Bridge je obsypaný několikapatrovými křivě balancujícími domy. Vzápětí řeč obrazů Petra opouští a ten se v návalu bezradnosti hroutí na stůl. (Val sedí nehybně na židli a dvě tři minuty civí do zdi na tutéž rytinu. Potom sebou cukne a propukne v horečnatý pohyb. Aby se vysvobodil od stolu, musí převrhnout židli, vymotat se z deky, ztratit rovnováhu, málem pokácet lampu a zakopnout o šňůru od počítače. Když to všechno dokáže, vyhledá v zásuvce platební kartu. Rozhoduje se, že si obstará jízdenku do mrtvého města, kde má v úmyslu vrhnout se Lu do náruče. Sedá si, aby plán dopsal.) 

Scénu uzavírá záběr z okna pokoje. Světle zelené, mladé listy se znatelně odbarvují a zmenšují, stahují se do sebe, až úplně mizí v pupenech a nakonec v samotných větvích. Zakrátko jsou stromy holé. Cloumá jimi vítr, bičuje je déšť, na okamžik či dva se na nich dokonce udělá vrstva sněhu. Potom přicouvají sběrače listí a vyklopí svůj obsah na trávník. Prašně hnědé, šedobéžové, rezavé zmoklé listy se vydávají tanečním pohybem vzhůru a přisávají se řapíky k větvím, na nichž za neznatelného vyžehlování červenají, oranžovějí a žloutnou. Zahušťují koruny, ve kterých přestává být k hnutí, a barva se ustálí na těžké, syté zelené. Část z nich z plného rozvinutí ustoupí, aby získala na lehké svěžesti, část se zmenší. V tu chvíli se pohled vrátí do pokoje, přičemž zjišťujeme, že v něm přebývá napůl svlečený mladý pár; rychle spěcháme na chodbičku a zkoušíme další dveře. Za posledními najdeme Petra v podobné situaci jako za rok, s toutéž rytinou na zdi, pouze od pohledu mladšího a s oknem do rušné londýnské ulice. 

Scéna pátá

O rok mladší Petr přijíždí inkognito do zaparkovaného města, chce Ivu překvapit. Naplánuje to tak, že zavolá na kočky za plechovým plotem. Otevřít mu však přichází Pé, kterého ze srdce nesnáší. Nejen proto, že s Ivou souložil, když on po ní marně toužil, ale hlavně proto, že je mu odporný. Před jeho obrazem se ale zmenšuje a chuť žertovat jej opouští. Jako by mu přišel otevřít sám Satan, jehož v něm rozpoznává. Málo jej uklidnila Ivina slova, která počínání Pé v dopise označila za „masturbaci na ženském těle“. Připadá si méněcenný a chová vůči ní ještě větší zábrany. Chtěl by se jí oddat, ale nemůže za Ivou jít přímo, neboť od ní postrádá klíčový impuls. Našteluje se tedy do její blízkosti a počká, až přijde sama, přestože tím riskuje, že takhle mezi nimi nemusí k ničemu dojít. 

Scéna šestá

Z ptačí perspektivy sledujeme předvánoční trhy na náměstí zaparkovaného města, kde se odděleně, aniž by o sobě věděli, procházejí Iva a Petr. Pryskyřník je ve srovnání s předchozí scénou o půl roku starší, zarostlejší a sešlejší. Iva jej potkává ve chvíli, kdy se rychle opíjí u stánku s punčem. Působí uzavřeně a nemíní rozvíjet konverzaci. Později si uvědomí, že cosi zahlédl v jejích očích. Směsici touhy a lítosti? Vzpomíná, jak se jí měnila tvář – hubatá, panovačná, dráždící, rozteklá – živý řetěz osob, s nimiž se v ní setkává. Když jej Iva pozdraví, neví, co by odpověděl. Dívá se před sebe do země i vzhůru do mraků. 

„Nepřivlastňuj si mě a nezacházej se mnou,“ pokračuje Iva v rozhovoru. 

Petr pozoruje proměnlivé tvary zvířat na obloze. Zkouší na některý z nich sáhnout, nechat si od něj napovědět. Potom chce odejít. Otáčí se a jde, ale Iva na něj volá, aby neodcházel. Vrací se zpátky a prohlíží si zblízka její tvář; vidí zvířecí strach, hnusný, odporný. Nejraději by ji uškrtil, ale nacházejí se na veřejném místě. Nemůže zapomenout, že ho nemiluje, a neumí si vysvětlit, proč s ním tuto chvíli tráví. Je přesvědčen, že ví víc než on a že s ním hraje nečistou hru, kterou nedokáže prohlédnout. Pokaždé jí svěří svou důvěru, a ona jí hned zneužívá. Rozhoduje se, že se nechá zneužívat, přijatelnější volba neexistuje. (Kamera v obludně velkém detailu zabírá Petrův odhodlaný nos.) Největší strach má z toho, že když ji uškrtí, bude muset roky někde v černé díře onanovat. (Val se při posledních slovech oklepává z husí kůže.) 

Scéna sedmá

Po dalším půl roce zpátky v Londýně nacházíme Petra ve dvorním sále V&A Museum v South Kensingtonu, kde se vzrušeně hádá s exponáty; spílá tepaným nádobám, uráží okrasné sklo, nadává sádrovým odlitkům, zlořečí sloupům, klenbám i náhrobkům a proklíná dřevěný vyřezávaný oltář z Francie. Poté, co skočí na sochu Bohorodičky, zavolá ostraha strážníky Metropolitan Police, kteří si výtržníka s klidem a porozuměním přebírají a odvážejí ho na neznámé místo. 

Scéna osmá

Na soukromé klinice duševního zdraví je Petr spokojený. Má pokoj pro sebe, nikdo jej neruší, NHS⁹ to za něj zaplatí. Neví, že mu hrozí převezení do mrtvého města. Lékaři váhají, neboť testy odhalily patologickou reakci na rodnou zemi a její obyvatele. Obávají se zhoršení psychického stavu. Každý den napíše Petr desetistránkový dopis Ivě; v analýze jejich vztahu zabíhá do nejmenších podrobností, dobírá se nových pravd a nenechá volně plandat jedinou citovou linku. Iva dopisy nečte a rovnou je předává Ing. Jurovi Fujarovi z Ústavu pro epistolární literaturu, jenž z nich sestavuje román. 

Scéna devátá

Ordinace psychiatrického oddělení nemocnice v Pryskyřníkově rodném městě. Píše se rok 1995, dvě hodiny před obědem. Kamera švenkuje kolem úzké místnosti; zabírá věšák u dveří, skříně s odbornou literaturou, dvě křesla a mezi nimi konferenční stolek s vázičkou, dečkou a slaměnkami. Na závěr se zaměří na pootevřené okno naproti. Zvýšené přízemí skýtá výhled do jarní zahrady. Po návratu do interiéru nacházíme v křeslech dvě mlčící postavy, prohlížíme si detaily jejich výrazu. Petr promluví jako první. 

„Nedá se to vydržet,“ říká. 

„Co se nedá vydržet?“ ptá se psycholog. 

„Ničím nezkalené vědomí se nedá vydržet.“ 

„Nevěříš vlastnímu vědomí?“ 

„Nevěřím.“ 

Ticho. Šimek škrtne zapalovačem způsobem, který by se hodil na závěr historické řeči, jež má změnit osud lidstva – jako by ji chtěl svým gestem podtrhnout. Petr se proti své vůli uchechtne. 

„Zkoušel jsem přijít na to, co je život; jestli to znamená jíst, jít po ulici, na něco se dívat, něco říkat… – Je život všechno, nebo jen něco? Mám o něj usilovat, nebo přijde sám? O co mám usilovat? Udělat první, co mě napadne, roztřískám tuhle místnost a někoho zabiju. Byl by to život, nebo jeho opak? Existuje cosi třetího, čtvrtého mezi životem a jeho opakem?“ 

Psycholog pokuřuje, nic neříká. Petr se zvedne a jde ke skříňce s knihami; naklání se, čte tituly na hřbetu. Některé jsou v angličtině a ve španělštině. Zahlédne i čínštinu. 

„Vy neumíte francouzsky?“ ptá se a pokračuje: „Nemohu si sebe plně uvědomovat. Rostu do výšky, do šířky, do stran.“ – Zahledí se na psychologa, jako by mu chtěl ukázat kroniku lidstva na místě vlastní tváře. Potom udělá jeden dva kroky ke svému křeslu. – „Nikdy jsme nezažili, co je milovat. Úkol nesmírný, nadlidský.“ – Sesune se vyčerpaně do sedu a špičkou prstu ťuká na dřevěné opěradlo: „Opravdu už je tolik hodin?“ 

Vstává a jde k oknu. Když si opřený o parapet všimne, že se jej psycholog nesnaží zadržet, otočí se a míří zpátky. Pro dnešní den, zdá se, domluvil. Vnímá obrazy v mysli, je jimi pohlcen. Nechává se odvést, aniž by si uvědomoval, kam jde. Na programu má něco nepopsatelně důležitějšího – boj o tento svět, zápas temných a světlých sil. Boj o vlastní vykoupení, věčnou nirvánu. 

Scéna desátá

Tatáž ordinace o rok později. Petrovi se daří lépe a je již schopen zorientovat se v situaci, která nastala po krachu jeho milostných vztahů, říká: 

„Už věřím, že k sobě nepatříme, musím si na sebe teprve zvykat. Potkal jsem se před týdnem v autobuse, když jsem pozoroval domy. – Víte sám, kolik je v tomto městě domů, dá práci všechny je sledovat. Když někde žiju, chci do toho místa úplně patřit, poznat jeho domy. Vědět, kde žiju a proč, dá spoustu práce, nestačím okoukat každý z nich. Mělo by nás být víc. Promyslet každý detail –“

Pryskyřník se odmlčí, přičemž neztrácí usilovně soustředěný výraz, a krátce pohlédne směrem k pozorně naslouchajícímu psychologovi. 

„Potkal jsem se a nebyl si sympatický. – Co se dá dělat? Sebe a sousedy si nevybíráme, nevybíráme se ani sousedům.“ 

Šimek jako obvykle mlčky pokuřuje a Petr se dlouze zadívá do levého dolního rohu, než dodá: 

„Moje deníky lze číst odkudkoliv. V kterémkoliv místě vstoupíte do dění a nepotřebujete vědět, co předcházelo, ani Vás nezajímá, co bude následovat. Povozíte se a jdete jinam. Přál bych si, aby všechny byly takové. Žádný deník by se neměl číst od začátku do konce. Potřebujeme nový chaos, nepořádek v hlavě. Tapety a rolety. Toaletní papír dochází, lesy nás zradily. Píšeme jim omluvenku.“ 

S posledními slovy dočmárá Petr cosi do zápisníku, vytrhne list a podává jej Šimkovi. Psycholog lístek přijme, podívá se, co na něm stojí napsáno, a čte: „Zhebni, hochu, nebojíš-li se měsíčního svitu mezi třetí a čtvrtou ranní. Čeká na tebe. Její stehna hoří. Ruce jsou popínavé lijány, ňadra se zapínají knoflíky. Dotkni se a budeš vytržen z kroniky lidstva.“

Scéna jedenáctá

Příběh se vrací do přítomnosti. (Zapomněl Val na své rozhodnutí, nebo potřebuje cosi nutně dokončit?) Půlroční pobyt na klinice Pryskyřníkovi prospěl: na první pohled vypadá živě, bystře, vyzařuje duševní pohodu. Nyní sedí ve vagóně Piccadilly Line, kde střídavě čte sbírku poezie a naslouchá hlášením v reproduktoru; názvy stanic, upozornění o tom, které linky v jakých úsecích právě neoperují, kde na co přestupovat. Souprava jede v podstatě sama. Strojvedoucí se rozvaluje v přední kabině a příležitostně cestující požádá, aby nestáli ve dveřích. Tmu za okny přerušují nažloutlé, okrové, šedé a bílé dlaždičky. Ze všech londýnských linek má Petr nejraději Piccadilly Line, neboť je stoletá a projíždí stejně starými stanicemi. Přitom by mohl jezdit novější, rychlejší, ale nezáživnou Victoria Line. Vystupuje na Leicester Square a míří do knižních domů na Charring Cross Road. 

O několik hodin později znovu sedí ve vagóně Piccadilly Line, čte sbírku básní a poslouchá hlášení, jakkoliv se nechystá přestupovat. Dopravní situace ho však vzrušuje. V obráceném pořadí sleduje názvy stanic a upozornění o tom, které linky v jakých úsecích právě neoperují. Strojvedoucí se rozvaluje v kabině a příležitostně žádá cestující, aby postoupili hlouběji do vozu. Monotónní tmu za okny přerušují oranžová světla na stěnách tubusu. 

Scéna dvanáctá

Na Lincoln’s Inn Fields prosvítá slunce listím vzrostlých platanů, cihlová katedrála se leskne z dálky čtyř staletí. Právníci nastupují do taxíků. Je pátek, hloučky úhledně oblečených úředníků postávají před puby. Když se na chodník nemohou vejít, přelévají se v rojích na opačnou stranu vozovky. Procházíme několika klidnějšími uličkami, než zahlédneme Petra přecházet hlučnou Fleet Street poblíž Královského soudu. Autobusy duní jeden za druhým, vystrkují výfuky, mezi černými taxíky se motají spěchající lidé. Jinak než na červenou se to v Londýně upřecházet nedá. 

Na dláždění v Covent Garden sledují turisté vystoupení pouličního komedianta. Ze tří stran se smějí vtipům, žasnou nad vyzkoušenými triky, ztrácejí se mezi roztočenými šavlemi a kuželkami. Někteří sólistovi pomáhají vylézt na monocykl, podávají mu nástroje a všichni jsou bez ustání hypnotizováni reprodukovaným hlasem. Těsně před skončením představení se obecenstvo z větší části rozprchne. Několik poctivců vhazuje drobné i bankovky do nastaveného klobouku. Odjinud kdosi vyhrává na kytaru, flašinet nebo saxofon. Krámky s jídlem a turistickým zbožím okupují střed náměstí. Dnes v nich ani není narváno. Jenže Petr musí jít dál v honbě za knihou Donalda Barthelmeho The Dead Father. V Sainsbury’s na Tottenham Court Road si kupuje o třetinu zlevněný quiche, zřejmě náhradou za nepochopitelně drahé obálky v obchodě u Turků. Na stanici Goodge Street se ve výtahu ohlédne, zda na něj někdo nemluví. Nastupuje do soupravy Northern Line, aby později přesedl na Victoria Line. Cestou z metra se zastaví na internetu a zjistí, že mu Iva píše. Nestihne si to ani přečíst, jak je leknutím rozrušený. Přísahá, že zprávu nikdy neotevře. 

Scéna třináctá

Pryskyřník sedí na posteli a s hlubokým soustředěním si okusuje kotník. Zapomíná na okolí, svět i ptáky. Nevnímá šum listí, hukot ventilace ani paprsky probleskující z mraků. Zajímá ho pouze kůže na kotníku a nasládlá bolest. 

„Třeba už to bude normální a nebudu se víc trápit,“ šeptá mezi stisky. 

Scéna čtrnáctá

Kamera CCTV zpovzdálí snímá Petra, jak žebrá nedaleko Foyles. Hlava se mu klimbá na prsou, ruka v klíně víc nesvírá než svírá prázdný papírový kelímek. Ze rtů se line nesrozumitelné mumlání. 

„Proč jsem musel zajít tak daleko?“ ptá se kolemjdoucích. „Protože tudy vedla cesta? Na co mám ještě přijít? Že nejsem učitel ani uklizečka, nýbrž žebrák? – Stojí přede mnou a čeká, co udělám. Nemám sílu podívat se jí do očí ani sílu vstát. Jen když čtu její dopis, vyplouvám na hladinu – netvor z vápencového lomu. Takový jsme mohli být pěkný pár s dětmi v rodinném domku, v tiché ulici v Bromley, s kočkama, myšima a šváby, klidně i s andulkou. Mohl jsem být úředníkem v City nebo taxikářem ve Westminsteru!“ 

Nepřítomně hledí na procházející lidi a projíždějící autobusy, mezi nimiž se proplétají rikšové na kolech, a nepřetržitý hypnotický proud jej odnáší do jiné doby. Náhle shledává, že všechny ty domy zde nestojí; sedí na mýtině obklopené pralesem, ze které v kruhu trčí chýše jeho kmene, – on, šaman zabalený do deky, pokuřuje magickou rostlinu a prožívá vizi londýnské ulice z roku 2008. Neodvažuje se ji nikomu sdělit, mohli by z té představy přijít o rozum. Kdyby ale uviděl rok 5008 – na co by musel přijít, co z dnešní reality zapomenout? 

„Jak krásné byly na zemi stovky tisíc let, kdy se nevstávalo do práce! Všechno trvalo věky a život se dostal nejdál k Jupiteru. A ta síla, jež tvořila sama ze sebe bez udání důvodu a smyslu; síla, kterou nelze zrychlit ani zpomalit, neboť se určuje sebou. Co se zadrhlo, vrátilo se na počátek, nebo šlo rovnou do šrotu. Svět začíná na vrakovišti…“ 

Scéna patnáctá

Vrak Pryskyřník stojí na prahu nového života. Ocitl se v nebi, kde bude pečovat o záhon s květinami. Vzali ho bez přijímací procedury, neboť poznali, že je rozeným zahradníkem – v nebi se vše pozná na první pohled. Někomu by to přišlo fádní a nezáživné, někomu, kdo se nemusel starat o to, zda bude mít co jíst a kde bydlet. Pro Petra je to ráj. 

Scéna šestnáctá

V kapse kožené bundy, na dně opuštěného spacího pytle, na terase pod květináčem, v kredenci, na půdě ve tmě a ve vlaku z Winchesteru do Salisbury se našly listy s Petrovou deníkovou tvorbou. Jde o případ fragmentované, převážně milostné literatury s rysem obrazotvorného fatalismu, jejíž nevtíravá angažovanost, citujeme, „nesplácí ani desátek úroku dobové módě“. – „Pryskyřník je autorem, který ve společnosti vůbec nežije; duševně ani fyzicky,“ konstatuje na úvod prezentace v rámci výzkumného grantu zaměstnanec Ústavu pro epistolární literaturu Ing. Jura Fujara. Poté si slovo bere profesionální herec a předčítá: 

„Běžím deštivou krajinou podél lesa. Před chvílí jsem se snesl padákem. Poslední, co si pamatuji, byla mohutná síla, jež mě unášela k černé klenbě. Ocitl jsem se v nějakém červenooranžovém prostoru daleko nad zemí, tak daleko, že nebyla v dohledu. Pořád jsem byl vyzvedáván, až mě zarazil strop; přesněji řečeno, stoupavý pohyb se při doteku s bariérou vmžiku obrátil v pozvolné snášení. Díky tomu jsem se dostal na zem. Chvíli po dopadu jsem nehybně stál – kolem dokola nic. Jaký směr si vybrat? Všechny vypadaly stejně. Začaly se mi zjevovat první objekty: tráva, asfaltová cesta, pole zahýbající za obzor, řada stromů, z nichž se stal les, a já se dal do běhu podél jeho okraje. Nyní utíkám, ztrácím rovnováhu, padám přes výmoly, díry a rýhy, ale běžím rychle, čím dál rychleji. Cítím, že se musím dostat na konec asfaltové cesty, kde čeká domek s několika modříny. Vedle ohrady se zelená tůňka.“ 

Herec odloží první list. Záběr do přeplněného publika klouže po zamyšlených tvářích posluchačů; někdo se dívá do země, jiný do stropu, další pokradmo kontroluje mobil. Ing. Fujara si rychlými tahy činí poznámku do zápisníku – při poslechu ho něco napadlo. Herec se mezitím napije a v náklonu k Fujarovi se gestem ujistí, že může pokračovat. Kritik mu s omluvným úsměvem ukazuje: „Ještě vteřinku.“ Herec ji využije k vysmrkání, načež ze stolku uchopí další dva listy, a když mu dá Jura pokyn, čte: 

„Byl jsem měsícem v magnetickém poli planety. Nemohl jsem se vzdálit ani přiblížit. Nazval jsem ji planeta mateřského mléka. Po určitou dobu jsem tak byl spokojený, ale napětí uvnitř stále rostlo. Nakonec došlo k průlomu. Nevím, kde se ve mně vzal paprsek, jenž zesílil do té míry, že jsem se proměnil v sálající slunce. Planeta se zmenšila a vzdálila, já se zvětšil a znásobil. 

Potom jsem hledal cestu. Rozrazil jsem neznámé dveře – příliš nedržely – a objevil se v neurčitém prostoru, ve kterém kromě sochy ženy na krychlovém podstavci nic nebylo. Zpoza ní vycházela oslnivá záře; vějíř paprsků ohraničoval postavu takovým způsobem, že z něj vystupovala jako černá silueta. Zdroj světla jsem pouze tušil, vidět do něj nebylo. Přistoupil jsem k chladnému mramoru: leskem jeho úžasné hladkosti na mě zapůsobila nezvyklá přitažlivost, určitý druh netělesné krásy. Vylezl jsem na podstavec a přitiskl se k soše. Všelijak jsem se k ní tulil a hladil ji, sahal jí na tvář, ohmatával paže a snažil se nespadnout. Zazdálo se mi, že se neznatelně pohnula. – Opravdu, hýbala se. Po chvíli jsem ji vzal za ruku a chtěl ji odvést k vodě, abych z ní smyl tu černotu. Nechala se vést jako ve snu. Výraz její tváře byl zpomalený, vyvolávala dojem, že se probouzí z hlubokého spánku, byť do skutečného procitnutí měla daleko. Její gesta byla nejistá, nemohla se rozhodnout, zda udělat to, nebo ono. Když jsem ji omýval, nabýval povrch barvy kůže, po které se šířily různobarevné odstíny. Šli jsme zpátky k podstavci, jenže co se nestalo – cestou opět zčernala. Proběhlo to poměrně rychle. Vrátili jsme se tedy k tůňce, abych ji umyl. Na zpáteční cestě zčernala znovu. Usoudil jsem, že ji tak nechám. 

Při tom jsem si všiml, že se mi nebývale zvětšil úd; vztyčený mohl měřit dobrých třicet čtyřicet centimetrů, klátil se do stran. Upřímně řečeno, nevěděl jsem, co budu s tak velkým pohlavím dělat, potřeboval bych na něj kobylu. Socha na podstavci se ovšem pyšnila nádherným, téměř kobylím zadkem. Podruhé a neobratně jsem vylezl na piedestal a pokoušel se jí do něj úd zasunout. Vrtěl jsem se, držel ji za ramena, ale především jsem udržoval rovnováhu. Nepociťoval jsem zvláštní vzrušení, ani černá žena je neprojevovala. Vše se dělo na popud toho, že jsem potřeboval někam umístit své neskladné pohlaví.“ 

Herec se krátce odmlčí, aby si lokl. Toho využívá paní v puntíkovaných šatech, která se s provinilým úsměvem plným omluv již nějakou chvíli protahuje na kraj řady. Zbývá dokončit poslední úryvek: 

„Zapomněl jsem napsat, že když jsme byli za podstavcem, měl jsem čas povšimnout si místa, odkud světlo vycházelo. Pronikal jsem je pohledem, snažil se určit jeho střed. Zář byla jasnější a jasnější, taková, že jasnější si nebylo lze představit. Přesto nebolela ani neoslepovala. Nebylo čeho se v ní chytit, ustupovala do ztracena. Vzpomněl jsem si na obraz z Národní Galerie, nevím od koho, na němž se malíři podařilo dosáhnout stejného efektu: namalovat nekonečně jasnou zář.“

Kapitola pátá – Orchestr a nástroje

Tenhle pokoj je realita, tady cesty začínají a končí. Letadla krouží nad Londýnem a blikají skrz šedomodrou, tmavou oblohu. Někdy jsou stopy tak zamotané, že žádný orientační bod nezbývá, cesta do srdce je zavřená. Přesto musím soudit a dělat rozhodnutí, vynalézat nové způsoby pro ověřování reality. 

Nemá-li jeden záliby, práci ani rodinu a nechce-li ležet na posteli a čumět do stropu, je pro něj nejjednodušší začít psát. Slova. Bez přemýšlení, bez zájmu. Například: přívod, kabinet, biologie, učitel, vysvědčení, vysvěcení, vyobrazení. Znovu totéž, nebo něco jiného, vždy podle nějaké danosti. Vyhýbat se slovu Brno, neboť je zahalené tíživou chorobou. Několikrát jsem z tamějšího ÚANu vyjížděl sem. Nejednou se mi vkradlo do života a rozhodovalo; osudové město, stín Prahy. Jiné představy vzbuzuje Ostrava. V minulosti jsem byl citově zajat vícero ženami, které pocházely odtamtud nebo z okolního kraje. Ostravu mám docela rád. Brno ve mně vyvolává tíseň. 

Přemýšlím upřímně, jak moc bych se měl snažit; zda být otevřený, nebo vzdorovat, co je světlo, co tma a které z nich mít raději. Film o japonském císaři na konci druhé světové války mě v pochybnostech jen utvrdil.¹⁰ Hirohito se v době, kdy japonský národ trpěl pod tlakem Spojenců, ponořil do studia mořské biologie. Díky tomu měl překrásné alegorické sny o rybách – plujících bombách, o rybách bombardérech v ohnivém moři. Vedle toho psal básně, obdivoval čokoládu a dbal na tradice, které mu dlouho neumožňovaly přijmout kapitulaci. V závěru se na žádost generála okupační správy zřekl statutu vtělené božskosti (arahitogami), ačkoliv později trval na tom, že explicitně nepopřel svůj božský původ (akitsumikami). Zvukový technik, jenž projev zaznamenal, jeho sdělení neunesl a krátce na to spáchal harakiri, což císaře upřímně zasáhlo. Bylo poznat, že Alexander Sokurov je na straně Hirohita a že na ni chce strhnout i diváka. 

Film o Hitlerovi na konci války mi přišel jednodušší. O lidské tváři dotyčného jsem slyšel vyprávět už na podzim od Frau Junge, proto mě nepřekvapila. Snímek mě neutvrdil v zažité představě Vůdce coby průměrného maloměšťáka. Označím-li si jej pracovně za Zlo, musím po shlédnutí Pádu¹¹ konstatovat, že má i přitažlivé kouzlo, na něž můj vyvinutý stín slyší, zatímco šeď průměru jej dokonale nudí. 

„Zlo“ – nespokojenost, bolest, nesoulad – je ve skutečnosti dobro, neboť podněcuje tvůrčí aktivitu, zatímco „dobro“ vede k uspokojení, rozkladu a degradaci – představuje zlo. Jejich napětí je však životodárné, žádný z pólů nelze vynulovat. Tak Lu, kterou zčásti prožívám coby zlo, je pro mě i dobrem, neboť mě uvádí do pohybu. V jiném případě vnímám soužití dvou lidí chvíli jako dobro a po čase jako zlo. Ne nadarmo se říká, že změna je život. Kdo chce ustrnout na jedné straně a být buď jen dobrý, nebo zlý, nevyhnutelně pohoří. Odtud zřejmě pochází nezbytná úzkost, s níž to – abych řekl pravdu – trochu přeháním. Pro mě je totiž úzkostí vše, nejen složitější jev, jaký představuje například vztah k ženě; s úzkostí čekám na metro, s úzkostí přecházím ulici nebo mačkám PIN v obchodě. Uvědomuji si, jak na každém okamžiku záleží, jak velkou zodpovědnost nesu. Mám starost, aby zůstaly otevřené oboje dveře a pohyb se z nich nevytratil. 

Vzpomněl jsem si na to i v dopise, v němž jsem Lu reflektoval naše dřívější setkání: 

„… po obědě mě napadlo se zeptat, zda je určitá chvíle méněcenná, zda na ní míň záleží, když mi neumožňuje prožívat reálně to, co bych si právě přál. Po nějaké době uvažování jsem zjistil, že v každé minutě lze nahmatat živý tok, jemuž se však do cesty staví labyrinty, až se někdy zdá, že se proudění zadrhlo. Chtěl jsem objevit to vlákno, které se mi přibližně na půl hodiny ztratilo, a našel je ve slovech, jež mne dovedla ke vzpomínce na piknik v Richmond Parku. Pravil jsem tehdy, že bych v ten čas a na tom místě nechtěl být s nikým jiným než se svojí ženou a zároveň s nikým jiným než s tebou. Ta věta byla úplným vyjádřením mého vztahu k tobě. Dodal jsem ale, jak je dobře, že nejsme svlečení. Ne proto, že jsme byli na veřejném místě, nebo že jsi myslela na jiného muže. Nechtěl jsem, aby můj zážitek s tebou byl sexuální. Vnímal bych jej jako zúžení obzoru, ochuzení bezprostředního bohatství vjemů… 

Jsem zpátky v polovině června, vane chladivý vítr. Hledím na duby a jezírko v dálce, k němuž se svažují trsy vřesu a kapradí. Mraky plynou rychleji a tisknou se k sobě naléhavěji než obvykle. Mezerami v bílé prosvítá sytá modř a zavlažuje stébla. Blíží se šestá hodina večerní – puzení v rukou je dostatečně silné, aby přerostlo zábrany rozumu, a já potřebuji položit dlaň kamkoliv na tvé tělo, neboť cítím, že se bez dotyku zblázním. Potřebuji zažít teplý a poddajný odpor, aby se mnou rozvětvily napuštěné žíly, aby mě tvůj magnet k sobě přisál. Nestačí mi rozplývat se ve scenérii; chci ztratit vědomí omotán svalovitým pásem kobry, nechat se jí sežrat. Nevadí, že se obzor zřítí – jen ať nás zasype a svět náhle skončí!“ 

U žádné ženy jsem nezažil tuhle sílu, vedle níž se cítím jako gumový hadr. Je za každým slovem, které mezi námi padne. Vydán jí na milost nevnímám zranění, vymetaná jako papírové paběrky – vždyť spláchla také Al a zalévá drobné jizvy, jež po ní zůstávají. Skvrny přetékají barvami, divoký zmuchlaný svět na obrazech Gerharda Richtera; rozpínání, které má tak ráda. Nakonec vítězí černá, jako by její světlo bylo otrávené… Je to zlá síla, avšak uzavřít se jí nedokážu. Tlačí mi do zad pokaždé, když se Lu objeví na obzoru; odkláním ji, seč mohu, a na chvíli se doopravdy stávám volným. Už se zdá, že kolem ní budu moct projít, ale je to klam. Schovaná, přelepovaná, pořád vzadu číhá. Prohrávám s habrovou silou svého otce, neboť jeho vůle je to jediné, co musím poslouchat, a já vždy stojím na špatné straně. Celé dětství jsem s ní zápasil; nyní ten boj nesu uvnitř. To ona mě tlačí k Lu, přestože druhou rukou vznáší námitky. – „Kachnička přece nemůže milovat havrana.“ – Ve jménu světla a štěstí míní vystrnadit to křehké, co ve mně po Al zbývá, a já nevím, zda to chci, zda moje slova nejsou pouze kus hadru, jímž znásilňuji nevlastní pocity. Vysněná náruč – její nejsilnější a jediný argument. Mám se stát otrokem, když chci být milován? 

Strašně mě dnes bolí hlava. Slova mě ženou dál, ale každá myšlenka vyvolává pocit na zvracení, myslet je fyziologicky nemožné. Hledám představu, která by uvolnila řezavý tlak a odnesla mě pryč, neznámo kam, kde nic není, kde plave oranžové prázdno na hladině oceánu. Bolest v něm měkne a já jsem znovu sám… 

Postupuji obezřetně. Tenkým pluhem pronikám mezi potrhaná, zašmodrchaná slova rovnající se po stranách. Jemné, složitě rozkvetlé a vybarvené bytosti, jaké si lze jen představit, královsky vystrojené do hebkých, voňavých, průsvitných látek, žijí v neuvědomělé nádheře a prostotě jako děti. Sebemenší dotek by jim mohl ublížit. Ani pohled nesnesou dlouhý. Nemnohokrát jsem měl příležitost je zahlédnout – dnes v noci se mi to poštěstilo. 

— — —

Ve dnech, kdy se cítím lépe, se chodívám utěšit poezií. Ve Foyles mají skoro vše. Cestou kolem se pokaždé na pár knížek zastavím; dám si pět šest autorů a pokračuji do dalšího oddělení, umění nebo cizojazyčné literatury. Jiné oblíbené knihkupectví se nachází v Gower Street. Na rozdíl od funkcionalistické architektury Foyles je viktoriánská budova Waterstone’s postavena z rumělkových cihel a protkána béžovými lištami. Zevnitř připomíná bludiště starých dveří a dřevěných oken, s množstvím menších místností, skrz tři patra propojených točitými schodišti. Naposledy jsem tam před regály červených a zelených svazků antické literatury zvažoval, zda bych se neměl naučit latinsky a řecky. Místnost vypadala tak opuštěně, a přitom se v ní odehrávaly největší události z dávné historie. Byla to jiná opuštěnost než ta, kterou vnímám ve sklepeních antikvariátů na Charring Cross Road, kde postává a polehává spousta na smrt nemocných, ochrnutých knih; line se z nich odér zbytečnosti, osamělosti a rezignace, jimž se nedostává síly, neboť vypadly ze svého času a německé bombardéry je nedokázaly zasáhnout, Temže je nezničila, zelení nezrecyklovali. Podobná nálada vyzařuje i z lidí, které tam vídám. 

Je morbidní nosit si tu márnici ještě domů, jenže koníček to je a v požírání ovsa mu nikdo nezabrání. Má zde svět, v němž se nepouští tak daleko jako před rokem; chodí převážně po známých místech, oživuje a prohlubuje spojení s nimi. Příležitostně objeví něco nového. Od povstání do úpadku vyplňuje den činnostmi různého rytmu, způsobu i smyslu, přičemž v hlavě přežvykuje myšlenky na druhé lidi. Přecházení mezi různostmi by shrnul do výrazu „útěk před jistotou“, pokud by mu samo neposkytovalo jistotu. Jeho pohyb je podmíněný, nejedná se o výlet. Pouze shoda náhod zodpovídá za to, že do zaměstnání delší dobu netrefil… Také cesta k ženě připomíná labyrint; nekončí ani ve chvíli, kdy na ní o samotě leží, zatímco ona se prochází po odvrácené straně polokoule. Vždy se mu při tom vyjeví, že nelze dojít než k sobě, hranice je nepřekonatelná. Vnímá hrůzu individuace, již by chtěl Nietzsche přemoci dionýským opojením, které však on odmítá. Postupně by v něm převládl chaos a ten by závrať zahubil. Problém by snad zmizel, kdyby beze zbytku uvěřil v magii tělesných partií, jichž se individuace netýká, – spojení s druhým člověkem by dosáhlo vrcholu. Jenže koníček hledá útěchu v literatuře a jeho dostihový sport tím trpí… 

Včera jsem v autobuse cestou z Angel prožíval rubensovský večer. Obloha se třpytila po bouřce, barevné cáry se mísily. Projížděli jsme za určitou hranicí světla, kde převažovala noc nade dnem, přičemž ještě nebylo po západu slunce. Za některé domy zacházelo už během odpoledne a nyní je bylo lze tušit odleskem zpoza ztmavlých kvádrů a v nadhlavníku. O dvě hodiny dříve, pěšky po téže Liverpool Road, jsem schytal jednu nebo dvě přeháňky a jen díky šále mi vítr nelezl pod kabát. Ptal jsem se, proč jdu sám, zda to není v nepořádku. Víc lidí šlo samo, nebyl jsem jediný. Stejnou cestou jsem šel a právě tak myslel na Lu před rokem, když jsem se při probírání knihami v Borders zaposlouchal do Neila Younga. Učarovala mi akustická verze „Cowgirl in the Sand“, ve které jsem spatřil Lu jako vyšitou. Zkoumal jsem, zda se na jejím obraze po roce něco změnilo. 

Nedávno si mě ve snu chtěla vzít mladá Afričanka. Bylo mi lhostejné, zda se budeme mít o čem bavit. Jediné, co jsem vnímal, bylo dokonalé tělo. Sen končil dopisem, v němž mi Lu doporučovala pořídit si koně. Vymezovala svou pozici v našem vztahu, do nějž tělesnost údajně nepatří. Opět jsem procítil nemožnost dostat se k ní, kterou lze srovnat s chtěním po slunci, aby obíhalo opačným směrem… 

„… nakonec tě vážně nebudu potřebovat,“ odpovídal jsem, „všechno se odehraje v mé mysli. Děsí mě, jak odpadá jedna bariéra za druhou. Budeš mi bezezbytku vyhovovat, akorát že nebudeš mít tělo. Ptala ses mě kdysi nad jednou knihou, proč to musí být tak beznadějné – teď můžeš žasnout nad tím, jaká je v tom zákonitost. Namítáš, že bych nemusel být tolik zauzlovaný, ale na to se ptám: ‚Nezauzloval jsem se až psaním tobě?‘ – Nyní se rozmotávám. Možná se vytratíš z druhého konce dopisů a já povedu nekončící monolog beze svědků – budoucnost si tak ostatně představuji. Už teď jsem ti blíž, než kdybych se tě dotýkal. Chápeš to a v nitru se mnou souhlasíš. Nebo mlčíš. – Bylo by setkání našich těl dialogem? 

Z něčeho jsem tě vinil a nemohl tě přijmout. Chycený v půli cesty jsem se vzpíral útokem. Byli jsme k sobě přivázáni a tím zuřivěji se napadali, čím urputněji jsme se bránili – jako bychom rostoucí touhu mohli vyjádřit pouze agresí. Nedůvěra a strach, že do mě začneš sekat, jakmile povolím, mě zahnaly do temné kobky. – Vím, že ta agrese v tobě byla, potřebovala ses jí zbavit. Cítil jsem však, že je za ní něco dalšího, kvůli čemu zůstávám… Stáhnul jsem se do bezpečí a zanechal tě před sebou, když vtom jsem do někoho vrazil – obklíčilas mě. Podařilo se ti podkopat hradby a proniknout do tajné místnosti, odkud jsi vystrnadila jinou ženu. Získalas nade mnou úplnou moc…“ 

Druhý den ráno se cítím jako japonský císař na konci války. Budu muset uznat svou kapitulaci a ještě hlouběji se ponořit do studia mořské biologie. Na křižovatce pěti šesti ulic před King’s Cross pozoruji, jak lidé vycházejí z nádraží a překračují vozovku; u přechodů se mačkají davy svírané archaickým zábradlím. Nedávné měření prokázalo, že Euston Road patří k nejhlučnějším dopravním tepnám v Británii. Ani přes množství autobusů a taxíků však tohle místo nevnímám jako nejhorší. Okolí Hyde Park Corner nebo Marble Arch se mi jeví být hlučnějším. Křižovatka tam těsně sousedí s vysokou zdí zahrady královského paláce. Zajímalo by mě, jak moc za ni rachot doléhá a zda královským koním nekazí odpolední spánek. Zdali vědí, že o víkendech mohou mezi zónami dvě a devět cestovat za pouhé dvě libry do dvě a půl desítky mil vzdáleného Cheshamu v malebném údolí Chiltern Hills? Nebo nasednout v přístavu na vor a bezcílně se plavit oceánem, který se stále v něco proměňuje, poddávat se do dna, nepoznat zábrany, hltat a hltat, dokud jim nebude špatně. Pořád existuje místo, kam se mohou schovat, vypít čaj – a hle, hlava už je nebolí. 

Před rokem na pouti v křídových kopcích jsem sebou plácl do mokré trávy a dělal mrtvého. Týdny jsem se vlekl kvůli prožitku tohoto okamžiku; moře, které následovalo, bylo už pozápasovou rehabilitací. Čas, který jsem prostál v dešti pod stromy jako kráva nebo ovce, bych nespočítal. Opakovaně jsem míjel hliněná hradiště, šlapal nacucanými pastvinami, lepil se v šedivé kaši a nemohl se zastavit. Pod máslovým úplňkem jsem přemýšlel, zda Lu zrovna s někým zasouvá. Nakonec jsem se z té trávy zbláznil. Rozeběhl jsem se, ujel patnáct set kilometrů a zkoušel ji potkat v zaparkovaném městě… 

Nyní podťatý třicetiletou válkou sedím na židli, prsty a nohy mi těžknou. Už netoužím po ženě, nýbrž po svém údu. Dal bych všechny knihy za to, abych jím dosáhl do úst – bohužel se mi to daří jen občas a jenom ve snu. Sedět a čekat je to, co mám dělat. Mohu tyto dny strávit na židli, být čím dál pasivnější, stávat se ženou; čím méně to chci, tím víc musím. Vymyslel jsem, že odpoledne projezdím autobusy po městě, abych před svou rukou utekl, jenže mě přemáhá spánek. Přibitý k židli ve slepé uličce se zhluboka nadechuji a zadržuji vzduch. Není to věc vůle nebo výdrže, nýbrž motivace. Potřebuji se propadnout hluboko pod zem, kde mě nebude nikdo hledat, kde mi klid a uvolnění přináší představa genitálií v tlamě lva; šelma orgán ukusuje a přežvykuje, aniž bych cokoliv cítil. Bude mi lépe, až mě jeho váha přestane stahovat k zemi, už jsem říkal, že bez kastrace pokračovat nelze. Půjdu si lehnout a dodělám se, škoda, že zrovna dnes je venku tak hezky, když musím zatáhnout roletu… 

Dospěl jsem k vyvrcholení, po němž nenásledovala obvyklá deprese, z čehož jsem usoudil, že Lu je se mnou. Aniž bych prozrazoval, jak jsem k tomu dospěl, běžel jsem jí vyklopit pravdu o dvouleté zápletce našeho vztahu. Konstatoval jsem, že hra skončila a my se buď musíme vzít a být spolu, nebo jsme se stali obětí iluze, jejíž prach jsem právě rozfoukal. Abych měl jistotu, že jsem nic neopomněl, poslal jsem navrch tři ujišťující zprávy: 

„Co teď, když jsme oba jinde a mě dělí tři týdny od bydlení venku? – Reportáž psaná na oprátce. Myslím, že bych měl být s tebou, a taky tam v duchu jsem.“ 

„Bez tebe mě to na světě čím dál víc nebaví. A to je dnes tak krásně. Slunce svítí, mraky se převalují, vítr lenoší. Bez tebe je svět k ničemu. Nemohu se pořád vpíjet do domů, jakkoli malebných.“ 

„Vidím, že za duchem poletí i tělo. Za pár dní zavolám od brány a počkám, co se stane. Vlastně to jedu zjistit.“ 

Následující den mi přišlo lakonické: „Ty debile.“ 

Leckdo se teď možná směje, ale já k nim nepatřím. Držím se Národní Galerie na Trafalgar Square a chřadnou mi nohy. Z podstavců se drolí malta, vápencové jezero vyplouvá na hladinu – třeba jednou pochopím, proč mi to napsala. Nebo si zprávu ponesu jako krásné tajemství až do hrobu. Měl bych jí být vděčný, vždyť mi nemusela nic říkat. I pro druhé je rozpoznání debility nelehkým úkolem. Divím se, že nejsem víc zdeptaný, ale určitě budu, až tomu začnu přicházet na kloub. Dokonce se přistihuji, že uvnitř cítím skrytou radost nad tím, že mi napsala, byť není příjemné být v něčích očích debilem a nevědět proč. Znamená to, že si svůj stav neuvědomuji? Býval jsem si ve všech činnostech jistější, nyní musím být ostražitý – není cesta do koupelny jejím projevem? Jisté je, že mě diskvalifikuje, vždyť se blbcům sám vysmívám! Asi má na mysli, že si nedokážu najít zaměstnání, což mi pitomé též připadá. Pár jsem jich vyzkoušel a všichni jsme po nějaké době poznali, že se na mé místo hodil někdo jiný. Snažil jsem se, abych se na ně hodil já, avšak v závěru jsem nechtěl o práci připravit vhodnějšího uchazeče. – Nebylo by potom lepší, kdyby na mém místě někdo takový i žil? 

Chci každého ujistit, že si nestěžuji na obtížnost situace, jakkoliv jsou mé zápisky balónkem, který se nafukuje a jehož zpětný tlak roste. Příběh by se chtěl vecpat zpátky do mě a roztrhnout mi kůži. Jsem to já versus balónek, zápas o to, kdo koho dřív roztrhá. Nepopírám, že jsem začal foukat jako první. Ovšem i mé plíce byly na počátku prázdné, čerstvé jako mimino a někdo je musel naplnit vzduchem, který se v nich neudržel. Mohl jsem vydechovat naprázdno, nepopírám. Přišlo mi foukání do balónku méně morbidní? Chci za sebou nechat roztrženou stopu? Kdyby ten román psal někdo jiný, vypadal by určitě jinak. A možná by vypadal stejně. Svět je plný příběhů jako ten můj a já neznám Lu ani sebe lépe než kohokoliv jiného – tuším, že nebude bez konce. Jednou jsem byl vpuštěn a načat, jednou budu vyhozen a dodělán. A čtenáři se mnou. Ostatně, co je komu po důvodech? Čtenář si chce odpočinout po práci, rozptýlit se v něčem příjemném, nemá zájem řešit za autora, co udělal špatně, něco za něj přepisovat. Čtení by nemělo být druhou šichtou. Zkouším si představit člověka, který přijde domů, otráveně pozdraví manželku, dětí si ani nevšimne, a sotva se nají, sedne si do křesla se stojací lampou a jde řešit autora. Takoví jsou vzácní a každý považuje za čest, vezme-li jeden z nich do ruky jeho svazek a pořádně ho proškrtá. 

Mohl jsem se urazit a prohlásit, že se s ní nebudu víckrát bavit, s takovou krávou, zbytek příběhu by se odvíjel jinam. Dost na tom, že mi v další zprávě nařizuje, ať jí nechodím na oči. Prohlašuji naposledy a jednou provždy: v zaměstnání nemám co objevovat. Nemám. Nenuť mě objevovat, když není co! Raději mi přej, ať je odpoledne a mohu se jít rozptýlit do centra. Obloha je dnes tak panensky zatažená, nic na ní není, připomíná dávné deštivé dny; voda kape z jehličí, bublinky se přetlačují mezi bodlinkami. Čekám v plechové boudě za vesnicí, kolem projíždí traktor se dřívím. Za ním později škodovka, za ní starý žigulík. Při všech třech jím. 

Na jiném obraze táhnu bažinatou krajinou. Všude uschlé stromy a polámané větve, hltám výpary linoucí se z mokrého mechu. Hnusí se mi být mužem a slunce nesnáším. Vidím, že pád se nedá zastavit. I kdybych napřel zbylé síly, mohu jej nanejvýš pozorovat. Jenže já nemíním nic napínat – napínal jsem dlouho. Padám mimo výseč, kterou s vášnivostí nenávidím, která se mi z hloubi duše protiví, a věřím, že mě za to Bůh brzy potrestá. Prohlásil jsem tisíckrát, prohlásím to znovu: nikdo se mnou neudržel krok, neměl odvahu pustit se do bažin, které mě obklopují. Ulekli se, zavřeli oči a dveře, za kterými se drží svých jistot a prodlužují si životy, na něž bez výjimky nestačí. – „Podívejte, jak jsme stateční!“ – Jejich odpor k výseči není natolik silný, aby dokázali nenávidět, čímž se v mých očích o mnoho připravují. Tuší, ale mají strach, prostě nechápou. Nemá cenu se jimi dál zabývat, jsem rád, že mě opustili. Vlastně jsem na to čekal, abych jim dokázal, že nevydrží. Někteří možná najdou sílu a doběhnou mě. Opustili mě, abych poznal, jaké je být odsouzený k tomu, co mi zvlášť ženy vyčítají: odevzdávat svůj dech do slov a začínat jimi jejich vlastní citový život. 

Včera mě při přecházení Regent Street napadlo, že na jistotu nemám nárok. Nejsem na světě proto, abych byl zaměstnaný a ze všech sil se dožil určitého věku. Taková situace jednou nebo dvakrát nastala a přebývat v ní nebylo snesitelné. Motiv hmotného přežití přestal účinkovat, když do něj vpadl odumírající duševní kolos, rozemílaný cyklickými depresemi. Systém, jenž svým platným jedincům umožňuje vegetovat dle vlastních zákonitostí, mě nepotřeboval – vyloučil mne jako exkrement a já nemám nárok. K mému smutku se přidává, že to druhá strana nechce vidět a ze všeho viní pouze mne. 

Bývaly časy, kdy jsem si přál být silný, být mužem, umět se o sebe postarat… Stával jsem se při tom svým otcem a pociťoval k sobě rostoucí odpor. Snažil jsem se a co z toho zbylo? – Procházky, hlasy, ruiny. Nyní hledám způsob, jak se zbavit napětí a nebýt hrdinou, jak se účinně poddat. Nezaměstnanosti jsem se poddal krásně a usnul při tom na rozhoupané židli. Sexuality jsem se také vzdal. Milovat budu jen jako žena projevující něhu a jemnost. Až takovou potkám a procítím s ní své vzrušení, nebudu si připadat odporný a na Lu si ani nevzpomenu. Až potkám na pohled křehkou, avšak vnitřně silnou ženu, která neubližuje druhým, odvolám slova o nenávisti k výseči. Navenek silní lidé jsou doopravdy slabí jako děti, ne však nevinní. Ztělesňují princip přírodního výběru, jehož imperativem je přežít za každou cenu – jak jinak než na úkor ostatních – a vykrmovat strach z vlastního zániku. Místo důvěry a bezpečí zavádějí do vztahů pravěk. Nechci druhým ubližovat jako bestie s evolučně vraždícíma očima – já s nimi nesoutěžím. 

Právě mi napsala máma, že další peníze nebudou a zbytek je v mé režii. Dopis, ve kterém jsem se rodičům pokoušel vysvětlit, jak a proč žiju, nedošel. Je to dobře, stejně by nemohli nic pochopit. Pomáhají mi spíš ze strachu. Až odbydlím poslední den nájemného, vezmu laptop a napíšu domácímu, že pokoj je volný. Nic jiného si brát nebudu. Zahodím i mobil, abych nevěděl, kolik je hodin. Odjedu do lesa, kde se mi před časem zjevilo božstvo, lehnu si do díry a zůstanu tak; bude dokonáno. Možná ještě něco napíšu, než dojdou baterie, nerad bych román nechal rozepsaný. Už vidím otce, jak říká, že jsem měl mít rozum a poslechnout ho: pracovat, založit rodinu, prožít spoustu let spořádaného života. Kdybych nechtěl pokaždé vědět všechno lépe než on, nemusel jsem takhle dopadnout. – Tady to mám. S neutrálními pocity mu dávám za pravdu: měls pravdu, otče. Jen doufám, že skončím definitivně, že se ráno neprobudím jako někdo jiný, třeba jako inženýr…

Kapitola šestá – Závěr

Nepředstavitelně dlouhé věky před narozením, co jsem dělal? Nebyl jsem a také to šlo. Jenže potom jsem se ocitl. Teď čekám a mám strach. Ne z toho, že zase nebudu. Z toho, že něco udělám nenapravitelně špatně a budu si to vyčítat. – V něco snad věřím? Chtěl bych vědět, že Bůh buď je, nebo není, mít jistotu. – Co je to Bůh? Ten, který mě nenechá zemřít. Pravděpodobně nejsem pevně rozhodnutý. A přesto mě nic nezajímá, kromě tepla a jídla. Možná je toho na mě moc, neměl bych si tolik nabírat – to po mně nemůže žádat ani On. Stejně mi nejde do hlavy, že mě cosi nepustí, jako bych za vším čekal, že něco přijde, že má ještě něco být. – Bomba, která spadne jako vysvobození, akt Prozřetelnosti, jenž ze mě sejme zodpovědnost? Chci poznat, jaké to je? Normální člověk by se netrápil, kdyby věřil, že potom nic není. Ale já sobě rozumím hůř než čínštině; netuším, co mě napadne za minutu, natož za hodinu nebo zítra. Mohu o něčem přemýšlet, zpívat, poskakovat, běhat dokolečka. Nebo se podívat na terasu, zda nerostou kytky, netrvalo by to dlouho, hned bych se vrátil. Jenže vím, že žádné nevyrostly, nebudu se dívat, jak nevyrostly, nechce se mi hýbat tělem. – Mohu se vůbec zvednout? Že bych se tam pokusil doplazit… – budu křičet, vlasy mi vstanou hrůzou! – Tak ať, hrůza se počítá. Bomba dopadne a nevybuchne, naděje přežije. Nakonec všechno přejde. Nákladní auto projede, chodník se zaplní lidmi, kteří se vtlačí na přechod – nebude mezi nimi k hnutí. Pohyb se zasekne; řezník vypáčí sekyru ze špalku, prase se vrátí do chlívku, prejt vyteče ze střev. Ta se namotají na kliku, vznikne tlačenice, v níž zábradlí nic neuhlídá, nebude stačit délkou. Jsou v něm mezery, jimiž procházejí lidé na druhou stranu. Myslím to zábradlí před King’s Cross – šedivé jako vlněná sukně zmoklého panelového domu; přikládám k němu rty a dlouze je tisknu na kov. Nad Euston Road se v tu chvíli zjevuje obrovský zářící kotouč a sestupuje mezi stěny budov, mezi Novotel, St. Pancras International a Dům odborové centrály. Odráží se v matných sklech, zatímco všechno spěchá dál: doprava, lidé, nádraží, metro, autobusy; nikdo nedává najevo, že by viděl to, co já; něco si myslí, prožívají, jazyk jim běží hlavou jako v úvodních scénách Wendersova filmu – potřebují se všude dostat, má to pro ně důležitost.¹² Někteří si tu hrůzu uvědomují, rád bych se jich zeptal, co s ní potom dělají. Říkají mi, že na ni nemyslí, neboť je zaměstnávají jiné starosti. Tu a tam jim vstoupí do vědomí, ale nezabývají se jí; z jejich pohledu nikam nevede. – „Můžeme ji přijmout, nebo odmítnout,“ říkají, „z pasti cesta nepokračuje. Jedině ven z diskurzu, což znamená smrt; avšak tam, kde jedna pouť končí, druhá obvykle začíná. Naštěstí ne tak se životem, jemuž chybí cíl. Potom se cesta zdá být nekonečná. Smrt nemá cíl.“ 

Beru je s radostí za slovo, mým cílem jsou výškové budovy. Dlouho se zdálo, že kniha zůstane bez nich, přičemž nemohu tvrdit, že by se mi titul Výškové budovy docela zamlouval. Stydím se za jeho metafyzické konotace… 

Včera jsem zkoušel vyjít a musel jsem se vrátit, chtěl jsem se vrátit. Nepřišel jsem zpět po deseti krocích, jak by se dalo očekávat, nýbrž po několika desítkách tisíc kroků. Brouzdal jsem čtvrtí, jež vyrostla ze zámožné vesnice nad imperiálním sídlem, a pokračoval do parku Hampstead Heath, oblasti divočejší přírody, méně udržovaných lesíků, osamělých stromů a lučin křižovaných hliněnými pěšinami, z nichž jen ty nejhlavnější zpevňuje asfaltový povrch. Z nejvyššího bodu jsem se rozhlížel po zamlženém velkoměstě; po levé ruce ze shluku korun vyčuhovala ostrá věž anglikánského kostela v Highgate; o něco níž seděla skupina černých kancelářských budov, na jejichž pozadí jsem v průhledu rozpoznal do výšky vytažený dům z hnědých cihel – ten, který mám teď na dlani při pohledu z okna; těsně vedle něj se z oparu rýsovaly modrošedé věžáky naproti stadionu Arsenalu. Postupem ke středu města jsem mohl podstatně hůř rozeznat budovy v okolí King’s Cross a St. Pancras. V ještě větší dálce za nimi se ztrácely smogem rozmazané mrakodrapy v City. Dole v Bloomsbury byla nejspolehlivějším orientačním bodem telekomunikační věž ověšená talíři, bubny a tyčinkami. Stonek jejího těla, v porovnání s obtloustlou károvanou „okurkou“ v City, nevypadal tentokrát tak jistě a výrazně, ale na svém místě byl. Nedaleko od něj trčel těžko viditelný Centre Point, brutální, čtyřiatřicetipatrový kostkovaný hranol ze šedesátých let, jeden z londýnských prvních. Výhled po pravé ruce mi zahrazovaly střechy a horní patra viktoriánských domů, okraj výřezu mizel v lesnatém zbytku parku. 

Viděl jsem také spoustu Londýňanů, mužů i žen. Pouštěli draky, nosili noviny, telefonovali, stoupali do kopce, rozhlíželi se, házeli psům gumové míčky, bavili se spolu. Většinu z těch řečí jsem neznal, muselo jít o všelijaké asijské, arabské nebo africké jazyky. Chodili sami, po dvou, ve skupinách, posedávali na lavičkách a z papírových kelímků pili kávu. Větrné poryvy střídaly sluneční čtvrthodinky; mnozí byli zabaleni do kabátu stejně jako já, ale ti otrlejší nosili trika s dlouhým rukávem. Některé tváře vyjadřovaly napětí a starost, většina z nich však byla uvolněná a nesla svůj osud bez hysterie a sentimentálního vzrušení. Navenek snad projevovaly dávku svrchovanosti. Potvrzovalo se, že být Londýňanem vyžaduje nějak se tvářit. Obtloustlé a vážené duby jim k tomu stály, buky či jasany pučely. A zatímco po kmenech slézaly veverky, ve větvích vysedávali neviditelní ptáčci. 

Připadalo mi, že hraju němého v groteskním filmu. Po dvou hodinách jsem našel v zákoutí zastrčenou lavičku, usedl na ni a nějakou dobu se s klimbající hlavou bránil spánku. Zaujalo mě jezírko, nad jehož hladinu trčely spadané větve. Tentokrát kolem nebujel vřes, nýbrž rákos. Když už to jinak nešlo, vyšel jsem do pokročilého odpoledne. Tráva byla místy mokrá. Cestou mě začala pronásledovat nutkavá představa. Stojím v ní s nějakou ženou na neurčitém místě, oba jsme nazí; rukama se mě drží kolem krku, lýtky obepíná bedra, provádí jisté pohyby a ze všech sil se ke mně tiskne. Možná jsme spojeni i pohlavím, ale já nic necítím. Trvá to druhý den a její přítomnost mi začíná být nepříjemná. Chtěl jsem ji od sebe odtrhnout, poslat ji pryč; zkoušel jsem ji zabít – marně. Pořád se vrací a já jí v tom ještě pomáhám, když ji vidím odcházet, a volám ji úpěnlivě zpátky. Tak tady zůstává. O ničem se nebavíme, chce se jen objímat. Alespoň teď se mi podařilo přesvědčit ji, aby šla vedle mě. Vedeme se za ruce. Musím se vždy znovu přinutit, abych si uvědomil, že je to představa, přičemž zjišťuji, že rezignovaně ležím v posteli zbavený úsilí cokoliv vyřešit a cizí hlas mi namlouvá: 

„Strašně jsem se v tobě zmýlil. Myšlenka totální mýlky mi bere sílu a naprosto mě rozkládá. Nejsi-li schopen odpoutat se od tak zlého člověka, znamená to, že i ty musíš být v jádru zlý. Měl bys pomyslet na děti, které by vámi trpěly. Oba jste patologičtí lidé, mít spolu děti by byla katastrofa. Jste dva psychopati! Především ty bys je neměl mít v jejich zájmu. Jak hluboce zlý člověk asi jsi, když se nedokážeš odpoutat od tak hluboce zlého člověka? A nedávnos’ tvrdil opak. Zastáváš neslučitelné pozice a nic si z toho neděláš. Jak ti lze věřit? Jednou prohlašuješ, že spolu děti mít musíte, podruhé že nesmíte. – Je to blázinec! Blázinec, do kterého patříš, přestože víš, že na něj nemáš nárok. Chtěl by sis jen ulehčit. To by se ti líbilo; být bláznem ve vlastním pokoji a nemít starosti, to bys na to vyzrál!“ — 

Snažím se uchovávat si od něj odstup, abych zůstával čistý a nemusel se s tím hnusem ztotožňovat. Nechci, aby se o mém konci tvrdilo, že jsem život nenáviděl nebo jej neměl rád. Stejně je pouhou iluzí, puchýřem na skutečnosti – jedním píchnutím zmizí. Dnes se zdá být tak, zítra onak. – Chová se jak děcko; něco si umínil a nyní na tom trvá jako kovářství nebo stavebniny. Už několikrát se mi přihodilo, že jsem na Lu zapomněl, přestože se vrátila na způsob špatně vyhozeného bumerangu. – Měl bych jít tam, kam mě to nejvíc táhne, třeba do Skotska, jenže na severu stále prší. Netáhne mě to a netlačí nikam, vyjma jedné náruče, ale nebudu takovej blázen, abych za ní kvůli tomu jezdil. Ještě by mě to cestou přešlo, a co potom? 

Můj nenásilný závěr, jak jej důvěrně nazývám, bude důsledkem přirozeného vývoje, v němž nic nemělo být jinak a nic nebylo špatně; i nyní se nacházím tam, kde bych měl přirozeně být. Jsme svědky přísně logického vyústění toho, co začalo, nevím kde, co nepřivolávám ani nezrychluji, pouze konstatuji, neboť mám na zbylé dny nějaké plány – ne příliš ambiciózní, pouze takové, abych na ně stačil. Předně chci ochutnat několik sýrů a zkusit i víno, zbude-li na ně. Potom si v knihkupectví přečtu kousek z Derridy, ačkoliv jen na stojáka, jelikož zakázali nosit nezakoupené tituly do kavárny. Několikrát se projdu, plus další běžné věci, kterým podléhám, toho, co mě vzrušuje, zas tolik není; například vaření: úzkosti se nad hrncem rozpustí, dilemata vyprchají, na hodinu dvě je mi vše lhostejné… 

Mohl jsem skončit jako japonský císař, překročit svůj stín, ale dopadnu jako filmový Hitler, neboť stejně jako on vidím nezvratitelnost porážky, k níž jsem léta po stupních směřoval. – Vzpomínám si, kdy se proud začal obracet? Když jsem před lety v Kalifornii dorazil na břeh Tichého oceánu a uvědomil si, že žádná cesta není, že dojít lze jen na počátek. Před rokem jsem si ten poznatek ověřil na pobřeží v Dorsetu; došel jsem k moři a musel se vrátit, neboť dál nebylo kam. Nepotřeboval jsem je obcházet kolem dokola. 

Svým způsobem je úspěch složit závěr kostku po kostce, jakkoliv to nikdo z mých známých nepochopí. Nejprve si budou říkat, že jsem mohl dopadnout jinak; později se zamyslí, zapomenou a znovu zamyslí, a nebude-li jim to po čase jedno, prohlásí, že jinak dopadnout nešlo. Jisté je, že mi neměli jak pomoci, cestu za mě hledat nemohli – z ničeho je neviním. Slyšeli moje volání? Možná jsem ani nevolal; nevolal jsem, protože jsem věděl, že jsou nepoužitelní. Modlil jsem se ve slovech, kterým by nejspíš nerozuměli, stejně jako jim mnohdy nerozumím já. Teď už nikomu psát nebudu, nikdo mi neodpovídá, vesměs jsou na tom hůř – mají peníze, jídlo a bydlení, mají i cestu. Tyhle čtyři věci jsou, nebo brzy budou za mnou. Už se těším, až uskutečním poslední plány a schoulím se pod košatým dubem, kde počkám na černou ženu. Počítám, že si vezme mou poslední sílu, ujistí se, že mi žádná nezbývá, a odejde. Zbude po ní akorát bílá propast. Jaké bude mé překvapení, až se na druhý den probudím a všimnu si, že z propasti vyrůstá zelená snítka. Mžouravě pozoruji stahy a křeče, jak se snaží – a hle, co z ní nevylejzá? Lístek! Hází kolem sebe svatebním nádobím z kynutého těsta a s připitomělým řehotem, s pocitem, že je na všechno ještě dost času, mě ujišťuje: „Malone neumírá.“¹³ 

— — —

O několik dní později přecházím přes pouťově natřený Blackfriars Bridge a přemýšlím o tom, co se mi dere na mysl, když nad řekou ve slunci zapadajícím za mraky zahlédnu výjev, který neumím vylíčit. Musel bych se vrátit do stejného času na téže místo, abych to zažil ještě jednou. Všechno začalo v suterénní místnosti „A“ v National Gallery. Od ostatních se liší nejen tím, že je přístupná pouze ve středu odpoledne, ale především způsobem, jakým jsou obrazy rozmístěny, bezmála nalepeny jeden na druhý na velkých dřevotřískových příčkách, které rozdělují sál na tucet obdélníků uspořádaných podle malířských škol a témat: portréty, krajiny, lodě a moře, světci, mariánské obrazy, výjevy z Bible, zvěstování, narození, klanění a tak dál. Mě zajímalo vlámské malířství. Zpočátku jsem se v klidu přidržoval hustých lesů, kočárů, brodů a stodol nebo jsem drhnul o díry v oblečení a tiskl se k rozšklebeným obličejům, jenže později se mi před oči nutilo čím dál víc něco jiného – obraz ženy, obraz mých fantaskních myšlenek. Ještě jsem zalézal pod zvětralé střechy, bruslil, visel z holých větví, stejně jako jsem se motal navečer mezi dobytkem v blátě, nechával se nabírat lopatkami a strhávat potoky – smyslový svět mě nakonec urval. Zatoužil jsem po železné ženě s obří kundou – chtěl jsem do ní mlátit a vidět, jak je nerozbitná. 

Místo toho mě dnes opět bolí hlava. Přišel jsem na to, že Bůh neexistuje. Prohlédl jsem léčku, kterou na mě chtěl mystickým zážitkem nastražit, a řekl jsem mu ne. Věřícím vzkazuji, že Bůh není, mohou si jít mumlat do prázdna. Dlouho jsem se bál, že mě rozdrtí, a snažil si jej udobřovat, včera jsem však pochopil, že se mi celou dobu smál a drtil mě jako olivu, jež má ze sebe vydat to nejlepší.¹⁴ Bůh není výtah, který rozdrtí, jen když pod něj člověk vleze a zmáčkne čudlík; drtí všude, ať mačkám co mačkám, nemám proti němu šanci. Alespoň mu říkám, že není. Byl jsem ubožák, teď jsem nebožák, viz jak dopadl Nietzsche: chtěl zaujmout místo na nebesích a Bůh jej rozdrtil tak, že z toho deset let mrkal na matku a později na sestru, u nichž se musel schovat. Je všemocný a drtí každého; bude-li chtít, vyrve mi z úst má slova a nacpe mi do nich vaše. Bude-li chtít, abych se ukájel, povede moji ruku jako habrový píst; nebude-li chtít, ruku zadrží, záleží pouze na Něm. Někdy do mě dokonce vleze a dělá mě. Odcizí mi ztrouchnivělé „já“ natolik, že v něm pro mne nezbývá místo. Sám se tam rozvalí – a co teď? Chodit po ulicích, nechat na sebe zírat překvapené kolemjdoucí. Kdyby mne miloval, nenechá mě trousit semeno ve skalnatých horách a propadat kvůli tomu beznaději – nezáleží mu na mně. Hádám, že řada lidí má podobný pocit, leč na cizí utrpení nechť si stěžují druzí – já si stěžuji na svoje. Nazvěme to pravým jménem: pro mě to utrpení je. Tečka. Jak potom milovat svět? Musel bych se týrat od rána do večera, abych dostál svému smyslu. – A pokud je nerozsévá On, pak není Bůh; rozsévám-li je já, pak jsem Bůh – kdokoliv rozsévá, se jím stává. Škoda, že být při vědomí je z nějakého důvodu lepší než při něm nebýt, jako by vědomí přinášelo slast samu o sobě, přerušovanou bolestí. Musí to tak být? 

Všechny vás vědomě nenávidím! 

Ale snažím se to překonat, najít cestu. Doluji zbytky odporu, abych se nemusel poddávat. Co mě nutí se vám otevírat? Poddám-li se, v představě se na vás zhroutím, jako se hroutím na stůl, kácím se a zvedám. Vy mě svým sluchem ohýbáte k zemi, vaše síla mě tlačí, jak do vás hlavou v předklonu narážím. Ale neutíkáte; stojíte na místě, když se rukama pokouším zachytit se kolem vašich těl – jsem příliš kovový. Snažíte se mi vyškubnout, ne moc přesvědčivě. – A teď jste se vyškubli! Bez hnutí dopadám na zem; stojíte pár kroků opodál a pozorujete mne. Zvedám se a mířím znovu k vám, jde to ztěžka, několikrát zakopnu a spadnu, chtěl bych tak už zůstat. Pokaždé mě něco zvedne a tlačí mě to k vašim trupům. Čekáte, kdy do vás vrazím, abych vás objal a vy jste se mohli vyškubnout. – Neutíkejte! Nechte se položit a přitáhněte mě k sobě, ať pocítíte tíhu, jež mi nedovoluje vstát. Zamkněte mě do skříně, ať z té tmy zdřevěním! Jenže vy ne; necháváte mě vypadnout…

S náhlou lehkostí vstanu, sednu si na zídku a na něco vzpomínám. Jdete ke mně, tváříte se provinile, téměř omluvně. Pokládáte ruce na mou hlavu, má ramena a chcete, abych vás políbil. Jsem netečný, ale nebráním se, vaše rty mě obměkčují. Měl bych vás ze sebe shodit dolů, sebrat se a jít nazdařbůh, kdovíkam… Nevnímat labyrint z masa a kůže, v němž se nedokážu vyznat, co k čemu slouží; vlhkost, výstupky, chvění na špičce. Přitisknuté rty sají, zvony stoupají a klesají, pumpují mízu. Rty polykají prsty v měkkém listí, ponořené do šťávy sládnou. Jazyk se plazí po stonku, otírá se o chloupky, zkouší jejich hořkost. Zapadlý do kádě lepivého těsta nabírám hlínu a tisknu si ji k tělu; nehty se zaříznou do smrkové kůry. Vezmu poleno a rozštípnu je na hranici trýzně a slasti, sevřu mech a vyždímám ho na kraji paseky. Otáčím se a rozmáchlou dlaní udeřím pařez. Pořádně mu naplácám, až les bude nejen křičet, ale potečou mu slzy oddanosti a štěstí, – kdybych jej měl po ruce, začervenil bych ten posvátný pahýl schovaný v zemi, ohýbal bych se nad ním jako vrbový proutek, až bychom k sobě měli blízko a ještě blíž, náš vztah by byl hned vřelejší. Cítím, jak mě při té představě nenávist opouští a do prsou se vrací příjemný pocit… Jsem váš tatínek. Kdybych tady byl, přitiskl bych se k němu bez rozmýšlení a poctil jeho tělo laskavou přítomností rakousko-uherské pily. Takhle musím čekat, až se políbíme, potom poznám, co doopravdy chci… 

Dva dny uplynuly, sobota večer. Před chvílí jsem se vrátil ze Soho. Ve dvou obchodech jsem si zkoušel vybrat nějaký film, jenže jsem zjišťoval, že pro něj není vhodný čas. Místo koukání na vzrušující scény píšu dopis a líčím v něm to, co bych chtěl prožívat ve skutečnosti. – Kolik času a pozornosti si mé představy už vyžádaly! – Londýnské ulice by mohly svědčit. Lidé si myslí, že nemám nic na práci a jednoduše nic nedělám, když tu jen tak chodím; lidé, jimž vidina dne bez zaměstnání navrtá do duše díru, a oni si nedokáží představit, jak ji zaplnit. Ale já v té díře prožívám. PROŽÍVÁM! 

Chtěl jsem Lu poděkovat za to, jak se mi stará o stavy, díky nimž se nenudím; za drúzu fyzického teroru a duševní neodbytnosti. Čím víc z nich poznávám, tím nebezpečnějším se svět stává; avšak touha po poznání je mocná, nemyslím na to, že něco může blbě dopadnout. Kdybych se přehodil na volnoběh, plazil bych se za ní jako pes, jenž jí lehává za mrazů u postele, pouze s tím rozdílem, že já bych spával pod oknem z druhé strany. A snad by to byl dar. Někdy si připadám jako ta hora, jíž nelze hnout, přestože se po některých slovech otřásá v základech. Když jí teď píšu, nacházím se ve svém středu a mé „já“ zastupuje každé slovo, kterému se podařilo vyplout na hladinu – na okamžik se mezi námi zavlní čisté, neproměnlivé moře, v němž nás cosi spojuje. Co budu tvrdit zítra? 

Nořím se zpátky pod hladinu, kde se odvíjí další nesrozumitelný film. Na úvod vidím pozoun, jak se pomalu vsouvá do notové osnovy; ztrácí okraje i pojem o světě, rozšiřuje se jako jednorožec, jenž přestal vědět, kým je, ale vzápětí se ulekl a chtěl by se do světa vrátit, na nějakou dobu v něm spočinout. První věta ho však nepustí, v předsíni z něj svléká další vrstvu. Na půli cesty si to zvíře rozmyslí, neboť mu začíná být dobře – zasouvá se zpět a co nejblíž k epicentru se vrtí, škube, dělá kotrmelce i výmyky, sedá si na židli a skáče z ní. Po obědě si rozloží noviny. Potom je odloží, rozvalí se na pohovce a zírá do stropu. Když ani tam nic neobjeví, vrátí se do sedu, v němž soustředěně přemýšlí, zatímco jeho oči těkají kolem pokoje. Vstane, aby šel přiložit do žhnoucích kamen, neúspěšně se pokusí otevřít okna – vyzkouší aspoň, z čeho jsou stěny a co vydrží. Na jedné obchůzce si povšimne dvířek ve zdi – nečeká a prudce je rozrazí; žár odkryje výhled do síně s jantarovým leskem, přecházející diamantovými barvami. Vzpomene si, že je bájným jednorožcem. V odrazech se vznášejí křišťálové tóny, táhlé a hluboké, vysoké a zvonivé. Jde z nich hrůza a radost zároveň. Nemůže do té místnosti vstoupit, dvířka jsou příliš malá. Alespoň ji pozoruje, naslouchá a vtahuje teplo smísené s chladem. Napadá ho, že tam kdysi byl, v jiné podobě, v jiném životě, – po chvíli už mu nepřijde tak přitažlivá, do jeho výrazu se vkrádá hořkost. Sama jej pobízí, aby se obrátil jinam, nemůže-li u ní dosáhnout úspěchu. Přísahá, že jednoho dne té zmiji, která ze dvířek vylejzá, rozdrtí hlavičku. 

Když se proberu, je půl jedenácté večer a tradičně sedím za stolem – přibitý, znehybnělý. Zůstávám k těm pocitům již apatický. Několik týdnů, neřkuli měsíců střídám dva stejně zhoubné stavy, v nichž svaluji vše buď na sebe, nebo na Prozřetelnost. V prvním případě se cítím nesnesitelně zaškrcený, ve druhém podezřele volný. Nelze-li tlak déle vydržet, strhávám ze sebe rázem oděv a znovu si jej navlékám, sevře-li mě vážnost situace. Zpráva o tom, že jsem dnes snědl docela dost nakládané řepy, patrně nikoho nevzruší. Vůbec jsem toho dnes snědl, určitě proto, že jsem vstával už v pět hodin. Teď se naposledy pokouším zmobilizovat hřbitov; ještě jednou vyhazuji do vzduchu zvlhlé rachejtle, roztáčím zrezivělý ohňostroj, žongluji s banány a nacházím se někde uprostřed Tichého oceánu. Ztratil jsem trencle, roztřepil všechny nitě. 

Je příjemné vědět, že závěr se blíží a nic jej neodvrátí. Už se nemusím držet. Padal jsem dlouho, jedno dvě patra nad zemí to vydržím. Teď chápu, proč se kniha jmenuje Výškové budovy. Ostatně, kdo říká, že něco dopadlo špatně, že jsem prohrál? Končím, neboť jsem se dopřemýšlel ke konci, lepší závěr mě potkat nemohl – naplnil jsem své vědomí beze zbytku. Někteří už v patnácti přijdou na to, že se není o co zajímat; o tisíc různých věcí – bez řádu, logiky, nezbytnosti. Takhle by mohlo každého zajímat tisíc věcí tisíc let a nebralo by to konce. Každý by si řekl, že tu bude kdovíjak dlouho, a nakonec by nedokázal dělat nic jiného než se reflektovat. Vždyť ani já jsem nepřišel na to, co jiného bych MUSEL dělat. 

Zvažuji, co si dám k poslední večeři, jakou hudbu si pustím. V neposlední řadě bych měl vymyslet, co s tělem, abych neprodlužoval agónii. V Boha už pět dní nevěřím, tady mi svítí zelená – Bůh mi do ničeho kecat nebude. Potvrzuje se, že přestat dýchat v ďolíku pod košatým dubem je ten nejsvobodnější akt. Nevím, proč chci být svobodný, avšak šlechetné důvody pro to existovat musí. Mohl bych prohlásit, že přestat dýchat je nejnesvobodnější akt, a význam výroku by se nezměnil – tak i tak jde o leklou rybu. Ve světě bez transcendence jsme již nyní mrtvoly. Lituji pouze neuskutečněného rodinného života, kvůli němuž bych tu případně zůstal, – budu na něj čekat věčně. Mám-li do budoucna další plány, nevím o nich. Až zaplatím pohledávky, zbyde mi pytel semene, jejž nemá co nést, pro který se nenašla síla, která by ho uchopila a vydala. Lehký jako balónek, všeho jsem se zbavil… 

Na rozloučenou se mi zdálo, že jsem se ocitl na návštěvě. Dominantními se jevily dvě postavy; první připomínala bratrance, druhou byla žena ve středním či pozdějším věku. Netroufám si hádat, koho představovali, pouze vím, že byli v nějakém vztahu. Spojoval je i vztah k mrtvole, kterou měli schovanou v zakrytém výklenku ve zdi u podlahy. Vypadal jako kredenc v kuchyni u jedné z babiček. Byl jsem poměrně překvapen, když mi sdělovali, že tam tu mrtvolu přechovávají, a měl jsem za ně starost, jak ji dostanou pryč a co s ní udělají. V mrtvole jsem viděl ženu, kterou znám. Dokonce ji nazvali stejným jménem. Před domem čekal stěhovací vůz – autobus nebo nákladní auto. 

A to je všechno. Zbytek vám dovypráví Pryskyřník, kterého jsem pro ten účel do knihy nainstaloval. Já budu muset jít. Čeká na mě černá žena a má pro mě překvapení. Nevím, jak to dopadne. Kdybych se přeci jen vrátil, ještě vám něco povím. Vzpomněl jsem si na výlet s Al po Kokořínsku. Pořád jsme stoupali a klesali zelenou barvou formiček na cukroví. V létě na Křivoklátsku jsem měl podobné pocity. Křivoklátsko a Kokořínsko se mi vždy pletly – i teď jsem nejprve napsal „Křivo“ místo „Koko“. – Leč dost řečí, musím. Ona na mě čeká a potřebuje mě. Petr vám to dopoví.

Kapitola sedmá – Výškové budovy (Valův román)

A

Dobrý den. Jmenuji se Petr Pryskyřník, je mi třicet čtyři let a bydlím v přistěhovalecké čtvrti v severním Londýně, přesněji řečeno v zóně, která když se podíváte na mapu, obkružuje centrální část sponkou špinavých čtvrtí se špatnou pověstí, takzvanou vnitřní periferií. Jelikož jsem rozený vypravěč, na světě jen proto, abych vyprávěl, nebudu dlouho zdržovat a začnu. Mým nejoblíbenějším tématem jsou ženy, tak se do nich hned pustím. 

Moje vztahy se ženami byly především vyčerpávající záležitosti, prodlužovaná trápení, tu a tam přerušovaná něčím světlejším, co se mi zarylo do paměti, aby mě to napříště motivovalo pro ještě delší pobyt v bludišti; krátce řečeno, dělaly si se mnou, co chtěly. Nebudu tvrdit, že ženy jsou zlo, neboť na svět patří stejně dobře jako přírodní katastrofy, ale já se jim otvíral, nechával se polykat a nyní pykám. Přítel Val tvrdí, že v zájmu karmické oscilace neexistuje mezi dobrem a zlem rozdíl; karma je tím, co drží svět nad vodou, a pokud si někdo myslí, že se rozhoduje pro dobro, dává najevo, že zlo, pro které se musí rozhodnout příště, pouze odkládá. Chce mi dokázat, že není nic špatného na tom, nechat se zničit. – „Ať žijí silní na úkor slabých! Ať je zrazují, drtí a klamou!“ – V jednání s lidmi je prý minimální dávka důvěry nezbytná a najdou se tací (podle mě jich je většina), kteří dokážou zneužít i skutečnost, že dýchat se musí. Zahltí druhého jedy a žijí dál. – „Takovým nechť patří svět, jim se bránit neumím,“ vzkazuje Val. 

Já byl hlavně propast, do které padala Markéta, a ta tíha na mě tolik naléhala, že se propast zvětšovala, až jsem prostě nemohl. Jednoho dne jsem se probudil v kumbále a byl šmytec, nenašel jsem sílu se vyhrabat. Našel jsem odstávající náplast značky „Iva“, která ránu později rozdrásala a dokončila její rozdrbání. Nemám jí to za zlé, vždyť netuší, co lidem způsobuje. – A jak by mohla? Myslel jsem, že jí pomohu, přestože jsem věděl, co je zač, patří mi to. Něco jsem chtěl, tak mi to vrátila i s úroky. Iva mi vždycky dokázala dát víc, než jsem jí dával já. 

Pokud vyprávím – je možné, že už vyprávím – informuji o tom, co jsem zažil, a to i v těch případech, kdy mluvím o budoucnosti. Zažil jsem to s Markétou. Jsou to však Iviny rty, které ze mě vytahují závrať jako špunt z nádrže nebeské modři, až zadržuji dech; Iviny vlasy překrývající tvář skloněnou nad špalkem, halící její měkké, žádostivé oči. Rád bych věděl, co jí kde způsobuji, když se dotýkám výstupku v mělkém moři, tkáň jazyka se zadrhává a savec sklouzává zpátky do zátoky, aby se po chvíli vyzdvihl z vln, vyšplhal na vrchol kávové vyvřeliny a mohutným gejzírem se rozstříkl do stran. – Blééé! Blééé! – Ztroskotanec na plášti pterodaktyla, Christopher Martin držící se kleštěmi nepatrné skály jako matčina prsu.¹⁵ – Přežít za každou cenu! A to jsem já. Ovšem otec jí něco provedl a její prs je víc otcovský než mateřský. Poznal jsem to, když na psa zakřičela tak, že bych v tu chvíli nechtěl být v jeho srsti. 

„Takhle na psa křičíval můj otec. Všiml jsem si, že se k němu choval úplně stejně jako ke mně.“ 

Otce jsem vyvrhl, nestojí mi za zády; vyvrhnout Ivu se mi nedaří, je to marné. Kdykoliv se zjeví, habrová síla mě nutí natáhnout hlavu a prodloužit se o stovky kilometrů jako v pohádce o princezně, které po kouzelných jablkách narostl nepředstavitelně dlouhý nos. – „Ať se raději proměním v opici a sežeru čtyři kila deštného pralesa! Kam mě to nutí? Vždyť to nemá rozum!“ – Stokrát jsem vyšel a vrátil se s nepořízenou. Otrávený, ale ne sklíčený zavírám střešní okenice, odřezávám se od větru. Bolest mě chce vecpat do komína, už přišla a vede si posily. Nebudu předstírat, že jsem hrdina, že po nocích mnou nesmýkají tupé křeče. Nechci to prázdno ani vidět! — 

Z jakýchsi předsudků věřím, že mne ženy potřebují, že na mě dokonce čekají, a proto si svým potenciálem nedovolím mrhat – k čemu bych jim byl coby zvadlý žeryk? Ovšem pravda je, že jsem se nikdy se ženou neseznámil. Může za to Bůh, který mne naprogramoval tak, abych se s nikým seznámit nemohl, přestože mě k tomu v jednom kuse nutí. Přitom se nemohu vzrušit a z pohledu na souložící dvojici se mi dělá zle – kde je má pravoslavná žena? Nikdy mě nechtěla, když jsem ji chtěl já. Soudím, že chtít se navzájem je hřích. Jenže já nechci ženu, nýbrž svoji ruku. Chci ji do pusy a hned! A svůj úd taky! – Nejraději bych vidlemi roztřískal seno, bože! Žena, která ho potřebuje, neexistuje. Určitě to má co do činění s mojí povahou a s tím, že jí nemám co nabídnout – kromě nekonečného inkoustu, o nějž zájem nejeví. – Neusiloval jsem o to, aby v mém životě co nejvíc věcí nefungovalo? Abych ze všeho udělal téma? Kdysi mi vyprávění umožňovalo přežít, jenže postupem času, též díky heroickému nasazení, se mi svět zhroutil do témat, která nelze opustit. – Což není příčinou toho, že vyprávím, fakt, že mám o čem vyprávět?! 

Jsem sám a musím být sám, jako je v jádru každý, a nevím, zda by mi pomohly děti. – Neměly by se rodit. Lidstvo by se vůči planetě vůbec mělo zachovat přátelštěji a kapánek vymřít. Ne, že bych byl lidojed, ale jednou zde budou žít lidé, kteří zemi nebudou zneužívat; například mé děti by mohly být takové – vím, neříkám to přesvědčivě. Jsem takový pochybovačný a temný, až se sobě nelíbím, nechci, aby to dostaly po mně. Svým slovům naopak přikládám důležitost, na kterou nic nepoukazuje. Místo roků strávených vyprávěním jsem měl čas věnovat dětem, procházet se s nimi a nešourat se po městě jako přízrak. A-haha. Vím to, a přece jsem se nedokázal změnit. Mohu se jen zasmát, řehtat se, popadat se nad tím za břicho, zatímco moji bývalí známí se honí za živobytím, nebo se ztrácejí jako Val. Necítím se však provinile. A to i přesto, že mě vědomí, jak jsem měl všechno udělat, mlátí baseballovou pálkou přes hlavu. Kde beru drzou jistotu, že zabírám správné místo? Nevidím, jak na mě jede tank? Sedím před ním se zkříženýma nohama, přiblble se usmívám a mám z řinčení pásů poťouchlou radost. Chtěl bych vědět, jak jsem se dostal na vrchol téhle výškové budovy, do místnosti obložené zrcadly. Kdybych zavřel oči, určitě se zděsím toho, co uvidím; jaký řetězec příčin a následků, jaké duchovní inženýrství, kličkování před realitou, která mě ping-pongovou pálkou domlátila až sem! – Štěstí, že ode mě svět zvolna ustupuje, tolik už to nebolí. A já cítím, že přesně po tomhle toužím; – obrysy ztrácejí ostrost, barvy a tvary se rozpíjejí, obsahy se prolínají. Z hmoty je průhledná tenká látka, rozkládaná na ještě jemnější vlákna. Jednou to přijít muselo. 

Jednou už to vlastně přišlo. Před lety ode mě svět ustoupil natolik, že mě nenutil ani dýchat. Seděl jsem na lavici před chalupou a nějak cítil, že když se nenadechnu a nezabráním proudu, jenž se ve mně zvedá, v tom, aby šel dál, odnese mě z těla, do nějž se nebudu moct vrátit. Představoval jsem si, jak tělo funguje beze mne, a myslel na člověka, kterého v něm opouštím, který v něm bude žít, jakkoliv jsem věděl, že to nebudu já, že se na něj budu jen dívat, ačkoliv mnohem pravděpodobněji budu docela jinde a nebudu o něm nic tušit. Ty dny jsem se pohyboval zpomaleně jako ve snu – zvláštní pocit nechat se žít dál a nevědět, co nastane. Tělo ovšem mohlo záhy zemřít, a toho jsem se bál; strnule sedět bez dechu na lavičce, snad i bez života, moji rodiče by je tam našli a vyděsili by se. Došlo mi, že jim to nesmím udělat, rozhodl jsem se dýchat. Když jsem o tom později přemýšlel, musel jsem uznat, že nepatřím sobě, nýbrž jim, že si mě stvořili a mají na mě právo – já svůj život neměl. Bylo mi jedenadvacet, tři roky od chvíle, co jsem opustil vězení jejich neustálé přítomnosti a zmítal se bezmocně ve škole, v „astrálu“ i v citových bublinách. 

Dnes v noci jsem snil o těle ženy, s níž jsem tehdy zápasil. Ani pro jednoho to nebyl příjemný vztah. Nechtěl jsem ji, nelíbila se mi, byla protivná, dokonce mě odpuzovala. Jenže odpor se tu a tam obracel v opak a já s ní musel spát. Myslel jsem na jinou, do které jsem byl nešťastně zamilovaný – prožili jsme v objetí několik extatických nocí, jež mi silně utkvěly v paměti. Někdy si myslím, že ona měla být tou pravoslavnou ženou, se kterou jsem chtěl mít děti. Pamatuji si, že nosila zvoneček. 

Magda po mně toužila a nejednou svůj zájem dávala agresivně najevo, dokázala si mne chvílemi podmanit. Říkal jsem si, jak bych byl ztracený, kdyby se mi líbila. Studovala psychologii, díky čemuž měla pochopení pro mé duševní anomálie. Její neotesanost a nepůvab ji však zrazovaly, její tvrdý výraz, jenž někoho z něčeho permanentně obviňoval, mluvil proti ní. Magdina tvář přešlá temnotou nesla známku ublížení. Přitom z ní vyzařoval i život, ačkoliv v podobě, která pro mě nebyla snesitelná. Lpěla na mně a někdy se vtírala až hrůza. Vím, že její otec se k ní nechoval pěkně. Uměla být také mírná a jemná. Asi jsem ji zneužíval, když jsem k ní utíkal od své nešťastné lásky, tehdy jsem z toho neměl rozum; řídil jsem se tím, jak mi co přišlo příjemné. Dokonce jsem jí měl za zlé, že s ní spím. Trochu jsme si však rozuměli. Asi na půl roku jsem se jí oddal, přestože bylo vidět, že k sobě nepatříme. Vytyčil jsem si za úkol mít s ní dítě, když jsem po vypadnutí ze školy spořádaně pracoval. Pamatuji si na její poslední telefonát; slyšel jsem, jak se v hlase zlomila a rozplakala se slovy, že už nemůže víc udělat, bylo to srdcervoucí. Nejspíš jí na mně záleželo. Ženě prospěje, když změkne a rozpláče se. Bylo mi jí líto, ale už jsem se rozhodl. 

Několik týdnů předtím jsem nečekaně dorazil na koleje a postával na chodbě před oknem. Odněkud jsem ji zaslechl, z pokoje, nebo z kuchyně, zrovna strašlivě nadávala. V duchu jsem si pravil, že takovou ženu nechci, a chystal jsem se jet zpátky. Nevzpomínám si, zda jsem té náhodě přihrál, jisté je, že mě na schodech zahlédla, dost překvapená, že se tam vůbec vyskytuji. Po chvíli přemlouvání a naléhání jsem neodjel. Při této návštěvě jsme měli onen zvláštní sexuální zážitek. Když jsem se po dvou letech vrátil do města, které tou dobou nebylo mrtvé, jakkoliv z něj zaparkovanost již dýchala, několik měsíců se zdálo, že se věc potáhne dál, ale nakonec jsem z ní nadobro vyrostl. Napříště jsme se potkávali jen na prvního máje na náměstí při koncertech. 

Byla-li Magda ošklivá a vousatá, představovala Lea překrásnou dívku s dlouhými tmavými, kudrlinkovými vlasy, éterickou a tajemnou. Chodil jsem za ní v nejlepším svetru, na což se Magda dívala z okna kolejí, aniž bych o něčem věděl. Lea měla přítele, se kterým se občas rozcházela, a větší pozornost potom věnovala mně. Zachovaly se mi obrazy nocí, v nichž jsme podnikli několik výprav do polí za městem a mleli páté přes deváté jako novorození dadaisté. Kočárek převrácený v potoce se změnil v mimino a vzápětí v nákladní auto ležící na korbě. Nebo naopak? Vzpomínka na ty výlety je zaplavená nadpozemským světlem. Hodiny jsme splývali v těsném objetí, ani jsme se nesvlékali. Nevybavuji si žádnou potřebu do ní proniknout, stačilo mi být vzrušený – možná se jednou chtěla milovat, ale to jsem pochopil až později. Naše setkávání přerušovaly dlouhé periody napětí, v nichž jsem propadal žárlivým a zuřivým náladám. Na jedné z pozdějších procházek jsem dal své roztrpčení najevo tím, že jsem demonstrativně nemluvil a měl z toho náramné potěšení. Na závěr jsme si několik minut nenávistně zírali do očí, opření o barokní kašnu se sochou boha Jupitera. Šlo mi jen o to, abych vydržel déle. Při jiné příležitosti jsem se projevil tak nesnesitelně, že ode mě Lea musela utéct a jít potmě zpátky do města. Hrozně se prý bála, ale asi ne tolik jako mě. A-haha. Zraněný jejím vztahem k někomu jinému, chtěl jsem si dokázat, že ji nepotřebuju ve chvíli, kdy byla se mnou, abych po ní později toužil a říkal, že ji miluji? – S trpělivostí u konce mi odsekla, abych se na tu „lásku“ už vysral. Chtěl jsem argumentovat ve svůj prospěch, ale zároveň jsem vnímal, jak na Leu nedosahuji. Třetím rokem byla proměněná, téměř nepřátelská, nedalo se k ní přiblížit. Už nebyla tou rozesmátou a milou holkou, kterou jsem si pamatoval ze záplavy roztrhaných polštářů. Dával jsem to za vinu meditacím, na nichž v té době ulítávala spousta lidí. Myslím, že do ní udělaly díru stejně jako do mě. Nedodělala školu, byť jí šlo učení lépe. Já se izoloval od světa a ztrácel mimo sebe, ona doplácela na lidi, v jejichž prostředí se pohybovala, – všelijak ji balamutili, tak si to vysvětluji. Nakonec se vytratila do Indie. Ještě předtím mi z Itálie poslala dopis plný slunce o tom, že můžeme být spolucestující přátelé; slova, která jsem nejprve slastně strávil a posléze v záchvatu smutku roztrhal, abych na ni neměl památku. Viděl jsem, jak se naše cesty navždy míjejí. Dlouho jsem na ni myslel. I v maringotce jsem občas opisoval stránky ze zbytků starého deníku, což Markéta cítila. Někdo mi později řekl, že Lea spoustu věcí hrála. Projdu-li se skrz naskrz, v nejhlouběji uložené vrstvě narazím na ni. Vrací se v dobách, kdy s nikým nejsem; prožijeme spolu několik dní, během nichž se pokouším vygůglovat její jméno, abych zjistil, kde je a co dělá, zda vůbec žije. Potom jde spát a za rok se připlíží postrašit mě znovu. Před pár měsíci jsem na ni narazil v souvislosti s jižním pólem. Nevím, zda je to ona. 

B

Upadnout do vzpomínek na Leu mi ještě chybělo, kam jsem se to včera propadl? Musí v tom mít prsty propast přede mnou, únava z čekání na pravoslavnou ženu, která nepřichází a zanechává na svém místě prázdno, v němž můj život nedává smysl. Nemám sílu látat je činnostmi, které jsou možné, ale nepodstatné; vyprávět si doma před spaním pěkně po práci, svět vypravěče přísně oddělený od světa postav, svět fikce od světa materiálních, citových, kosmických a jiných jistot. Zpříjemňovat si přežívání coby nezpochybnitelný předpoklad – Christopher Martin se topit nebude… – ne, to nikdy nebylo pro mě. Ať mě literatura přinutí skočit ze skály, nebo se proměním v tramvaj! Měli mi voperovat algoritmus spokojeného člověka, chtějí-li mě mít jinak, a nelámat přede mnou chléb výdělku. Nejenže to nedokáží pochopit, oni se směrem mých úvah pouštět ani nemohou! Bylo by to, jako chtít po koni, aby létal. A to dokáže jen Pegas, jenom Pegasus… 

Rád bych se zmínil o snu, v němž jsem se plahočil do kopce na běžkách. Stoupal jsem trávou, blátem a kamením – nikde ani škraloup sněhu. Navzdory nedostatkům v povrchu mi to chvílemi docela šlo. Sněhová nadílka v Anglii bývá skromná, člověk musí být připravený. Ani fakt, že jsem se plahočil sám, mě nedokázal zastavit. V cíli na vrcholu stála turistická chata, nebo budova na způsob maloměstského nádraží, něco takového. Uvnitř posedávali a klábosili lidé a – teď se podivte – v čekárně jsem spatřil Vala. Aniž bych si odepínal lyže či odložil hůlky, s radostí jsem k němu přiběhl a zblízka se na něj zadíval. Potřeboval jsem si připomenout, jak vypadá, zda se od posledního setkání nezměnil. Z výrazu jeho tváře bylo poznat, že jsme se dlouho neviděli, – chtěl se mi s něčím svěřit. Jelikož zbýval čas, nic jsem nenamítal, a tak jsme se šli posadit do mléčného baru, kde začal vyprávět. 

„Víš, Petře, uvědomil jsem si, že v literatuře neplatí rovnice ‚čím víc slov, tím vyšší budova‘. Není ctností strávit nad knihou deset let, jako se to přihodilo Harrymu Lesserovi v Nájemnících¹⁶ – víš přece, jak dopadl? Já ano. Půjdu proto rovnou k věci. 

V posledních měsících se zdržuji převážně v dosahu metra nebo autobusových linek; jimi vymezený prostor neopouštím. Pouze při návštěvě rozsáhlého Eppingského lesa, bývalé královské obory, jsem administrativní hranici Velkého Londýna několikrát překročil, abych se jí na lesních stezkách nechal znovu sevřít… 

Včera cestou po Westminsteru jsem se rozhlížel a zkoumal, která žena by mi byla sympatická. Líbilo se mi jich hodně; jiskřily a dotýkaly se mě magnetickým vlněním vystupujícím z oblečení, z držení těla při chůzi nebo ze způsobu, jakým se tvářily a pohybovaly rty. Procházel jsem ulicemi a místo po domech se díval po ženách. Jaká změna! Pronikal jsem do nich pohledem. Některé na mě mrkly ještě dřív než já k nim – cosi je přitahovalo. Když jsem chtěl přestat, přistihoval jsem se, že svůj ‚chvat‘ stále praktikuji. Nezíral jsem však vlezle. Vyhledával jsem jejich oči a zevnitř se o ně otíral. Byl jsem šťastný, když se mi na zlomek vteřiny otevřely, byť jsem věděl, že se ke mně žádná nehodí. Nejzářivější z nich tlačila na vozíčku mladého invalidu. Stihl jsem se jí v duchu zeptat, zda její krása a jas jsou opravdové, zda se za nimi neskrývá nešťastná náhoda. Na víc nezbylo. Proud mě unášel dál, za chvíli ji vystřídala jiná. Chtěl jsem, aby mi všechny patřily, aby mě naráz milovaly. Nechával jsem je odcházet za jejich partnery, jakkoliv jsem cítil, že v onom zachvění věčnosti jejich srdce ve skutečnosti patří mně…“ 

Val se zahleděl do levého dolního rohu, jako by na něco vzpomínal, nebo nad něčím váhal, dvakrát sebou trhl a pak ze sebe vymáčkl. 

„Pokud jde o Josefa Fritzla, dávám mu za zlé, že svou dceru nepouštěl na slunce a jejich společné děti také ne. Jak strašné muselo být – být zavřený tolik let v jedné místnosti! Nevydržel bych tam víc než čtyři dny. A bez slunce – hrůza! Některé děti mají klasické příznaky posttraumatické stresové poruchy, která byla naposledy pozorována u vězňů z koncentračních táborů…“ 

Opět se ukázalo, jak je myšlení ve snu pomalé. Než jsem se zmohl na rozumnou odpověď, hleděl jsem na Valova záda a v dalším okamžiku se jich marně chytal očima, neboť mizela v davu. Pochopil jsem, že zatímco mluvil, přenesli jsme se na rušnou ulici. Vzápětí někdo zaťukal na sklo výlohy za mými zády. Otočil jsem se a na kusu umatlaného kartonu jsem četl nepravidelným písmem naškrábané „AHOJ!“, nad nímž se šklebila Valova ušpiněná tvář. Zakroutil jsem hlavou a vrátil se pohledem do mléčného baru. Na stole přede mnou ležel ohmataný rukopis – až teď jsem si jej všiml. Nejsem velký čtenář, mým posláním je vyprávět, ale přiznám se, že ve spaní nevyprávím a příležitostně si rád něco přečtu. Nechtěl jsem tam tu složku nechat i proto, že byla od Vala, a při vstávání se ji chystal strčit do tašky. Ještě předtím mi to nedalo, zalistoval jsem někde za prostředkem a četl: 

Trochu ses mi při psaní ztratila, dnes se tě nebudu dotýkat. Je zajímavé pozorovat, co všechno se vrací; základní emoce kolují, tvarují se, přebarvují kolem neuchopitelné představy. Přeji si, abys byla skutečná, abych konečně pochopil tvé tajemství ve svém životě, jaké místo mi vedle tebe náleží; nedokážu si tě dosadit do žádné role. A přesto jsi mou určující postavou. Chtěl jsem se k tobě přiblížit přes jiné ženy, položit jejich obraz vedle tvého a vidět, čím je překonáváš. – Dívám se na ně a na tebe. Dívám se i na matku, otce a sestru, hledím do prázdna. Po kamenité cestě rachotí vůz. Veze rakev, přestože by měl vézt nevěstu. – Kým jsem, když k tobě promlouvám? A kým jsi ty – jen smrt? Na tebe celý život čekám, s tebou chci mít děti? A knihy…? 

O něco později stojím nehnutý v obilném moři; nedaleký obzor se zaobluje vrstvou pšeničných klasů, tím posledním, co na světě zbylo, nad nimi začíná obloha. Z vlnění i z dlouhého putování se mi podlamují nohy. Hladina se leskne a blikotá v odstínech béžové, stříbrné, šedé a zlatožluté. Cítím z nich vesmírný pohyb, věčný rytmus, hmotu, která nabyla vědomí a počala se prožírat otázkami. 

„Hmmm, vypadá to zajímavě…“ posadil jsem se zahloubaně zpátky ke stolku, abych si v klidu dočetl úryvek, „něco se mi připomíná. – Na souvislejší díl se vrhnu, až vlezu do vlaku,“ oznámil jsem servírce, která si mé gesto mylně vyložila jako touhu po dalším koktejlu. 

„Chceš ještě dolít?“ nabízela se. 

„Děkuji, už nebudu. Nebo mi to za chvíli ujede,“ přesunul jsem – s trochou lítosti – zrak z ochotně vyšpulených ňader na stránku. Vábily mě otázky… 

Nebýt knihy, která mému bloudění dává hranice, asi bych se zděsil. Rozhlížím se a hledám hlas, jenž by věděl, jak dál. Všechny postávají v nepříliš zařízené místnosti s několika obyčejnými židlemi, s jedním stolem uprostřed a se třemi okny. Podobá se vyslýchárně. Hlasy se dívají zamyšleně nebo nevšímavě před sebe. Některé jsou skeptické a snaží se mě odvést do minulosti, která se jim zdá být lepší. Jiné se tam obracejí s nadějí, že objeví nápovědu. Další utíkají do fantaskních světů, s někým se v duchu baví a je jim dobře. Dva nebo tři usilovně přemýšlejí, ale čím víc toho vymyslí, tím méně je napadá. Opouštějí je síly a oni se s bezradně rozhozenýma rukama vzdávají. Jeden hlas píše. Teď už ho to ani nebolí jako před pár týdny. Svět ztratil na váze, odpoutal se od země a v pomalém pohybu balónu napuštěného netečným plynem směřuje z dosahu země… 

Nad ránem se ve snu zjevila moje máma. Dával jsem jí číst Valův rukopis a rozmýšlel se, zda si říct o další peníze. Nakonec jsem si neřekl – proč taky? Text se dostal do ruky otci, kterého v něm k mému překvapení cosi zaujalo. Nevím, zda to byla pasáž, v níž je líčen pochmurnými barvami. Tvářil se bolestivě, uraženě a zklamaně. Mihla se tam i sestra a dítě, které nebylo o nic větší než kotě, také jako kotě vypadalo. Umělo několik slov a dokonce i četlo. 

Po probuzení se mi atmosférou scény s hlasy připomněl Kafkův Proces. Zatímco jsem si čistil zuby a omýval obličej, dospěl jsem k názoru, že souvislost nebude náhodná. Hned po snídani jsem se vypravil na kratší literárněhistorickou exkurzi, s jejímiž nálezy vás nyní seznámím. Na konci vše vysvětlím. 

Při charakteristice díla Franze Kafky se nezapomíná podotknout, že jeho romány zůstaly nedokončené; z formálního hlediska ano, avšak z mého pohledu se jedná o jedinečný způsob ukončení. Kafka byl ke svým čtenářům natolik ohleduplný, že i těm nejméně zkušeným věnoval dostatečný počet stran k tomu, aby pochopili, že jeho romány jsou jistým způsobem nekonečné, a pokud jejich text někde skončí, bude to z praktických důvodů. Ještě správnější je tvrdit, že Kafkovy romány jsou nesčetněkrát dokončované, s každým obrazem, s každou větou. Kdyby Kafka a svět byli nekoneční, nic by jim nebránilo pronikat do jemnějších a zvrstvenějších zákrut skutečnosti, pronásledovat ji v proměnách jejího vnímání. Autor i skutečnost by potřebovali celou věčnost k tomu, aby se bezezbytku vyjádřili tam, kde se syžetový vějíř rozevírá a překážky se hromadí geometrickou řadou. Pojmeme-li Kafkovo dílo coby uzavřenou strukturu, vyjeví se nám vskutku jen trosky. Jsou to však trosky kompletní, jak kompletní jen může být věčnost vyjádřená v časových podmínkách; patří do ní vše, co by do ní náležet mohlo a co tam již je, byť reálně nezaznamenáno. Ten poukaz k ní tam však vězí: nekonečné nabývání vědomí, jemuž od prvních slov narůstající struktura – „klec nekonečnosti“ – odpovídá. 

Předpokládejme, že nekonečnost je uzavřeným tvarem svého druhu. Klidně, ale co si tím pomůžeme, když jeho obsah neznáme, nevíme, co a jak přijde? Nebo je to lhostejné? V tom případě bychom jen pokrytecky pokračovali v četbě za první stránku – museli bychom se vzdát i zjeveného. Kafkovo dílo může být nahlíženo jako významově otevřené, avšak to bychom s jistotou prohlásili v případě, že by je někdo objevil celé. A my víme, že celé je nepoznáme, neboť formální dokončenost by popírala smysl, jejž rozkol mezi poukazem a faktickou neznalostí obsahu představuje. Tento ojedinělý způsob mlčení zůstává jediným „obsahem“, který nám na tisícovkách nepopsaných stran autor navěky zpřístupnil. 

Franz nebyl tak bláhový, aby si zmiňované okolnosti neuvědomil ještě před rozepsáním prvního románu.A Věděl, že může zachytit pouze zlomek, jímž navede čtenáře k osvícení, a přitom udrží syžetové napětí a nevyklopí vše naráz. Vyjádřil část, jejíž povaha byla podmíněna motivy vzešlými z vlastní volby, nikoliv ze zobrazovaného světa. Prózy by se nezměnily, kdyby jejich autor pojednal víc o strojírenství než o zemědělství nebo biologii. Ostatně, ani na lehký průmysl nezapomněl, jak dokládá povídka „V trestanecké kolonii“. Syn středně bohatého kupce z pražské židovsko-německé rodiny věděl, že se svým vědomím může psát o čemkoliv, neboť každá jeho věta je odkazem k věčnosti, jíž se dílo zastřešuje. Nekonečnost byla Franzovým údělem a on se jí zmocnil. 

Na první pohled se některých povídek a Zámku téma nedokončenosti netýká, neboť konec zdánlivě nacházejí ve smrti protagonisty. Wiki, kamarád z dětství, k tomu poznamenává: „Román nebyl dokončen, ale dle zprávy Maxe Broda zeměměřič nakonec umírá vysílením, […].“ 

Zdánlivost konce nevychází z teze, podle níž smrtí nic nekončí – podle nás i Franze smrtí končí vše. Vítr vane od prolnutí fikčních a nefikčních světů. Málokdy se stane, že by v knize umírali vypravěč, autor a protagonista v jedné osobě. Vypravěč nemůže dílo důvěryhodně zakončit tím, že odvypráví smrt autora, jenž akt tvorby pokaždé přežije, byť třeba o zlomek vteřiny, v němž se ale může rozhodnout smysl života. Vědom si této nemožnosti, přišel autor Dopisu otci s řešením ze druhé strany: dospěl do vyhraněného bodu, v němž simuloval završenost díla vlastní smrtí, aniž by kompromitoval jeho otevřenost, přičemž obešel existenciální smrt. Na pohled formálně nedokončené, jsou Kafkovy romány dovršené, prakticky skončené a zároveň implikují nekonečnost. Zjištění je o to cennější, že se přímo týká nejen díla Kafkova, nýbrž také Valova románu, jak jsem jej stihl ve vlaku poznat. Zámek a spol. mi vpravdě poskytly příležitost vysvětlit pojmy pro to, čím se chci zabývat především. 

Val píše, že přibýváním slov v knize ubývá jeho životních prostředků a hrozba jejího nedokončení se stupňuje. Kniha se prý požírá jako černá díra, překračuje hranici mimoliterární skutečnosti a obě reality, fikční i nefikční, splývají. Máme nabýt dojmu, že vznik díla je úměrný destrukci života. Jakkoliv tuším, že za Kafkovou nekonečností vězí rovnice srovnatelná s Valovou, jeden důležitý rozdíl zde nacházím. Nedokončenost je nezbytnou vlastností díla nekonečného ze své podstaty, jehož autor nebude žít věčně. Platí to však i v případě Valově? Myslím, že ne. Mám pocit, že se vžil do role budíku, který nemůže dohnat želvu, a ptá se: zachráním se dopsáním knihy, nebo zastavením destrukce? Cynik by odpověděl, že Valova existence se vlastní destrukcí naplňuje, a z logiky věci by mu nebylo co vytknout. Až na skutečnost, že psaní Vala od reality odvedlo, místo aby jej do ní vrátilo… 

Zeptejme se raději, jak k tomu přijdu já. V napjatém očekávání, co bude následovat, se nemohu připravit na to, co přijde, a odvrátit konec, jehož příčiny nejsou totožné s Kafkovými. Val totiž neodkazuje k nekonečnosti, nýbrž k časovosti; kde se Franz navždy zastavuje, aby vybudoval vesmír, můj přítel zmenšuje svět do zlomku vteřiny, proniká jím a stává se věčností. Jeho prapříčina tkví v tom, že si nemá na koho lehnout, jak mi to ostatně – aniž by tušil – potvrdil vyprávěním v mléčném baru. Tvrdí-li v románu opak, převrací kauzalitu. Nejprve si neměl na koho lehnout, potom začal psát, v důsledku čehož si nemám na koho lehnout já. A-haha. 

Když jsem kdysi letěl z města B. do města F., přál jsem si nad oceánem, abychom se na okamžik dotkli země, pak že bychom plachtili dál. – „Kdo pilotuje tohle letadlo,“ ptal jsem se letušky, „kde ho máme?“ – Prázdnýma rukama jsem chytal úlomky, tělo bolelo, mysl pálila. – „Vydržíme čekat do západu slunce? Měli bychom se hned otočit,“ naléhal jsem. Mé obavy neplynuly z fantasmagorie. Kdyby kapitán zjistil, že určitým místem prolétá s toutéž myšlenkou podruhé, došlo by k okamžité explozi. Skutečnost, či jak se tomu říká, by splaskla rychleji než zvuková bublina. 

C

Člověk je slabý, nic nezmůže. Slibný začátek – nevěřit si. Příležitostně zkusit písmenka, slovo, větu. Slabý člověk si může dovolit jedině neúspěchy, kterých přibývá jako zboží z obchodu, kde lze všechno pořídit za libru. Jenže i brilantně provedená, zvrstvená a vícerychlostní prohra je uměleckým dílem a my musíme sbírat prohry, ne výhry; neoslepují, poskytují materiál k tvůrčím úvahám. Neúspěch vedoucí k nespokojenosti uvolní prostor vědomí vlastní existence. Avšak pozor! Něco si o sobě uvědomit by byla zhoubná cesta vítězů. Opakovaně prožívat zmarněnou příležitost, pocit, že nic není na svém místě, – to je klíčové. 

Chodím poslední týdny na zahrádku před nedávno zrušenou hospodu, v níž kuriózně a bezdůvodně běží router. Získávám tak volný přístup k internetu, neplatím za nápoje, ale nejsem chráněn před živly v poněkud divné čtvrti. Několikrát jsem zažil bezmála horské podmínky – nárazový vítr a ledové přeháňky. Tuhle jsem se od patrolujícího PC dozvěděl, že v místě řádí pouliční loupeživé bandy, které jdou speciálně po tom, co jsem na schůdku přede dveřmi držel na klíně. 

Titul Metropolitan Police ve mně vyvolává prožitek posvátné úcty a víru v božskou spravedlnost. Je to ta nejdůležitější instituce ve městě, významem srovnatelná s mými rodiči. Když pozoruji vysoké, semišově černé helmy se stříbrným odznakem City of London, podlamují se mi kolena a přemáhá mě pocit, že není možné, abych se něčím neprovinil. Určitě jsem něco provedl, jen si pokaždé musím vzpomenout, co to bylo… Parkovací policii naproti tomu v lásce nemám. Často ji zastupují černé Afričanky s velkými zadky, v šedivých kalhotách a ve smrkově zeleném svetru. Asi proto, že nevlastním auto ani řidičské oprávnění a nepřijdu s nimi do styku, se ve mně spojitý reflex viny, úcty a dětského obdivu nespouští. Kolena drží, zrak pluje dál. Nemohou na mě! Tu a tam se podezírám z nadřazenosti; podvědomě cítím, že pocházím z civilizovanějšího prostředí, jakkoliv se takové věci nesmí říkat nahlas. A snad jde o smyšlenku, kterou není dobré chovat ani v nevědomí. Naštěstí jsme si všichni rovni, když nastupujeme do autobusu nebo sjíždíme na eskalátorech do metra, a co bylo kdysi někde v bídě a krvi, které znám pouze zprostředkovaně, druhé nezajímá. 

Vedle Metropolitan Police, řešící největší zločiny s rozmyslem a pochopením, to má každý parkovací asistent těžké. Nemohu-li si vzpomenout, k čemu bych se přiznal, vymýšlím, co drobného bych provedl, abych strážníkům i sobě udělal radost. Například mě napadá jet zadarmo bendy-busem, „harmonikou“, do níž se nemusí nastupovat předními dveřmi jako v případě double-deckerů, jejichž řidiči mají v ulicích stejně tolik práce, že nemyslí ještě na to, jak přemlouvat pasažéry k načtení čipové karty. Potenciální provinilce upozorní, že pokuta činí £20, a dál se nestarají. Tuto symbolickou částku lze sfouknout za čtyři hodiny minimální mzdy. Drtivá většina cestujících však platí dobrovolně a mechanicky. Kdo nemá potřebný zůstatek, otáčí se a bez řečí opouští dveřní prostor. Aura, která se vznáší kolem nastupování do kratších autobusů, bendy-busům chybí. I proto na ně na zastávkách čekají hloučky revizorů, aby za asistence městských strážníků harmoniku během minuty pročesali. Za neplatičem se nikdo honit nebude; padá do náruče metropolitní policie hned za dveřmi. Když sleduji helmy strážníků v akci z takové blízkosti, musím se pevně držet tyče, aby mě nepodťala závrať. Zatímco zdlouhavě a přerušovaně kličkujeme centrem, usínám sladkou únavou na sedadle u okna a s tváří deformovanou tvrzeným sklem mám čas něco si přečíst…

Opravdový a silný tah se rodí z odporu vůči protisíle. Není-li co překonávat, pohyb nepřijde, výchozí dialektický vztah je nezbytný. Představuji si člověka, pravděpodobně ženu, od které se odrážím, země se ztrácí z dohledu a já mizím do jiné galaxie, miliony světelných let odsud, kde musí existovat další světy, třeba ty, do nichž se chodí po smrti – vesmír je jimi prostoupen. Zda tam potkám dobro a zlo, na to jsem zvědavý, hlavně aby se tam nemuselo jíst a bydlet; – což o to, jídlo by mi šlo, ale nesměl bych si je muset opatřovat. Ať se tam klidně bydlí a jí, ale ať po mně nikdo nežádá zaplatit! A mám-li platit, ať mi dá peníze, jako mi dal ruce a hlavu… 

Ještě když jsem bydlel v hostelu, v televizi ukazovali, jak ve Švýcarsku postavili urychlovač částic za několik miliard liber k ověření fyzikálního pravidla a teď do něj nahážou ty, kteří nemají co jíst; díra je pohltí, reakce rozpustí, rychlost rozptýlí. Také prý budou pořádat exkurze z uprchlických táborů do Chelsea nebo Hampstead, kde ti ubožáci uvidí, za čím v životě jít, o co usilovat, proč se neválet bez rukou a bez nohou, prolezlí nemocema v igelitu na dešti nebo věčném slunci. Domy jsou to samy o sobě pěkné, vždyť je stavěly tytéž ruce, ale vychrtlá těla nesnášejí. Někdo namítne, že urychlovač nebo vily nejsou moje starost, a bude mít pravdu. Miliardy lidí to může zajímat místo mě, co na tom změním? Poukázat na spojitost však mohu, jakkoliv nevím, o čem sní uprchlíci v táboře. Třeba se za mračnem jejich vzpomínek otevírá třezalkový východ slunce, a když spřežení stoupá oblohou, zaplétají se stébla mezi loukotě, v povětří visí zbytky mrákot a… — 

Drc! Žuch! Báác! – Dopadl jsem jako obvykle… Nesedí-li vedle mě spolucestující, zdřímnutí pravidelně končívá v uličce… A-haha. Teď ještě najít brejle a tašku zapadlou kdovíkam… – divím se, že se nikdy nerozbijou… Už aby si někdo přisedl, jsem tak napjatej… 

Musím to promyslet až na kov. Prázdnota mě děsí, nemám se v ní čeho chytit. Čas může jít dopředu, dozadu, dokola, křížem – v prázdnotě nedýchám. Vrací se do ní ta žena, která mě vypila tak, že ze mě nezbyla ani pára. Psala o kbelíku s vodou, ale já pochopil hliněnou sochu obalenou pavučinami na břehu. Odfoukl jsem ji, přetlumočil výdechem, ať se nepřibližuje. Přesto jsem jí ho tam strkal, a ne jednou… Mnohokrát jsem ho tam strkal, znovu a znovu – pocity si nepamatuji. Jako bych vypouštěl rybník při povodni; a pak, že se rybník nedá ukrást… Nechtěl jsem, bránil jsem se, měl ji za přízrak, černou dámu. Byla jako pytel, do kterýho se zaváže uhlí, než zplesniví a podruhé zčerná. Stáhla ze mě oblečení a vycpala mě mléčnou dráhou… Chodil jsem z obrazu do obrazu, tři roky jsem se měl na co dívat. Zabavila mě, zamkla do maringotky a tam se na mě opakovaně vrhala – nebránil jsem se. Tahal jsem ji za prsa a sál, dokud to šlo, nechal se vypouštět a znovu ho do ní vrážel, jako bych se tím mohl vysvobodit; občas mi bylo i horko… Přitom jsem dávno zapomněl chodit; jazyk ze mě trčel jako nacpaná kniha krávě ze zadku… – Kam jinam jsem ho měl umístit než do vinglu? Do pohřbu na obloze… Lidé s trochou fantazie by neměli provozovat sexuální činnost s druhým člověkem. Byla politováníhodná a zraněná, nemohl jsem se na ni dívat… Zavřel jsem oči a nechal se odvést do kumbálu, kde jsem promluvil německy. Warum hat sie mich verlassen? Teprve při sledování Satanského tanga jsem pochopil původ své tehdejší pomalosti…¹⁷ 

Harmonika a nekonečné plouživé tango v londýnských ulicích… – vím přesně, o čem Val mluví. Toho filmu bych se chytil. Já mám nejraději scénu s kapitánem, když otevře jejich občanky, minutu dělá grimasy a nakonec prohlásí, že všechno se odvíjí od toho, jakou má náladu. – A-haha. – Mimochodem, onen kapitán vypadá jako Martin Stöhr, ale to sem nepatří. – Podobně výborná je pasáž, ve které přepisují Jeremiášovo hlášení a ukusují při tom nakládanou okurku s kolečky salámu. Takovou práci bych si přál… Ze židličky mě dostává, jak to přeformulují. Během sledování mi došel význam maďarštiny. Bál jsem se, že mě ten jazyk bude rušit, ale fakt, že jsem rozuměl zvuku a ne obsahu, byl nakonec výhodou. Některý záběry jsou však nesnesitelně dlouhý, to říkám na rovinu; třeba opakované cesty v dešti nebo tanec v hospodě. Jak se při tom klátí a blbnou, jak do sebe vrážejí. A-haha. Dvanáct taktů pořád dokola, deset minut! Rozhodně bych stříhal. Nejvíc mi vadily scény s kočkou. Hodinu jsem zvažoval, zda se mám dívat dál, protože dělat takovýhle věci, v zájmu čehokoliv, může jen šulin. Chudák zvíře z toho nemohlo mít rozum. Ostatně, co čekat od filmu, jehož vzduch je tak nedýchatelný a nezdravý? Andrej Tarkovskij by vylíčil rozklad způsobem, z nějž by na diváka tryskala radost. Sátántangó mě přiotrávilo, doslova prostoupilo puchem a vyšťavilo mě jako mango. Já VÍM, že to byl záměr. A PŘECE. – Jako poslouchat rozladěný Plastiky ve stavu jejich hudbě nejvlastnějším, v opilosti, která téma ještě víc podtrhne, a posluchače s ním. Musel jsem tu scénu – i celý film – shlédnout načtyřikrát! Dodnes věřím, že kočku jen uspali a ta holka nosila vycpanou atrapu. Několik dní jsem byl odhodlaný Bélovi napsat a zeptat se ho, možná to ještě udělám… Nebo si ověřím u Wikiho, zda něco neví.A 

Val se taky děsně vleče. Rozebíhá se k souvrati, vrací se pro každé zrnko. – „Já už prostě nevím, kdo jsem, po kom mám toužit, jaké zaměstnání provozovat. Čím vyplnit všechen zbytečný čas? Kam udělat další krok? – Nedělám, necítím, netoužím, nepředstavuji si. Ležím na posteli a poslední věc, na kterou se zmůžu, když se mi vrátí trocha síly, je ihned se jí zbavit.“ – Jak touha po druhé bytosti dokáže ovládnout něčí život! To si zasluhuje úctu. Není běžné usídlit se před cizí brankou, ale nezbývá-li nic jiného? Potom se s matnou představou toho, co chci, vydávám i já na cestu jako člověk nutkavě odjíždějící do vzdálené země, jenž pořádně neví proč, snad váben nevysvětlitelným světlem, abych vyčkal před brankou, dokud se něco nezmění… – Dva roky byla dlouhá doba k tomu, aby se něco změnilo; jenže vysvětluj to mé touze. Bere do ruky kyj a bezhlavě se jím ohání: „Já jsem taky civilizovaný člověk! Akorát občas odmítám přemýšlet. Namyslel jsem se až až…“ – Ještě týden dva se budu pozorovat, a jestli touha nepoleví, podlehnu. Vždycky zvítězí to silnější. Jen někdy převáží strach a jeden se raději zabije, než aby někam jel. V takové chvíli přísahám: „Pojedu se nechat zabít! Ať mě rozsápe ona, než abych se sápal sám.“ – A jindy plný odhodlání a romantismu vykřikuji: „CHCI s tebou šoustat, a ne, že né! V posledním domku za vesnicí bych tě obráběl ze čtyř světových stran jako větrná růžice…“ – Trhám ze sebe trencle a prohlížím si zvadlé závaží… Potom se ve mně něco přepne a začnu myslet na Valův úd, jak bych si ho chtěl osahat a přivést k vyvrcholení. Nejprve rukou, a kdybychom se nebránili, tak ústy. Mysleli bychom při tom na ženy, které nás nechtějí, jak bychom je okrádali… Škoda, že na spoustu věcí přicházím se zpožděním, hodně tím propásnu. Při procházkách si pak opakuji, že se nemám čeho bát, o co strachovat. Nic mě přece neohrožuje, nebo ano? 

Naposledy jsem z chodníku zvedl ošlapaný the london paper, abych si přečetl o případu Josefa Fritzla. Uvědomil jsem si, že bych chtěl být jeho synem, aby mě Josef Fritzl šoustal. Aby na mně donekonečna ležel a neodcházel – stejně bych ho nepustil. Leželi bychom na sobě – dva balvany – a milovali bychom se jako hory a doly. Buzerant Shakespeare by o nás napsal hru. Potom by mi zákaz vycházek nevadil, snad ani ne! A já vím, že takhle se jednou budu milovat s Ivou. – Ííííííííííháááááá. – Ona bude já, já budu Fritzl a celé dny, měsíce a roky na sobě budeme ležet v pomalém pohybu staletí… Po čem jiném by měl člověk toužit? Blažené spojení. Mohu za to, že ji miluji, zatímco otec je mi pohříchu odporný…? – Nechtěla by se polaskat s jeho habrovou silou? On s ní určitě, za to dám krk… Měli bychom se sejít a nedělat mi tu zmatky; otec, Iva a já – syn, nebo dcera – všechno jsem po něm zdědil. Chápu, že k tomu sám nějak přišel… Vždyť i Josef Fritzl se odvolává na nacisty, kteří mu zničili dětství. Stopy vedou k těm šesti nebo dvanácti rokům, jejichž stín se po nás bude rozvalovat dalších tisíc let, jak předpověděl Nostradamus… Z výškových budov není úniku; jsou metaforou všech nemožných úniků, které si umím představit, jistotou, že před sebou člověk neuhne, skýtají bezpečí, do nějž mne zavedla stopa Valova otce… – „Jenže já ji MRDÁM! Rozumíte? Mrdám ji! Dávno jsem tady chtěl všechno roztřískat!“ zuří Val. – Pokud se člověk dřív nezblázní. Já jeho otci naopak děkuji. Za dědictví, monstra a hlasy, jež mému příteli umožnily psát… 

Nejhorší je, že otec nikdy nepochopí, co udělal špatně; já to také nevím. Zbytek života strávíme v nedorozumění. Asi bych mu řekl, že si měl víc všímat svých hlasů, neutíkat před nimi a nezabíjet je. Odpoví mi, že se snažil, lámal si s tím hlavu, třískal jí o zeď celou noc, ale nepomohlo to. Donekonečna budu opakovat, že otec byl psychopták, a nic se nezmění. Jen při tom zestárnu v jeho šlépějích… 

Teď jsem silný. Zabarikádoval jsem se před hlasy do sklepní místnosti – nejsem tu sám, jak by si někdo myslel. Nebudu prozrazovat, uhodnete sami. Něco ze mě vytéká; žádný mohutný proud, spíš potůček pro bělice a pstruhy. Dlouho se mi nedařilo odmontovat víko, nakonec se to povedlo. Světlo se v někom ztrácí, zaplouvá pod zem, ona sebou trhá, kroutí se, ale uvnitř je měkká a přístupná. Dál než její odpor se v zemi krčí malá místnost bez oken toužící po čemkoliv živém. Jen nezůstat prázdná… Být zde sama je hrůza větší než mé šílenství. Pěstovala vzdor vyšší vůli a poznala jeho marnost, Bůh byl silnější… Rozložil jsem ji a nafoukl jako matraci, máme nafukovací děti. Kdykoliv si zamanu, mohu je vypustit na slunce, Bůh je na mé straně. Poručil mi, stejně jako když Abrahámovi přikazoval zabít Izáka. Tenkrát jsme to nedotáhli… Měl jsem ukázat světu, co by se mohlo stát, kdyby… – Lidstvo se však nenapravilo, šlo teprve o začátek. Příliš jednoduchý, ale Bůh tomu tak chtěl. Nikoho jsem nezabil… 

D

O týden později, opět v limbu. 

Zmizela, zůstal jsem sám. Světlo na mě nedosáhne. Propadám se úzkou šachtou k záři rozrůstající se na druhém konci. Nořím se do spektra barev, z nichž přecházejí oči, ve kterých se bez ustání pohybuje stádo svítících chladivých nití. Není mi teplo ani zima. Obalují mě, trhají ze mě myšlenky, staré parkety, a zanechávají po nich čisto. Obracím se bez řádu, beze směru a ponětí o světových stranách, objekt v duhovém chaosu, jediný orientační bod v oceánu. Přitom se pozoruji zvnějšku. Jak dlouho to trvá? Deset minut? Deset milionů let? Počáteční příjemný pocit se vytrácí a na jeho místo se vkrádá napětí, které si hledá cestu, nutí mě dělat určité pohyby. Rozpoznávám puzení něčeho se zbavit, cosi ze sebe vyvrhnout v úzké chodbě, kde se nemohu otočit, jenom se řítit dál ke žhnoucímu epicentru. Stěny jsou hladké a kluzké, vyzařuje z nich pronikavé světlo, jas ostřejší a bělejší, než který jsem poznal před chvílí. Oslepuje a proniká do vědomí. Chce se mi křičet, je ho najednou PŘÍLIŠ. Vycházejí ze mě nekontrolované zvuky, disharmonické skřeky, ale musím dál, rychle a rychleji, na otáčení už ani nemyslím, ani nápad, že bych se mohl zastavit. Pohání mě strach z toho, co potkám na konci – konečně to vidím. Je tam tma. Prohnal jsem se chodbou a nezadržitelně vylétl do volného prostoru. Není tak černý, jak by se zdálo; v dálce světélkují hvězdy, třeba se za pár let k nějaké z nich přiblížím. Do té doby musím zůstat temný… 

Za určitých okolností lze říct, že se nic neděje. Je možné vystoupit z proudu, víc nevědomě než vědomě, a zůstat od něj odtržený v místnosti beze světla, bez oken, roky se dusit napětím v kobce, jejíž temnota se stravuje na stavbu světa, který existuje pouze v mojí hlavě? Nebo v duši, která není pravou duší? Je možné se sebou ztratit spojení? Zašmodrchat je, zohýbat, zauzlovat, přeskládat, zabarikádovat, zakódovat, zazdít, zastřelit, pověsit, umučit, s obdivuhodnou vynalézavostí oddělit sebe a své smysly? Žít vůči sobě ve vztahu znásilnění, oplodňovat se obrazy, jež v něčích očích představují zrůdy… – Bojíš se pavouků? Jeden tady leze po zdi. Asi se probudil mými slovy. Chtěl by se vrátit do náruče, kam druhým rokem hledá cestu. A přesto mám dojem, že neudělal ani krok, nevyšel dosud z domu, nepřiblížil se. Při té myšlence mi odpadávají prsty z dlaní… 

Pohyb však neustává, nemusím se strachovat. Bojím se toho, kde budu za minutu a co tam budu dělat. Nechci vidět, co se nachází za dalšími dveřmi; vím, že ta místnost je černá a že se v ní pohybují stíny postav, přes něž se vlní černočervené mžitky. Tu a tam se prosmýkne tmavě hnědá. Zdi splývají do ztracena, nebo tam žádné nejsou, zůstaly skryté mimo dohled, protože něco brání světlu v pronikání dovnitř. Uprostřed stojí pohovka, na které leží žena; kolem postává pět nebo šest mužů. Ti jsou tenkými kovovými lanky, jež vycházejí z jejich břich, připoutáni k různým místům pohovky. Všichni jsou nazí a někteří mají nádherně vztyčené pyje. Žena po nich vztahuje ruce, šmátrá se zavřenýma očima a zrychleně dýchá. Je potřísněna potem, sálá z ní horkost. – Kde se v ní bere tolik žáru a proč? Možná prokletí za nespáchané hříchy, možná zděděné, nedobrovolně přijaté fátum, přisouzené vyšší silou. Muži teplo vnímají, pohybují se jako v hypnotickém spánku a poddávají se jeho účinkům. Dva nebo tři jsou již natolik vysíleni, že nemohou ani vstát. Nepodaří-li se jim vyvléct z lanka, zemřou horkem na podlaze. Další vstupují dovnitř, vábeni šířícím se odérem; nechávají se připoutat a nahrazují odpadlé trosky. Ani pro ženu to není jednoduché. Nejeden z mužů se na ni ze setrvačnosti nepřestává lepit, přestože mu úd bezvládně visí a jeho vymknutá horkost ještě umocňuje ženin setrvalý žár. Končí coby černá nudle omotaná kolem lepkavého těla. 

Také já z té přitažlivosti cosi vnímám, ale prozatím se nesvlékám. Přistupuji blíž, podávám ženě ruku a čekám, zda se jí chytne a uvěří, že ji dokážu vyvést na světlo. Netahám ji násilím. Po chvíli zjišťuji, že si své poslání namlouvám, neboť se nechovám lépe než ostatní – alespoň nejsem přivázaný a mohu se vzdálit. Ani tak mě dění přede mnou nepřestává přitahovat a hladina vzrušení nebezpečně stoupá; magnet za bedry se zvětšuje, tlačí mě zpátky k pohovce. – Chci ho ze všech sil rozpustit, ale nejde to, hodiny mě bijí do zad – bráním se a plazím, abych co nejvíc drhnul o zem, vrážím do předmětů, které se tam kdovíjak vzaly. Ve spásné chvíli mě napadne, že cesta ven může vést jedině přes nohy – postavit se na ně a odejít, jak samozřejmé! Jenže když vstanu, nohy mi ovládá magnet; potřeboval bych jej vytlačit nahoru do srdce, které je k dění v temné místnosti netečné a touží dostat se jinam. – Musím to srdce nejprve najít, potom to snad půjde. Zvedání magnetu není zábava, ale dá se vydržet. Kdyby tak šlo uskutečnit všechno naráz! Nějaký čas to potrvá. Zatím hledím vzhůru a počítám hvězdy; na vařených nudlích visí vaření krabi. Do ucha mi šeptá neznámý ženský hlas. Musím prý ještě vydržet. Čekání mi přijde nekonečné… 

Ufff! Dobrý den, omlouvám se za zpoždění. To jsem si dal… Vypadá to, že poslední dobou víc spím než vyprávím. Dáchnul jsem si po jídle, a jak jsem mohl tušit, že mě borůvkový muffin takhle rozdělá… – co ten Val pořád řeší? Kam to napětí vede? Evidentně se rád zabývá sebou – ovšem, kdo ne, že jo? Mystik bez příběhu, zdá se mi. Jde mi z toho chvílemi hlava kolem „na pomezí protikladných sil“. A-haha. Já s tím tolik cavyků nenadělám, vždycky se vzdám silnějšímu. Mám-li chuť, tak si pomůžu, a basta! Jedna síla mi ruku drží, ale druhá už ji posouvá do klína, kde mám podle seriózních studií mozek, a cosi tam kutí. – Myslím při tom na nějakou ženu? – Kdepak! Žádné představy s ní nemám. Jediné, co vidím, je vztyčený obelisk a po něm běhající veverku; ještě tak dosáhnout na něj ústy, ale to se mi daří jen občas a jenom ve snu. Napsal jsem kdysi Valovi, že ho miluju, jinak že po něm netoužím – teď bych to změnil. Mám sto chutí vrhnout se po jeho bílém světle a rozstříknout se do vesmíru, voplodnit kdejaký kout. A-haha. Škoda, že je mi potom vždycky tak blbě… 

Nechci mít děti v domku za vesnicí. Dlouho jsem trpěl pocitem viny, že nežiju s někým, s kým bych žít měl, ukládal si, že se k nějaké ženě musím dostat stůj co stůj. Konečně jsem se té viny zbavil! Nebyl jsem celou dobu blbý? Kdo po mně chtěl, abych usiloval o to, co má jít přirozenou cestou, čemu netřeba pomáhat? Bývaly časy, kdy jsem po Markétě toužil tak, že jsem nevěděl co dělat; „mozek“ mě za ní vodil, nešlo se ubránit. – A přece se touha vypařila, její bludiště se mi zprotivilo. 

Nyní mi tentýž mozek navádí ruku do klína a já cítím, že jeho komandující vůli brzy podlehnu.¹⁸ Aaaaarrh. Je to vyšší vůle! Vždyť chci také poznat sílu, probouzet ji a naplňovat se, ať vím, co prožívají ženy. Erh erh erh erh – nahoru a dolů jako veverka. – Aaarrhhh. Mohl bych se té ženě, která mě nechce, udělat za trest naschvál do ksichtu – a také to provedu. Nebo se udělám vám, milé čtenářky, do obličeje, vím, že to – erh erh erh erh – na tvář milujete. Osvítím vaše vyleštěné brýle, naplním touhou zkřivená ústa. – Aarrhhh. – Již se svlékejte, milenky moje! Já jsem dávno svlečený. Přeci jen vás Val miloval ze všech nejvíc, když mu bylo smutno. Nejednou se mi svěřoval, že myšlenka na vaše čekání je tím jediným stéblem trávy, které mu v hlavě haraší. A-haha. Věděl – erh erh erh – že nesmí zklamat očekávání, za žádnou cenu je – úúúrfff – zradit, selhalo-li vše ostatní. Jen díky vám – urf urf urf – intelektuálky na mateřské, dokázal dojít až sem a – aaarhhh – já se vám – éérh – za něj teď – orh – odvděčím. Dám vám ze sebe to nej – eeeiir – lep – ši-ííí, co – maaaám. Ještě chvil – – eerhm – chvi – lič-úúhrr – ááááááaaaaaaarrrrhhhhmm!… – Vžííííííííííím. Vžuuááám. Žvlesk! – Vžááááááám. Žíííííí. Žvuáááááám. – Žvlemt! Žvuááám. Vžááám. Žblesk! – Aaaarrrh. – Úúúrhhh. – Už to jeéé! Húúú… — 

Vidím vaše spokojené výrazy, milované čtenářky. Za sto let si vzpomenete na toho, kdo v zrcadlové místnosti na vrcholu výškové budovy trpěl jenom pro vás. Kdoví, zda tahle čtvrť ještě stojí; tento pokoj a dům. Čím si však můžete být jisté, čeho se můžete pokaždé chytit, je věčně bublající zřídlo obrazů a slov, ze kterého vše vychází. Aaaarrhhh. Bože, snad už zase neupadám… 

Ďábel mi zalévá pero vařícím inkoustem, země měkne. Špičaté, zaoblené ňadro skáče po schodech panáka, plouží se indiánskou stezkou – jsem správně ve svém skřipci. Trčím na mučidlech ve dvaceti lidech tam, kde se zastavil čas. Ohlížím se, a zatímco tělo stárne, ztráta děsivě narůstá; jednou nohou zapřený o „barák“, druhou o londýnskou ulici, snáším to strašlivé rozkročení. Zahlédnu-li v černé výloze myšlením pokroucený obličej – vytřeštěné, úzkostné oči – mám dojem, že se dívám na šílence, kterého bych nechtěl potkat ani ve snu. Neúprosně připomíná Pé, strašidlo z Tabuláku. – V tu ránu si přeji být neviditelný. Hlavně nepřekážet ve výhledu, nevyvolávat nepříjemné otázky. – Jak mám psát knihu, když nevím, o čem je, zda v ní má být to, nebo ono? Na škále od nuly do deseti je něco špatně; jedno slovo, jedna věta, úplně všechno. Píšu, co mi přijde pod ruku, nebere to konce. A jak pomalu! Kolik stran ještě, než se mi z rozvodněné řeky podaří vyplavat? Dvakrát jsem věřil, že k tomu dochází, ale proud mě strhl zpátky. Nezbývá než vzdorovat, nebo se utopit i s rukopisem, vysvobodit mě může jen vyšší síla. Přestanu-li psát, propadnu krutým výčitkám, že nic nedělám, a budu muset hledat nit, na kterou bych navázal. Nemám na výběr. 

Venku se rozednívá, Londýnem prochází horká vlna. Pokud holubi na Trafalgar Square nedostanou ke snídani otrávené zrní, budou tam poletovat, popocházet a kálet jakoby nic, jako každý den. Jdu mezi nimi a táhnu dvě obří plachty, v každé ruce jednu. Navenek vypadám klidně a vyrovnaně, uvnitř se peče řežavé uhlí. Přeskládané, pomačkané, pořád o něco drhnou. Kdybych se jich pustil, budu volný. Nevím, zda to chci. Někdo je najde, zabalí a víckrát je neuvidím. – Přirostl jsem k nim? Nemohu se znovu ptát, co chci, dělám to v jednom kuse. Ukazatel hledání zaměstnání mi nahlásí úsilí rovné třem procentům. Kamkoliv přijdu, stávám se bezdomovcem, tady nebo tam. Naštěstí mám s tvorbou v příkopě pod planou hrušní zkušenosti, na ni spoléhám, až se duben změní v přesvědčivý květen. Přitom zapomínám, že původně jsem nic napsat nechtěl; stál jsem bezpečný krok od jazyka a šílenství na mě nemohlo ani se svou kuběnou upřímností. Život v nezředěné podobě není rozumný, nýbrž šílený. Být upřímný znamená být šílený. Kde zůstala svobodná vůle? Člověk, který to spojení zavedl, určitě myslel stav, v němž přijímáme otroctví. A přesto, pokud se něčemu v sobě bráním, musím to chtít. Svoboda je pak asi možnost přestat se bránit a přijmout nevyhnutelné. Měl bych pokaždé zjistit, čemu vzdoruji, abych poznal, co chci… 

Vrací se mi nutkavý pocit, že mám pracovat v mrtvém městě. Vzápětí se ptám, komu bych tím prospěl. Bráním se. Když jsem naposledy odjížděl, přišlo mi tak nezajímavé, že ani vztah k Lu na tom nic nezměnil, ba naopak, popohnal mě. Mohu teď na ni bez ustání myslet. Nikdy jsem neměl rozvinutou představu o našem soužití – o čem bychom se bavili? Vidím pouze naše těla, jak na sobě leží. Touha po společném životě se mi zúžila na jediný obraz – měl bych s ním chodit a být spokojený. Naplnění však nepřichází. 

Slibuji, že příště vám neusnu, drahé čtenářky, mohly jste se aspoň mezitím umýt. Co tady máme? Cesta v začarovaném kruhu, země – vesmír. Josef Fritzl říká, že jej v bludném kruhu obludného incestu držela posedlost, jíž se neuměl bránit. Vysvobodila ho až náhoda, díky které musel s dítětem k lékaři, a hrůza třiadvaceti let vylezla na žurnalistické světlo. – Doufám, že se ho nezastávám nebo pro něj nehledám polehčující okolnosti… – Ostatně, motiv bezhlavého ukájení se táhne literaturou jako červená knihovna, sám k němu nemám daleko. Jdu ven, rozhlédnu se po ulici a první, co na zemi najdu, je reportáž o Fritzlově případu… A Val musí psát dál, přestože před půl hodinou věřil, že z proudu definitivně vyplaval – rovnou do bubnu pod jezem. A-haha. – Jen tak mimochodem: těhotnému břichu se hanlivě přezdívá „buben“… 

Přemáhá mě neodbytný pocit, že se to muselo stát, a nejen proto, že cosi zvrhlého je ve mně, nýbrž, jak doufám, i ve vás. Ovšem já nejsem Val, abych se zavíral s matrací do sklepa a pak suše konstatoval: „Zmizela, zůstal jsem sám.“ – Jakkoliv je Valův text záznamem fikčního světa, moje přebývání v něm není fiktivní; mám je reálně zažité do posledního interpunkčního puntíku. Jednou prožité nelze vrátit tím, že se to smaže, potracené zárodky mých činů nebudou čekat s nekřtěňátky v Limbu. A-haha. Je-li bolest z vyprávění vstupenkou do reálného světa, jaké by teprv bylo mé trápení, kdybych z něj samovolně odplouval? – Stal by se ze mě Josef Fritzl druhý! 

Žádné skutečné milenky nemám, nepočítám-li vás, věrné čtenářky. Necháváte si pro mne mlžit brýle při vyvařování dětských plen a zavařování mozkových blan. Vždyť já se taky toužím zahrabat do pole u Kojetína na Hané a vykřikovat: „Růže na jejích ňadrech byla žlutá jako tulipány, které objevila na dvoře!“ – Prsty bych hladil jemně vykroužené hrušňové listí a dlouze bych se zasníval při myšlenkách na Juru Fujaru… 

… nacházím se v představě docela blízko tebe, jsem k tobě přilepený, klíníme se do sebe. V takovou chvíli se druhému šeptá „miluji tě“, neboť milovat je příjemné a lehké. Ničemu se nebráním. Tvé tělo se ukázalo být mým cílem a smyslem. Hledám, jak do něj co nejdokonaleji proniknout, abych v něm mohl žít, stávat se tebou a sebou v tobě. Jako by se mělo potvrdit, že být v tobě uvězněn co nejhlouběji představuje vrcholné štěstí. Já to jako štěstí vnímám; slast, která mi otupila smysly, neboť se přeplnily tvým mystickým světlem… 

Víme, jak to dopadne. V jednu chvíli bude napětí nesnesitelné a dojde k reakci. – Mám z těch vteřin hrůzu. – Co přijde, až nad sebou ztratíš kontrolu? Budu se cítit provinile? Zřítím se do propasti tak zesláblý, že se mi nebude chtít žít? Zmizí po výbuchu světlo a já se udusím v neproniknutelné tmě, osamocený v mrazivém oceánu, v němž po tobě nebude ani památky? Vím, že ten stav pomine, ale za jakou cenu? Na cestě ke smrti mě bude o kus méně. Přiblíží se v odlesku krásy, aby mi dala najevo, že tady je, že s ní musím počítat… 

E

Dobrý den, holky na mateřský! Tady je váš Petr „Křtitel“ Pryskyřník. A-haha. V Londýně bylo poslední dny docela vedro, jestli vás to zajímá. Měl jsem v plánu odjet sbírat asparágus, ale nechtěli mě. Z odpovědi jsem pochopil, že mám pokračovat v sebereflexi a s jejími výsledky vás průběžně seznamovat, jinak bych už sbíral. – Dokážete si mě představit ohnutého nad záhonkem? Určitě bych jim tam usnul… A-haha. Čím dál víc se oddávám spánku. Obávám se, že mě Valův román nezdravě pohlcuje, snad nejde o zlé znamení… 

Zastavil jsem se tuhle nad místem, v němž popisuje zkušenost, kterou také znám: 

Nechat věcem volný průběh. S proudem, do nějž jsem ponořen, nehýbat, nesnažit se jej přesměrovat. Nikdo holýma rukama nezadrží tank; nanejvýš si mohu myslet, že v něm manévruji a určuji tak svůj život. Z toho, že se jedná o představy, si nic nedělám. Nepřivozuju si je dle libosti, musím je objevovat. Před chvílí jsem zažil stav, který si pamatuji z dětství. Měl jsem horečku a v oblasti žaludku se mi zmenšoval chlupatý váleček do podoby tenké jehly. Kolem těla se něco houbovitě hustého a těžkého zvětšovalo, tlačilo mne to do zátylku. Z děsného vychýlení obou rozměrů, z rozpínání a stlačování v jednom mě jímala úzkost a hnala mne až k pláči. Nejhorší byl pocit neumístěnosti, odtrženosti od sebe, jako by mě tělo mělo v závrati ze sebe vyklepat… 

Vzato do důsledku v tuto chvíli už neexistuji. To, co sedí u stolu v Caffè Nero a pije Americano, je tělo s potřebami. Víc ze mě nezbývá. Žádné místo pro něco duchovního; hlad, zima, biologické myšlenky. Snažím se být co nejnormálnější, aby se mnou byla lepší domluva, ale líp to nejde. Nebudu si nalhávat, že unesu i to, co neunesu. Ze všeho nejvíc potřebuji umřít a znovu se narodit, protože nedokážu být tím, kým jsem. – Chtěl jsem napsat: tím, kým chci být. Myslím to a ruka píše ono. Dal jsem Lu osmidenní ultimátum, aby se rozhodla, pak se mnou nebude spojení. Doufám, že jsem ji vyděsil. Spotřeboval jsem desátý květen – čekal jsem, že bude pozdější datum. Květen – z vlaštovek spleten. Nic si nevyčítám. 

Živý, nebo mrtvý, něco mezi? Jsem blázen já, on, nebo vy? Někomu se tady něco děje, ale kdo se v tom má vyznat? Mám o něj starost… – Co kdybychom se na chvíli vrátili na zem a od divných stavů si odpočinuli? Pojďme se procházet po kvetoucím městě, milé čtenářky! – Bezva nápad. Koupil jsem si před časem zábavný bedekr, snad se vám bude líbit: 

„Londýn je dostatečně zelený a prostorný, abychom v něm netrpěli stísněností,“ vymezuje pole úzkostný pozorovatel, „nejedna čtvrť dýchá devatenáctým stoletím. Mimo hlavní tepny není ani hlučný, jen vůní se tu mnoho pochytat nedá; všudypřítomný vítr je s výfuky rozpouští v neutrální směs. Zato bezvětří způsobuje, že dýchání se stává nepříjemným jako ve skleníku. Nemusí být ani příliš horko…“ 

Po něm si cestu k pódiu razí lyrická smířlivost – vlastně nerazí; proplétá se ostatky melancholických nálad a stoupá k mikrofonu: 

„Odpolední měsíc dorůstá do poloviny; ovzduší je po dešti jako vymetené a hrany budov ostře zní. Střechy leží nízko a ze všech míst lze vzhlížet do rozlehlé oblohy, jejíž mraky uhánějí ke kontinentu nebo do Španělska –“ 

„Co chvíli pod nimi zakrouží letadla na přistání,“ usměrňuje rozlet notorický inženýr. 

„Těch si nemusíme všímat,“ brání svůj svět lyrik. „Reliéf se od centra mírně zvlňuje a poskytuje úžasná vyhlídková místa. Můžeme se rozplývat po zdejší skyline…“ 

Anebo na to půjdeme jinak. Vidím, že moc zábavný ten průvodce není. Zaříznu se způsobem sobě vlastním do masa a vytáhnu z něj několik nervových vláken, která si společně olížeme. A-haha. 

Shodou okolností je opět pondělí, pro inspiraci se nemusím nahýbat daleko; lidé utíkají na metro, z metra se táhnou na autobus a zase na metro, v kynoucím těstu se hýbe zaměstnaný Londýn. – Mě se to delší dobu netýká. Jezdíval jsem brzy ráno prázdnými ulicemi na Waterloo Station, když jsem v nedaleké psychiatrické klinice naproti Imperial War Museum uklízel. V předminulém století hostila jeho masivní budova – napůl vězení, napůl obrněný zámek – blázinec. Poté, co chovance jedné noci odvezli neznámo kam, nastěhovala se dovnitř právě skončená „Velká válka“ se svými relikviemi; vystřílená děla, tanky, rekonstruované zákopy, heavy metaly a šavle, uniformy, které se nestačily vypařit, letadla, kostry stromů a také opálené dokumenty dokládající, že to všechno se událo a nejde o vykoumaný theme park. Zpoza řady platanů před muzeem míří na kliniku dvě námořní děla. Na mušce mají dlouhou čtyřpatrovou budovu ze dvacátých let minulého století. Do její hladké, hnědobéžové cihlové stěny byly vloženy řady velkých oken rozdělených na menší čtvercové tabulky, aby se jimi nikdo neprotáhl. Po setmění z nich uniká uklidňující žlutobílá zář. 

O vnitřnostech kliniky vám nic zvláštního nepovím, raději všechno zapomenu. Strávil jsem tam ostatně jen půl roku. Zpočátku mě nové prostředí zaujalo, neboť většinu personálu tvořili Afričani a Jamajčani. Pracovat s prvními bylo zvláštní v tom, že se nedalo vžít do jejich morálky a předjímat reakce. Přístup, který bych přímo neoznačil za laxní či nezodpovědný, jsem za celou dobu prostě nepochopil; udělají, co nečekáte, neudělají, co byste čekali. Příklad mě nenapadá, ale našlo by se jich dost. Jamajčani byli tak nevypočitatelní, až byli snadno čitelní. Vzorec jejich chování by se vešel do slov: nespoutanost, živelnost, rozháranost, bizarní gestikulace. Ale i mezi nimi se našly výjimky, osoby vyrovnané a uvážlivé. 

A proč tam jako už nejsem, drahé čtenářky? Uvědomil jsem si, že uklízením nechci strávit nadcházející roky, přestože plat byl na české poměry mimořádný. Naplánoval jsem si, že budu překládat nebo dělat korektora, jenže jsem se nechal odradit malým zájmem. Práce, o kterou nikdo nestál, mi za to také nestála. Kdybych věděl, že mám být překladatel, určitě bych za tím šel. Chtěl jsem to dělat bokem a pro takový přístup zde nejsou podmínky – raději jsem vyprávěl. Zaměstnání mi přišlo jako nenapravitelná ztráta času — 

Chtěl bych se vám s něčím svěřit; občas mě přepadne divná nálada, že se zastavím uprostřed pohybu a nevím co dál. Náhle mi všechno přijde zbytečné; začnu vzpomínat na maringotku a mám pohnutky sebrat červený pytel na kočky, se kterým jsem přijel, odjet do mrtvého města a s panoptikálním světem za okny se rozloučit. Potom si uvědomím, že mě na druhé straně nic lepšího nečeká, a pohnutky zmizí. Ne, že by mě Londýn zklamal, mám však pocit, že v něm doma nejsem. – Jenže motat se jako strašidlo na Tabuláku, nemít co objevovat a rozpouštět se v bezvětří? – „To neé!“ bráním se. Nejpozději za pár týdnů poznám, jak je tam k nevydržení, a budu utíkat pryč. – „Lepší vyhnanství než smrt,“ přesvědčuji se v tu těžkou hodinu. Tak se na zaparkované město dívám. Ačkoliv – tato čtvrť co do úrovně života, zvlášť jde-li o čistotu a bezpečnost, kdovíjak slavná také není. Podívejme, co o ní napsal Val. 

Chcete-li poznat odvrácenou, neturistickou, mnohotvárně prošpikovanou tvář Londýna, projděte si poplivanou, pokálenou, pozvracenou, ale znovu a znovu zametanou a z odpadků povstávající míli na Seven Sisters Road mezi Finsbury Parkem a křižovatkou u Nag’s Head; prostředkem se valí, nebo tam postávají dva proudy aut a jeden proud autobusů, před malými krámy zabírají chodník zeleninové přepravky, kavárenské stolky, zahrádky, vyklopená okna, stojany či plechové poutače – kebaby a falafely strkají do mobilních telefonů, hamburgery svádějí mražené ryby. Na půli cesty si rozbila ležení myčka aut. V lesklých výlohách se nabízí použitá elektronika, drogerijní a lékárenské zboží, jinde odrazují vybledlé kabáty a laciné sukně. Charitní komise lákají na ratanový nábytek – do jejich spolku se vklínil i nepostradatelný polský „sklep“ s jedinečným kvašeným chlebem. Nechybí tu zastavárny kradených věcí, bazary kupící orientální nádobí a koberce. Změtí se provlékají vůně z nespočetných kuchyní; balkánské, etiopské, japonské, albánské, tuniské, ruské, somálské, řecké, francouzské, kyperské, turecké…, na ně si lehají průhledné dýmy z pizzerií, čínských bister a marockých kuřáren, jež do té hudby vypouštějí glissanda vodních dýmek. Trhovci s povlečením okupují postranní uličku. Rukou psané inzeráty na černé podnájmy příchozím naznačují, že se tu mají nějakou dobu pozdržet, aby si užili bydlení v malých pokojích, kde se tísní rodiny s dětmi, osamělí běženci, muslimové, křesťané, lidé rozličné pleti. Somálce, Turky, Jamajčany, východoevropany a chudé Angličany, kteří se nestihli přestěhovat do lepší čtvrti, doplňují v blízkosti přestupní stanice metra úředníci ve stejnokrojích – ti se tady pouze mihnou. Jejich následovníci, mnohdy studenti asijského původu, putují ve skupinkách mezi roztroušenými bloky Islington & City College. Lidé se netváří tak příjemně jako v centru, nesnaží se tvářit. Mnozí jako by stále žili ve světě, z kterého sem přišli, a duchem napůl nepřítomni si skládají střepy vzpomínek na to, co zůstalo někde v dálce a v minulosti, zatímco realita je vší mocí přetahuje na hlučící, nesmlouvavou, nevábnou, a přesto důvěrně chránící ulici. Navzdory přítomnosti radikální mešity na mě islámská komunita nepůsobí hrozivě. Okouzlují mě dlouhé bílé hábity a nepěstěné vousy duchovních – mají v sobě něco nepostižitelného, jeden neví, co se za nimi skrývá. Obyčejní věřící se chodí modlit do stanu u železničního viaduktu. Arabské ženy vypadají sympaticky, pokud je nehalí černá burka se škvírou sotva pro oči. Mnohé obličej neskrývají a nosí barevné šaty. Nejedna mladší je oblečena po evropsku… 

Tolik Valovo poetické vyznání. A-haha. Chovám k tomuhle místu podobně rozporuplný vztah, vyhání mě i přitahuje. V sobotu ráno pod viaduktem Rover převálcoval motocyklistu, který se pod koly zaklínil tak nešťastně, že ho nikdo nedokázal vytáhnout. Svědci jej slyšeli volat o pomoc, řidič utekl. Přihodilo se to právě v hodinu, kdy ulice bývá nejklidnější, a tuhle sobotu se ranní opar třpytil v májovém slunci. Běžně, když pod mostem procházím, připadám si jak ve zvukovém pekle – dunění, pískání, výbuchy v nevyčerpatelných ozvěnách. Nedej bůh, aby mě seshora ještě šrotoval vlak! Můj první dojem z toho místa byl, že tam ve vzduchu něco visí. A nemyslel jsem jen na cancoury z mouru, rzi a holubího trusu. Pokud vážně odjedu, cítím, že se sem nevrátím, možná do jiné čtvrti. Nejsem na tom jako ti, kteří se ze všemožných příčin odstěhovat nemohou. – Nebo to provedu podobně jako Val – kde skončil, ale nevím, nepotkávám ho už ani ve snu. Zbývá po něm akorát ten román. 

Odešel jsem, co nejdál to bylo možné, na konečnou Picadilly Line v Cockfosters, kde přede mnou zbývala jen obloha. Šel jsem rychle a bez zastavování, s pocitem, že mě cosi nadnáší. Hodinu, dvě, tři se před mýma očima míhaly prázdné rezidenční ulice, zaparkovaná auta, kruhové objezdy. Výjimečně jsem minul čerpací stanici a několikrát jsem vdechl kouř ze zahradního grilu. Představoval jsem si, že bydlím v jednom z těch okrových, šedobéžových nebo vínových dvojdomků, že sem patřím a zítra ráno pojedu autobusem a potom metrem do kanceláře v přeplněném City nebo Westminsteru. Byl jsem jedním z těch milionů, kteří zůstávají pod rozkvétajícími stromy a s příslibem vlhkého léta rozestavují zahradní nábytek, aby mezi ním mohli diskutovat, mlčet, telefonovat a číst noviny. Všímal jsem si podobnosti dopravních značek a popelnic s těmi, které znám z výletů po českém venkově. Když jsem po pěti hodinách došel na předposlední stanici, stmívání bylo v plném proudu. Zrakem jsem přecházel vrcholky stromů a vzpomínal, jak jsem kdysi na Tabuláku putoval očima po obzoru ve směru přilétajících oblak, zrovna těch, která jsem nyní pozoroval – za dva dny budou u nás. Při čekání na soupravu na opuštěném, kalným světlem ochlazovaném perónu jsem se uklidňoval, že před vlak skočím, teprve až mě opustí výčitky za tento čin, až mě nic nebude držet a budu si jistý, že se mě chce země zbavit. Počítal jsem, jak dlouho mi Lu nenapsala. – „Znamená to, že se mi všechno zdálo? Nemám věřit jediné své myšlence, jedinému prožitku? Kde se ve mně bere to, co se tam odehrává?“ ptal jsem se v duchu. „A proč, když je skutečnost jiná?!“ – Bylo mi z toho tak zle, že bych mohl umřít. A přicházely výčitky. – „Ze všeho, co mě potkává, jsem jen k smíchu moučným červům. Je to tak neskutečnej chaos, tak nesourodej maglajz hlasů, až se divím, že jsem se dosud nezabil! Kdybych alespoň tušil, podle čeho se střídají; zmítají se ve mně jako ryby v síti, dějí se samy od sebe, bez kontinuity a soudržnosti… – snad potřebuju tohle všechno,“ usoudil jsem rezignovaně, „snad mi to prospívá…“ – Bylo to strašlivé poznání, jistota v hrsti prachu, krev z probodeného prasete, jež potřebuje milovat stůj co stůj, avšak řezník je neoblomný. Udělalo se mi z toho tak zle, že už jsem ani umřít nechtěl. – „Brrrr! Ležet obalený slizem a hnusem, aby se na mně zmrzlí červi střídali kusadly; posedí, požerou, uleví si a procesí bude pokračovat. V čele se hrozivě klátí zteřelá monstrance, troska mého ztrouchnivělého ‚já‘. Copak jí rybník neprospívá?“ – Strhané závity v hlavě vyhrávaly Schönberga, na zdraví první a druhé směně při poznávání bezbřehé, neohraničené skutečnosti. Vlak nepřijížděl. 

F

Hóólkýýý. Ééééérrhhh. Já už nemůžu. Usnul jsem včera tak, že jsem si ani nevšiml, že spím. Světla svítila celou noc. O něčem jsem přemýšlel… – Aha, už vím: zda by nepomohlo napsat knihu, která by odrazovala od týrání. – Zjistil jsem, že by to bylo zbytečné; knihy čtou zpravidla jen týraní nebo postižení, zatímco jejich trýznitelé žijí spontánně a nenuceně, vpravdě dionýsky, a spoléhají na evoluční reflexy. Morálkou a svědomím se zabývat nepotřebují. Vyprávět týraným pro útěchu může být smysluplné, ale o čem vyprávět, když prožité trauma nelze odestát? Vzpomínat na svět, jaký byl předtím? – Jedině tak. Nikdo nebude tvrdit, že London Emergency Service¹⁹ je cynická organizace, neboť stejně jako literatura počítá s tím, že hrůza už se stala a každou chvíli někdo potřebuje pomoc – vrátit se do původního stavu. Co bylo dřív: událost, nebo její očekávání? 

Val není jediný, kdo má potíže s hlasy, také se s nimi potýkám; rovnám to, řadím, zkrátka orchestruju, jak se sluší a patří, a přesto s nadporučíkem Lukášem nejednou vzdychám: „Der Teufel soll das alles buserieren!“ Soulad mezi nimi aby špendlíčkem pohledal. Někdy je mi fakt těžko. Vlastně pořád. Jeden se vykřičí a jeho místo zaujímá další, třeba osamělej intelektuál. Přicházejí s úšklebkem, jak se jim povedlo se do mě nabourat, nebo spokojeně mizí poté, co za sebou nechali pěknou nadílku. Sahám do nich, posílám je na hanbu, ať nezapomínají, kdo je tady pánem! Jak mi na některém něco vadí, jsem ras a neznám svůj hlas. A-haha. Postižení jdou mnohdy do sebe, a když se vrátí z polepšovny, jsem ochoten s nimi znovu jednat. Jen týpci otrlí léty výcviku si ze mě nic nedělají, vyrábějí masky a bez okolků se v nich producírují. Naštěstí jsou natolik ješitní, že se při odchodu neubrání ukázat se mi v pravé podobě, aby se mi mohli vysmát. – „Tak na tebe si příště počkám!“ slibuju jim v duchu. Jenže týpek změní masku a jsem zase v pytli. Nejmazanější se maskovat ani nemusí; vypadají normálně, nic na nich neshledávám. – Ovšem to je klam! Brutální hra na skutečnost, hra doopravdy, ve které není radno prohrát.²⁰ Kdoví, jestli tenhle mezi ně taky nepatří? Jsou to nášlapné pasti, holomci…! Kdoví, zda to, čemu říkám „srdce“, není jen hořícím kioskem, v němž cvaká zubatá pila krokodýla s kusy hnijícího masa v tlamě. – Aha? Něčím se však řídit musím, něčemu věřit potřebuju. Smiřme se s tím, že občas vsadím na špatného koně a někdo si pak musí vylízat jeho prdel… 

Jsem vám odporný, milé čtenářky. Však již končím s hnojem. Nebudu ho navážet i do vás, vám se neposmívám – jen občas na mě přijde výkyv, nemám je všechny vychytané; ale pracuji na sobě, tvrdě. Jestli odejdete, budu štěkat jako ten dlouhosrstý pes na mrazu, co se o něj nikdo nestaral. Nebo se pro vás nechám vyšetřit, budete-li si to přát, klidně i vykastrovat, zklidnit hormóny, a tak. Nejdřív si ho ovšem – fuj! – nechám vyblafnout. Potom vykastrovat. Našteluji se na krajnici při rozcestí, kde mě najde má pravoslavná žena. Uvážu si na krk kámen, abych se nemohl zamilovat do jiné; a když se zamiluji, nenechá mě po ní toužit víc než po sobě, rozumíte? Žádná na ni nedosahuje. Žádná! Vždyť smetla i Markétu. Stovky večerů jsme trávili na ploše dva krát sedm metrů a kde jsou teď? Vypařilo se do éteru, jak jsem Markétě topil v kamnech, naslouchal jejím krátkým a zpožděným větám, a ještě při tom vařil. Bylo to hmatatelné, ačkoliv v posteli – tam jsem miloval především sebe, musím se vytahat za uši… Prakticky jsem prý Markétu „vyjídal“ – ale to jí nakukala Iva, jak se prý ženám posmívám, kukačka ze švarcvaldek – řekněte, proč mi ještě píše? Není úplně vyjedená? A-haha. Myslím Markétu. Neměla by v sobě mít ani kousek papíru, a přitom ho v sobě nemá ta druhá. Nejvíc mě bolí, že jsem jejímu kukání uvěřil. Ku – ku! Ku – ku! Popletl jsem je a sebe pobavil. PO – BA – VIL. Ááárhhh. Doufám, že to někdo zapsal do kroniky Akáši, kde všechno je, bylo a bude, jak tvrdí Rudolf Steiner. 

Brzy nás pohltí nenápadná všednost, milé holky, zatajil jsem vám, že mě nevědomí zradilo: chtělo po mně, abych jel zpátky, a donutilo mě koupit si jízdenku. Než jsem si stačil co uvědomit, držel jsem v ruce vytištěný formulář. – Vyhlašuji mu boj na život a na smrt! Je však silnější. Jsem jeho ubohým otrokem, jako jsem byl otrokem habrové síly, proti níž se oháním zatuchlým hadrem… – Divíte se pak, že hledám útěchu v literatuře? Hlavně že svým prožitkům věřím, stejně jako Val… 

Život nepřichází, život nejde. Nebe je modré, hastrošům na rukávy usedají ptáci, z cárů slaňují pavouci. Budeme své dny cedit přes sítko a doufat, že tu a tam se něco objeví – v našem světě se neumírá. Na zdi visí portréty národních umělců, z antického božstva kape lůj. Do hlubin zamrzlých rybníků bodá slunce, z ohlodané kosti trčí nůž. Mobilizace byla nadějí – teď se na zápraží rozvaluje betonovej panák, chce namalovat oči a rty. Jeho pohyby míří dovnitř, vyjídají neuronové cestičky, stavějí futuristická města, kočičí hrádky. Z přístavů vyplouvají galeony na nekonečné cesty; i kdyby nějakou zem našly – nepřistanou a ztroskotají. I kdyby přistály, neudrží se na břehu a znovu vyplují, nikdy se do té země nevrátí, navždy jim bude chybět, navždy v zemi díra. 

Na okno klepe mráz – za dveřmi stojí nahé děti, promrzlé kočky. Ráno se pozná podle narůžovělého dechu ve větvích, šelmy se nemohou dočkat mléka. I kamnům v maringotce je plechová zima; navlhlé noviny nehoří, třísky jakbysmet. Musím je očouzené vybírat, vyklepávat na zčernalý papír a zkoušet to podruhé, potřetí, nechápat nekonečný kouř, imbecilní doutnání. Pohrabáčem vzteky šermuji do šachty, vylamuji kusy šamotu a rozbíjím kamnům držku. Zasahuji je na nejcitlivějším místě. Jestli zdechnou, skončím s topením v polovině března. Ze slunce raší paprsky a na zahradě bíle kvete hlína – jinak nic. Paprsky hýbou zárodkem, jenž se nehýbe, ztlumený na minimum. Jaro začne příště, zkusí to později. 

Chytá se mě smutek, mizející čtenářky, cítím, že vás opouštím. Snědl jsem další borůvkový muffin, královsky rozdělanou operu, plesnivou, vyhlodanou – nedokázala mě rozveselit. Šel jsem blátem a máslem, žádná múza si mi nelehla přes cestu; všechno by tak jako tak bylo – co by podle vás z toho, co je, jinak nebylo? – Á-le, nebudu nahazovat metafyzickou maltu… Jsem vám zavázaný pionýrským šátkem: za třicet liber sem, za padesát zpátky. – Běsním a hladím růžového králíčka; v nastalém zmatku létají lidé do povětří. Myslím na asparágus a co asi dělají sběrači o svátcích… Chodil jsem tady, abych se se sebou míjel; najednou to vím, nečekaně a jasně, stejně jako to, že za pár dní se vrátím do hrnce s koprovou omáčkou, do podpalubí, z nějž nevytéká voda. – Za věčným rozedníváním věčné stmívání… Byla-li bolest jednou, může být pokaždé… – Proč se některé cesty nedělají rovnou zabetonované? Celý život se potýkat jen s tím, co je ve mně špatně, na jiné nezbývá síla. Najím se a bude mi znovu zle. 

Sedím na zdi a klimbám nohama. Pode mnou je šedesát metrů volného pádu tak lákavých, že se nezadržitelně smekám z římsy a vzdávám se pevného světa. Zprvu je nezvyk nemít na co dopadnout; cítit nepříjemně prodlužované propadání, nepřemožitelný tah z hloubky, když se nohy instinktivně chtějí o něco tvrdého zapřít. Země si všimla, že jí chci utéct, a hned si na mě dělá nárok. – Hynku, Viléme, Jarmilo! – V jakékoliv podobě. Nevadí jí, že ve hlíně, vzduchu a listí to nebudu já – a přece budu všechno nějak vnímat, i to, jak se moje vědomí tříští o mramorový útes. Z půjčovny kostýmů jsem vzešel, tady vám vracím hadry… – Kam ale půjde duše, když pro ni země není? Do mrtvého města? Ne. Dopadnu a raději se hned odrazím zpátky, jako pára vzlínající nad Jedovou horu, vysoušející pole a hledající oceán. Rozptýlený na pouti stratosférou vystoupám ještě výš, kde se má bílá ztratí, kde už nebudu toužit ani mít hlad a kde mi nebude zima. Sám světlo a tma, měsíc v černé hvězdičkaté lázni, budu pozorovat slunce, rozpoznávat planety – nevzpomínám si, jak se jmenují. Země se vzdaluje a s ní i problémy, jimiž jsem se chtěl zabývat… – Co budu celou věčnost dělat? Nejprve se mě zmocní strach, potom nuda. Navěky při plném vědomí – jaká hrůza! Miliony let strávím prozkoumáváním vesmíru. – A potom? Možná se vrátím a nikým nepozorován budu vyvolávat pocity zvláštní blízkosti u těch, kteří mi porozumí. – A co s nastřádanými vjemy, myšlenkami, prožitky…? Promění se v elektrickou záři putující po mléčné dráze? Nejspíš, nechám se mile překvapit; třeba se dostanu do stavu, který si neumím ani vysnít. Nebo se vyjeví, že duše bez těla nic neznamená… 

Večer z pokoje, v němž chybí světlo, sleduji pohyb mraků – tmavě bílá střídá modročernou. Mají naspěch, dohánějí cosi k vyřizování. Na protilehlé stěně běží němý film s titulky. Motám se v něm v bludném kruhu s Josefem Fritzlem; společně se plazíme hlínou v aleji a po přilehlém poli – jde to ztěžka. Zadrháváme o hroudy, mažeme se a boříme do rozmoklé zeminy, nikam nespěcháme. Roky můžeme strávit plazením v řepkové stepi nad městem – je otevřená a táhlá. Zjišťuji, že mezi kukuřicí, pšenicí a ledovým salátem se cítím dobře. Plazí se nás tu víc těch, kteří jsme dospěli do téhož bodu osvícení; bez zábran se po sobě tetelíme, je nám hej. Nikdo nám nenadává, neobviňuje nás, užíváme si volnosti. Občas někoho sežere pták. Jelikož se neznáme jmény ani podobami, je nám to jedno; klidně mohl sežrat mě nebo tebe, jsme k nerozeznání. Na ničem nezáleží vyjma toho, abychom se bez přestání mohli plazit pod nesnesitelně pomalou oblohou. 

Jako bych to už viděl, klopím zrak před jednotvárnými lesy, vybledlými rovinami, před fádně šedivými, hystericky natřenými domy. – Upadne mi hlava, bože! Vidím protivné lidi, kteří jen čekají na příležitost jak nepozdravit, jak si postěžovat, vychrlit hnus, ponížit a plivnout. Bída bohatých, druhořadá zelenina v obchodech, předražené dětské porce pro dospělé. A řidiči, kteří na přechodu nezastaví ani o mrtvolu. Na ty se těším nejvíc! 

Vyprávění bylo silnější, smiřuji se s tím, že jsem proti němu nic nezmohl. Pokud jsem dosud tvrdil opak, nyní bezprecedentně prohlašuji: vyprávím proti své vůli. Byl jsem nainstalován! Ten, který ve mně vypráví, nejsem já. Například tenhle hlas – číhal za bukem a ve chvíli, kdy jsem se přiotrávil muffinem, se na mě bez milosti vrhl. A Val všechno věděl a napsal to o mně do mého vyprávění! 

Petr chodil dezorientovaný po lesích a pastvinách zapomenutého Jeseníku, jenž byl příliš nízký na to, aby něčeho historicky dosáhl, nanejvýš vyhnat původní obyvatelstvo. Pršelo, byla zima, ale jemu to nevadilo. S hlavou sehnutou k jehličí nevnímal historické křivdy a sledoval spletité kořeny, které jej vodily z jednoho táhlého kopce na druhý, z údolí do údolí. Londýn opustil ve chvíli, kdy si uvědomil, že do něj navždy patří. Dlouho očekávaná závrať jej překvapila na Lincoln’s Inn Fields. Ostře řezané bílé chomáče se stříbřily výfuky z letadel; chvíli to vypadalo na chladný vítr, chvíli na první létem pohlazené listí. Podobně jako v mnoha jiných parcích uprostřed obdélníkových náměstí zaujaly i zde roli svátečních ceremoniářů velké strakaté platany s nedohledně vysokými korunami. – Ještě v ruce svíral papírový kelímek s kávou, ještě dojídal sražené koblihy. Bál se, že ho závrať zastihne nepřipraveného. Pořád ji vyhlížel a do ničeho většího se nepouštěl. Zapomněl-li a do něčeho se pustil, přestal, jen co si své pochybení uvědomil. Nechával za sebou nenaplněné vztahy, nedovyprávěné příběhy, rozbydlená místa; také semeno, z něhož nic nevzcházelo. Večer postával za oknem a pozoroval půlměsíc. V jiném čase na jiném místě se Žitná ulice zaleskla v nočním dešti a Jan Hanč právě absolvoval neskutečnou schůzku. 

„Zkáza, zkáza, zkáza!“ uštědřoval Petr ránu milovníkům života. „Cokoliv z dnešní reality musí být přijatelnější než bolestivé vyšetření, bolestivá léčba a bolestivé vztahy s doktory nebo pacienty na kraji padesátých let. Jak bolestivé to muselo být, jaká ukrutná nuda! A pomyšlení, že lidé si to zvolili. Tolik ošklivosti a zrůdnosti, jejichž výkvětem tehdejší český svět byl. Hančovi by nebylo nic platné všechno tam roztřískat, protože roztřískat padesátá léta se nepovedlo ani mimozemšťanům. Události²¹ by měly být povinnou školní četbou od první do poslední třídy, aby ta neviňátka nežila v iluzi ohledně toho, z čeho pochází, co hlodá u kořene jejich duší jako nevyvrtaný kaz, co čeká na příležitost, aby to znovu šířilo apokalypsu. Lepší by snad bývalo ten zub vytrhnout…“ 

Tohle napsal Val, erhm, o mně. Je pátek, půl jedenácté dopoledne, a já bych tento neslaný, nemastný den raději ukončil. Obloha mě přikryla olověným víkem rakve. Připadám si jako automatická továrna na smrt. Nemusím se ani snažit; obrazy ze mne samy vycházejí, děti utíkají ze školy. Zkusme napočítat do pěti: jedna, dva, tři, čtyři a – prásk. Něco se změnilo, svět není jako dřív. Podíval jsem se kdysi do spodního prádla, od té doby nemohu ničemu uvěřit, nic mi nepřijde dost skutečné. Všechno nejspíš nějak je, ale prohlédnuto skrz naskrz, vzato do důsledku, nedá se to nikde najít. Svět není než průhledná bublina, na jejímž povrchu se v nesčetných tvarech rozkládá světlo. Ani bolest není stoprocentní. Co má v sobě zárodek smrti, jako by už neexistovalo. – Nepopírám, že z určitého pohledu tady ten stůl, ta lampa, nebo já, že my tři z určitého pohledu jsme; právě tak z jiného nejsme. Ne proto, že bychom byli fiktivní, ale protože fiktivní je celý vesmír i s vaším slavným světem idejí. Víra ve skutečnost nepředstavuje než pouhou konvenci, jenže konstatovat to mohu akorát zpětně; nemohu říkat, že tu nejsme z prvního pohledu. Nejsme zde z druhého, slovy nedosažitelného pohledu, jehož stopa se do vědomí přesto promítá. Jsme i nejsme, jen tak si lze představit svou smrt. Co říkáte, Pinďo, Bobíku, Fifinko? Já už zase spím… 

Odkud se bere ta síla, již nelze zastavit, která mne pokaždé stavěla na nohy? Rozložit bych ji snad mohl, ale zašpuntovat a zastavit ne, nenechá se ukecat. Valí se přes kameny, třtinou i močálem, džunglí na vrchol hory, smeká se, podkluzuje, odírá, avšak něco ji pořád žene, přestože chvílemi polevuje, přes všechno se převalí. Vím, že přenáší i skály, a není to metafora; cítím, jak tu hromadu hornin podebírá, odhazuje ji z cesty a tlačí se, kam ji to nutí, kde o sebe v návalu zemětřesivého zachvění přijde. – Je to zázrak, mluvím o zázraku, neboť takový druh energie odporuje fyzikálním zákonům. – Jak může jedno tělo vyzařovat na takovou dálku? Sám bych tomu nevěřil, kdybych na vlastní kůži neprožil, jak mě přikovala k představě člověka; jako uragán, sluneční vítr, tisíckrát zesílené magnetické pole, jehož účinnost s rostoucí vzdáleností od skutečnosti rostla…

Kapitola osmá – Post scriptum

Tři dny jsem se pokoušel Pryskyřníka probudit, ale marně. Vypadalo to, že jej „Valův“ rukopis sežral, nemohl jsem ho vydolovat zpátky. Když mi pomalu docházelo, že z pokračování Výškových budov nic nebude, rozhodl jsem se román v oněch místech, byť poněkud předčasně, ukončit. Těm, kteří čekali pointu nebo vyvrcholení, neřkuli rozuzlení zápletky, se omlouvám. Slibuji, že do dalšího bloku se pouštět nebudu; a pustím-li se, nechám si jej pro sebe. A to i přesto, že taková „zvrstvená a vícerychlostní prohra…“ Chtěl bych připomenout, že Pryskyřníkovi se „Valův“ román jenom zdál. To, co z něj vytrhal do svého vyprávění, byly výplody jeho snového vědomí; nepopírám, že jsem Petra coby postavu nainstaloval, jenže při psaní se mi trochu vymkl. Trochu víc, abych byl upřímný. I proto jsem předstíral, že mě porazily vnější podmínky, což byla pravda jen částečně. Kdybych vám prozradil rovnou, k jakému karambolu kniha směřuje, určitě byste odešli a zůstaly by pouze Jantra, Mantra a Tantra, které mě čtou za všech okolností. 

Prohráli jsme všichni. Vy se, jak věřím, spravíte nad jiným dílem, já se jel spravit do Eppingského lesa na setkání s černou ženou. Ráno jsem se neprobudil jako inženýr ani jsem se neproměnil v srnku; v kapse kabátu jsem nahmatal jízdenku, z čehož jsem usoudil, že mým úkolem – aniž bych tušil proč – je odjet do zaparkovaného města, kde stále žili moji známí. Připadal jsem si jako ten pes, který v půlce života oslepne a marně se snaží pochopit, co se s ním stalo, když v dálce světélkuje pár matných orientačních bodů. 

„Ten kdyby se viděl, kdyby si uvědomoval, co o něm víme my…“ mysleli si druzí při pohledu na mé tápání. 

Bylo pondělí ráno a já si v duchu připravoval odpověď na otázku, co budu dělat po příjezdu do mrtvého města. Chystal jsem se Ká oznámit, že se budu toulat hanáckou pouští a savanou s Old Shatterhandem za ruku, neboť jsem se v Londýně nemohl najít. Ještě jsem si pamatoval na den příjezdu, týdny v hostelech a stěhování na Seven Sisters Road – tam se má stopa ztrácí; patra se propadají, příčky se lámou, jemné architektonické prvky se mačkají jako suchý papír a praskají. Měl jsem z pomalého řícení výškové budovy prazvláštní, nehlasitou radost. Přitom na jeho počátku, koncem února, ležel na pohled vyrovnaný dopis, v němž jsem se Lu svěřoval: 

„Byl jsem včera u greenwichské hvězdárny, ptal jsem se na věk stromů, prý dosahuje až pět set let. Není jich mnoho, ale jsou statné, většinou duté a mají děsně pokřivené větve. Park se rozkládá ve svahu, kde se do něj bez přestání opírá vítr. Stromy nestojí blízko u sebe, mohly vyrůst tak, aby si nepřekážely. Při pohledu z určitých úhlů mrakodrapy, doky a skladiště v podkově Isle of Dogs na protějším břehu mizí a siluetu obzoru zaplňují holé černé větve, za nimiž se rozléhá šedá obloha. Od moře se ženou těžké, studené mraky. – Bylo pozdní odpoledne, lidé chodili se psy, dával jsem se s nimi do řeči. Cítil jsem, že mezi ně patřím, že tady nejsem tak sám. 

Teď je půl druhý v noci; měsíc blikotá, někdo ho veze na trakaři. Chci si tě pro tento večer vydupat ze země, zjevit se v podobě člověka, který neumí být člověkem. Škoda, že se sem nemůžeš na hodinu dvě přenést. Vždycky jsem se cítil provinile, že po tobě toužím, zdálo se mi to nepatřičné. Přál jsem si, aby mezi nás přišel správný okamžik. Když k němu při setkání u pevnůstky bylo nejblíž, viděl jsem, jak je daleko, co všechno si neuvědomuješ. – Měl jsem se dívat lépe? Chtělas mi říct něco o sobě, jenže v ten moment nás přepadl zlomyslný skřet, hodiny poskočily a potom jsme se už nepotkali. Vlastně ještě jednou, na náměstí, ale tehdy jsem měl dojem, že ať řeknu cokoliv, poskytnu jen záminku ke konfliktu. 

Nemám ti co napsat, čekám něco od tebe – nemáš pocit, že slova mezi námi byla vždy jen oděvem, který se měnil podle počasí? Od začátku jsem chtěl totéž, tím jsi mě držela, takovou si tě pamatuju. Možná jsme spolu měli jen mlčet; v blízkosti, jež by mě s tebou spojovala, mlčet a zažít vyplněné ticho. Něco jiného než zakoušet je o samotě. Pokud jsme spolu měli jít, tak nejspíš do toho ticha…“ 

„Jo. Mlčet, na dálku,“ odpověděla Lu, „když pole jsou potažená vlákny teplé pavučiny, když do mrazivého ticha tu a tam zaštěká pes a někdo kladivem rozlamuje zámek.“ 

Ve druhé polovině května, navzdory vzpouzení, Londýn v mém okolí zmizel, nemohl jsem jej nahmatat. Nepomohlo by mi ani přeskočit zábradlí trajektu, směr cesty byl daný. Dorazil jsem do zaparkovaného města, přičemž jsem si nedokázal, pravděpodobně ze zvědavosti, odpustit návštěvu na Tabuláku. S mírně vzrušeným očekáváním, v pozdním a teplém podvečeru, povznesen okouzlující procházkou lužními lesy jsem zabouchal na boční bránu a několikrát zavolal Alino jméno. – Nic se nedělo. Zkusil jsem to za chvíli znovu – a zase nic. Téměř jsem se rezignovaně otáčel, když jsem uslyšel, jak se prostřední bránou, od níž na mě nebylo vidět, vrací hlasy, mezi kterými jsem rozpoznal také Alin. A byla to ona, kdo mi se zjevným překvapením přišel otevřít. Netvářila se nadšeně, zkoušela se vymluvit. Musel jsem mírně naléhat, než mě vpustila dovnitř. 

Následující scény se odehrály před maringotkou, v místech, která by soudný člověk nikdy nespojoval s územím „lidí z buněk“. Věděl jsem, že nemám Lu chodit na oči, a také jsem se o to nepokoušel. Seděl jsem v křesle a chtěl se bavit s Al a jejím novým přítelem, sympatickým klukem, chlapem větším než já, jenž se k ní dobře hodil: rozhodný, praktický, důvěřující své vůli. S Al však byla těžká domluva; reagovala útržkovitě a pomaleji než kdykoliv předtím. Doufal jsem, že se za ten rok spravila. Mívali jsme tolik společných témat, žil jsem v přesvědčení, že mezi námi panuje kladný vztah. Avšak padl na mě smutek a sevřelo mě pomyšlení, jak se dva lidé, kteří přebývali v bezprostřední blízkosti, po nějaké době vůbec nemohou bavit. Řekl jsem jim, že nechci zdržovat, ať jdou klidně dovnitř, že jen chvíli posedím, zasním se při pohledu na barák a potom se vyhodím, – seděli tam dál. Al mi přinesla čaj a nakonec to nevypadalo, že bych jim byl na obtíž. Po chvíli odešel Alin přítel dovnitř a zbyli jsme my dva, mlčící sochy. 

Lu se kolem začala ochomejtat sama. Stále jsem věřil, že jsem nepřišel za ní, proto jsem si jí nevšímal. Buňka byla schovaná za rohem přístavku, ovšem jí to nedalo. Nejprve přešla sem a tam, do kůlny a z kůlny s letmo prohozenou poznámkou, které jsem ani nerozuměl. Zanedlouho se zjevila podruhé, tentokrát s neklamně zlověstným pohledem – měl sloužit coby varování, avšak na Darwina jsem si nevzpomněl. Nereagoval jsem ani potřetí, na dobře srozumitelný slovní útok. – Při každém průchodu se její vzdálenost zkracovala, zato silueta rostla a vypadala hrozivěji – mlčení ji asi přitahovalo… Nakonec přišla až ke mně a začala řvát jako pominutá, ať vypadnu, ať táhnu, jestli tomu nerozumím. – Seděl jsem dál v křesle, hleděl do trávy, upíjel čaj a čekal, co bude. Večerní vzduch mě příjemně ovíval. Lu stála asi metr a půl přede mnou, mírně stranou – tak, že mi nezacláněla ve výhledu – a bez hnutí, upřeně na mě svrchu zírala. Po půlminutě mlčení mi naše strnulé pozice přišly blbé, zvedl jsem proto hlavu, zachytil se po hledem v jejích očích a s nefalšovaným zaujetím se zeptal: 

„Co bude následovat teď?“ 

„Vypadni! Nerozumíš česky? Zmizni!“ 

Čekal jsem, kdy přijdou invektivy, ale zdržela se jich. Postupně mi bylo zřejmé, že tohle nesnese parametry hry, že je to doopravdy. Skutečný zápas. Mé zklamání za maskou bojovníka rostlo, před očima mi praskala kolosální bublina. Tak přece; tohle je ona a tohle jsem já… Ustupovat jsem však nemínil. Znovu jsem se s neskrývaným a také už nepřátelským chladem zeptal: 

„A co mi ještě řekneš?“ 

Přistoupila na dosah a vrazila mi takovou facku, až se svět na dvě vteřiny zastavil; ještě několik hodin jsem ji cítil. 

Zavládlo hrobové ticho. Al i její přítel, jenž se mezitím vrátil, všichni jsme byli zaražení. 

„Za tohle by tě mohli i zavřít,“ prohlásil jsem rozpačitě, neboť jsem neuměl rychle vyhodnotit, zda vyhrávám, nebo prohrávám. Měl jsem na mysli, že v civilizovaných zemích je fyzické napadení trestné. 

„Ať mě klidně zavřou, je mi to jedno!“ vypálila bez rozmýšlení Lu. 

Cítil jsem, že půdu pod nohama mohu dobýt pouze rozumem, jakkoliv o jeho souladu s citem jsem v tu chvíli nebyl přesvědčený. Na fyzický souboj jsem přesto neměl sílu ani povahu. Naposledy jsem se pral s holkou v šesté třídě. Nebo v posteli, ale to bylo konsenzuální. V daném případě jsem měl o konsenzu vážné pochybnosti. 

„Komu to tady patří, dvůr a tak kolem?“ nastolil jsem věcné téma a doprovodil je krouživým pohybem ruky vymezujícím dějiště. 

„Nepatří to mně ani tobě,“ nezaváhala Lu, ale nevěděla jak pokračovat. 

Byla to pravda, která k ničemu nevedla. Neboť Lu stála těsně přede mnou, sundal jsem si pro jistotu brýle, které se napoprvé zázrakem nerozbily. Další rána však nepřišla. Místo ní se Lu na místě otočila a odešla. V tom rumrajchu, nebo před ním, už si přesně nepamatuji, jsem měl čas prohlédnout si její postavu. Měla na sobě přilnavé bílé triko i těsné kalhoty. Celkově mi přišla víc při těle, také její prsa byla nějaká větší. Zkoumal jsem, zda mě pohled na ni vzrušuje, a rychle jsem jej srovnával s neodbytnými londýnskými představami. 

Setkání bylo nepříjemné, ale tuším, že něco takového jsem potřeboval, nebo dokonce chtěl zažít. Dokázal bych si představit i jiný průběh návštěvy, při němž bychom se s Al pobavili o tom, co nás ještě zajímá, poznal bych jejího přítele a mohli jsme se bývali bez křečí rozejít. Od Lu bylo naivní čekat jinou reakci. Mělo mi být jasné, že pokud proti mně něco má, při nejbližší příležitosti mi to osolí. Přitom jsem pořád tápal při hledání příčiny jejího hněvu. Šlo o dopisy? Nebo o moji přítomnost vůbec? V říši snů uvízla možnost, že mě zve k sobě do postele. Potřebovali bychom k tomu jiný příběh i jiné postavy. Díky oné události se náš vztah stal alespoň intimnějším, překonal bariéru společenských konvencí. Byl jsem později zaskočen pocitem, který mi nedovoloval docela se Lu v představách vzdát, lnul jsem k ní o to víc. – „Chceš, aby na tebe příště vytáhla sekyru?“ kroutil hlavou Ká, když jsem mu příhodu vyprávěl. – V tom to nejspíš bude. Snad jsem opravdu chtěl, aby mě bila a křičela na mě, protože jsem v tom cítil zvrhlý zájem, který o mě jiná žena neprojevovala. Otec měl o mě také zájem, ale křičel jinak, habrověji; Luin křik měl v sobě něco měkkého a vlhkého. Ani rána nebyla tak tvrdá jako jeho, ačkoliv síla jí v žádném případě nechyběla. 

O dva dny později stojím v aleji na dohled kvetoucím bezům a plechovému plotu v místech, kde se před čtyřmi a půl lety odehrála veselá příhoda. Kdovípokolikáté si prohlížím do výše trčící červenohnědou střechu baráku a vnímám její nepoměrnou velikost vůči okolí. Je pokročilé dopoledne a já se dlouze rozhoduji, zda odbočit vpravo na místo minulých dějů, nebo doleva k rozmazaným kopcům s neznámou budoucností. Mohl bych seběhnout po úbočí rozestavěného tělesa dálnice, vylézt na druhé straně a pokračovat zbytkem aleje do první vsi, než za několik dnů nebo týdnů začnou korytem jezdit auta a tahle část zůstane od Tabuláku nadobro oddělená. Slíbili přes obchvat postavit lávku, říkali Jé a Jí, ale nevím, zda z toho něco nebude. Nic té stavbě nenasvědčuje. 

„Musím nějakou dobu počkat, než mě vyšší síla vysvobodí. Pak budu mít jistotu, že do života s Lu nebo Al není návratu. A jestli tu lávku postaví, bude už Tabulák se svými strašidly dávno pryč,“ utěšuji se nahlas, neboť nevím, zda ten správný krok udělám. Čekám, kdy přijde onen okamžik, v němž mě něco divného popadne a já se budu jen dívat, co se mnou habrová síla provádí. – „Brrr!“ oklepávám se, přestože je docela teplo. Bezmyšlenkovitě zahýbám doleva a sbíhám po náspu, abych nemusel zkoumat míru nezničitelného pokušení. 

„Opravdový a silný tah se rodí z odporu vůči protisíle; není-li co překonávat, pohyb nepřijde,“ znějí mi „Valova“ slova. 

Také se mi vybavují první věty nějakého, možná budoucího románu: „Nikam jsem nechodil. Přijel jsem na víkend a zůstal ležet v posteli…“ 

A do třetice úryvek ze Švejka: „Tedy marška, přátelé! Je to jako v časopise českých turistů: ‚Dobrý vítr!‘“²² 

Něco se změnilo. A s rostoucí nadějí, že jednou budu vyléčený, se chodidly co nejsilněji zapírám do ztvrdlé hlíny a mašíruji co nejdál odtamtud. 

Ediční poznámka

Ve srovnání s časopiseckou verzí doznal aktuální text nespočtu stylistických, syntaktických a významových úprav na úrovni odstavců i jednotlivých vět. Uvádět zde všechny odlišnosti je pro jejich množství a praktickou nezachytitelnost bezpředmětné. Zájemce o letmé srovnání odkazuji do virtuálního archivu Tvaru, ročník 2013, kde je dřívější podoba díla bezplatně zpřístupněna (http://www.itvar.cz/cz/archiv/).

Poznámky k textu

1 „Sie hat mich verlassen. Warum hat sie mich verlassen?“ – „Opustila mě. Proč mě opustila?“

2 „na rozpraskané červnové hlíně dozrávají sluneční dýně“ – úryvek z písně Oldřicha Janoty „Červen na Svaté“

3 Neználek na Měsíci – titul kdysi (a možná stále) oblíbené, byť komunistickou propagandou zatížené knihy pro děti od sovětského autora Nikolaje Nosova; český překlad v r. 1968

4 „Tys nešla.“ – věta kopíruje titul básně Otokara Březiny „Tys nešla…“ ze sbírky Svítání na západě (1896)

5 „avšak zbytečnost a směšnost jsou sestry“ – parafráze parole „směšnost a hrůznost jsou sestry“ z povídky Ladislava Klímy „Jak bude po smrti“ (in Slavná Nemesis a jiné příběhy, 1932)

6 „stávám se Dionýsem i ‚Ukřižovaným‘“ – F. Nietzsche některé své pozdější dopisy, patrně pod vlivem rozvíjející se duševní nemoci, podepisoval též jako „Der Gekreuzigte“ nebo „Dionysos“; dichotomii apollonského a dionýského principu rozvádí v knize Die Geburt der Tragödie aus dem Geiste der Musik (1872); česky „Zrození tragedie“, přel. Otokar Fischer, 1923

7 „filmy nějakého maďarského emigranta v New Yorku 50. a  60. let“ – ve skutečnosti šlo o litevsko-amerického „kmotra“ avantgardního filmu Jonase Mekase (*1922) a jeho Diaries, Notes & Sketches a.k.a. Walden (1964–9); Vala nejspíš spletlo jméno, které mu znělo maďarsky

8 Mersault – míněn protagonista románu Alberta Camuse L’Etranger (1942); česky pod titulem „Cizinec“, v překladu Svatopluka Kadlece, 1947

9 NHS – britská obdoba VZP

10 Solnce, č. „Slunce“, r. Alexandr Sokurov, 2005

11 Der Untergang, č. „Pád Třetí říše“, r. Oliver Hirschbiegel, 2004

12 „v úvodních scénách Wendersova filmu“ – Der Himmel über Berlin, č. „Nebe nad Berlínem“, r. Wim Wenders, 1987

13 kniha Samuela Becketta ve skutečnosti nese název Malone meurt – „Malone umírá“; přel. Tomáš Hrách, 1997

14 „drtil mě jako olivu, jež má ze sebe vydat to nejlepší“ – srov. populární výrok z Talmudu: „Jsme jako olivy: teprve když jsme drceni, vydáváme ze sebe to nejlepší.“

15 Christopher Martin je protagonistou románu Williama Goldinga Pincher Martin (1956); česky „Ztroskotání Christophera Martina“, přel. Kamila Lederová-Cooks, 2005

16 Harry Lesser představuje hlavní postavu románu Bernarda Malamuda The Tenants (1971); česky „Nájemníci“, přel. Miroslav Jindra, 1997

17 Sátántangó, č. „Satanské tango“, r. Bela Tarr, 1994

18 „komandující vůle“ – hojně užívané spojení v textech filozofa Ladislava Klímy

19 London Emergency Service – londýnská „Zdravotnická záchranná služba“

20 „hra doopravdy“ – opisuje titul prózy Richarda Weinera (Hra doopravdy, 1934)

21 „Události“ – míněno vydání básní a próz Jana Hanče z devadesátých let; Hanč, Jan. Události. Praha: Torst, 1996; „absolvoval neskutečnou schůzku“ – parafráze odkazuje k textu na straně 210, následující odstavec potom k poznámkám činěným na různých místech uvedené knihy

22 citovaný výrok náleží do 4. kapitoly „Nová utrpení“ ve 2. dílu Osudů dobrého vojáka Švejka za světové války

Vysvětlivky:

A Všimněme si, jak záměrně zanechal jen fragmenty týkající se dění mezi nástupem Karla do služby k Bruneldě a plánovanou závěrečnou kapitolou, opuštěnou též v neúplnosti.

B Wiki odkazuje na článek v The Guardianu: „Ta scéna,“ zdůrazňuje Tarr, „byla natočena humánně pod dohledem veterináře. Kočka je zdravá a nyní se mnou žije poblíž Budapešti.“

Vydavatelská poznámka

Ladislav Selepko

Veverky v parku Hu

Obálku navrhl a vytvořil, typograficky upravil, sazbu písmem Old Standard TT zhotovil a v Edici Měsíční parpsek vydal autor

Jazyková korektura Břetislav Koreček

Na titulní straně použita reprodukce dřevorytu Lorenze Stöera z knihy Geometria et Perspectiva (Augsburg, 1567; PFAFF, 1996)

Vydání první

Pardubice 2015