Hra s nevěrou

James Siegel

(2006)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Drama

Ti dva se nikdy neměli potkat. Bohužel jednoho rána nastoupili do stejného vlaku…

Charles pracuje v reklamní agentuře, se svou ženou se stará o nemocnou dceru a má rád, když život ubíhá v zajetých kolejích. Tak tomu bylo až do chvíle, kdy ve vlaku usedl naproti ženě svých snů. Lucinda je vdaná. Upoutala Charlese něčím tajemným: možná svou krátkou sukní, možná tím, jak od ní ostatní muži nemohli odtrhnout oči…

Snad to bylo atmosférou té ranní chvíle, že se rozhodli dát v sázku svůj dosavadní pohodový život a dopustili, aby nevinný flirt přerostl v nekontrolovanou vášeň, která je dovedla až do ošuntělého hotelu Fairfax. Za dveřmi pokoje nabere tuctová nevěra prudký zvrat: milence přepadne útočník, který si říká Vasquez. Charlese brutálně zmlátí, Lucindu znásilní a ještě oba okrade. Avšak Charlesova procházka peklem teprve začíná. Vasquez ho začne vydírat tak rafinovaně, že v průběhu několika týdnů je Charlesův život v troskách a každý pokus o návrat do starých klidných časů má jediný efekt: dodává Vasquezovi sílu klást stále nehoráznější požadavky. Charles se na pokraji zoufalství rozhodne pro radikální řez, ale i pak má pocit, že se nad ním vznáší temný Vasquezův stín…

Copyright © 2003 by James Siegel

Translation © 2003 by Tomáš Bicek

Cover design © 2006 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu DERAILED,

vydaného nakladatelstvím Warner Books, New York 2003,

přeložil Tomáš Bicek

Odpovědné redaktorky: Hana a Zuzana Pernicovy

Korektura: Michaela Kontriková, Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba a obálka: Dušan Zárský

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání druhé, v tomto překladu první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, 702 00 Ostrava, v roce 2006

ISBN 80-7303-295-3

Věnováno Mindy, která se o svou rodinu stará

stejně pečlivě jako o svou zahrádku – s velkou láskou,

bezmeznou oddaností a neutuchajícím nadšením.

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval Sarah Ann a Sarah za jejich obrovskou pomoc při strukturování tohoto příběhu, Larrymu za to, že v něj věřil, a pochopitelně Richardovi za to, že jej tak vytrvale prosazoval.

Pět dní v týdnu učím angličtinu na střední škole ve východním Benningtonu a dva večery učím angličtinu ve státním vězení v Attice. Tím chci říct, že trávím čas tak, že časuju slovesa delikventům a mávám příčestími před trestanci. Jedna třída má pocit, jako by byla ve vězení, a ta druhá v něm skutečně je.

Když mám jet do Attiky, večeřím se ženou a dětmi dřív. Políbím svou ženu a dospívající dceru na rozloučenou a na zádech odnesu svého čtyřletého syna ke dveřím. Pomalu ho postavím na zem, políbím ho na čelo a slíbím mu, že se na něj přijdu podívat, až přijedu domů.

Nasednu do osm let starého Dodge Neon, stále zahalený do oblaku citové pohody.

Než ovšem projdu detektorem kovů v attickém vězení, je ten pocit ten tam.

Možná za to může mosazná cedule vyvěšená na viditelném místě v místnosti pro návštěvy. „Věnováno pracovníkům nápravného ústavu, kteří zemřeli při nepokojích v Attice,“ píše se na ní. Obětem z řad vězňů žádná destička věnována není.

Začal jsem tu učit teprve nedávno a nedokážu ani přesně říct, z koho jde větší strach – jestli z vězňů, či z dozorců, kteří na ně dohlížejí. Možná z dozorců.

Je jasné, že jim nejsem moc po chuti. Jsem podle nich luxusní zboží, něco na způsob kabelové televize, jednoznačně však něco, co si vězňové vůbec nezaslouží. Výmysl nějakého liberála z Albany, který neví, jak bolí nůž v žebrech nebo chutnají výkaly v obličeji, a nikdy nemusel ohledávat tetovanou mrtvolu na podlaze zalité krví, ve které plavou viry HIV.

Zdraví mě se špatně skrývaným znechucením. Přišel PHD, brblají si. „Poprděnej homouš a dement,“ napsal jeden z nich na stěnu toalety pro návštěvy.

Odpouštím jim.

Představují menšinu mezi zotročenými obyvateli překypujícími nenávistí. Mají-li tuto nenávist přežít, musejí nenávidět úplně stejně. Nemají dovoleno nosit zbraně, takže se ozbrojují chováním.

Co se týče vězňů, kteří chodí na mé hodiny, jsou překvapivě slušní. Mnozí z nich jsou nešťastné oběti přísných protidrogových zákonů, podle nichž je zakoupení malého množství kokainu totéž co násilný trestný čin. Tváří se spíš zmateně.

Čas od času jim dám písemnou práci. Napište něco, řeknu jim. Cokoli.O čemkoli, co vás zajímá.

Kdysi jsem je nechával číst práce při hodinách. Až do chvíle, než jeden šikmooký černoch jménem Benjamin Washington přečetl cosi, co znělo jako hatmatilka. Ona to taky hatmatilka byla, a ostatní vězni se mu vysmáli. Benjamin se urazil a jednoho ze spoluvězňů pak při snídani skládající se z vodnatých smažených vajíček a připálených toastů bodl do zad.

Čas od času jsem tedy volil anonymitu.

Oni napíší o tom, co je zajímá, a pošlou mi to nepodepsané. Já to pak přečtu nahlas a nikdo neví, kdo co napsal. Ví to autor; to bohatě stačí.

Jednoho dne jsem je ale požádal, aby napsali o něčem, co by zajímalo mě. Jejich příběh. Například jak se dostali sem, do kurzu angličtiny pana Widdoese v klubovně Attického státního vězení. Kdyby chtěli být spisovateli, řekl jsem jim, tak proč to nevzít od lesa.

Říkal jsem si, že by to mohlo být povznášející, možná dokonce očistné. Mohlo by to být zajímavější než příběh o „Motýlkovi Mrňousovi“, což byl nedávný pokus z pera…, no, to vlastně nevím, kdo to napsal, že. Mrňous přinesl barvu a krásu do zapleveleného staveniště, než ho nešťastnou náhodou rozmáčkl jako červa místní dealer drog. Mrňous, psalo se pod čarou, byl použit jako „simbol“.

Zadal jsem tu práci ve čtvrtek; do příštího čtvrtka budu mít na stole položené papíry. Přečtu je nahlas, aniž bych dbal na pořadí. První příběh je o nevinném muži, kterého zadrží za ozbrojenou loupež. Druhý příběh o nevinném muži, kterého zavřouza držení nelegálních narkotik. Třetí o nevinném muži, kterého…

Takže to možná není až tak povznášející.

Ačkoliv…

Byl tam ještě jeden příběh. Vlastně to ani příběh nebyl, ačkoli titulek to mělo; spíš úvod k příběhu. Vlastně spíš pozvánka k příběhu.

O dalším nevinném muži.

Který jednoho dne cestou do práce nastoupil do vlaku.

A pak se to přihodilo.

Toho rána, kdy potkal Lucindu, otevřel Charles oči a vzápětí si uvědomil, že by je raději nechal zavřené.

Jeho dcerka Anna pak na něj zavolala z chodby a jemu blesklo hlavou: No jasně.

Potřebovala peníze na oběd, omluvenku pro učitelku tělocviku a pomoc s výtahem z knížky, který měla odevzdat už včera.

Ale ne v tomhle pořadí.

Připadal si jako neohrabaný žonglér, ale podařilo se mu to všechno zvládnout, při tom se ještě osprchoval, oholil a oblékl. Musel. Jeho žena Deanna už odešla do práce a kormidlo nechala výlučně jemu.

Když sešel dolů, všiml si Annina měřiče cukru v krvi a použité injekce na kuchyňské desce.

Anna ho zdržela.

Když dorazil na nádraží, jeho vlak už odjel – slyšel tlumené hučení, které pomalu mizelo v dálce.

Než dorazil další vlak, nástupiště zaplnila úplně nová várka dojíždějících. Lidi, co jezdili v 8:43, znal skoro všechny od vidění, ale tihle přišli na 9:05, takže si připadal jako na nepřátelském území.

Našel si místo jen pro sebe a okamžitě se ponořil do sportovní části novin.

Byl listopad. Baseball skončil dalším vítězstvím domácího týmu. Basketbalová liga se zrovna rozjížděla, fotbal už sliboval ročník plný nejhorší bídy.

Takhle setrval dalších asi dvacet minut: hlavu skloněnou, pohled upřený před sebe, mozek nečinný – vydaný napospas bezvýznamným statistikám, které dokázal oddrmolit stejně jako číslo svého zdravotního pojištění, nebo údajům, jež dokázal recitovat ze spaní, což občas i dělal, i když se tím jenom vyhýbal recitaci jiných čísel.

Jakých?

No, třeba z Annina měřiče.

Čísel, která byla varovně vysoká a pořád rostla.

Anna měla dětskou cukrovku už déle než osm let.

Anna na tom nebyla nejlíp.

Takže když si mohl vybrat, dával přednost číslům jako 3,25. Průměr doběhů Rogera „Rakety“ Clemense za uplynulou sezónu.

Nebo dvaadvacet – to bylo hezky kulaté číslo. Aktuální průměr bodů Latrella Sprewella na zápas, kterými pomáhal New York Knicks.

Čísla, na která se dokázal podívat, aniž by se mu z nich udělalo nevolno.

Vlak sebou trhl a zastavil.

Ocitli se kdesi mezi stanicemi – po obou stranách trať lemovaly šedohnědě omítnuté rančerské domky. Najednou ho napadlo, že i když tímhle vlakem jel víckrát, než si vůbec vzpomínal, nedokázal by popsat jedinou čtvrť, kterou projížděl. Někde cestou do středního věku se přestal dívat z oken.

Znovu se ponořil do novin.

A přesně v tomhle okamžiku, kdesi mezi sloupkem Stevea Serbyho o využívání videozáznamů a lamentací Michaela Strahana na jeho klesající výkonnost, se to stalo.

Později se bude divit, proč vlastně znovu zvedl oči, proč přesně v tuhle chvíli.

Bude se sám sebe ptát pořád dokolečka, co by se bylo stalo, kdyby je nebyl zvedl. Budou ho sžírat všechny možnosti, všechna ta co kdyby, co pak a co teď.

Jenže on ty oči zvedl.

Vlak v 9:05 z Babylonu na Pensylvánské nádraží ujížděl dál. Z Merricku přes Freeport, Baldwin a Rockville Centre. Z Lynbrooku přes Jamaiku, Forest Hills na Pensylvánské nádraží.

Jenže Charles naprosto nepopiratelně vykolejil.

O dva večery později mi synek vylezl na klín a chtěl, abych mu na zádech hledal poklad.

„Jdeme hledat poklad,“ zašeptal jsem a prsty jsem mu pochodoval tam a zpět po zádech. „Místo uložení pokladu je označeno písmenkem X…,“ řekl jsem, zatímco on se vrtěl a pochichtával. Voněl šamponem, sušenkami – prostě svou charakteristickou vůní.

„Kdo chce najít poklad, musí dělat velké kroky a malé kroky,“ šeptal jsem, a když jsem skončil, ptal se mě, kde přesně ten poklad je, a já mu podle plánu odpověděl. To byla zkrátka taková naše hra.

„Přímo tady,“ řekl jsem. A objal jsem ho.

Moje žena se na nás usmála z druhé strany stolu.

Když jsem jim všem dal polibek na rozloučenou, trochu jsem zaváhal, než jsem vyšel ven. Jako bych se pokoušel nasát co nejvíc pozitivních vln, abych přečkal celý večer pod klenutým cihlovým stropem v Attice a ve smrduté klubovně. Jako kouzelnou auru, která by mě měla ochránit před zlem.

„Dávej pozor,“ řekla mi žena ode dveří.

Když jsem procházel detektorem kovů, rozpištěl se jako siréna.

Zapomněl jsem si vytáhnout z kapsy klíče od domu.

„Hej, Jobvoku,“ řekl strážník, když mě šacoval. „Klíče jsou z čeho? Z kovu…“ Jobvok byl kovboj pozadu i zkratka pro Jenom občas blboučkýho vtírku od katedry.

PHD totiž nebyla jediná moje přezdívka.

„Promiňte,“ řekl jsem, „zapomněl jsem.“

Jakmile jsem vstoupil do třídy, ihned jsem si všiml, že na mě na stole čeká další díl příběhu. Jedenáct čistě popsaných stránek.

Ano, pomyslel jsem si, ten příběh se teprve začíná rozvíjet.

Další díly brzy následovaly v pravidelných intervalech.

Při každém příchodu do třídy mě čekal další díl.

Někdy jen pár stránek – někdy celé kapitoly. Ležely na mém stole a všechny byly stejně jako poprvé bez podpisu. Příběh se rozvíjel postupně, jako seriál, od něhož nedokážete odtrhnout oči. Nakonec se v něm určitě objeví všechny nezbytné prvky telenovel – sex, lži a tragédie.

Tahle pokračování jsem před třídou nečetl. Pochopil jsem, že jsou určena jen pro mě. Tedy – pro mě a samozřejmě i pro autora.

Když už o něm hovoříme.

Ve třídě jsem měl devětadvacet studentů.

Osmnáct černochů, šest Hispánců, pět bledých bělochů.

Měl jsem všechny důvody domnívat se, že nikdo z nich nikdy nenastoupil v 9:05 do vlaku na Pensylvánské nádraží.

Kde tedy byl?

Kousek stehna – zprvu nic víc.

Ale ne jen tak ledajakého stehna. Stehna pevného, hladkého a opáleného, stehna, které jistě pravidelně cvičilo, zahaleného do módně krátké sukně, již ještě více zkracovala pozice nohou – elegantně překřížených. Stručně řečeno, sukně, jejíž délka rozhodně zapadala do kategorie mezi svůdností a nestydatostí, nebyla ani taková, ani maková, tudíž obojí.

To tedy Charles uviděl, když zvedl oči.

Zaznamenal jen černou lodičku na vysokém podpatku; vyčnívala do chodbičky a lehce se pohupovala vlivem pohybů vlaku. Byl přímo čelem proti té ženě, sedadlo měl proti směru jízdy. Ale její tvář blokovala titulní strana The New York Times,a i kdyby ji nezastiňoval hrozivý, byť známý titulek – STŘEDNÍ VÝCHOD V PLAMENECH –, ještě k jejímu obličeji ani nevzhlédl, viděl ho jen periferně. Místo toho se zaměřoval na to stehno a marně doufal, že se nakonec ukáže, že ta žena není vůbec pohledná.

Byla.

Zvažoval, jak se zachovat dál: jestli se má vrátit ke sportovním výsledkům, jestli třeba vyhlížet přes špinavá okna nebo studovat reklamy na banky a letecké společnosti zavěšené po obou stranách vagonu, ale pak prostě hodil opatrnost za hlavu a krátce na ni mrkl. Právě v okamžiku, kdy The New York Times strategicky poklesly, aby odhalily tu tvář, na niž se tolik zdráhal pohlédnout.

Ano, byla pohledná.

Její oči.

Byly tak trochu zvláštní. Široké a hezky tvarované, něžnost sama. Plné, výrazné rty, do nichž se neustále slabě kousala.

A vlasy? Tak jemné, že by se do nich nejradši zachumlal a nikdy, nikdy, nikdy nevylezl ven.

Doufal, že bude obyčejná, zajímavá nebo jenom hezká. Ale kdepak. Byla absolutně skvělá.

A to byl ten problém, protože on byl poslední dobou trochu zranitelný. Jako by snil o nějakém paralelním vesmíru.

A v něm nebyl ženatý a jeho dítě nebylo nemocné, protože žádné neměl. Všechno tam bylo velice slibné; svět čekal jen na něj.

Takže nechtěl, aby ta žena, co si četla The New York Times, byla pohledná. Protože to bylo totéž jako nahlížet škvírou do toho paralelního vesmíru, na hostesku, která ho zve dovnitř a dovoluje mu dát si nohy na pohovku, přičemž každý ví, že tyhle paralelní vesmíry jsou pro děti a fandy do sci-fi.

A neexistují.

„Jízdenku.“ Průvodčí stál nad ním a něco po něm chtěl. Co otravuje? Copak nevidí, že pasažér má zrovna co dělat, aby vytyčil hranice svého života?

„Jízdenku,“ opakoval průvodčí.

Bylo pondělí a Charles si zapomněl na nádraží koupit týdenní jízdenku. Neobvyklý čas ho vyvedl z míry a on tady teď dřepěl, neměl jízdenku a kolem seděla spousta cizích lidí.

„Zapomněl jsem si ji koupit,“ řekl.

„Fajn,“ řekl průvodčí.

„Víte, neuvědomil jsem si, že je pondělí.“

„Fajn.“

Pak Charlesovi došla další věc. V pondělí se zastavoval u bankomatu na nádraží, aby vybral peníze na zakoupení týdenní jízdenky. Na záležitosti celého týdne. Zkrátka na vše, ale teď je prostě neměl.

„Dělá to devět dolarů,“ řekl průvodčí.

Stejně jako většina současných párů i Charles a Deanna vybírali hotovost z bankomatů, které přidělovaly peníze jako právník nějakého fondu – po troškách. Charles měl peněženku na pravidelném pondělním místě, otevřenou na kuchyňské desce, kde ji Deanna určitě prohledala, než odešla do práce. Nebylo v ní nic.

„Devět dolarů,“ řekl průvodčí, tentokrát poněkud netrpělivě. Nebylo o tom sporu; tomu člověku docházela trpělivost.

Charles se přesto podíval do peněženky. Stále ještě existovala naděje, že se mýlí, že tam někde mezi vizitkami a šest let starými fotkami má zastrčenou dvacku. Krom toho, podívat se do peněženky je logická reakce, když vás někdo žádá o peníze.

A to se dělo. Pořád dokola.

„Koukněte, zdržujete celej vlak,“ řekl průvodčí. „Devět dolarů.“

„Já asi…,“ pokračoval v hledání, probíral se útržky zmuchlaných účtenek a snažil se skrýt pocit trapnosti z toho, že byl přistižen bez jediného centu ve vlaku plném dobře situovaných lidí.

„Tak máte je, nebo nemáte?“ zeptal se průvodčí.

„Počkejte ještě minutu…“

„Tady máte,“ řekl kdosi. „Já to za něj zaplatím.“

Byla to ona.

Držela v ruce desetidolarovou bankovku a věnovala mu úsměv, který zásadně ohrozil jeho rovnováhu.

Ze všech věcí, o kterých spolu mluvili – a že se bavili o všem možném jedno téma nikdy nenadhodili.

Dojíždění do práce? Ano.

Tuhle mě napadlo, řekla, že kdyby americká vláda fungovala stejně jako železnice na Long Islandu, byli bychom všichni v bryndě. A pak jsem si uvědomila, že tomu tak možná je a my v bryndě jsme.

Počasí? Jistě.

Podzim je moje oblíbené období, řekla. Ale kam se poděl?

Do Baltimoru, odpověděl Charles.

Práce? Jednoznačně.

Já dělám reklamy, řekl Charles, jsem kreativní ředitel.

Já podvádím klienty, řekla ona. Jsem makléřka. A poté rychle dodala: To jenom žertuju.

Restaurace, ve kterých jedli…, školy, které absolvovali…, oblíbené filmy. O všem spolu mluvili, diskutovali, o všem se zmínili.

Jen ne o manželstvích.

A to v množném čísle, protože ona měla na levém prsteníčku prsten.

Možná jim manželství nepřipadalo při flirtování jako vhodné téma. Pokud samozřejmě to, čím se zabývali, bylo flirtování. Charles si tím nebyl jist; byl při něm vždycky trochu neklidný a vlastně vůbec nebyl ve své kůži, když hovořil se ženami.

Ale jakmile vtiskla průvodčímu do dlaně desetidolarovou bankovku, a Charles proti tomu celou dobu protestoval – Neblázněte, to nemusíte –, jakmile jí průvodčí vrátil jeden dolar nazpět, a Charles stále ještě namítal – Ne, vážně, tohle je fakticky zbytečné –, vstal a posadil se na prázdné místo vedle ní. Proč by ne? Copak to není zdvořilé, když vám někdo pomůže z bryndy?

I když ten někdo vypadá jako ona?

Posunula nohy, aby měl víc místa. I když visel očima na jejím úchvatném obličeji, ten pohyb mu neunikl; vzpomínka na její stehna mu zůstala v paměti, když s ní pak hovořil o všech těch banalitách, trivialitách a povrchnostech – takhle nějak by se mohla jmenovat advokátní kancelář specializující se na osobnostní újmy, napadlo ho.

Zeptal se jí například, pro kterou makléřskou firmu pracuje. Morgan Stanley, odpověděla. A jak dlouho tam pracuje. Osm let.A kde pracovala předtím.

U McDonalďs, odpověděla.

Tam jsem dělal během studia na střední škole.

Připomněla mu, že on je o něco starší. To pro případ, že by si nevšiml.

Všiml si. Ve skutečnosti se pokoušel nalézt správný výraz pro její oči, a napadlo ho, že by asi šlo použít světélkující. Jo, světélkující bylo skoro ono.

„Peníze vám vrátím, jakmile dorazíme na nádraží,“ řekl; náhle si totiž uvědomil, že jí dluží peníze.

„Stačí zítra,“ řekla. „S desetiprocentním úrokem, pochopitelně.“

„Zenu lichvářku jsem ještě neviděl. Trháte taky nohy?“

„Jenom koule,“ odpověděla.

Ano, napadlo ho, že skutečně flirtují. A nezdálo se, že by si vedl nějak špatně. Možná je to podobné jako jízda na kole nebo sex, to se taky nezapomíná. I když bylo možné, že on s Deannou to zapomněli.

„Tímhle vlakem obvykle jezdíte?“ zeptal se jí.

„Proč?“

„Abych věděl, jak vám mám ty peníze vrátit.“

„Zapomeňte na to. Je to devět dolarů. To snad přežiju.“

„Ne. Musím vám je vrátit – byla by tím napadena moje čest, kdybych vám je nevrátil.“

„Napadena? No, to bych nerada, abyste se cítil napadený. Mimochodem, není to náhodou trošku divný obrat?“

Charles zrudl. „To ne. Jednou jsem to četl v tajence, takže asi ne.“

A tím se dostali k diskusi o dalším tématu, kterým byly – křížovky. Ona je měla ráda, on ne.

Pondělní křížovku dokázala vyluštit se zavřenýma očima. On potřeboval obě oči otevřené a ještě ten kus mozku, který postrádal. Ten, který zajišťuje soustředěnost a sílu ducha. Jeho pozornost ráda poletovala všude možně, nerad si sedal a přemýšlel o synonymu pro… třeba… zármutek na šest. Jasně, to ne, to je jednoduché. Smutek. Ta oblast, kde jeho mozek v poslední době trávil tolik času. Kde se prostě zabydlel a zatvrzele se odmítal hnout. Samozřejmě s výjimkou chvil, kdy snil o tom svém paralelním světě, kde mohl flirtovat se ženami se zelenýma očima, které potkal před pěti minutami.

Mluvili o dalších, převážně nezávazných tématech. Rozhovor byl trochu jako ten vlak samotný, taky postupoval pěkně pomaloučku, čas od času se tu a tam zastavil, aby nabral nové téma, než se zase rozjede. A pak najednou byli v tunelu pod East River a skoro v cíli.

„No, měl jsem štěstí, že jste tady dneska byla,“ řekl zahalený do tmy, zatímco ve vagonu blikala jen fosforeskující světla a on viděl jen velmi nejasný obrys jejího těla. Měl pocit, jako by zrovna nastoupil, někdo ho požádal o devět dolarů, které neměl, a ona si jen přehodila nohu přes nohu a zaplatila to za něj.

„Víte co?“ řekl. „Jedte zítra tím samým vlakem a já vám ty peníze vrátím.“

„Budu se těšit,“ řekla.

Po zbytek dne, i poté, co jí potřásl rukou na rozloučenou a díval se, jak mizí v davu na nádraží, poté, co deset minut čekal na taxík do centra a přivítal ho jeho šéf Eliot, který mu řekl, aby se vzchopil, když si ještě nestihl ani sundat kabát, pořád myslel na to, co mu řekla.

Mohla mu říct „fajn, jasně, uvidíme se zítra“. Mohla říct, že to je dobrý nápad. Nebo špatný nápad. Nebo ať jí ty peníze pošle.

Jenže ona řekla: Budu se těšit.

Jmenovala se Lucinda.

Něco se dělo.

Eliot mu sdělil, že jejich klientka, která podniká v kreditních kartách, si s nimi přijde promluvit. Nebo, a to bylo pravděpodobnější, je přijde seřvat.

Porušené termíny, mizerné průzkumy, neochotní zaměstnanci – mohli si vybrat.

I když skutečný důvod byl stejný jako vždycky.

Ekonomika.

Obchodům se prostě nedařilo; příliš velká konkurence, příliš mnoho klientů s příliš mnoha možnostmi. Patolízalství mělo zelenou, charakter ne.

Z toho kouká pozvání na kobereček u šéfa, promluva do duše anebo předvolání na berňák. Kde on bude muset hájit pozice a nakonec slušně poděkovat.

Jediný pohled na kyselý výraz Ellen Weischlerové, když vstoupil do zasedací místnosti, to velmi jasně potvrdil.

Vypadala, jako by právě vypila zkyslé mléko nebo vdechla něco odporného. A věděl co. Poslední reklama, kterou pro její společnost vytvořili, byla výkřikem tuctovosti. Špatní herci, špatný scénář a špatné přijetí. Co na tom, že jim doporučili jinou. Že prosili a žádali, ano, dokonce se plazili ve snaze přimět je, ať vyberou jinou variantu. Co na tom, že první nástin té reklamy byl poměrně dobrý – chytrý, dokonce moderní –, dokud si s ním nepohrál klient, konkrétně Ellen, která změnila scénář, záběry, takže každý střih byl ještě víc bez chuti než ten předchozí, až nakonec vznikl tenhle výtvor, který teď běžel pětkrát denně v televizích po celé zemi. Nezáleželo na tom, protože to byl jejich výtvor, a celá debata – přesněji řečeno, těch sedmnáct procent provize z rozpočtu ve výši sto třicet milionů dolarů – tím končila.

A vinen byl pochopitelně Charles.

Pozdravil Ellen letmým polibkem na tvář, k němuž se cestou přiklonil, i když ho napadlo, že s někým, kdo se vás chystá zničit, by možná bylo lepší potřást si rukama.

„Takže…,“ řekla Ellen, když si všichni sedli. ‚Všichni‘ znamenalo Charles, Eliot, dva pracovníci z oddělení péče o klienty – Mo a Lo – a Ellen se svými lidmi. Takže, jak říkávala Charlesova maminka, když mu pod postelí našla výtisk Playboye. Takže. Takže, které vyžadovalo vysvětlení a jednoznačně i kajícnost.

„Tuším, že tady nejste, abyste nám zvýšila provizi,“ řekl Charles. Myslel to pochopitelně jako žert, jenže nikdo se nezasmál. Ellenin výraz zůstával kyselý; jestli se změnil, tak jen k horšímu.

„Máme pár velmi naléhavých témat,“ řekla Ellen.

My taky máme pár zásadních témat. Nechceme, abyste nám pořád říkala, co a jak máme dělat. Nechceme, abyste nás zastrašovala, ponižovala, ignorovala, řvala na nás. Nelíbí se nám ten váš kyselý ksicht. Tohle jí chtěl Charles říct.

Ve skutečnosti z něj vylezlo: „Chápu.“ A řekl to s výrazem zpráskaného psa, který měl natrénovaný takřka mistrovsky.

„Zdá se, že pořád jenom mluvíme a mluvíme, ale nikdo neposlouchá,“ řekla Ellen.

„No, my…“

„To jsem přesně měla na mysli. Poslouchejte mě. Pak mluvte.“

Charlese napadlo, že Ellen přeskočila zlostnou fázi a přešla rovnou k surovosti. Že kdyby to byla nějaká jeho známá, tak z té místnosti už dávno odešel. Že kdyby byla klientem, který má cenu nižší než sto třicet milionů dolarů, tak by s ní v rukavičkách nejednal.

„Samozřejmě,“ řekl.

„Všichni se shodneme na strategii. Všichni ji podepíšeme. A vy pak tvrdohlavě pokračujete jiným směrem.“

Jiným směrem – vtipně, humorně, zábavně a zkrátka tak, aby to zákazníka přinutilo posadit se a dívat se.

„Tahle poslední reklama je toho názorným příkladem.“

To je pravda.

„Shodli jsme se na scénáři. Řekli jsme si, že se to provede jistým způsobem. A vy nám pak pošlete sestřih, který se vůbec nepodobá tomu, na čem jsem se dohodli. A všude ten newyorský humor.“

Kdyby pronesla nějaké sprosté slovo, třeba č… k, nevypadala by znechuceněji.

„No, jak víte, neustále se snažíme…“

„Řekla jsem poslouchejte mé.“

Jednoznačně vstoupila do fáze surovostí a možná se začalo schylovat k ponižování. Charlese napadlo, jestli je to něco, z čeho se člověk může vyléčit.

„Museli jsme vám vracet záběr za záběrem, abychom se přiblížili k návrhu, který jsme od vás na začátku koupili.“ Odmlčela se a podívala se na stůl.

Charlesovi se ta pauza nelíbila.

Nebyla to pauza, která vybízí k odpovědi. Nebyla to pauza, aby Ellen popadla dech. Byla to pauza, která naznačovala, že po ní přijde něco ještě horšího než to, co předcházelo. Taková pauza, jakou zažil u děvčat předtím, než máchly sekerou a zbavily ho veškeré naděje. U bezskrupulózních obchodníků, kteří se chystali přejít k zákeřnostem. U doktorů na pohotovosti předtím, než vám řeknou, co přesně je vaší dceři.

„Myslím, že potřebujeme změnit směr,“ řekla a zvedla oči.

A co má zase znamenat tohle? Kromě toho, že se chystá něco špatného. Je možné, že chce pustit agenturu k vodě?

Charles se otočil na Eliota, který se taky kdovíproč díval na stůl.

Pak mu to došlo.

Ellen nechce pustit k vodě agenturu.

Ellen chce pustit k vodě jeho.

U tohohle klienta skončil. Deset let, pětačtyřicet reklam, nikoli zanedbatelný počet odborných ocenění – nic z toho nemělo žádnou váhu.

Odpověd zněla ne. Z tohohle se člověk neprobudí. Eliot možná, ale on ne. Napadlo ho, že Eliot to musel vědět dopředu. Takový krok se nedělá, aniž byste o tom někomu řekli předem.

I ty, Brute?

Nikdo nemluvil. Pauza byla těhotná a vypadalo to přinejmenším na trojčata – rozzuřená, ječící o překot. Charles se bál, že přesně tak to dopadne i s ním – že si prostě jen položí hlavu na stůl a rozbrečí se. Nepotřeboval zrcadlo, aby se dozvěděl, že brunátní. Nepotřeboval psychologa, aby se dozvěděl, že jeho sebevědomí dostalo smrtelnou ránu.

Ellen si odkašlala. Podívejme. Nejdřív ho opakovaně vyplísní za to, že mluví, když nemá, a teď čeká, že z něj přece jen něco vypadne. Čekala na jeho rezignační projev.

„Vy už nechcete, abych na tom dál pracoval.“

Chtěl to pronést bez emocí, možná i lehce vzdorovitě. Ale nepovedlo se. Znělo to ukňouraně a poníženě, možná trošku lítostivě.

«

„Moc si vážíme všech těch vynikajících věcí, co jste udělal,“ začala. Přestal ji vnímat. Napadlo ho, že pořádná firma, pořádný ředitel by se jim postavil – řekl by, že on vybírá, kdo na čem pracuje, a že tím vybraným je Charles. Možná by to tak bylo. Kdyby nešlo o tolik peněz, kdyby se firmě vedlo líp, kdyby všichni netrávili tolik času na kolenou.

Jenže Eliot měl oči upřené na stůl a čmáral si, jako by si chtěl ukrátit čas, zatímco Charlese veřejně vykuchají. Nebo jenom počítal – 130 milionů proti Charlesi Schineovi – a pokaždé mu to vycházelo stejně.

Charles ji nenechal domluvit.

„Bylo to fajn,“ řekl a konečně se trefil na správnou notu, říkal si. Světácký cynismus se špetkou nafoukanosti.

Odešel ze zasedací místnosti jakoby v oblaku žhavé páry; připadal si, jako by vyšel z parní lázně.

Do úplně jiného klimatu. Rozkřiklo se to. Viděl to na všech tvářích a oni na něm. Skoro nepozdravil svou sekretářku, vešel do své kanceláře a zavřel dveře.

Později, až se mu všechno bude rozpadat, bude pro něj těžké vybavit si, že to všechno začalo toho rána.

Přesně takhle.

Prozatím jen seděl za zavřenými dveřmi a přemýšlel, jestli zítra bude Lucinda ve vlaku.

Nebyla.

Jel tím samým vlakem, stál na stejném místě na nástupišti.

Prošel vlakem vagon po vagonu – nejdřív dozadu, pak dopředu – a prohlížel si tváře všech tak, jak to lidé dělají na letištích, když jim má přijet příbuzný z druhého konce světa. Vyhlížejí obličej, který znají i neznají, a teď by ho potřebovali rozeznat v davu.

„Pamatujete si tu ženu, která za mě včera zaplatila jízdenku?“ zeptal se průvodčího. „Neviděl jste ji?“

„O čem to mluvíte?“ Průvodčí si ho nepamatoval, ji taky ne, nepamatoval si ani tu příhodu. Možná byl zvyklý nadávat cestujícím; včerejší drama nestálo za to, aby si je pamatoval.

„To je jedno,“ řekl Charles.

Nebyla tam.

Trošku ho udivilo, že mu na tom tak záleží. A to do té míry, aby procházel celý vlak jako nuzák bez domova, který touží po teple. Vždyť šlo jen o vdanou ženu, se kterou si neškodně zaflirtoval cestou do práce. A bylo to neškodné právě proto, že už to nezopakovali. Tak proč ji hledá?

No, asi proto, že si chce popovídat. O tom, o onom a o dalších věcech. Například o tom, co se mu včera stalo v kanceláři.

Deanně o tom nedokázal říct.

Už už se k tomu chystal. Čestně.

„Jak bylo dneska v práci?“ zeptala se ho u večeře.

Naprosto legitimní otázka, vlastně na ni sám čekal. Jenže Deanna vypadala unaveně a ustaraně – když vešel do kuchyně, nahlížela do Annina deníku, kam si zapisovala hodnoty cukru.

Takže Charles řekl: „Ale dobrý.“

A tím hovor o práci ustal.

Když Anna poprvé onemocněla, nemluvili o ničem jiném než o ní. Až do doby, než se ukázalo, co ji čeká v budoucnu, a pak o tom mluvit přestali. Protože mluvit o tom znamenalo se s tím smířit.

Pak si vytvořili celý kánon věcí, o kterých spolu nikdy nemluvili. Například o Anniných plánech do budoucnosti. O článku v Diabetes Today, kde se psalo o amputacích. O všech špatných zprávách obecně. Protože naříkat nad něčím jiným než nad Annou by ji odsouvalo do pozadí.

„Dneska mi přišla na inspekci paní Jeffriesová,“ řekla Deanna. Paní Jeffriesová byla ředitelka její školy.

„Jak to šlo?“

„Fajn. Jakžtakž. Víš, jak se vždycky rozčílí, když se odchýlím od schválených osnov.“

„A tos udělala?“

„Ano. Ale téma kompozice, kterou jsem zadala, znělo ‚Proč máme rádi naši ředitelku‘. Takže si stěžovat nemohla, ne?“

Charles se zasmál. A uvědomil si, že kdysi se smáli mnohem víc. Rozesmátí Schineovi. A díval se na svou ženu a říkal si: Ano, je pořád moc hezká.

Špinavě blond vlasy – asi s menší pomocí Clairolu – neupravené, vlnité a nedbale přidržené bílou elastickou čelenkou; tmavohnědé oči, které se na něj nikdy nedívaly bez lásky. Z koutků těch očí se však teď rozbíhaly unavené vrásky, jako by jí slzy vyryly do obličeje strouhy podobné těm, co se kříží na fotografiích NASA z planety Mars. Vyschlá řečiště, vysvětlují astronomové,v nichž se kdysi po již neživém povrchu proháněly proudy vody. Tak si občas představoval i Deannu – totálně vyplakanou.

Po večeři šli oba nahoru. Charles se pokusil pomoct Anně s úkolem z občanské výchovy – o odluce církve a státu, což se snažila zvládnout za burácení MTV.

„Jaké kroky učinily Spojené státy, aby došlo k odluce církve a státu?“ zeptal se Charles, ale pronesl to takovým tónem, aby Anně došlo, že by mělo dojít k oddělení úkolu od televize.

Odmítla jeho narážku přijmout. Když se nakonec postavil před televizi, aby přestala pokukovat po Britney nebo Mandy či Christině a soustředila se na práci, řekla mu, aby se koukal hnout.

„Jasně,“ řekl. A začal trhat rukama i nohama v jednoznačné narážce na tu poskakující holku v televizi. Co bych se nehnul.

Aspoň jí na tváři vyloudil úsměv, což nebyl špatný výkon u třináctileté dcery, jejíž nálada se pohybovala převážně mezi zatrpklostí a zarytostí. Koneckonců měla dobrý důvod.

Když skončili, políbil ji na temeno a ona zavrčela něco, co znělo jako Dobrou noc nebo Tak už jdi.

Pak vstoupil do ložnice, kde Deanna ležela pod peřinou a dělala, že spí.

Druhý den ráno u výtahu narazil na Eliota.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ zeptal se Charles.

„Jistě.“

„Tys věděl, že přijdou s tím, abych pro ně přestal pracovat?“

„Já myslel, že si přijdou stěžovat na kampaň jako takovou. A tvoje odvolání ukázalo, jak vážně své stížnosti myslí.“

„Jenom mě napadlo, jestli jsi věděl, že se to chystá.“

„Proč?“

„Proč?“

„Proč chceš vědět, jestli jsem o tom věděl? Co na tom záleží, Charlesi? Prostě se k tomu schylovalo.“

Když se otevřely dveře od výtahu, stála tam Mo se dvěma bloky a novým šéfem týmu.

„Jedeš dolů?“ zeptala se.

„Lucindo,“ řekl. Nebo vyjekl.

Měl pocit, že to tak znělo – jako když psovi šlápnete na ocas.

Zase byla ve vlaku.

Neviděl ji, když si sedal; otevřel si noviny a okamžitě se ponořil do světa Giants: „Trenér Fassel si stěžuje na nedostatečný tlak svých čtyř útočníků v nedělním zápase…“

A pak ten černý střevíc, jehlový podpatek jako dýka namířená na jeho srdce; zvedl oči a nastavil mu hruď.

„Lucindo…“

O vteřinu později se ten dokonalý obličej vynořil do uličky, otočil se k němu, oči obkroužené brýlemi s černými obroučkami – předtím přece brýle neměla, ne – a vzápětí vysokonapěťový úsměv. Ne, spíš takový z těch tlumených žárovek, které okolí zahalí měkkým světlem a všechno rázem vypadá lépe než ve skutečnosti.

A řekla: „Ahoj.“ Takové krásné ahoj, naprosto upřímné, asi ji těšilo, že ho vidí. I když je od dojednaného setkání dělily čtyři řady a tři dny.

„Pojďte si sednout sem,“ zašeptala.

Ano, co by ne.

Když došel až k ní, Lucinda uhnula svýma neskutečně dlouhýma nohama, aby mohl projít.

„Právě včas,“ řekla. „Už jsem chtěla zavolat policii a nahlásit krádež devíti dolarů.“

Usmál se. „Předevčírem jsem se po vás sháněl.“

„To určitě,“ řekla.

„Ne, fakticky.“

„Dělala jsem si legraci, Charlesi.“

„Já taky,“ zalhal.

„No,“ řekla a natáhla dlaň, dokonale zastřižené nehty měla nalakované sytě rudou barvou, „tak sem s tím.“

„Jasně.“ Natáhl se pro peněženku, otevřel ji a uviděl fotku Anny, kterou ihned schoval, jako by to byla nemilá výtka. Dal jí do dlaně desetidolarovou bankovku, konečky prstů se otřel o její dlaň, jež mu připadala zvlhlá a teplá.

„Vaše dcera?“ zeptala se.

Zrudl, byl si jist, že zrudl, když odpovídal: „Jo.“

„Kolik je jí?“

„Moc.“ Takovým tím tónem, jako by vědoucně říkal: Nevěřila byste, co to je za dřinu, mít dceru. A dobromyslně: Mám ji rád, to jo, ale čas od času bych jí nejradši zakroutil krkem.

„To mně nemusíte vykládat.“

Taky měla děti. Pochopitelně.

„Dcery?“

„Jedna.“

„Fajn, já vám ukázal svou, teď je řada na vás.“

Zasmála se. Jedna nula pro šprýmaře Charlese. Pak sáhla do své kabelky, byla to jedna z těch obrovitých, se kterými by šlo vyrazit i na čundr, kdyby nebyla vyrobená z tak očividně drahé kůže. Vytáhla peněženku a otevřela ji.

Velmi fotogenická dívka kolem pěti let, plavé vlasy jí poletovaly na všechny strany, nejspíš ji vyfotili někde venku na houpačce. Pihovatý obličej, špičatá kolena a milý úsměv.

„Moc hezká,“ řekl a myslel to vážně.

„Díky. Občas na to zapomenu.“ Napodobila jeho tón rodičovské ztrápenosti. „Ta vaše vypadá taky moc hezky – pokud jsem si stihla všimnout.“

„Je to anděl,“ řekl a okamžitě toho zalitoval.

Průvodčí je požádal o jízdenky. Charles měl tisíc chutí se ho zeptat, jestli teď už si tu ženu zapamatuje. Koneckonců dělal všechno možné, aby si prohlédl její nohy.

„Tady máte,“ řekla Charlesovi, když se od ní průvodčí konečně odtrhl a odešel dál. Vtiskla mu do dlaně dolar.

„Já myslel, že vám dlužím úroky,“ řekl.

„Odpustím vám je. Protentokrát.“

Ono protentokrát ho zaujalo.

„Nevšiml jsem si, že byste měla brýle,“ řekl.

„Posledně jsem měla čočky,“ řekla.

„Aha. Ale moc vám sluší.“

„Myslíte?“

„Jo.“

„Nevypadám v nich příliš vážně?“

„Já mám vážné lidi rád.“

„A proč?“

„Proč mám rád vážné lidi?“

„Ano, Charlesi. Proč máte rád vážné lidi?“

„To nevím… Vážně.“

Usmála se. „Vy jste šprýmař, že?“

„Snažím se.“

Projížděli Rockville Centre a z vlaku bylo krásně vidět kino, kam často bral Deannu. A na jednu neskutečnou chvilku měl pocit, že se dívá na svůj minulý život. Že je pevně ukotven v tomhle svém novém vesmíru – svém novém Charlesville. Jen Lucinda a on, krátce sezdáni a směřující do práce. Ještě si povídají o líbánkách, ze kterých se nedávno vrátili – kde to vlastně byli? Kaui, jasně, dva týdny v nóbl hotelu Kaui Hilton. Už začali přemýšlet o dětech – mladší už přece nebudou, ne? Kluka a holku, rozhodli se, i když na tom ani tolik nezáleželo. Hlavně aby byli zdraví, že…

„Máte dneska hodně práce?“ zeptala se ho.

„Hodně? Jistě.“ Nestihnu odrážet naštvané klienty, co by mi nejradši ukousli hlavu, a šéfy, kterým jde jen o to, aby mě podrazili. A na chvilinku měl chuť vyklopit jí všechno, co se tam děje, a pak si pohovět na jejím rameně a vyplakat se.

„Já taky.“

„Cože?“

„Já taky budu mít hromadu práce.“

„Tuším, že v poslední době vám asi volá spousta naštvaných klientů.“

„Ano, pokud výhrůžky smrtí označíte za naštvanost.“

Charles se usmál. „Vy jste taky šprýmařka.“

„Myslíte?“

„Ano. Klienti vás museli v lepších dobách milovat.“

„Děláte si legraci? I tehdy si mysleli, že jim nevyděláváme dost. Všichni měli bratrance, švagra nebo babičku, kteří měli výnos čtyřiašedesátkrát vyšší. Tak proč jim prý neprodáme taky takové akcie?“

„Jen si to přiznejte. Bylo to trochu jako házet šipky.“

„No jistě. A oni je teď házejí po mně.“

Pomyslel si, že z její řeči slyší nepatrný akcent. Ale jaký?

„Pocházíte z New Yorku?“ zeptal se jí.

„Ne, z Texasu. Byla jsem vojenské dítě,“ řekla. „Vyrostla jsem všude a nikde.“

„To muselo být drsné.“ Obvyklá pitomost, která se od člověka po takové odpovědi očekává, říkal si.

„No, každý půlrok jsem měla jiného nejlepšího kamaráda. Ale na druhou stranu se to vyrovnávalo, protože člověk se sám měnil taky, pokud chtěl. Když udělal nějaký průšvih v Amarillu, tak o tom v Sarasotě nevěděli. Dalo se začínat od začátku.“

„Jasně, to je výhoda,“ řekl Charles. Muž naproti nim předstíral, že si čte noviny, ale ve skutečnosti dělal totéž, co průvodčí. Při každé příležitosti se zadíval na Lucindiny nohy. Charles měl pocit hrdého majitele – i když byl majitelem výlučně jen po pětačtyřicet minut, co trvala jízda na Pensylvánské nádraží.

„Stávalo se to často?“ zeptal se Charles.

„Co?“

„Že jste měla průšvih?“

„Párkrát,“ řekla. „Vzpírala jsem se autoritě.“

„Tak jste tomu říkala vy?“

„Ne. Tak tomu říkali ostatní. Já se jen chtěla opít.“

„A kdo byli ti ostatní? Vaši rodiče?“

„Jo. A vojenský psycholog, za kterým mě poslali.“

„A jaké to bylo?“

„Už jste se někdy bavil s vojenským psychologem?“

„Obecná nezpůsobilost? Zanedbání péče? Ne.“

Zasmála se. „S vámi je fakt zábava,“ řekla.

Přímo k popukání. „Třeba byste mohla zavolat mým klientům a říct jim to.“

„Jasně. Jak se daří ve vašem oboru?“

„Ujde to.“

„Říkal jste, že pracujete v… reklamě?“

„Ano. V reklamě.“

„Jak si teda vede tohle odvětví?“

„Má svoje dobré a špatné dny.“

„A…?“

„A co?“

„Tohle jsou ty špatné?“

„O život mi nejde.“ Ne, jenom mě zaženou do pozadí, kde budu úplná nula.

„No tak, já si postěžovala na svou práci – taky si postěžujte. Ať jsme si kvit…“

A proč by ne. Řekl jí to.

Zpočátku neměl chuť odhalit jí víc, než že měl potíže s klientem, ale jakmile spustil, zjistil, že víceméně nemůže skončit. Poslouchal se, jak jí vykládá podrobnosti té pracovní Sturm und Drang, a upřímně žasl nad tím, jak se nedokáže ovládat. Sípající Ellen Weischlerová. Eliot s kudlou v ruce. Neférovost celé té věci.

Pomyslel si, že ho mohla kdykoli zastavit. Mohla říct, že to stačí, nebo se pozastavit, že jí to chce vážně všechno povídat, nebo se mu mohla vysmát.

Nic z toho ale neudělala. Poslouchala. Když domluvil, řekla: „A makléři jsou podle nich zmetci.“

„Nevím, proč jsem vám to všechno povídal,“ řekl. „Omlouvám se.“ Ale nemyslel to tak. Bylo mu trapně? To ano. Ale zároveň měl pocit, jako by se očistil. Jako by konečně vyzvracel včerejší zkaženou večeři a měl zase chuť k jídlu.

A ona pak udělala víc, než že ho jen vyslechla. Natáhla k němu ruku a promasírovala mu pravé rameno. Bylo to spíš jemné a uklidňující pohlazení, přátelské poplácání, posilující a sesterský stisk.

„Chudáčku,“ řekla.

Charles nemohl přestat myslet na to, že některými klišé se opovrhuje jen ze žárlivosti. Její dotyk ho elektrizoval, například. Klišé degradované na falešnou sentimentálnost lidmi, kteří měli smůlu, že to ještě nikdy nezažili. A to byl vlastně případ většiny lidí. Protože její dotyk skutečně elektrizoval; Charlesovo tělo najednou hučelo jako jeden z drátů, které se táhnou nad pláněmi Kansasu.

Vjeli do tunelu pod East River – do tunelu lásky, napadlo ho – a na chvilku se bál, že se k ní nakloní a udělá nějakou pitomost. Že ho za tu klukovinu z nástupiště nakonec odvedou v poutech.

A pak se něco přihodilo.

Světla ve vagonu zhasla, všude byla úplná tma jako vždy, když vlak projížděl pod řekou. Vypadalo to, jako by seděl ve ztemnělém kině a čekal na fosforeskující záři, až ho vysvobodí. Nebo až ho vysvobodí něco jiného; cítil v té tmě ji. Šeříky a pižmo.

A pak ucítil na svém uchu její dech, byl jemný a vlhký. Její ústa se k němu přiblížila tak, že by je mohl políbit, ale něco mu pošeptala do ucha.

Pak se rozsvítila světla, zase zhasla a nakonec se ustálila na tlumeném mihotání.

Nic se vlastně nezměnilo.

Ten nenapravitelný voyeur sedící naproti nim pořád čučel Lucindě na nohy. Žena s křečovými žilami na nohou přes uličku podřimovala. Dál tu seděl ten bankéř s protáhlým obličejem, gymnazista skloněný nad učebnicí, soudní zapisovatelka, která úpěnlivě střežila svůj dálnopis.

Lucinda taky vypadala úplně stejně jako předtím, obličej měla natočený dopředu jako všichni ostatní.

Copak už se nevrátí k novinám, aby zkontrolovala domácí i zahraniční indexy a městské dluhopisy?

Chvilku počkal, jestli se otočí a zase si s ním začne povídat, a pak se podíval z okna, zrovna když míjeli obří billboard, na kterém stálo: „Ztraťte sami sebe na Panenských ostrovech“.

Když vlak zastavil na Pensylvánském nádraží, zeptal se jí, jestli by s ním někdy nešla na oběd.

Jste ten nejpřitažlivější muž, jakého jsem kdy potkala.

To mu Lucinda pošeptala ve vlaku do ucha.

„Dobře,“ řekl Winston, „dobře. Sedm hráčů, každej má víc než čtyřicet homerunů a jejich jména maj jedenáct písmen.“

„Yastrzemski,“ odpověděl Charles a okamžitě si vybavil místního chlapce, hvězdu Boston Sox, který vyrostl na bramborové farmě na Long Islandu.

„Dobře,“ řekl Winston. „To je jeden.“

Winston Boyko. Pracovník v podatelně. Fanda do baseballu. Šíleně upovídaný.

Od chvíle, co uviděl Charlese ve vybledlém tričku Yankees, chodil za ním do kanceláře.

Charles se ho zeptal, jestli něco potřebuje, a on na to: Jo, zahajovací sestavu Yankees z roku 1978 včetně pálkaře.

Charles uhodl všechny kromě Jima Spencera – ten byl na první metě – a tím víceméně začalo jejich přátelství. Nebo co to bylo.

Charles nedokázal říct, kde Winston bydlí, jestli má nějaké křestní jméno nebo jestli má ženu či přítelkyni. Bylo to přátelství jen ohledně baseballu, vztah utužovaný během těch deseti minut denně, kdy mu Winston přinášel poštu – jednou dopoledne, jednou odpoledne.

Právě teď bylo dopoledne a Winston se usmíval, protože Charles měl potíže vzpomenout si na někoho dalšího ke skvělému Yazovi.

Kellebrew – ne, jenom devět.

Petrocelli – škoda, jenom deset.

„Co kdybys mi dal čas do odpoledne?“ zeptal se Charles.

„Aby sis to moh vyhledat na internetu a pak předstírat, žes na to přišel sám?“

„Přesně.“

„Fajn,“ řekl Winston. „Domluveno.“

Winston nebyl obvyklý roznašeč pošty. Zaprvé byl běloch. Zadruhé měl dost rozumu, aby mohl tvořit reklamy sám.

Charles nejednou přemýšlel, jak se ocitl v roli poslíčka – ale nikdy se ho na to nezeptal. Takoví kamarádi zase nebyli.

Ale na druhou stranu jeden nikdy neví. Nedíval se na něj Winston s náznakem nefalšovaného zájmu?

„Všecko v pohodě, šéfe?“ zeptal se ho.

„Jo. Dobrý.“

Jenže nebylo. Dostal od Eliota, šéfa a zrádce, odškodné v obálce. I se vzkazem. „Než se objeví něco lepšího,“ připsal na spodek listu. Ale kdy to mělo být?

Charles přemýšlel, co bude dělat kolem oběda. S kým na něj půjde. Se ženou, co má jiskřivé oči.

A pomyslel si: Nikdy v životě jsem Deannu nepodvedl.

Ani jednou.

Ne že by čas od času nebyl v pokušení. Někdy přímo v bolestném pokušení, dokonce zažíval fyzické příznaky ne nepodobné předzvěsti infarktu – pot na čele, tupá bolest v hrudi, lehká nevolnost. Jenže vždycky, když ho napadlo, že udělá další krok, pocítil tatáž varovná znamení.

Ale mnohem horší.

Potíž byla v tom, že chápal nevěru velmi podobně jako Deanna – nejen jako úlet, ale jako zradu. A zrada byla něco, co si spojoval s Benedictem Arnoldem nebo s prodanými zápasy v baseballu. Prostě něco takového, za co vám hrozí vězení nebo poprava. Mimoto si byl jist, že svou ženu miluje. Že miluje přinejmenším její stálou a neměnnou přítomnost.

Jenže tohle bylo předtím, než ho život zradil. Než začal sníto existenci v poněkud příznivěji nakloněném vesmíru.

„Nevypadáš moc zdravě,“ řekl Winston. „Mám strach, abych se od tebe nenakazil.“

„Neboj.“ To, co měl on, přece chytit nejde, ne?

„To říkal Dick Lembergh taky.“

„Dick Lembergh? Kdo to je?“

„Teď už nikdo. Je po smrti.“

„Děkuju. Tos mě uklidnil,“ řekl Charles.

„Napovím ti.“

„Napovíš mi?“

„K těm dalším šesti hráčům. Tři z nich byli v americký lize.“

„A proč jsi mi neřekl, že tři z nich byli z národní ligy?“

„Ty na to přijdeš.“

Winston byl chytřejší než obyčejní dělníci, ale měl podobné tělo. Vypadal, že by dokázal kohokoli zbít, kdykoli by se mu zachtělo. Na paži měl tetování – písmena AB.

To jsem udělal takovou chybu, řekl jednou Charlesovi.

Ze sis to nechal vytetovat?

Ne. Ze jsem s tou holkou chodil – jmenovala se Amanda Barnesová. To tetování se mi líbí.

„Mimochodem,“ řekl teď na odchodu. „Nevím určitě, jestli je to sedm hráčů s jedenácti písmenama v příjmení nebo jedenáct hráčů se sedmi. Řek mi to jeden chlápek v baru kolem druhý ráno, takže těžko říct.“

Setkali se v italské restauraci na rohu Šestapadesáté ulice a Osmé, kde prý čas od času jídal i Frank Sinatra.

Lucindino oblečení bylo zárukou úspěchu – pokud úspěch spočíval v tom, že se Charlesovi zamžily oči obdivem a vzrušením. Hedvábná halenka s výstřihem do V se nesnažila zakrývat tvary vespod – prostě přiléhala.

Samozřejmě, mohly to být jen nervy. Připadal si, jako by byl na obědě s obchodním partnerem, kdy ani jeden z nich neví, co může očekávat.

Takže jí kladl otázky, jaké si mohou klást známí z obchodní branže. Co dělá její manžel.

„Hraje golf,“ řekla krásnooká Lucinda.

„To ho uživí?“

„To ne.“

„Jak dlouho už jste…?“

„Vdaná? Tak dlouho, že už nad tím musím přemýšlet. A vy?“

„Osmnáct let,“ řekl Charles. Nemusel se nad tím zamýšlet – taky se mu do toho dvakrát nechtělo. Na druhé straně, copak právě debata o jejich protějšcích nebyla dokladem toho, že se mezi nimi neděje nic nepředloženého, že všechno je dočista nevinné?

„Před osmnácti lety jsem chodila na základní školu,“ řekla Lucinda.

Přemýšlel, kolik jí může být – odhadoval ji tak na třicet.

„A co práce,“ zeptala se ho Lucinda, „žádný další podraz?“

„Mám novou zakázku.“

„Ano?“

„Aspirin. Doporučují dva doktoři ze tří.“

„To je skvělé.“

„Až na to, že doktoři už teď aspirin nedoporučují. Ale kdyby doporučovali…“

„Tak co s tím budete…?“

„Nevím. Ale už teď mě z toho bolí hlava.“

Lucinda se zasmála. Lucinda měla štíhlá zápěstí a dlouhé prsty, jimiž si odhrnovala husté tmavé vlasy z očí – vlastně jen z jednoho oka. Vzpomněl si na Veroniku Lakeovou ve snímku Revolver na prodej.

„Jak jste se dostal…?“

„K reklamě? Nikdo neví, jak se dostal k reklamě. Je to záhada. Najednou se proberete a jste tam.“

„Jako manželství, co?“

„Manželství? To nechápu.“

„No, věřte mi nebo ne, ale nedokážu si vybavit, že bych nějak výrazně stála o vdavky. Ani si nevzpomínám, jak jsem řekla ano. Ale říct jsem to musela.“

Otáčela diamantovým prstenem, jako by se chtěla ujistit, že ho pořád má – že je skutečně vdaná. Ze by na to zapomínala pod vlivem Charlesova šarmu?

„Váš manžel. Potkali jste se v Texasu?“ zeptal se Charles.

„Ne. V Texasu jsem kouřila trávu. A užívala si na zadních sedadlech.“

„Aha, pravda – já zapomněl, vy jste ten mladistvý delikvent.“

„V Amarillu se tomu říká výtržník. A co dospívající Charles? Jaký byl?“

„Já jsem byl slušňák.“ Dospívající Charles četl spousty knih a každý domácí úkol a pololetní písemku odevzdal vždycky včas.

„Jo, jasně – vy jste byl ten typ, kterému jsme se my smáli.“

„Jo, to jsem já.“

Charles se po obědě vznášel na obláčku nadšení.

Bohužel rovněž upíral oči na spis nadepsaný „Informace o klientovi“.

Když člověk dostane klienta, který prodává prášky proti bolesti, většinou nad tím nejásá. Prášky proti bolesti, mycí prostředky, deodoranty. Směrovky vedoucí k reklamnímu vyhnanství. „Ke dnu se sestupuje tudy.“ U takových produktů si nikdo moc nevšímal, co děláte, snad s výjimkou klientů samotných. A ti vás nutili testovat a zase testovat, a i když to dopadlo dobře, stejně jste nakonec skončili tak, že jste postavili před kameru hospodyni, která zvedla výrobek na kameru a celému světu oznámila, jak jí změnil život.

Kromě klienta zdědil Charles i reklamu, která se zdála být poměrně rozjetá. To znamená, že už byla testována a zase testována a pak odeslána do tří produkčních firem, aby stanovily nabídku. Jednu z nich, Headquarters Productions, doporučila agentura. Znal jejich zástupce – Toma Mooneyho, staromódního a otravného člověka.

S jeho novým klientem pracovala prozatím Mary Widgerová, a ta mu poslala návrh televizního spotu k prostudování. Ukázalo se, že žádná hospodyně sdělující světu, jak jí tahle krabička aspirinu změnila život, v něm nevystupuje. Místo ní tam byla hospodyně, která to povídala svému manželovi.

Zavolal Davidu Frankelovi, který se v agentuře zabýval produkcí. Nikdy dřív spolu nepracovali – David totiž dělal na reklamách, jakými se Charles dosud nezabýval, ale zato teď si jich užije habaděj.

„Jo,“ zvedl Frankel telefon. „Kdo je?“

„Charles Schine.“

„Aha, Charles Schine.“

„Asi spolu teď budeme pracovat.“

„Už bylo načase,“ řekl David. Charles přemýšlel, jestli z něj mluví přátelskost nebo jen uspokojení nad Charlesovým sestupem do země analgetik.

Vybral si přátelskost.

Úkolem produkčního bylo vyhodnotit nabídky, dojednat čísla ke všeobecné spokojenosti a pak se účastnit natáčení.

„Tahle částka je trochu moc nadsazená,“ řekl Charles. Odkazoval na nabídkovou cenu ve spodní části listu – už ji předložili klientovi ke schválení. Zahrnovala střih, hudbu i všechny další náklady na postprodukci. Plus provizi pro agenturu.

Devět set dvacet pět tisíc dolarů za dvoudenní natáčení.

„Tohle platí vždycky,“ řekl David.

„Fajn. Jenom mi to přijde moc za dva herce a lahvičku aspirinu.“

„Taková je cena,“ opáčil David suše.

„Fajn.“ Peníze nebyly Charlesova starost – ledaže by klient měl výhrady.A podle Davida tomu tak nebylo.

Přesto se mu cena zdála příliš vysoká.

„Co kdybychom se příští týden sešli a všechno to probrali?“ nadhodil.

„Snad najdu pár minut,“ řekl David.

Charles odhadoval, že přátelský tón nebude tím, co z Davidova hlasu slyší.

Při jejich druhé schůzce u oběda šlo ještě pořád spíš o oběd, než o schůzku. Pořád byli dva lidé, kteří si navzájem připadají zajímaví, i když nedostupní.

Když jim nesli moučník – dva piškoty s capuccinem –, řekla: „Ještě jste se nikdy nezmínil o své dceři. Jaká je?“

„Normální,“ odpověděl Charles.

„Normální?“

„Jo. Normální.“

„A víc nic? Nadšených rodičů už jsem pár slyšela…“

„Odmlouvavá. Náladová. Většinou naštvaná, že jsem jejím otcem já. Normální.“

Samozřejmě se nezmínil, proč je jeho dcera velmi často odmlouvavá a náladová.

Ale Lucinda se na něj dívala s tak vyčítavým výrazem v obličeji, že jí to řekl.

„Je nemocná.“

„Aha.“

„Dětská cukrovka. A není to tak, že by si vzala inzulín a všechno bylo v pohodě. Tohle není ten případ.“

„To je mi líto,“ řekla.

„Mně taky.“

Lucinda byla prvotřídní posluchač.

Po deseti minutách svého převážně nepřerušovaného monologu si uvědomil, jak moc mu to je líto. Vzpomněl si, jak před osmi lety s Deannou vzali tuhle normální holčičku na pohotovost a odešli s někým jiným. S dítětem, kterému musejí dvakrát denně píchat injekci a pečlivě je hlídat, aby nesklouzlo do hypoglykemického šoku. S dítětem, pro které musí kupovat zvláštní inzulín z prasečích buněk, protože ten jediný zabírá, ačkoli Annin celkový stav se i navzdory tomu zhoršuje. Takové dítě má.

Jeho dítě.

Poslouchala ho se zájmem a vcítěním. Vrtěla hlavou, vzdychala, zdvořile se ho ptala, když něčemu nerozuměla. Prasečí inzulín – k čemu to je?

Odpovídal jí, jak uměl nejlíp, a když si konečně vylil celé své srdce, odolala a nepředložila mu další klišé. Vážil si toho.

„Nechápu, jak to zvládáte,“ řekla. „Fakt. Jak to snáší Anna?“

„Dobře. Pronajímáme ji jako jehelníček.“

Jeden ze způsobů, jak se s tím vyrovnával on, byl samozřejmě tenhle. Ubohý žert, vyčpělý bonmot, výsměch katastrofě.

„A jak to zvládáte vy?“ zeptala se ho Lucinda, když jí řekl, jak kontroluje Annu, aby si ten prasečí inzulín brala včas.

„Co jako?“ zeptal se Charles. Dělal hloupého.

„Nic,“ řekla Lucinda. „To je jedno.“

O čem si lidi povídají, když si nemůžou povídat o budoucnosti?

O minulosti.

Věty začínají „Pamatuješ, jak…“ nebo „Dneska jsem šel kolem Anniny školky…“ nebo „Vzpomněla jsem si, jak jsme byli na dovolené ve Vermontu…“

S Deannou celou večeři vzpomínali na nevytopenou chajdu, kde bydleli, když lyžovali ve Stowe, a jak tam Anně zmrzlo mléko v lahvi. Když dojedli a uklidili nádobí, šel Charles nahoru a podíval se Anně na chodidla, která mu ukázala jen s velkou nevolí. Pak s Deannou skončili v posteli u puštěné televize.

Deannina ruka kdovíjak našla jeho ruku. Jeho noha se přisunula k její. Měli pocit, jako by to jejich těla dělala na svůj vlastní popud, jako by říkala: Dost už toho, je mi zima. A smutno.

Charles vstal a zamkl dveře. Ani slovo o tom, co dělají. Vklouzl zpátky do postele a objal ji, srdce si otlačil o žebra, líbal ji a přemýšlel o tom, že mu opravdu a nefalšovaně chyběla.

Jenže někde v půlce návratu k milenecké dvojici se z nich stali cizinci. Došlo k tomu divně. Když se přesouval na ni a chystal se do ní vniknout a jeho rty pátraly po jejích, do jejich počínání se náhle vloudila trapnost. Byli jako dva díly puzzle, které do sebe ne a ne zapadnout – otáčejte jimi, jak chcete, stejně to nepůjde. Odstrčila ho, on z ní vyklouzl, chtěl ji políbit, ona odvrátila hlavu na druhou stranu. Vzápětí se povzbudivě usmála, on do ní znovu vnikl, ale ona ztuhla. Couvl a odtáhl se pryč.

Pomalu se rozpletli a odsunuli se na opačné okraje postele. Nikdo z nich neřekl dobrou noc.

Jak se přesunuli od oběda k odpoledni?

Od tuňáka a desertu k tyčinkám a oříškům?

Na oběd člověk chodí s přítelem. Na skleničku s dobrým přítelem. Kvůli obědu musel zavolat Lucindě, ale kvůli skleničkám už i Deanně. Vysvětlit jí, že přijde pozdě. Musel lhát.

A lhát uměl stejně prachbídně jako vyprávět vtipy.

Jenže všechno je otázka cviku.

„Dneska budu v práci dlouho,“ řekl Deanně do telefonu toho odpoledne, kdy měli s Lucindou první schůzku až do noci.

„Dneska budu zase v práci dýl,“ řekl jí příště.

A příště zase.

Pomalu si začínal uvědomovat, že se jeho život mění. Že většinu času tráví víceméně tím, že čeká, až zase uvidí Lucindu.

Temple Bar.

Keats.

Houlihan’s. Tam oba museli konečně uznat, kam to spěje.

Možná za to mohly vypité skleničky. Charles se rozhodl, že vynechá obvyklý cabernet, a místo něj si objednal margaritu. Pak druhou. V baru, kde tequilou rozhodně nešetřili.

Při druhé skleničce začínal vidět různé věci. A jiné vidět přestával.

Například všichni ostatní návštěvníci v baru zmizeli, zbyla jenom Lucinda.

„Myslím, že chceš, abych byla opilá,“ řekla.

„Ne, chci, abys byla opilejší.“

„No jo. Já zapomněla. Já už jsem vlastně skoro namol.“

„Ale hrozně ti to sluší,“ řekl.

„To proto, že i ty jsi namol.“

„Jo tak.“

Fakt vypadala nádherně – Charlesovo rozostřené vidění s tím nemělo nic společného. Dneska měla na sobě něco legračně krátkého a neskutečně vypasovaného, hrozně těsně obepnutého přes stehna v lesklých punčochách.

„Co jsi řekl své ženě?“ zeptala se ho.

„Že jdu na skleničku s pohlednou ženou, kterou jsem potkal ve vlaku.“

„Hahaha,“ řekla.

„A co tys řekla svému muži?“

„Totéž. Že jdu na skleničku s pohlednou ženou, kterou jsem potkala ve vlaku.“ Zasmála se a držela tyčinku dál od těla, aby si nenadrobila na šaty.

Její manžel. Lhostejný, spolehlivý, skoro o dvacet let starší než onaa k smrti nudný, stěžovala si. V poslední době nadšený jen pro golf.

„Víš…,“ řekl. „Víš…“

„Co?“

„Zapomněl jsem to.“ Chystal se říct něco, o čem matně tušil, že toho bude později litovat, ale vypadlo mu to, když se k němu otočila s těma svýma světlezelenýma očima. Jestli je žárlivost příšera se zelenýma očima, co je pak láska? Anděl se zelenýma očima?

„Co to děláme, Charlesi?“ zeptala se a tvářila se zvláštně vznešeně. Možná se chystala odhalit něco, čeho pak bude taky litovat.

„Popíjíme.“

„Já myslela, co uděláme, až dopijeme?“

„Dáme si další?“

„Potom.“

Přemýšlel o tom, co by se na to dalo odpovědět, jenže najednou se v baru objevil i někdo jiný; oni dva nebyli jedinými lidmi na zemi. Muž neurčitého věku se protlačil mezi ně a snažil se upoutat barmanovu pozornost.

Vzápětí ho zaujalo něco jiného – všiml si totiž Lucindiných nohou.

„Můžu ti koupit skleničku?“ zeptal se jí.

„Ne,“ řekla a ukázala mu na nedopitou, kterou držela v ruce.

„Fajn. Můžu ti koupit celej bar?“

„Jasně, jen do toho.“

„Promiňte,“ řekl Charles; ten muž mu skoro stál na botách.

„Tobě jsem skleničku koupit nechtěl,“ řekl muž.

„Bezva vtip. Vážně. Ale zrovna jsem si s touhle ženou povídal.“

„Já taky.“ Charles nedokázal rozeznat, jestli ten člověk žertuje, anebo je opravdu takový, jak se tváří – surovec či dokonce možná vrah. V dnešní době těžko říct.

„Víte, on si se mnou skutečně povídal,“ řekla Lucinda tomu muži. „Takže…“

„Kašli na něj.“

„My půjdeme,“ řekla.

„Ale ne, zůstaň.“

„Omluvte mě,“ řekla Lucinda a vstala ze své barové stoličky a pokusila se protlačit kolem muže.

„Snad ses nenamíchla?“

„Dovolte.“

„Do háje. Ta píča jde pryč,“ postěžoval si ten muž.

Charles ho udeřil.

Pokud si pamatoval, ještě nikdy nikoho neuhodil; překvapilo ho, že dát někomu ránu je stejně bolestivé jako ji dostat. Taky ho překvapilo, že ten člověk opravdu klesl k zemi a na rtu měl skutečné kapky krve.

„Velice mě urazil,“ vysvětlovala Lucinda několika číšníkům, kteří se najednou kolem nich objevili a obstoupili je.

Ze zadní části restaurace přiběhl zrudlý chlapík – ředitel, odhadoval Charles.

„Možná byste měli všichni odejít,“ řekl, když zjistil, k čemu došlo. Nebylo to těžké – muž, kterého Charles srazil na zem, se pořád ještě zvedal a Charles si ještě mnul ruku, kterou ho praštil.

„Jasně,“ řekl Charles. „Co by ne.“

Vyzvedl ze šatny Lucindin kabát. Uvědomoval si, že pohledy všech se upírají k němu, i když jediné oči, na kterých mu záleželo, byly zelené a vděčně rozšířené.

Nebo snad ne? Copak právě nesrazil na lopatky otravu, nezachránil pannu, neochránil její čest?

Venku bylo větrno, tak chladno, že mu od úst stoupala pára.

„Pojedeme taxíkem na nádraží?“ zeptala se, oči jí v chladu slzely – nebo to bylo tím zážitkem? Tím, jaké hrdinství právě prokázal?

„Zapomeň na vlak,“ řekl. „Seženu auto. Seženu taxík a hodím tě domů.“

„Myslíš?“

„Ano.“

„Třeba to není moc dobrý nápad.“

„A proč?“

„Nevím. Někdo nás uvidí.“ První otevřené přiznání nedovolené činnosti.

„Ve vlaku nás taky může někdo vidět.“

„To není totéž. Ve vlaku spolu vedle sebe sedí cizí lidé. To je něco jinačího.“

„Fajn. Jak chceš.“ Objímal ji kolem ramen – neuvědomil si, že tam položil ruku, ale stalo se, a cítil zpod kabátu vyzařovat její teplo. Jako horečka při nachlazení.

„Prostě si nemyslím, že by auto byl dobrý nápad.“

„Dobře.“

„Mohla bych udělat něco, co bych neměla.“

„Třeba omdlít?“ Znovu se snažil o vtip – snažil třikrát podtržené ale možná na to nebyla vhodná chvíle, protože by mohl odpřisáhnout, že se k němu přitulila, že se kdovíjak dostala blíž, než byla předtím.

„Třeba tě sníst,“ řekla.

„A je domluveno,“ řekl. „Seženu auto.“

Políbila ho.

Jenže to nebyl jen tak ledajaký polibek. Spíš dýchání z úst do úst, protože cítil, jak se vrací z pokraje smrti.

Když se od sebe odtrhli, a bylo to asi tak za půldruhého dne, oba lapali po dechu, jako by byli dlouho pod vodou.

„Páni…, páni…,“ hlesla.

Totéž měl na jazyku i on. Nebo možná jen jednou páni. Zvolání údivu a bezuzdné radosti – no dobře, ne úplně bezuzdné, protože odkudsi na něj přece jen vykukovalo několik komplikací.

Jenže tyhle komplikace – které měly jména, tváře a činily si legitimní nároky na jeho lásku a náklonnost – najednou začaly ustupovat do pozadí jako před chvílí ti lidé v baru a ztrácely se v okolním světě.

Cestou domů se k sobě tulili na zadním sedadle, a bylo to tulení v onom významu, jaký člověk v jistém věku přestává používat. Připadalo jim hřejivě známé, a přitom bolestně nové.

Znovu se líbali. A on ji nelíbal jen na rty, ale na různá místa, na krk, na jizvičku na vnitřní straně paže – úraz z hřiště –, její tmavá hebká obočí. Jedním okem sledovali řidiče, který čas od času mrkl do zpětného zrcátka, druhým sebe navzájem. Zrudlé tváře – přinejmenším její, i když on také cítil na svých horkost, nebo možná spíš vlhkost. Jako by byli zahaleni do dešťového mraku, který je co nevidět promočí na kůži, a Charles už se chystal, jak potom bude tančit mezi kalužemi jako Gene Kelly.

Když se jejich rty nad Van Cortland Avenue spojily, když si tiskli ruce cestou kolem Shea, když se k sobě vinuli na výjezdu z Grand Central Parkway, byl by ochoten přísahat, že takhle se ještě nikdy v životě necítil, i když si uvědomoval, že to je lež. Hřích číslo jedna beznadějných narkomanů – popírání. A on na ní byl závislý, ne? Zdálo se, že nedokáže vydržet ani vteřinu bez toho, že by ji líbal. Že nevydrží ani jednu písničku v rádiu bez toho, že by ji hladil po celém těle.

„Zpomalte,“ řekla Lucinda, jakmile sjeli výjezdem 8E z Meadowbrook Parkway. Řekla to řidiči, ale klidně mohla mluvit i na Charlese, protože kdyby nezpomalil, hrozil by mu kolaps stejně jako těm ubohým štvancům, co se v jednom kuse honí po dálnicích za svými veledůležitými záležitostmi.

„Nechci, abyste mě vyhazovali před domem,“ řekla. „Můj muž je doma.“

„A kde je tvůj dům?“

„O pár bloků dál. Tady to bohatě stačí.“

Zastavili se na rohu Euclid Avenue – pojmenované podle stromu, který na Long Islandu už dávno neroste.

A Lucinda řekla: „Uvidíme se zítra ve vlaku.“

Byl to hotel Fairfax a patřil k podnikům, které ztratily úroveň a upadly do havarijního stavu. K takovým, jaké většina lidí raději přejde a podívá se po něčem lepším.

Ale ne Charles, a ne teď.

Byl na cestě právě tam, aby tam strávil dopoledne s Lucindou.

Konečně v sobě našel odvahu požádat ji o to. Ještě dvakrát spolu zašli na večeři a dvakrát jeli domů autem a celou cestu se chovali jako puberťáci, kterými zmítají hormony. Líbali se, hladili a mazlili a teď nadešel čas posunout jejich vztah o něco dál. Vlastně přesně tahle slova použil. Žasl nad tím, že mu skutečně vyklouzla z úst, a byl neskonale vděčný, že se mu za to nevysmála. A za její odpověď ještě víc, protože po několika vteřinách mlčení mu řekla: Jistě, proč ne.

Vysoukal to ze sebe nad dvěma šálky kávy na nádraží a pak odešli na Sedmnáctou Avenue ruku v ruce, jeli jedním taxíkem, i když si Charles kvůli tomu zajel přesně sedmdesát bloků od místa, kam potřeboval. Ale znamenalo to o sedmdesát bloků víc v její společnosti – v jejím objetí a s představou nové fáze jejich vztahu. A ona řekla: Kde? Taky dobrá otázka. V taxíku pak minuli jeden hotel – Ne, řekla, to je moc blízko nádraží; pak další – vypadá moc zanedbaně; a pak ještě jeden, než dorazili do samého centra.

Hotel Farfaix.

Hned vedle korejský bufet a z druhé strany středisko pro ženy. Hotel nevypadal zrovna čistě, ale nebyl to pro jejich účely naprosto ideální podnik?

A ona řekla: Fajn, tohle vypadá dobře.

A smluvili si schůzku.

Vlak vjel na Pensylvánské nádraží.

Oba byli překvapivě zticha, napadlo ho, jako boxeři před nejdůležitějším zápasem kariéry.

Většinu času odpočítával minuty mezi stanicemi: Merrick, Freeport, Baldwin a Rockville Centre. V temnotě pod East River ho Lucinda chytila za ruku a sevřela ji ve své. Měla ji studenou jako led, jako by z ní vyprchala všechna krev a ruka jí zmrzla… čím? Vinou? Studem? Strachy?

Všechno to v sobě mělo něco škrobeného. Předtím se tak báječně hladili potmě, ale teď bylo všechno chladně promyšlené dopředu. Když kráčeli ke stanovišti taxíků, přitiskla se k němu ne snad vlivem touhy, ale spíš ze setrvačnosti. Jako by ji do hotelu táhl – pachtil se s bezvládným tělemk výtahu a celou halou.

Pochopil to. Jedna věc byla osahávat se v autě a druhá zapsat se do hotelu s jasným úmyslem vyspat se spolu.

Interiér hotelu Fairfax se v ničem nelišil od exteriéru – oprýskaný, vybledlý a jen pár krůčků od bídy. Celá hala páchla kafrem.

Než došli k recepci, stáhlo se mu z Lucindina křečovitého sevření hrdlo. Řekl recepčnímu, že zaplatí hotově, a dostal klíč od pokoje 1207.

Vyjeli výtahem bez jediného slova.

Když se ve dvanáctém patře dveře výtahu otevřely, řekl: „Dáma má přednost.“

A Lucinda řekla: „Ale ty jsi starší.“

Takže vyšli společně. Chodba by potřebovala pár žárovek navíc, napadlo ho, protože nejvíc světla vycházelo z polozataženého okna vlevo od výtahu. Koberec páchl plísní a tabákem.

Pokoj 1207 byl na konci chodby, kde byla tma největší, a Charles musel přimhouřit oči, aby dokázal přečíst číslo na dveřích.

Tak tohle se v New York City nabízí za devadesát pět dolarů: pokoj, kde to páchne dezinfekcí, s jednou manželskou postelí, jednou lampičkou a jedním stolem, vše v rozestupech nejvýš půl metru.

V pokoji bylo jako v tropech – a na pomoc nepřicházel žádný termostat.

Víko toalety bylo překryté papírovou stužkou. Charles měl tu čest první – musel si odskočit, hned jak vstoupili do pokoje. Nervy.

Když vyšel z koupelny, Lucinda seděla na posteli a v ruce držela dálkové ovládání televize. Na obrazovce se nedělo nic zvláštního.

„Za to se asi musí připlatit,“ řekla.

„Chceš se…?“

„Ne.“

Chováme se neohrabaně jako lidé, co se zrovna seznámili na inzerát, pomyslel si. Panika maskovaná přílišnou starostlivostí.

„Nechceš se posadit, Charlesi?“ zeptala se.

„Jo.“ Posadil se na židli.

„Já myslela sem.“

„Jo. Jasně.“ Sundal si kabát a pověsil ho do skříně vedle jejího. Pak přešel k posteli – vzhledem k rozměrům pokoje velmi krátký pochod – a posadil se.

Neměl bych tady být. Měl bych se sebrat a odejít. Měl bych…

Ale ona mu položila hlavu na rameno a řekla: „Tak. A jsme tady.“

„Ano.“ Propotil košili.

„Fajn.“ Vzdychla. „Chceš tady zůstat, nebo chceš jít pryč?“

„Ano.“

„Ano? A co ano?“

„Zůstat. Nebo jít. Co chceš ty?“

„Vyspat se s tebou,“ řekla. „Asi se s tebou chci vyspat.“

Došlo k tomu, když se chystali k odchodu.

Mlčky se oblékli a Charles prohledal celý pokoj, jestli nic nezapomněli.

Pak šli ke dveřím.

Otevřel je a chtěl jí dát přednost. Prošla kolem něj a on ucítil parfém, který si právě v koupelně nastříkala na krk. A pak ucítil něco jiného.

Stáli tam oni dva – Lucinda a on, a pak najednou byli tři.

Kdosi ho srazil na záda na podlahu.

Kopal ho do žeber a pak do břicha, až mu vyrazil dech. Lucindu hodil na něj a pak ji z něj srazil, nakonec leželi vedle sebe.

Dveře se zabouchly. Zámek se otočil.

Byli sami dva, a pak najednou byli tři.

„Stačí jedno jediný ceknutí a ustřelím vám palice,“ řekl ten, kdo nebyl ani Lucinda, ani on.

Byl to muž s pistolí – Charles ho viděl, viděl jeho zbraň, vypadala drobná a mastně černá. Těžce oddychoval, jako by právě uběhl velkou vzdálenost, než se k nim dostal.

„Dám vám všechny svoje peníze,“ řekl Charles. „Klidně si je vemte.“

„Cože?“ Ten muž byl černoch, podle přízvuku odněkud, kde se mluví Španělsky. „Co jste to říkal, kurva?“

„Moje peníze, klidně si je vemte.“

„Řek jsem, že budete držet hubu, do prdele, ne?“ Znovu ho kopl, tentokrát ne do žeber, ale níž. Charles zasténal.

„Prosím,“ řekla Lucinda roztřeseným holčičím hlasem, který snad ani nemohl vycházet z úst dospělé ženy. „Prosím… neubližujte nám…“

„Neubližujte nám,“ opakoval muž, napodoboval její hlas, bavil se tím, jaká je to legrace. Že se ho bojí. Ten holčičí hlas…, jako by měla brečet nebo co. „Neboj, tobě přece nemůžu ublížit, kotě… Tak, teď mi hodte šrajtofle.“

Charles zalovil ve vnitřní kapse – podšívku saka měl úplně propocenou – a roztřesenou rukou vytáhl peněženku.

Tohle se děje jenom ve filmu. Tohle je možné jenom na přední stránce novin. To se může stát jenom někomu jinému.

Hodil muži s pistolí svou peněženku. Lucinda se přehrabovala v kabelce, hledala svou, tu s fotkou pětileté dcerky na houpačce někde venku. Jinde než tady – na holé podlaze pokoje 1207 v hotelu Fairfax.

Než mu hodila peněženku, už se probíral Charlesovou, vytahoval z ní peníze – a nebylo jich zrovna málo, celý obnos, jímž chtěl Charles zaplatit pokoj. Ale když si vzal peníze, pořád se díval do peněženky a něčemu se šklebil.

„No to se podívejme,“ řekl.

Díval se na Charlesovy fotky – Anna, Deanna a on. Rodina Schineových.

„To je prděl,“ řekl. „Tohle se ti ale moc nepodobá…,“ otočil se na Lucindu. „Tady si teda rozhodně nejseš podobná.“

Zpět k Charlesovi. „Nevypadá ani trošku jako tahleta, Charlesi.“ Zubil se na něj.

A pak se podíval do její peněženky a našel její fotku. „To jsou teda věci,“ řekl. „Tenhle chlap zase vůbec není podobnej tobě, Charlesi. Hm, hm. Tohle nejseš ty, Charlesi.“

Popotáhl, zasmál se, uchichtl se; něco ho napadlo.

„Tak si to probereme. Víte, co mě napadlo? Hele…,“ znovu Charlese kopl, tentokrát ne tak silně jako předtím, ale i tak dost. „Řek jsem, víte, co mě napadlo?“

Charles řekl: „Co?“

„Co? Ze vy dva tady spolu šukáte. Podvádíš starou, co, Charlesi? Nabrnknul sis nějakou jinou, vole. Ze mám pravdu, vid, Charlesi?“

Charles řekl: „Prosím vás, jenom si vezměte moje peníze.“

„Jenom si mám vzít tvoje peníze? Jenom tvoje peníze? Díky, ale ty už jsem si vzal, debile. Hele…,“ ukázal, „…tohle jsou tvoje peníze. Já mám tvoje peníze.“

„Ano,“ řekl Charles. „Vidím. Slibuju, že nepůjdeme na policii.“

„Tak ty slibuješ, jo? To je teda od tebe krásný, ty čuráku, to je od tebe teda fakt moc hezký, Charlesi. Můžu se spolehnout, že dodržíš slovo, co, Charlesi? Vy nepůjdete na policii. No, tak jo…“

Kroužil pistolí a mířil střídavě na něj a na ni. Krátká černá hlaveň…

„Tak jo. Když teda nechcete jít na policii a tak…“

Lucinda se třásla jako zmoklý pes.

„Hej, kotě,“ řekl muž. „Hej, kotě…“

„Prosím…,“ úpěla Lucinda.

„Jaká je, Charlesi? Lepší než tvoje stará, co? Má pěknou pícku, Charlesi? Pěknou, nevytahanou pičku?“

Charles začal vstávat. Jako by se znovu ocitl v tom baru a ten muž Lucindu urážel a Charles ho bude muset ztrestat, aby bylo jasno. Jenže černoch ho udeřil pistolí do tváře a Charles odlétl zase zpátky. Nejdřív slyšel prasknutí a teprve pak ucítil bolest. Zlomený nos ho rozbolel s omračující silou. Na podlahu se začala řinout krev.

„Co to bylo, vole? Já tě neslyšel, Charlesi. Cos říkal? Říkals, že ji můžu ošukat, když chci? No tak to ti pěkně děkuju, Charlesi. To je od tebe děsně laskavý, ty zmrde. Ze mi takhle přenecháš svoji čubku.“

„Ne,“ sténala Lucinda. „Ne…“

„Ne? Copak tys ho neslyšela, jak říkal, že tě můžu ojet, Lucindo?“ Bylo to poprvé, co pronesl její jméno, a znělo to stejně hrozně, jako když do nich kopal na podlaze a kradl jim peněženky. „To přece ten chlap řek, ne? Dalas jemu – co bys nedala i mně. Kurva je kurva, kotě. Nemám pravdu, Charlesi? Co?“

Charles se zalykal vlastní krví. Tekla mu do krku, takže nemohl dýchat – topil se v ní a lapal po dechu.

„Posad se tady, Charlesi.“ Muž ho zvedl, odvedl ho k jediné židli, z jejíhož prodřeného sedáku s vybledlým květinovým vzorem vyčuhovala vycpávka. Posadil ho na ni. „Není ti tady líp, Charlesi? Pořádně se nadechni. Tak, to je ono – nádech, výdech. Potřebuješ pořádnej výhled, Charlesi. Mistrovskášukačka, vole. Dvanáct kol. To nesmíš propást.“

Lucinda vyrazila.

Muže s pistolí tím překvapila – nejdřív tam jen tak ležela, třásla se jako ratlík, a najednou vyskočila a hnala se pryč. Dostala se až ke dveřím.

Dokonce stiskla kliku a zpola dveře otevřela, pak ji ale chytil a vtáhl ji zase dovnitř. Za vlasy. Za ty hedvábně jemné vlasy, které chutnaly po šamponu a potu, tak jemné, že se daly česat prsty. Lucinda vykřikla.

„Radši tu hubu zavři, Lucindo.“ Zasunul jí hlaveň do úst a narazil jí do zubů. Lucinda přestala křičet.

Charles se pořád ještě zalykal krví, hlava se mu točila, že div neomdlel, oslepivá bolest mu drásala kořen nosu. Díval se, jak muž položil Lucindu na podlahu, jako by spolu tančili nějaký divný tanec, nějakou moderní variaci na pas de deux, položil ji na zem a rozkročil se nad ní. Vyhrnul jí sukni nad pas. Zasmál se, hvízdl a pomalu, velmi pomalu jí stáhl černé krajkové kalhotky ke kolenům.

A rozepnul si kalhoty.

Omdlel, a to ne jednou, ale ten muž ho pokaždé přivedl zpátky k vědomí, chrstl mu vodu do obličeje a šeptal mu do ucha.

Neomdlívej, vole. Druhý kolo… Třetí kolo… Čtvrtý…

Bylo to jako špatné porno… Takový ten styl, na který se ani dívat nechcete, ale váš kamarád ho náhodou má, tak se díváte.

I když odvrátíte oči, stejně se díváte. Ta žena se psem, ta hnusná kazeta, kde to všechno polyká – fakt k blití, nechápete, že to fakt dělá, ale je to tak, a vy se na to díváte. Zvedá se vám žaludek, střeva vám bouří, ale musíte se na to dívat. Nevíte proč, ale je to tak.

On a Lucinda. Krásná nahá Lucinda a on.

A ona byla krásná. A on ji postavil na všechny čtyři a vnikl jí do zadku. Pořád taky vyprávěl Charlesovi, co dělá – bylo to jako nepřetržitý komentář…

Hele, Charlesi – do prdele to milujou. Každá ti bude tvrdit, že ne, ale všechny kurvy to milujou.

Říkal jí, ať sténá. Přiložil jí hlaveň k hlavě a nutil ji sténat. Bylo to možná sténání z bolesti, ale vypadalo jako sténání radostné. Sténání se neliší. Těžko lze rozeznat, co je co, až na to, že měla oči pevně zavřené a do rtu se kousala tak silně, až jí z něj začala téct krev.

A Charles se díval, seděl na židli, jako by byl připoutaný, i když nebyl.

Hele, Charlesi – je rozená kuřačka… To je ono, kotě… Pěkně ho taťkovi vyhul.

Obraz se změnil, už ji nešukal do prdele, ale stál před ní, rukama jí svíral obličej, ten krásný Lucindin obličej. A Lucinda se zajikala, chroptěla a ty zvuky ho povzbuzovaly… Ano…, ano… sleduješ to, Charlesi, Charlesi, ať ti neuteče cákanda… Počkej, to něco uvidíš… Ano…

A pak tam Lucinda ležela – po jak dlouhé době? To Charles netušil, bylo ještě dopoledne, možná odpoledne. Lucinda tam ležela celá od potu a spermatu, sotva se hýbala. Byla mrtvá? Ne, ještě pořád dýchala, i když takřka neznatelně. Charles se podíval na zaschlou krev na svých rukou a přemýšlel, čí asi je; zapomněl, že je jeho, že má zlomený nos.

A ten muž teď masturboval, na sobě měl jen ponožky a tenisky, díval se na Lucindu na podlaze a onanoval. Takže další kolo. Kolikáté? Páté, šesté?

„Ještě nás sleduješ, Charlesi?“ zeptal se muž. „Vydrž, vole. Ještě jsme neskončili.“

A nelhal.

Znovu si ji vzal, opřel ji o postel, jako by byla hadrová panenka, údy měla naprosto bezvládné, a nastavil si ji tak, aby odpovídala jeho pornografické představě – nohy měla u uší, ruce roztažené – a chichotal se tomu. Nespěchal, narovnal si ji tak, jak chtěl, centimetr sem, centimetr tam. Lucinda ležela celá ochablá, změnila se v maketu, nafukovací pannu.

A Charles se rozhodl, že to zkusí ještě jednou – nerozhodl o tom on sám, ale macho v něm nebo možná jeho kůra mozková –, zvedl se ze židle a zamířil směrem k tomu muži, který se popáté či pošesté chystal Lucindu znásilnit.

První, co si uvědomil bylo, že se mu točí hlava. Jako by hráli na slepou bábu a jeho roztočili kolem celé místnosti jako káču, Nedokázal říct, kde co je. Potácel se, klopýtal, třásl se – ten muž si ho nevšímal, protože pořád ještě nastavoval Lucindu do správné polohy, a možná i zapomněl, že Charles je s nimi v pokoji. Charles se nakonec jakžtakž vzpamatoval a došel až úplně k němu. Chytil ho zezadu za krk a sevřel ho.

Sevřel ho vší silou, tiskl ho, jako by to měl být jeho poslední čin, cosi jako smrtící ocelové sevření. Jenže ten muž klidně, skoro až líně vstal a Charlese setřásl, jako by na chodník odhazoval pytel s odpadky. Charles se rozplácl na podlaze, marně přemýšlel, co se to stalo, zatímco muž se šklebil a vrtěl hlavou.

„Charlesi, Charlesi… Co to s tebou je, kurva? Nabízím ti fantastickou podívanou. Mistrovskou šukačku, jakou jsi nikdy v životě neviděl. A ty mi takhle poděkuješ. Do píči. Měl bych tě nakopat do prdele, Charlesi. Měl bych tě zkopat do kuličky.“

Charles něco zamumlal v odpověď. Co to přesně řekl? To nevěděl…

Lucinda ještě pořád ležela v té pornografické poloze jako unavená modelka čekající na konec záběru. Jenže vypadala spíš mrtvá než znuděná, ani se neohlédla na svého rádobyzachránce, který vlastně nakonec jen vyměnil jedno místo za druhé. Z první řady se přesunul na balkon.

A ten muž se pak – stále s erekcí, ta neohrabaná obranná reakce ho nejspíš ještě víc vzrušila – sklonil mezi její bělostná stehna, ta stehna, mezi něž před necelými dvěma hodinami ulehl Charles, a znovu začal. Charles byl tak blízko od něj, že se ho skoro mohl dotknout, ale nemohl ho udeřit, ani ho nedokázal zastavit.

„Teda, Charlesi,“ šeptal muž, „jako samet. Jako jemňoučkej samet, ty vole…“

Chvilku jim trvalo, než jim došlo, že ten člověk už odešel.

Charles slyšel zabouchnutí dveří, dokonce ho i viděl, jak dveřmi vychází, jak se s nimi loučí – Jdu nerad, ale už musím… A Charles dál seděl na podlaze, jako by mu na hlavu pořád mířila pistole. Jako by ten muž pořád ještě sténal Lucindě do vlasů a jeho zadek kmital tam a zpět pouhých pár centimetrů od Charlesova obličeje.

A Lucinda stejně tak. Pořád měla nohy roztažené jako nějaká necuda, jako ty amsterdamské šlapky, které sedávají ve vitrínách s nohama vyzývavě roztaženýma. Jen jejich obličeje nevypadají tak strašidelně, nemají vlasy přilepené k bradě potem, krví a zaschlým semenem.

Pak se Charles pohnul.

Nejdřív jednou nohou, jako by zkoušel teplotu vody. Jako by si chtěl dokázat, že se může hýbat, i když se tomu zdráhal uvěřit. A pak, když pohnul nohama, rukama a pak celým tělem, se zvedl ze země a postavil se, trošku vrávoravě, ale byl zpátky na nohou. A poté co se pohnul on, pohnula se i ona.

Nic neříkala, vůbec nic, ale pomalu překřížila nohy a zakryla si tu část těla, která momentálně připomínala spíš otevřenou ránu. A pak se pomalu zvedla z podlahy, odklopýtala do koupelny a zavřela za sebou dveře.

Slyšel tekoucí vodu, slyšel, jak se utírá ručníkem, pak zvuk připomínající dávení. Spláchnutí toalety jednou, pak podruhé.

On sám se ještě neumyl. Měl zakrvácené ruce, krev měl určitě i po celém obličeji – připadalo mu, že má nos dvakrát větší než dřív. A možná to byla pravda, možná to tak bylo dobře. Klaun Charles, dostal po kebuli a nakopali ho do zadnice, zatímco si ředitel cirkusu užíval s hlavní hvězdou večera. A ta právě otvírala dveře z koupelny. Ještě pořád nic neříkala – o čem by se taky bavila s klaunem? Pořád měla v očích ten zbitý a zmatený výraz, i když trošku očištěný. Ještě pořád byla nahá, jako by na tom vůbec nezáleželo, jako by už nikdy v životě nemohla být víc nahá než před patnácti minutami – natažená na posteli a znásilněná. A pak taky, co člověku pomůžou šaty? A možná ještě něco – klauni se nepočítají, v konečném součtu věcí jsou přebyteční, takže je jedno, co vidí, když nedokáží jednat.

Jsi v pořádku? Nadechoval se, že se jí zeptá. Málem mu ta slova z ůst vyletěla, ale pak si uvědomil, jak zoufale nepříslušná jsou. Jak by mohla být v pořádku, jak by mohla vůbec ještě někdy být v pořádku?

„Měl bych tě vzít do nemocnice,“ řekl.

„Ne.“ První věta určená jemu po dlouhých hodinách.

„Někdo by tě měl prohlídnout.“

„Ne. Na jeden den už mám prohlížení až nad hlavu.“ Její hlas byl bez života jako hlas, jímž mluví špatní herci, byl dřevěný, bez emocí. Byl děsivější než křik, strašnější než slzy. Kdyby plakala, objal by ji a utišil. Ale takhle pro ni nemohl udělat vůbec nic.

Začala se oblékat, pomalu, jeden kus oblečení po druhém, nezahalovala se, nesnažila se před ním cudně odvrátit jako předtím. Takže Charles odešel do koupelny, kde se ušklíbl nad vlastním žalostným vzhledem. Zprvu si myslel, jestli se na něj nedívá někdo jiný. Tohle přece nemůže být on. Ale tohle je přece klaun Charles, copak už jsi zapomněl? Ten s tím baňatým nosem, červenou pusou a příšernou parukou.

Přitiskl si k nosu mokrý ručník. Zaštípalo to, jako by si ho otřel jódem. Uhladil si vlasy a pokusil se smýt si z tváří krev.

Když se vrátil do pokoje, byla Lucinda už skoro oblečená. Jednu punčochu měla roztrženou, rozparek na sukni v místech, kde předtím nebyl, ale přesto se snažila vše upravit tak, aby co nejvíce připomínala normálně oblečenou ženu. Stejně tak je přijatelnou kopií oblečené ženy i manekýna – chybí jí jen to, co dělá ženu skutečně živou.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Charles nejenom jí, ale i sebe, protože on sám to nevěděl.

A ona řekla: „Nic.“

Nic. Znělo to absurdně. Tak nepokrytě k smíchu. Ten zločinec byl pořád na svobodě, jeho oběti zbité a krvácející, a jaký ona navrhne postup? Nic.

Jenže protikladem ničeho je něco, a on nedokázal na žádné něco přijít.

Jít na policii?

Samozřejmě, na policii. Okradli vás, znásilnili a zbili, takže půjdete na policii. Jenže…

A co jste dělali v hotelu Fairfax?

No, my jsme…

Co jste dělali v hotelu Fairfax uprostřed dopoledne?

No, víte, ono…

Co jste vy dva dělali spolu v hotelu Fairfax?

Když dovolíte, já bych vám to zkusil…

Možná by je mohli požádat o trochu diskrétnosti, možná se to dělá a detektiv by na ně jen mrkl a řekl: Chápu. Tak by si byli jisti, že to zůstane jen mezi nimi, že se není čeho obávat. Jenže…

Měli co do činění se zločincem a ten bývá leckdy dopaden – když ho nahlásíte na policii, tak ho policisté občas chytí a přivedou před soud. A pak dojde k veřejnému přelíčení, o němž se píše na titulních stránkách a kde musejí svědkové vystoupit a říct: On to udělal, Vaše Ctihodnosti. A těmi svědky by byl on. On a Lucinda.

A co jste dělali v hotelu Fairfax?

No, my jsme…

Co jste dělali uprostřed dopoledne v hotelu Fairfax?

No, víte, totiž…

Jenom odpovězte.

Co uděláme? To je otázka.

Nic. Možná to není tak absurdní, jak se zpočátku zdálo. A k smíchu taky ne.

Ale bylo vůbec možné, aby prostě ignorovali, co se jim přihodilo? Ze by na to Lucinda dokázala zapomenout jako na obyčejnou urážku nebo vulgární gesto? Vyspí se, probudí se a šup – je to pryč?

Lucinda řekla: „Já jdu.“

„Kam?“

„Domů.“

Domů. K pětileté dcerce, co ještě nenarazila na houpačku, která by se jí nelíbila. K manželovi s handicapem devět, jenž si náhlé bledosti Lucindiných tváří, prokousnutého rtu a šokovaného výrazu možná všimne, možná taky ne.

„Je mi to líto, Lucindo,“ řekl.

„Ano,“ řekla.

Bylo mu to všechno líto. Ze ji sem vůbec pozval. Že neviděl toho muže, jak se plíží po schodišti naproti jejich pokoji. Že jenom seděl a přihlížel, jak ji ten muž znovu a znovu znásilňuje. Že ji neochránil.

Lucinda zamířila ke dveřím – její kdysi tak elegantní držení těla najednou ochablo a ztratilo všechen půvab. Taky se ani neohlédla. Charlese napadlo, jestli jí nemá nabídnout, že jí zavolá taxíka, ale tušil, že by ho odmítla. Nedokázal jí poskytnout tu jedinou věc, kterou od něj skutečně potřebovala. Nic víc už od něj nechtěla.

Otevřela dveře, vstoupila do otevřeného prostoru a zavřela za sebou.

Omlouvám se, ale musím to přerušit.

Asi bych měl vyjít s pravdou ven.

Došlo ke třem věcem.

Ve středu u nás zazvonil nějaký člověk, že si jde prohlédnout dům. Adresu prý dostal v realitní kanceláři.

Moje žena mu šla otevřít a řekla mu, že dům není na prodej. Že musí jít o nějaký omyl.

Váš manžel je učitel, že? zeptal se jí.

Ano, řekla ona. Ale i tak musí jít o nějaký omyl. Ten dům není na prodej.

Muž se omluvil a odešel.

Nevypadal jako člověk, který shání dům, řekla mi pak.

A jak tedy vypadal? zeptal jsem se jí.

Jako jeden z tvých studentů, řekla.

Jako student gymnázia? zeptal jsem se.

Ne. Jako jeden z těch tvých druhých studentů.

A pak se stala další věc.

Jeden strážník, přezdívaný Tlustý Tommy, mě v hale informoval, že brzy vyletím.

Co to znamená? zeptal jsem se ho.

To znamená, že brzy vyletíte, řekl.

Tlustý Tommy vážil víc než sto padesát kilo a říkalo seo něm, že neposlušné vězně trestá tím, že je spoutá, položí čelem k zemi v cele a sedne si na ně.

Proč? zeptal jsem se.

Šetříme. Někomu asi konečně došlo, že naše daně se daj využít i na něco lepšího než na to, aby se tihle zmetci učili číst.

Zeptal jsem se ho, jestli ví, kdy to má být.

Ne, řekl. Ale Vojnu a mír bych s nima nezačínal.

A pak se stala ta třetí věc.

Autor připojil na konec desáté kapitoly drobný vzkaz. Nejdřív jsem si myslel, že je to součást příběhu, cosi, co Charles říká Lucindě nebo snad sám sobě. Ale nebylo. Bylo to určeno pro mě – cosi jako poznámka na okraj.

„Líbí se vám to zatím?“

Tohle napsal.

Odpověd mimochodem zněla ne.

Nelíbilo se mi to.

Především tomu chybělo napětí.

V příběhu chyběla ta zásadní přísada, která by mohla zajistit napínavost příběhu.

Překvapení.

Protože napětí závisí na tom, že nevíte, co přijde za chvilku.

Jenže já věděl, co se stane.

Například jsem věděl, co bude čekat za dveřmi pokoje číslo 1207. Věděl jsem, co přijde, až otevřou dveře. Věděl jsem, co bude ten člověk s Lucindou po další čtyři hodiny dělat.

Pamatuju si to všechno z minulého života.

V tom životě jsem se totiž každé ráno budil a přemýšlel jsem, proč bych radši zůstal spát.

Osprchoval jsem se, oblékl a snažil se nedívat na měřič cukru v krvi na kuchyňské desce. Jezdil jsem vlakem v 8:43 na Pensylvánské nádraží, s výjimkou jednoho listopadového rána, kdy mě dcera zdržela a já musel jet vlakem v 9:05. Toho rána jsem zvedl oči od novin, průvodčí mě požádal o jízdenku a já ji neměl.

Tohle byl totiž můj příběh.

Teď ho začnu vyprávět sám.

Když Lucinda odešla, zamířil jsem k doktorovi.

Od hotelu Fairfax to tam byl pořádný kus cesty. Šel jsem pěšky, protože ten člověk mi vzal peněženku, v níž jsem měl všechny peníze.

Měl jsem zlomený nos a sako od krve, ale nikdo si toho nevšímal. Asi měli na výběr lepší exempláře – například toho nahého bezdomovce. Nebo ženu na kolečkových bruslích v červených šatech. Černocha, který hulákal něco o synech Jonášových. Můj oteklý nos a sako od krve byly těžce pod průměrem toho, co mohlo lidi ve městě udivit.

Jak jsem šel a šel, stala se mi zvláštní věc.

Začal jsem totiž počítat bloky, ale nakonec jsem sčítal požehnání.

Protože to požehnání byla. Například že jsem naživu. To bylo první z nich. Vždyť původně jsem čekal, že mě ten člověk zastřelí. Takže to, že jsem zůstal naživu, bylo požehnání. A pak moje žena a dcera. Ty do téhle kategorie spadaly obě. Moje manželka, která naštěstí netuší, že jsem celé dopoledne strávil v pokoji 1207 v hotelu Fairfax s jinou ženou, a ne s ní. Sice jsem se díval, jak ta žena byla brutálně a opakovaně znásilněna, to jistě, ale i tak.

A Anna… Jak jsem mohl něco takového udělat jí? Jako bych až dosud trpěl nějakou smrtelnou nemocí, a teď horečka konečně polevila. Konečně jsem mohl zase jasně přemýšlet.

Doktor Jaffe se mě zeptal, jak se mi to stalo.

„Upadl jsem, když jsem vystupoval z taxíku.“

„Aha,“ řekl doktor. „Divil byste se, jak často tohle slýchám.“

„To jistě.“

Doktor mi narovnal nos a dal mi lahvičku kodeinu. „Kdyby se bolest zhoršila,“ řekl.

Měl jsem chuť mu říct, že horší to snad už ani byt nemůže. Ale na druhou stranu jsem tu trýzeň i vítal, stejně tak jako tu procházku přes sto třicet bloků na ledovém povětří. Vrátilo mě to zpět do reality.

Sel jsem pěšky až do kanceláře. Asi bych býval mohl jít domů, ale nechtěl jsem z toho dne dělat nic výjimečného. Začnu sice později, po dopoledni, na které bych raději zapomněl, ale ještě mám před sebou celé odpoledne, ne? A pak další dopoledne a odpoledne a tak dál, ne? Chtěl jsem naskočit zpět do všedního života rovnýma nohama.

Když jsem přišel do kanceláře, sdělil jsem stejnou verzi každému, kdo se mě ptal. A ptal se každý, kdo mě potkal. Winston, Mary Widgerová a tři čtvrtiny mého pracovního týmu. Taxík, díra v silnici, nešťastná náhoda. Všichni mě litovali; všichni se snažili pohledem vyhýbat mému nosu a dvojici mývalovitých monoklů kolem obou očí.

Když jsem se konečně posadil ve své kanceláři, pocítil jsem zvláštní úlevu, která se dostavuje, když se ocitnete zpět ve známém prostředí, jež vám sice v poslední době připadalo trošku smutné a beznadějné, ale najednou je v něm teplo a útulno. I život sám byl najednou teplý a útulný – bohatší, než bych mu byl dříve ochoten přiznat. Byly tady třeba všechny moje věci. Můj vlastní telefon, počítač, pohovka a stolek. A všechny ty ceny, které se mi podařilo získat, zlaté, stříbrné a bronzové – a kdo mohl říct, navzdory mým nedávným nezdarům, že jich nezískám ještě víc? A na stole naše fotka: Deanna, Anna a já, jak stojíme někde na pláži v Karibiku. Moje rodina, jistá si bezpečím mé lásky. A já jejich.

Jenže když jsem se podíval na tu fotku, vzpomněl jsem si na tu druhou, co jsem měl v peněžence. Na tu, kterou očumoval ten chlap a pak ji pošpinil tím, že ji vzal do ruky. Na tu, co měl stále u sebe.

„Darlene,“ zavolal jsem.

„Ano?“ Moje sekretářka vešla do dveří, v obličeji výraz mateřské účasti.

„Právě jsem zjistil, že jsem ztratil peněženku. Asi mi vypadla, když jsem si zlomil nos.“

„Aha.“

„Můžete, prosím vás, zavolat do banky a zrušit moje karty?“

„Ne.“

„Prosím?“

„Ne. Musíte tam zavolat osobně. To může udělat jenom majitel karty.“

„Aha. Dobře.“ To jsem asi měl vědět. Asi jsem měl vědět spoustu věcí. Třeba to, že ošuntělé hotely nebývají ošuntělé pro nic za nic – jsou totiž doopravdy takové, jak vypadají. Jsou to místa, jež přitahují spodinu a lidi se zločineckými úmysly. Lidi, kteří se plíží po schodištích a čekají na záletníky, aby jim zkřížili cestu. Bylo mi přes čtyřicet a pořád jsem se měl co učit.

Zavolal jsem do společností kvůli kreditkám. American Express, Visa a MasterCard. Zrušit karty je v dnešní době hrozně jednoduché; stačí jim nahlásit rodné jméno vaší matky – Restonová – a hotovo. Vaše kreditka přestává existovat. A představoval jsem si toho člověka, jak stojí v obchodě a prodavač mu říká, že tahle karta už neplatí. Tahle taky ne. A tahle taky. Ani jedna z nich není k ničemu.

Najednou jsem si představil, jak Deanna stojí v obchodě a prodavač jí říká to samé. Musím jí zavolat. Bylo po třetí hodině – už bude doma.

Zvedla to po čtvrtém zazvonění, a když jsem zaslechl její „Haló?“ polil mě pocit zvláštní vděčnosti. Vděčnosti Bohu, pokud nějaký existuje a má tolik zájmu, aby si zjistil, že jsem z hotelu Fairfax vylezl celý. S přeraženým nosem, bez milenky, to jistě, ale jinak prakticky bez problému.

„Neuvěříš, co se mi stalo,“ řekl jsem jí. A tomu by fakticky nevěřila.

„Co se stalo?“

„Zlomil jsem si nos.“

„Co že sis zlomil?“

„Nos. Spadl jsem, když jsem vystupoval z taxíku a zlomil jsem si nos.“

„Ale Charlesi…“

„Neboj, je to v pořádku. Doktor mi ho srovnal a dal mi tolik kodeinu, že by to utlumilo i koně. Vůbec to nebolí.“ To nebyla pravda – bolelo to, ale ta bolest byla něco jako pokání a tlumil ji ještě jeden jiný pocit, jímž byla bezmezná úleva.

„Charlesi. Proč jsi nešel domů?“

„Vždyť jsem ti říkal, že jsem v pořádku. Ještě tady musím vyřídit pár věcí.“ Třeba třistakrát odrecitovat Zdrávas Maria a lízat si rány.

„Určitě?“

„Ano.“ Dojal mě ten nepředstíraný soucit, který jsem slyšel z jejího hlasu, soucit, jaký zajistí jen dlouhá léta společného života a společné zážitky dobré i zlé. I když jsme se spolu v poslední době moc nebavili, i když jsme si lásku nedokázali fyzicky projevit, byla tam. Nikdy nezmizela. A já měl skoro chuť se ke všemu přiznat a odevzdat se napospas soudu. Ale to jsem přece nemusel, ne? Život byl zase ve stejných kolejích jako předtím, než jsem zvedl oči od novin a spatřil to stehno a pohupující se černý střevíc.

„Ještě jedna věc,“ řekl jsem.

„Copak?“

„Ztratil jsem peněženku. Když jsem upadl. Jak jsem ti říkal, nevěřila bys, co jsem měl dneska za den.“

„Peněženka je jenom peněženka. O tebe mám větší strach.“

„Už jsem zrušil kreditky. Chtěl jsem, abys to věděla – radši je rozstříhej a zahoď. Zítra nám pošlou nové – aspoň mi to říkali.“

„Fajn. Udělám to.“

Řekl jsem jí ahoj, zašeptal „Miluju tě“ a už už jsem se chystal zavěsit.

„Jo, málem jsem zapomněla,“ řekla.

„Copak?“

„Volal pan Vasquez.“

„Kdo?“

„Pan Vasquez. Říkal, že s tebou byl na pracovním obědě v hotelu Fairfax. Něco ti prý zapomněl sdělit. Charlesi…?“

„Ano?“

„Proč ti nezavolal do kanceláře?“

Zavolal jsem Lucindě do práce na číslo, které mi dala.

Dobrý den, tady je Lucinda Harrisová, společnost Morgan Stanley. Momentálně tu nejsem, ale když mi necháte své jméno a krátký vzkaz, ozvu se vám.

Takže jsem jí nechal krátký vzkaz. Pomoc. Samozřejmě jsem nepoužil přesně to slovo, ale jde o podstatu, ta je zásadní.

„Musím s tebou mluvit,“ řekl jsem. „Ten… člověk z hotelu mi volal.“ Snažil jsem se do hlasu nevpustit paniku, stejně jako jsem se ji snažil nevpustit do svých slov, když mi Deanna řekla, že volal pan Vasquez. Ani jednou se mi to nepovedlo.

Jsi v pořádku? zeptala se mě Deanna.

To ten kodein, řekl jsem. Motá se mi z něj hlava. Chtěl jsem říct: To pan Vasquez. Mám z něj nahnáno.

Přišel za mnou do kanceláře Eliot s upřímnou soustrastí kvůli nosu. Možná taky chtěl náš vztah urovnat; byli jsme přece přátelé, ne? Víc než spolupracovníci, než jen šéf a podřízený. Eliot byl celá ta léta něco jako můj rabín – právě on mi obstarával povýšení, táhl mě nahoru a zařizoval pro mě víc než štědré zvyšování platu, ne? Zmýlil jsem se, když jsem obviňoval Eliota z toho, že mě vyšplouchli z té reklamy na kreditky – to byla jejich vina, ne jeho. Ellen Weischlerové a té její čtyřčlenné party. Eliot zakopal válečnou sekyru a řekl, že budeme zase přáteli.

A já jsem zrovna potřeboval přítele jako sůl.

Jak moc mě máš ráda? ptával jsem se Anny, když byla hodně malá.

Od Země až na Měsíc, odpovídala. A někdy dodala: Donekonečna.

A právě tak moc jsem potřeboval přítele. Byla to potřeba stejně tak nekonečná, jako naléhavá.

Potřeboval jsem se zbavit břemene. Chci ti říct něco, co se mi stalo, řekl bych mu. Vím, že je to těžko k uvěření – je to trochu na hlavu. Potkal jsem jednu dívku. A Eliot by se usmál, mrkl a přikývl by, protože Eliot už taky potkal pár děvčat – svědčila o tom jeho tři manželství a troje alimenty.

Potkal jsem jednu dívku, řekl bych, vdanou, a Eliotův úsměv by se ještě rozšířil, pokud by to bylo možné, protože i vdané dívky už potkal. Šli jsme do hotelu – a Eliot by se naklonil blíž, napjatě by poslouchal, protože není nic tak šťavnatého, jako když vám kamarád líčí podrobnosti; snad jen, když si na ně vzpomínáte sami.

Šli jsme do hotelu, pokračoval bych, jenže když jsme vstoupili, objevil se tam ještě někdo.

A Eliot by o ten svůj úsměv najednou přišel. Protože tenhle příběh nabral nepěkný obrat a skončil tím, že do našeho pokoje vstoupil někdo cizí, tu dívku znásilnil a mně zavolal domů. Mluvil s mou ženou.

Eliot se mě zeptal, jestli se něco neděje.

„Ne,“ řekl jsem.

„Možná bys měl jít domů,“ řekl Eliot. „Vypadáš trošku pobledle.“

„To ten nos,“ odpověděl jsem.

„Jo, ten nos hezky nevypadá.“

„Ne.“

„No tak běž domů.“

„Možná půjdu.“

Eliot mě poplácal po zádech – co jsme si, to jsme si.

Takže jsem jel domů.

Proč ti volal domů, Charlesi?

Aby dokázal, že to svede, Deanno.

Vzal jsem si z pokladny v práci peníze, abych měl na vlak – na to místo zločinu. Místo hříšné žádosti po cizí manželce, cizím životě. Jednou v noci, když mi bylo osm let a neustálé popichování mých rodičů přesáhlo míru únosnosti, sbalil jsem si fotbalovou helmu, náhradní prádlo a oznámil, že odcházím z domova. Šel jsem naší ulicí – jeden blok, dva bloky –, dokud jsem si neuvědomil, že mě nikdo nehledá. Pak jsem se zastavil uprostřed víření podzimního listí a pomalu vykročil zpátky. O pětatřicet let později jsem z domova utekl zase. Ale tentokrát jsem zpátky běžel.

Zazvonil mi mobil. Na chvilku jsem se lekl, jestli to není on – můj obchodní společník z hotelu Fairfax. Ale to nemohl být on, tohle číslo neměl. Měl ho však někdo další.

„Ahoj,“ řekla Lucinda.

Oproti ránu měla jiný hlas. Vrátily se jí emoce, jen trošku jiné oproti těm, na které jsem byl zvyklý. Zděšení, řekl bych. Nejdřív zmrtvení, pak zděšení, a to vše během jediného odpoledne.

„Volal mi domů, Lucindo,“ řekl jsem.

„Vítej v klubu, kurva,“ řekla.

„Cože?“

„Mně totiž taky.“ Mluvila šeptem, jako by nechtěla, aby ji někdo jiný slyšel mluvit. Ze by někde v domě byl její manžel?

Hrozně moc jsem doufal, že žádný pan Vasquez ve skutečnosti ke mně domů nevolal. Nebo že to udělal, ale že je to jenom někdo, kdo našel moji peněženku odhozenou ve vestibulu hotelu Fairfax a zavolal mi jakožto poctivý nálezce. Ale naděje umírá poslední, ne?

Jenže i na ni jednou dojde.

„Mluvila jsi s ním?“

„Ano.“

„A co chtěl?“ zeptal jsem se. To byla totiž nejdůležitější otázka – člověk musí vědět, co jeho protivník chce, aby se dokázal rozhodnout, co udělá dál.

„Nevím, co chtěl.“

„No a co ti říkal? Ne…“

„Ptal se mě, jakej byl.“

„Jakej byl? Tomu…“

„Jestli jsem si to užila. Chtěl vědět, jestli jsem si to užila. Chtěl slyšet pochvalu – to přece všichni muži, co…“ Ale nedokázala sebrat síly a větu dokončit. Asi i falešná odvaha má své meze.

„Je mi to líto, Lucindo.“

Další omluva. Měl jsem pocit, že bych se jí mohl omlouvat každý den až do smrti a pak v tom pokračovat na onom světě, ale pořád by to nestačilo. A pak bych se musel omlouvat ještě všem ostatním.

„Myslím, že chtěl vědět…,“ řekla.

Najednou mi došlo, že mluvím hlasitěji, než bych měl. Buď hlasitěji, nebo tišeji – protože se ke mně upíraly pohledy všech lidí ve zpola zaplněném vagoně, včetně té ženy obklopené nákupními taškami, co seděla přes uličku ode mě, a dvou dívek s náušnicemi v nose, které se držely za ruce na druhé straně uličky.

„Co chtěl vědět?“ zeptal jsem se.

„Jestli jsme něco podnikli. Šli na policii…“

Nepůjdeme na policii, slíbil jsem mu. Takový slib asi dá v návalu děsu každá oběť násilného trestného činu. Jenže v tomhle případě šlo o slib, jemuž mohl Vasquez více či méně věřit, jestli se pro to rozhodl. Tahle ženská se ti moc nepodobá, řekl Lucindě.A tenhle chlap…, ten se zase moc nepodobá tobě.

Vasquez mohl dnes dopoledne napadnout kohokoli. Ale měl štěstí. Narazil na dokonalé oběti. Protože my jsme museli tu skutečnost, že jsme oběťmi, skrýt.

„Co uděláme teď?“ zeptala se mě Lucinda; stejná otázka, kterou jsem položil já jí v tom hotelovém pokoji. Protože najednou už nic nestačilo. Teď už ne.

„Já nevím.“

„Charlesi…“

„Ano?“

„Co když…“

„Ano?“

„Ale nic.“

„Co když co, Lucindo?“ Ale myslím, že jsem věděl, na co se mě zeptá. Jenom jsem to nechtěl slyšet nahlas – aspoň ne teď, ještě ne.

„Dobře, tak co teda uděláme, Charlesi?“

„Možná to, co jsme měli udělat už dřív. Půjdeme na policii.“

„Já to svému manželovi říct nehodlám.“

Do jejího hlasu se vrátily emoce naplno. Náhlá a nepopiratelná tvrdost, která nepřipouštěla žádnou další diskusi. „Když to zvládnu já, tak ty taky.“Znásilněná jsem tady já, říkala mi, znásilnil mě šestkrát, zatímco tys tam jenom seděl a nic nedělal. Jestli se já rozhodnu, že to nikomu neřeknu, tak ty budeš mlčet taky. Budeš totiž muset.

„Fajn,“ řekl jsem. „Fajn. Když zavolá znovu, promluvím s ním. Zjistím, co chce.“

Když jsem přišel domů, Deanna mě zahrnula mateřskou péčí. A Anna taky – asi měla radost, že konečně vidí někoho dalšího, kdo potřebuje lékařskou péči. Přinesla mi teplý obklad na oteklý nos a něžně mě držela za ruku, když jsem polomrtvý ležel na posteli.

Byl jsem zpět v náručí své rodiny – spokojený, vděčný, ideální obrázek domácího štěstí.

Jenže pokaždé, když zazvonil telefon, jsem měl pocit, že mě někdo udeřil do břicha.

Deannina kamarádka. Suchý telefonát od hypotečního bankéře. Moje sekretářka s dotazem, jak mi je.

Ale pokaždé může přijít další telefonát, ne?

A všichni trvali na tom, že jim musím o té nehodě vyprávět. Anna chtěla vědět, jak jsem mohl být tak nemotorný. Vystoupíš z taxíku, proboha. A rovnou do díry?

Říkal jsem jim, že o tom nechci mluvit. A přemýšlel jsem, jestli opakovat pořád tutéž lež není vlastně horší, než si vymýšlet nové a nové. Ani jedno se mi moc nezamlouvalo, ve chvíli, kdy mi dcera dávala teplý ručník a moje žena svou bezmeznou lásku.

Snažil jsem se dívat se u sebe v pokoji na basket a fandit Knicks. Ale zjistil jsem, že se nedokážu soustředit; mysl mi pořád bloudila všude možně. Například v týmu Indiana Pacers byl jeden hráč, co trochu vypadal jako… černoch odněkud z Karibiku. Jmenoval se Lopez. Obránce. Samozřejmě byl vyšší, ale jinak…

„Kolik to je?“ zeptala se Anna. Basket se mnou přestala sledovat už v devíti, ale měl jsem pocit, že se snaží chovat ke svému odřenému a zmlácenému tatínkovi vlídně.

„Prohráváme.“ To byla poměrně jistá odpověď, i když jste třeba netušili, kolik to přesně je.

A pak se v levém rohu obrazovky objevilo skóre. Knicks se vzchopili.

„Osmdesát šest, osmdesát dva,“ recitovala Anna.

„Už je to těsné,“ řekl jsem. „Bodovali jsme.“

„Tatí?“

„Copak?“

„Tati, hráls někdy basket?“

„Jasně.“

„A závodně?“

„Ne. Závodně ne.“

„Tak jaks to hrál?“

„S kamarádama. V parku, víš.“ Murray Miller, Brian Timinsky, Billy Seidel. To byli moji nejlepší kamarádi – jenže pomalu se jeden po druhém vytratili. Před pár lety jsem v supermarketu viděl Billyho Seidela, ale odešel jsem, ani jsem ho nepozdravil.

Objal jsem Annu. Chtěl jsem jí něco říct, o lásce, o životě a o tom, jak s tebou může zamávat, když ho pořádně nedržíš pod kontrolou – že si musíš žárlivě střežit to, co je pro tebe důležité –, ale nenapadla mě správná slova.

Protože zazvonil telefon.

Anna to zvedla po druhém zazvonění.

„Pro tebe.“

„Kdo to je?“

„Nějakej Španěl,“ řekla Anna.

Rozhovor:

„No ahoj, Charlesi.“

„Dobrý den.“ Jeho hlas mi připadal vytržený z kontextu. Patřil přece do hotelového pokoje, kde to páchne krví, ne sem do bezpečí mého vlastního pokoje. Pokud je ovšem můj pokoj pořád ještě bezpečný.

„Jak se vede, Charlesi?“

„Co chcete?“

„Je ti dobře, Charlesi?“

„Je. Co chcete?“

„Určitě ti je dobře, Charlesi?“

„Ano, je mi dobře.“

„Neděláš ze mě blbce, vid, Charlesi? Nešels za poldama, vid?“

Lucinda měla pravdu; chtěl vědět, jestli jsme nešli na policii. „Ne,“ řekl jsem.

„Vím, žes mi to slíbil a tak, ale zas tak dobře se ještě neznáme, že jo, víš, jak to myslím, vid?“

„Nešel jsem na policii,“ řekl jsem. Mluvil jsem potichu; Annu jsem vyhnal z pokoje, ale to neznamenalo, že se nemohla vrátit. A pak tu byla ještě Deanna, která mohla prostě zvednout druhý telefon ze zvědavosti, s kým to mluvím.

„To je dobře, Charlesi.“

„Co chcete?“ zeptal jsem se ho znovu.

„Co chci?“

„Koukněte, já…“

„Neděláš ze mě blbce, vid, Charlesi? Jestli to řekneš fízlům, musíš to říct i svojí malý slečně, vid, Charlesi? Musíš jí říct, jaksšukal s Lucindou, vid, Charlesi? Takže proč bys to teda dělal, co?“

A bylo to. Přesně mi vyložil zapeklitost celé situace pro případ, že by mi to uniklo.

„Nepůjdu na policii,“ opakoval jsem.

„To je dobře, Charlesi. A teď k věci – potřebuju pučit.“

Fajn. To byla ta otázka, kterou mi chtěla Lucinda položit do telefonu. Co když… Sice to nedokončila, ale kdyby přece jen, mohla říct Co když bude chtít peníze?

„Je mi to blbý, rozumíš, vid?“ řekl. „Ale jsem teď trošku na mizině, víš.“

„Podívejte se, nevím, jak si to představujete…“

„Ne moc, Charlesi. Jenom menší půjčku. Tak asi deset litrů…“

„Tolik nemám.“

„Ty nemáš deset litrů?“

„Ne.“ Myslel jsem si, že už je po všem, ale nebylo.

„Krucifix. Tak to bude problém.“

„Koukněte, já nemám prostě u sebe takhle velké částky v hotovosti. Všechno…“

„Tak to je teda fakt problém, Charlesi. Já totiž tu půjčku potřebuju, víš?“

„Já prostě nemám…“

„Ale asi bys mi to měl sehnat.“ Vysvětlení, proč bych mu to měl sehnat, nechal na mně.

„Všechno je na účtech. Já to nemůžu jen tak…“

„Ale ty mě neposloucháš, Charlesi. Já tady mluvím, a ty mě neposloucháš. Já potřebuju deset klacků, Charlesi. Jasný? Tak zní dohoda. Ty jseš velkej a slavnej ředitel, Charlesi. Píše se to přímo na tvojí vizitce, vole. Ředitel kreativního oddělení. Výkonný viceprezident. To je funkce jako kráva, Charlesi. A ty že bys neměl deset talířů? Myslíš, že ti na to skočím?“

Ne, pomyslel jsem si.

„Charlesi.“

„Ano.“

„Mně je tvůj tok peněz u prdele, jasný? Já chci od tebe deset hadrů. Rozumíš mi?“

Ano.

„Tak jestli rozumíš, tak mi řekni, že mi navalíš deset táců.“

Z kuchyně jsem slyšel volat Deannu. „Dáš si kuřecí polívku?“

„Seženu vám je,“ řekl jsem.

„Co mi seženeš?“

„Seženu vám těch deset tisíc.“

„Výborně. Díky. Víš, bylo mi trapný tě o to žádat, ale víš, jak to chodí.“

„Kde?“

„Já se ti zase ozvu, jo, Charlesi?“

„Můžete mi, prosím, zavolat do kanceláře? Můžete…“

„To ne. Rád ti volám sem. Zase ti zavolám sem na tohle číslo, jo, Charlesi?“

Cvak.

Co když od nás bude chtít peníze? přemýšlela Lucinda.

I když nám už peníze vzal, i když říkal: Hele, tady mám tvoje peníze, všechny naše peníze ještě neměl, ne?

A dokud nepůjdeme na policii, bude za námi moci přijít a říct si o ně.

Závěrečný hvizd – Knicks prohráli.

Deanna se mě zeptala, co se děje, a já se vymluvil, že tým, co jsem mu fandil, prohrál.

„Chudáčku,“ řekla.

Což je přesně totéž, co mi tenkrát ve vlaku řekla Lucinda. Chudáčku,pohladila mě po paži a něco mi zašeptala do ucha. Něco o tom, že jsem přitažlivý.

Což jsem možná i byl, než se ze mě stal klaun.

Vasquez požadoval deset tisíc dolarů.

Já neměl deset tisíc zašitých v matraci ani na nějakém spořícím účtu v bance. Měl jsem asi sto padesát tisíc dolarů v akciích, které ležely v mém stole nahoře v pracovně. Byly to akcie společnosti, dostával jsem je každý rok díky Eliotově blahosklonnosti.

Deanna a já jsme pro ty akcie zvolili jméno – označení, které mělo nepochybně co do činění s jejich budoucím využitím. Žádný fond na dovolenou, penzijní fond, dokonce ani fond na horšíčasy. Annin fond. Tak jsme to nazvali. Byl to Annin fond a měl nám sloužit pro potřeby všeho, co se v budoucnosti vyvrbí. Něco na způsob zbraně proti blížící se depresi.

Třeba fond na operaci.

Nebo na deset operací. Nebo na ostatní věci, o nichž se mi zrovna nechce moc přemýšlet.

Annin fond. Do posledního dolaru.

Jenže čím jiným mu asi tak můžu zaplatit?

Ležel jsem v posteli s Deannou, která pomalinku usínala, i když nemohlo být víc než devět. Těch šestadvacet třeťáků ji zmáhalo – a teď tohle, jak s ní asi zamává tohle? Kdyby se to tedy dozvěděla – kdyby to věděla. Kdybych se složil a řekl jí to, neporušil bych slib daný Lucindě, vždyť bych nešel na policii. Šel bych jen za ní.

To bych pak ale nemusel Vasquezovi ty peníze dávat vůbec, ne? Pokud ovšem…

Pokud by ovšem Vasquez nepohrozil, že to řekne ještě někomu jinému. Pokud by neřekl: Fajn, tvoje žena to ví – skvěle, ale Lucindin manžel – ten ne. Lucindin manžel, který, jak přísahala, se to nikdy nesmí dozvědět, ať se děje co se děje; nikdy se nesmí dozvědět, že šla s jiným mužem do hotelu kvůli sexu a nakonec se dočkala tolika sexu, až jí to bylo nepříjemné.

Když to zvládnu já, tak ty taky, řekla mi Lucinda.

To jsem jí dlužil, ne? Když jsem dovolil jinému muži, aby ji znásilnil – když jsem tam jen seděl a díval se, jak ji jiný muž znásilňuje. Byli jsme v tom společně.

Kromě toho, mohl jsem si představovat cokoli, ale pravda byla, že jsem si nedokázal představit, že to řeknu Deanně, natožpak, že se to dozví Anna. Klidně jsem si mohl cvičit svou řeč do posledního slovíčka; dokázal jsem si představit, jak se zbavuju toho břemene. Vidíte? Břemeno je pryč. Jenže to byla jen planá vidina – s realitou neměla nic společného.

Když Deanna tvrdě usnula, šel jsem nahoru do pracovny a hrabal jsem se ve skříňce. V oddíleA jako Annin fond.

Abych ho našel, musel jsem se nejprve prohrabat jinými věcmi, protože ve skříňce se během let nashromáždilo kdeco. Vysvědčení ze střední školy, univerzitní diplomy, rodné listy – záznamy o životě Schineových. Milníky, úspěchy, zásadní životní změny. Otisky maličkých nohou Anny Elizabeth Schineové. Diplom z Anniny školky. Ještě o něco dál vzadu oddací list. „Charles Schine a Deanna Williamsová“. Slibují si lásku a věrnost… Ten slib jsem ohavně pošlapal v jednom hotelu v centru.

Bylo na tom něco neskutečného, že ty akcie beru, abych mohl zaplatit násilníkovi. Na takovou situaci neexistoval žádný návod, žádné knihy nenabízely sto jednoduchých způsobů, jak z toho ven.

Cestou z pracovny jsem prošel kolem Annina pokoje – spící Anna v měsíčním světle. Nebo to byla lampička? Začala ji zapínat na celou noc krátce poté, co poprvé onemocněla. Protože měla najednou hrozný strach, že zůstane sama ve tmě. Protože se bála, že se probudí se záchvatem a nedokáže najít cukrové tablety – nebo že se neprobudí vůbec.

Spánek jí asi pomáhá od všech zlostí i smutku, říkal jsem si.

Šel jsem po špičkách k ní a naklonil se nad její postelí. Její dech mě hladil po tváři jako motýlí křídla (vzpomněl jsem si, jak jsem jednou chytil za křídla babočku a opatrně jsem ji dal do sklenice, abych ji Anně ukázal). Políbil jsem Annu na její chladnou tvář. Zachvěla se, tichounce zabručela a otočila se.

Odešel jsem dolů a strčil si akcie do tašky.

Sešel jsem se s Lucindou u kašny na rohu Jedenapadesáté ulice a Šesté Avenue.

Když jsem jí zavolal a řekl jí, co po mně Vasquez chtěl, odmlčela se a pak mě požádala, abychom se sešli právě tady.

Čekal jsem asi deset minut, když jsem viděl, jak přechází Jedenapadesátou.

Vstal jsem a zvedal jsem ruku na pozdrav. Ale zarazil jsem se – šla s jiným mužem. Kráčela pořád mým směrem a já jsem na chvilku nevěděl, jestli chci sedět nebo stát, jestli jí řeknu ahoj nebo budu mlčet. Posadil jsem se; kdovíproč jsem měl chuť držet se při zemi.

Seděl jsem tedy na okraji té kašny, zatímco Lucinda s tím mužem prošli kolem mě, aniž by si mě všimli.

Muž měl na sobě elegantní modrý oblek a pečlivě vyleštěné boty. Bylo mu kolem padesáti, vlasy mu začínaly řídnout, rty měl zamyšleně sevřené. Lucinda mi připadala znovu naprosto normální, což znamenalo úchvatná, když se člověk nedíval moc zblízka. Když se příliš nezaměřil na nepatrné stíny pod očima – kruhy, sice ne tak velké, jako jsem měl já, ty připomínaly spíš balony, ale rozhodně tam byly. Vypadala na ženu, která toho v poslední době moc nenaspala a v posteli se jen převalovala, i když si dala předtím dva prášky a sklenku vína.

Zdálo se, že s tím mužem hovoří, ale její slova zanikla v kakofonii hluku New Yorku – klaksony, zvonky bicyklů, hudba z aut, motory autobusů. Prošli kolem mě ve vzdálenosti jednoho a půl metru, a já neslyšel ani slovo.

Čekal jsem, zatímco oni zamířili do vedlejší ulice. Obklopily mě typické davy turistů s nataženými krky, odpolední kuřáci,kteří s neskrývaným zoufalstvím vyfukovali kouř, a ten podivný pouliční žebrák, co si povídá sám pro sebe.

Díval jsem se na vánoční výzdobu budovy Rádio City Music Hall na protější straně ulice. „Nevídaná vánoční show“, psalo se na plakátu, který byl celý omotán jmelím. Kolem dveří domů obcházel Santa Claus, zvonil a křičel: „Veselé Vánoce všem!“ Tady u kašny bylo chladno a nepěkně.

Čekal jsem pět minut, pak deset minut.

Konečně jsem uviděl Lucindu, jak se vrací, spěchá zpoza rohu a dívá se přímo na mě. Takže mě předtím přece jenom viděla.

„Děkuju,“ řekla.

„Nemáš za co. Za co bys mi měla děkovat?“

„Žes mě nepozdravil. Žes nic neřekl. To byl můj manžel.“

To byl můj manžel. Ten, co se to nesmí nikdy dozvědět.

„Aha,“ řekl jsem.

„Překvapil mě v kanceláři. Přinesl kytky. Trval na tom, že se mnou pojede taxíkem do centra. Promiň.“

„To nic. Jak se ti vede?“

„Úplně báječně. Lip už to ani nejde.“ Tón jejího hlasu mi napovídal, že jsem asi blbec, když se jí ptám na něco takového. Choval jsem se jako televizní reportéři na místě příšerné tragédie, když se ptají členů rodiny zemřelého, jak jim je.

„Volal ti zase?“ zeptala se mě.

„Ne. Od doby, co mě požádal o těch deset tisíc, ne.“

„A?“ zeptala se. „Dáš mu je?“

„Ano.“

Podívala se na své dlaně. „Děkuju.“

„To nestojí za řeč.“ A opravdu jsem nechtěl, aby se o tom řečnilo, protože mluvením se všechna ta hrůza stávala skutečnější.

„Hele,“ řekla. „Mám tady tisíc dolarů. Z jednoho účtu, o kterém můj manžel neví.“ Zalovila v kabelce.

„To je dobrý,“ řekl jsem. „Zapomeň na to.“

„Vem si to,“ řekla, jako by chtěla zaplatit za koktejl a sodovku a já se chtěl zachovat staromódně a zaplatit celou útratu sám.

„Ne. Nech to na mně.“

„Na,“ řekla a vtiskla mi do dlaně deset stodolarovek. Po kratším přetahování jsem se vzdal. Zastrčil jsem si peníze do kapsy.

Pak řekla: „Myslíš, že to tímhle skončí?“

Což byla jistě velmi moudrá otázka. Skončí to, nebo ne?

„To nevím, Lucindo.“

Přikývla a vzdychla. „A co když ne? Co když bude chtít víc peněz? Co pak?“

„To taky nevím.“Pak jsme v kýblu, Lucindo.

„Jak se to mohlo stát? Jak? Někdy mám pocit, že se mi to jenom zdálo. To přece není možné, ne? Přece se nám to nemohlo stát. Zrovna nám. Někdy…“

Otírala si oči – zalily se jí slzami a já přemýšlel o tom, že její oči byly druhou věcí, které jsem si toho rána ve vlaku všiml. Nejdřív stehen, pak očí. Viděl jsem v nich něžnost a řekl jsem si: Ano, to by se mi hodilo. To právě potřebuju.

„Možná je dobře o tom zrovna takhle přemýšlet,“ řekl jsem. „Jako o špatném snu.“

„Jenže to nebyl sen. Nevykládej pitomosti.“

„Dobře, už nebudu.“

„Kdyby se to dozvěděl, zabilo by ho to,“ řekla.

Její manžel – už zase mluvila o svém manželovi.

„Kdyby se to dozvěděl, zabil by mě.“

„Nedozví se to.“ Jsme v tom společně, ujišťoval jsem ji. Možná jsme podváděli své partnery, ale navzájem se nepodvedeme.

„Cos navykládal své ženě?“ zeptala se mě. „O tom nose?“

„Upadl jsem.“

„Ano,“ přitakala, jako by naznačovala, že ona by řekla přesně totéž.

„Podívej, chtěl jsem ti říct…“ Ale co přesně? Asi že jsem ji zklamal, ale že už to neudělám.

„Ano?“

„Měl jsem…, však víš, zastavit ho.“

„Ano.“

„Snažil jsem se. Ne dost.“

„Měl zbraň,“ řekla.

Ano, měl zbraň. Měl zbraň, kterou na mě občas mířil, občas ale taky ne. Když ji znásilňoval, tak ne. Ta pistole ležela na podlaze necelý metr ode mě, víc ne.

„Zapomeň na to,“ řekla mi. Já jsem ale tušil, že to tak nemyslí – že si uvědomuje, že jsem se měl snažit víc, že jsem ji měl ochránit. A já si vzpomněl, jak jsem ji ubránil v tom baru a jak mě za to políbila. Vejtahové z barů jsou ale jedna věc a ozbrojení násilníci druhá.

„Asi bychom spolu už neměli mluvit, Charlesi,“ řekla. „Sbohem.“

„Zatím spokojen?“ zeptal se mě David Frankel.

„Cože?“

„Jsi zatím spokojen? S tou reklamou?“

Konečně jsme začali točit tu reklamu na aspirin. Studio deset v ateliérech Silvercup v Satorii.

„Ano, je to fajn.“

„Jo. Corinth je starej profík.“

No, starej rozhodně, měl jsem na jazyku. Robert Corinth tu reklamu na aspirin režíroval. Byl malý, proplešatělý a zpod lysého opáleného temene mu rostl směšně vypadající culík. Ten culík říkal světu: Možná už začínám stárnout, ale pořád jsem v pohodě, pořád se držím. Točili jsme záběr číslo dvaadvacet.

„Kdo bude pro ten spot dělat hudbu?“ zeptal jsem se ho.

„Hudbu?“

„Ano, hudbu. Kdo ji dělá?“

„Hudební společnost T&D.“

„O nich slyším prvně.“

„Nepovídej. Jsou skvělí.“

„Dobře.“

„Píšou hudbu do všech mých reklam.“

„Dobře, fajn.“

„Budou se ti líbit. Vždycky nám udělají dobrou cenu.“

Chystal jsem se ho zeptat, proč se na mě tak culí, ale přerušila mě Mary Widgerová, která mi zašeptala do ucha:

„Charlesi, můžu s tebou chvilku mluvit?“

„Jasně.“

„Pan Duben si myslí, že ta lahvička aspirinu by měla býtvýš.“

„Výš?“ Pan Duben byl můj nový klient. Přivítal mě slovy: Tak vy jste ta nová krev.

Ano, nula negativní, odpověděl jsem mu, on se zasmál a řekl: Skvěle, tohle přesně potřebujeme.

„Během toho záběru.“

„Jasně. Řekni Robertovi, ať dá tu lahvičku v záběru výš, Davide.“

„Hned to bude,“ řekl David. „Tyhle záležitosti přímo miluju.“

Někdy odpoledne, mezi záběry číslo osmačtyřicet a devětačtyřicet, mě u občerstvení zastavil Tom Mooney.

„Nazdar, kamaráde,“ řekl.

Tom nebyl můj kamarád. Byl to zástupce Headquarters Productions a obyčejně pracoval tím způsobem, že všechny otravoval tak dlouho, až mu radši dali práci, jen aby už šel pryč. A vedl si v tom velice dobře.

„Jak se ti vede, Tome?“

„Mně dobře. Otázka ale je, jak tobě?“ Díval se mi na obličej. „Upadl jsem,“ řekl jsem. Asi potisící.

„Já myslel pracovně.“

Tom věděl moc dobře, jak se mi vede po pracovní stránce. Věděl například, že až do minulého týdne jsem měl na starosti klienta s kreditními kartami, ale teď aspirin. Věděl to, protože reklamní branže je malá a jako ve všech malých komunitách se v ní zprávy šíří rychle a špatné zprávy ještě rychleji.

„Skvěle,“ odpověděl jsem.

Zeptal se mě, jestli jsem dostal jeho přání k Vánocům.

„Ne.“

„Ale já ti poslal přání.“

„Nic jsem nedostal.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„No tak šťastný a veselý. Dárky později,“ řekl.

„S dárkem se nezatěžuj, Tome.“

„Neblbni. Strejda Tommy nikdy nezapomene na zákazníka.“

„Jestli myslíš čepici s logem Headquarters, tak tu už jednu mám,“ řekl jsem.

„Kdo mluví o čepicích?“ zeptal se Tom. „Copak jsem mluvil o čepici?“

„Tričko s logem už mám taky.“

„Hele, teď jsi pro Headquarters klient.“

„No, to jsem.“

„Tak mě ber jako Santa Clause.“

„To určitě. Vůbec nevypadáš jako Santa Claus.“ Se svými dozadu sčesanými vlasy a rtuťovitým vystupováním vypadal jako hodně nadopovaný Santa.

„A jak to víš? Už jsi někdy nějakého potkal?“

Když byla Anna malá, tak pět a půl roku, zeptala se mě, jak to, že Santa nakupuje hračky u nás v supermarketu, když bydlí na severním pólu. Z hračky poníka jsem totiž zapomněl sundat nálepku.

„Těší mě, Santo.“

„A co by si malý Charley přál k Vánocům?“

Kdyby měl Tom čas celý den, mohl bych mu to říct.

„Nic, Tome. Jsem v pohodě.“

„Hele, ale točíš teď u nás, ne?“

„Točím.“

„A děláš s Frankelem, ne?“

„S Frankelem? Jo, jasně.“

„Fajn. Tak se ho zeptej, co dostal k Vánocům.“

Co tohle mělo znamenat?

„Já chci k Vánocům jenom kvalitní spot, Tome.“

„Tak proč ses obrátil na nás?“ zeptal se.

Jenže když jsem se nezasmál, řekl: „Dělám si legraci.“

Tu noc mi zavolal Vasquez domů a řekl mi, abych na něj počkal v Abecední čtvrti na rohu Osmé ulice a Avenue C.

Říkalo se jí Abecední čtvrť, protože ležela mezi Avenue A a Avenue D ve spodní části Manhattanu. Kdysi to bylo centrum hispánských gangů, jenže pak se sem nahrnuly davy umělců a čtvrť už nebyla jen nebezpečná, ale taky módní. Hispánské hospůdky a galerie koexistovaly vedle sebe a servírovaly jak plněné taštičky empanadas, tak abstraktní umění.

Naposledy jsem tady byl asi ve dvaceti. Matně jsem si vzpomínal na jízdu taxíkem bez jasného cíle, která skončila tady – bylo nás sedm namačkaných v jednom taxíku a chtěli jsme se pobavit. Nevybavuju si, jak to tehdy dopadlo.

Dneska jsem žádnou zábavu nečekal.

Čekal jsem Vasqueze.

Když volal, telefon zvedla Deanna. Jak se máte, paní Schineová? zeptal se jí. Když mi podávala sluchátko, vypadala trošku zmateně.

Něco kvůli práci, řekl jsem jí pak.

Vasquez se mě zeptal, jestli mám ty peníze: ano. Řekl mi, abych za ním přišel sem do Abecední čtvrti.

Když Deanna odešla z pokoje, řekl jsem mu, že dostane těch deset tisíc a víc nic, jasné? Tím to hasne.

Vasquez řekl: Jasně, kámo.

Roh Avenue C a Osmé v jedenáct dopoledne byl přesným obrázkem celé čtvrti. Pět dětí si krátilo čas na kapotě nějakého auta, zatímco pouliční umělec vyvěšoval ceduli nabízející tetování henou. Vasquez zatím nikde.

Vrazil do mě nějaký černoch.

„To kurva nemůžeš koukat, kam šlapeš?“ řekl.

Já pochopitelně nikam nešlapal; stál jsem na místě. „Pardon,“ řekl jsem přesto.

„Pardon, jo?“ Ten muž byl vyšší než já, měl rozměry jako průměrná skříň.

„Ano.“

„A co když to pardon nespraví?“

„Koukněte, já vás neviděl…“

Muž se zasmál.

„To je v pohodě,“ řekl. „V pohodě. Charles, co?“

Věděl, jak se jmenuju – ten člověk, který mi vynadal, že se nedívám, kam šlapu, věděl, jak se jmenuju.

„Charles,“ opakoval. „Že jo?“

„Kdo jste?“

„Neptal jsem se na něco? Jseš Charles, nebo ne?“

„Ano, jsem Charles.“

„Neříkají ti Chuck? Kdybys byl se mnou na cele, říkali bysme ti tak.“

„Ne.“Chucku, Chucku, dupni, chcíplou krysu slupni…, touhle odrhovačkou se ostatní děti u nás ve čtvrti děsně bavily, když mi bylo asi tak osm. „Kde je Vasquez?“ zeptal jsem se ho.

„Zavedu tě za ním. Proč myslíš, že tady kurva jsem?“

Nechtěl jsem, aby mě k němu vodil.

„A co kdybych vám dal ty peníze a…“

„Žádný prachy mi dávat nebudeš, jasný? Trošku se spolu projdeme.“

„Jak daleko?“

„Jak daleko?“ napodobil můj hlas. „Kousek.“

Vyrazil a ohlížel se, jestli jdu za ním, a já si vzpomněl, jak jsem se úplně stejně otáčel i já, když byla Anna malá, jak jsem chodil s ní, ale ve skutečnosti před ní, a ujišťoval jsem se jen, jestli nejde špatným směrem. Teď jsem šel špatným směrem já.

Když jsme prošli průchodem mezi dvěma opravenými domy, muž se zastavil a počkal na mě a pak mě nasměroval do úzké uličky. Snažil jsem se mu vzdorovat, ale sevřel mi paži tak, že mi ji div nerozmačkal, a já se vzdal.

Mrštil mnou proti zdi. Tohle se v uličkách vždycky děje, pomyslel jsem si. Bití, probodávání a loupení. Občas i v hotelových pokojích, ale častěji v uličkách. Připravoval jsem se na to, co nevyhnutelně přijde – rychle, surově a osudově.

Jenže žádné bití nenastalo.

„Tady počkej,“ řekl muž. A začal mě šacovat, projel mi dlaněmi po nohách, hrudi i zádech. Prohledával mě.

„Žádný železo s sebou nemáš, Charlesi, to je dobře…“

„Říkal jsem, že nepůjdu na policii.“

„Jo. A on ti věří.“

„Podívejte, já se fakt musím zase vrátit,“ slyšel jsem paniku ve svém hlase a snažil jsem se poodstoupit od té zdi.

„Tak pojď,“ řekl. „Semhle.“

Sel jsem semhle, když jsem se poprvé posadil vedle Lucindy, a pak ještě jednou, když jsem ji vzal do hotelu Fairfax. A teď jsem znovu slyšel, abych šel semhle, a přitom jsem měl tisíc chutí vrátit se do včerejška.

Šel jsem za tím mužem uličkou o blok dál, páchlo to tam kysaným zelím a pomádou. Prošli jsme kolem kadeřnictví specializujícího se na dredy a tetování. Muž zatočil doleva do vestibulu částečně opravené budovy.

Stiskl zvonek a v odpověď zadrnčel bzučák.

„Tak jdeme,“ řekl a přidržel mi popraskané skleněné dveře. Zase jdeme. V poslední době jsem slyšel samé rozkazy, stal jsem se čerstvým přírůstkem v armádě mravních vyděděnců. Uvědomoval jsem si, že každým krokem postupuju dál a dál na nepřátelské území, ale neměl jsem možnost návratu. V téhle armádě se dezertéři popravovali.

Vasquez byl v bytě v prvním patře. Čekal těsně za dveřmi, hned otevřel a pustil nás dovnitř.

Když ke mně natáhl ruku, ucukl jsem. Viděl jsem, jak ta ruka dělala hrozné věci – Lucindě i mně. Jenže Vasquezovi nešlo o potřesení pravicí.

„Prachy,“ řekl.

Byl oblečen v hiphopovém stylu – kalhoty s rozkrokem u kolen a cedulkou Calvin Klein, vykukující v pase. Přes ramena měl přehozen vytahaný zelený svetr. Poprvé jsem si ho pořádně prohlížel. A překvapilo mě, jak moc se liší od toho, jak jsem si ho pamatoval, aspoň co do celkového dojmu. Teď nevypadal tak obrovitě, byl hubenější a mnohem kostnatější. A přemýšlel jsem, kolik zločinců asi usedlo na elektrické křeslo vinou chybného svědectví – asi spousta, protože je těžké prohlídnout si někoho, kdo vás mlátí do hlavy nebo vám znásilňuje přítelkyni.

Podal jsem mu deset tisíc dolarů ve stodolarových bankovkách. Měl jsem pocit, jako bych kupoval něco do domácnosti – myčku nádobí, velkou televizi do pracovny, nábytek na terasu –, jenže tady jsem si kupoval domácnost jako takovou. Pět tisíc za Annu a pět za Deannu. A bylo to bez záruky. Výhradně na dobré slovo, o kterém tu nemohlo být ani řeči.

„Devět tisíc devět set…“ Vasquez přepočítal peníze do poslední bankovky, pak se na mě podíval s tím svým ohyzdným úsměvem, který jsem si pamatoval z hotelu.

„Málem bych zapomněl,“ řekl a praštil mě do břicha.

Složil jsem se.

Nemohl jsem popadnout dech, začal jsem se dusit.

„To je za zrušení kreditek, Charlesi. Trošku mi to zkomplikovalo život, rozumíš, zrovna jsem si potřeboval něco koupit.“

Druhý muž měl pocit, že to celé je náramná psina – začal se smát.

Pak Vasquez řekl: „My už musíme, Charlesi.“

Trvalo pět minut, než jsem začal zase normálně dýchat, pak dalších pět, než jsem se postavil, přičemž jsem se opíral o stěnu. Těch pět minut, co jsem strávil na podlaze a snažil se popadnout dech, jsem taky probrečel, částečně po té ráně na solar plexus a částečně proto, že jsem si uvědomil, kde jsem.

Na podlaze vedle krabice, v níž se mezi dva dny starým čínským jídlem prohánějí červi.

Příštího dne jsem zůstal v kanceláři o něco déle.

Doma jsem se poslední dobou cítil nesvůj a provinile. Pokaždé, když jsem se podíval na Annu, vybavil jsem si těch deset tisíc dolarů, které jsem ukradl z jejího fondu; a při každém zazvonění telefonu jsem trpěl jako zvíře, než to někdo zvedl. Představoval jsem si rozhovor, který by skončil tím, že Deanna by vletěla do ložnice, pracovny nebo do sklepa a obvinila mě, že jsem jí zničil život a zabil naši dceru.

Raději bych takovou věc zažil přes telefon – nemusel bych se totiž dívat Deanně do očí, až by mi předkládala souhrn mých prohřešků. V kanceláři jsem mohl zavřít dveře a zhasnout světla a dívat se na svůj odraz v monitoru počítače běžícího v úsporném režimu, do jakého bych rád přepnul i sebe sama.

V kanceláři jsem přemýšlel, jak bych se té příšerné záležitosti, která hrozila zničit můj život, zbavil. Doma jsem ale myslel jenom na její možné dopady.

Mezitím jsem se snažil vyhledat společnost T&D.

Plánoval jsem, že jim zítra zavolám kvůli hudbě k té reklamě na aspirin. Ať dodají něco emotivního, ale ne ufňukaného. Něco, co by překrylo banálnost dialogu a prkenné vystupování herců.

Ale nikde jsem na ně nemohl najít odkaz. T&D – tak to přece Frankel říkal, ne? Nebo to bylo jinak? Kdepak – byl jsem si celkem jist, že je to T&D.

Možná, že ten adresář, ve kterém jsem je hledal, už nebyl aktuální. Možná…

Zaslechl jsem hlasité žuchnutí.

Bylo osm pryč a pracovníci úklidové firmy už odešli. Věděl jsem celkem jistě, že tady na noc nezůstal nikdo kromě mě.

Zase se to ozvalo.

Teď něco jako škrábání, pár cvaknutí a rána. Někdo byl ve vedlejší kanceláři – patřila Timu Wardovi, a já viděl Tima na vlastní oči, jak utíká, aby stihl vlak v 18:38 do Winchesteru.

A pak něco dalšího.

Někdo si pískal My Girl. Temptations, 1965.

Možná to přece jen byl někdo z uklízečů. Někdo se chtěl pustit do úklidu, který lze dokončit, až když všichni odejdou – uklízeči byli jako permoníci, objevovali se většinou v noci a nechávali za sebou jen ovoce své práce. Nový koberec, čerstvě vymalované stěny, opravenou klimatizaci. Jistě, musel to být jeden z těch skřítků.

Cvak. Zuch. Bum.

Vstal jsem ze židle a šel jsem se přes svůj koberec zavalený papíry podívat. Když jsem otevřel dveře, hluk ustal. A hvízdání taky. Měl jsem pocit, jako bych zaslechl, jak se někdo opatrně nadechuje.

V kanceláři Tima Warda bylo rozsvícené světlo – lampička na stole, odhadoval jsem; skleněnou výplní dveří prosvítala tlumená žlutá zář jako slunce zpoza ranní mlhy. Na chvilku jsem váhal, co mám udělat. Když z vedlejší kanceláře v noci zaslechnete něčí pískání, nemusíte nutně udělat nic. Sice můžete, ale nemusíte.

Přesto jsem dveře do Timovy kanceláře otevřel.

Někdo něco prováděl s Timovým počítačem Apple G4, stejným, jako jsem měl já.

„Ahoj,“ řekl Winston Boyko. „Spravuju to tady.“

Jenže Winston nevypadal, že něco spravuje.

Vypadal spíš, že krade.

„Tim říkal, že mu to pořád padá,“ řekl, ale byl celý rudý a hlas se mu třásl. Počítač byl připojen ke zdi tenkým ocelovým drátem, který Winston podle všeho přeštípával. Tohle mě napadlo, protože Winston měl v ruce nástroj nikoli nepodobný štípačkám.

„Tim tě poprosil, abys mu to spravil?“ zeptal jsem se.

„Jo. Tys nevěděl, že se v počítačích celkem vyznám?“

To jsem tedy nevěděl.

„Máme tady počítačové oddělení, Winstone. Počítače spravují oni.“

„No jo, když to říkáš. Tak to asi dělat nemusím.“

„Winstone?“

„Co?“

„Tim tě nepožádal, abys mu spravil počítač,“ řekl jsem.

„Ne. Přesně takhle to neřek.“

„Ty o počítačích nevíš vůbec nic, co?“

„Vím.“

„Winstone…“

„Vím, za kolik se daj prodat.“ A pak pokrčil rameny. Tak jo, nechám toho, říkal tím, jenom jsem to zkusil, víc nic, no.

„Proč kradeš počítače, Winstone?“ Možná to byla pitomost, ptát se na něco takového člověka, který je krade. Mimoto, proč vůbec lidi kradou? Aby si vydělali, to dá rozum. Jenže proč Winston – chodící encyklopedie baseballu a ve všech ohledech příjemný chlápek? Proč zrovna ten?

„Já nevím. Měl jsem prostě pocit, že to bude to pravý.“

„Prokristapána, Winstone…“

„Víš, za kolik se prodává G4? Tak poslouchej. Tři tisíce použitej. To víš, je to Apple.“

„Čistě náhodou je to nelegální.“

„Jo. To máš pravdu.“

„A já tě viděl, jak kradeš. Co mám teď dělat?“

„Říct mi, ať už to neopakuju.“

„Winstone, kde mám jistotu, že už to…“

„Hele, já ho přece neukrad. Koukej – ten počítač je pořád tady. Nic se nestalo.“

„Je to poprvé?“

„Jasně.“

Jenže teď jsem si vzpomněl, že jsem něco zaslechl o chybějících počítačích. Proto je vlastně připevňovali ke zdi ocelovým drátem, ne?

„Tak podívej,“ řekl Winston. „Bylo by pro mě fakt dost nepříjemný, kdybys mě prozradil.“

Přepadl mě nepříjemný pocit. Zneklidněl jsem. Winston přece byl můj kamarád a spolufanda na baseball. Jenže byl i zloděj, stál tady pozdě v noci, široko daleko nikde nikdo a v ruce měl štípačky. Přemýšlel jsem, jestli by mu posloužily jako zbraň, a dospěl jsem k závěru, že asi ano.

„Tak na to zapomeneme. Co ty na to, Charlesi? Slibuju, že už to neudělám.“

„Můžu si to nechat projít hlavou?“

„Jasně.“ A pak, když jsem se odmlčel, Winston spustil: „Něco ti řeknu. Řeknu ti, proč by mě rozhodilo, kdybys mě prásknul. Vedle toho, že by mě vykopli z týhle práce, což by vlastně nebyla taková tragédie. Budu k tobě upřímnej, jo?“

„Jo.“

„Tak poslouchej.“ Posadil se na Timovu židli. „Posad se taky, vypadáš, jako bys měl chuť vyskočit z okna.“

Posadil jsem se.

„Víš, to máš tak…,“ řekl Winston.

Winston měl za sebou kriminál.

„Nic zásadního,“ ujišťoval mě. „Sem tam jsem bral drogy.“

„A víc nic?“

„No, sem tam jsem je i prodával.“

„Aha.“

„Nedívej se na mě takhle. Neprodával jsem žádný háčko. Jenom éčko.“

Odkdy se drogy označují jen písmeny abecedy? blesklo mi hlavou. A má už každé písmeno svou drogu?

„Dělal jsem to na střední škole,“ řekl Winston. Poškrábal se na paži, kde měl tetování. „Asi jsem měl radši pracovat v bufetu. Ale tohle mi připadalo jednodušší.“

„Kolik sis…“

„Odsoudili mě na deset roků. Ale odseděl jsem si pět. Pět a půl v Sing Singu. Byly dlouhý jako celý století.“

„Je mi to líto.“ Ale nevěděl jsem, jestli je mi líto, že Winston byl ve vězení, nebo to, že jsem ho přistihl při činu, jak krade podnikový počítač, což by mohlo vyústit v jeho další uvěznění. Možná mi bylo líto obojího.

„Prý je ti to líto! Mluvíš o tom, jako bych jen škobrtnul při budování kariéry. Vyšel jsem z basy a byl jsem rázem šest let pozadu za všema ostatníma. Nemám maturitu. Nemám žádnou praxi kromě rovnání knížek ve vězeňský knihovně, ale to se nepočítá. A i kdybych maturitu měl, tak by mě na ředitelský místo stejně dvakrát nebrali. V prváku jsem byl mezi nejlepšíma, a teď roznáším poštu.“

„Vědí, žes byl ve vězení?“ zeptal jsem se.

„Myslíš tady?“

„Ano.“

„Jasně. Měl bys někdy zajít k nám do podatelny. Jsme tam hotová parta snů. Dva bejvalý vězni, dva retardovaný, jeden bejvalej feťák a paraplegik. Ten nás kontroluje.“

„Když tě pustili, proč ses nevrátil na školu?“

„A kdo by mi to zaplatil?“

V tom měl Winston pravdu.

„Hele, jsem v podmínce,“ pokračoval Winston. „A pro tyhle případy platí zvláštní pravidla. Nemůžeš opustit stát bez povolení. Musíš se dvakrát měsíčně sejít s přiděleným úředníkem. Nesmíš se stýkat se žádnejma známejma zločincema. A – jak jinak – nesmíš krást počítače. Posral jsem to. Jenže pro lidi v podmínce taky platí, že si nesmějí vydělávat bokem. Víš, kolik dostávám za roznášení pošty?“

O sportu si můžeme povídat od rána do večera, ale jsme na protilehlých stranách socioekonomického spektra, říkal mi tím Winston. Já mám vedoucí funkci, on je poslíček.

„Kolik počítačů jsi šlohnul, Winstone?“

„Jak jsem říkal, tohle je poprvý, co…“

„Co tě někdo načapal. Já vím. Kolikrát tě nikdo nenačapal?“

Winston se zaklonil a usmál se. Natáhl ruku – tu, v níž měl kleště. Pokrčil rameny.

„Pár,“ řekl.

„Fajn. Pár.“ Najednou jsem ucítil obrovskou únavu. Otřel jsem si čelo a podíval se na zem. „Nevím, co mám dělat,“ řekl jsem nahlas. To jsem teď mohl říkat vlastně o všem.

„Ale víš. Právě jsem ti odhalil svou duši. Udělal jsem blbost, přiznávám. Ale už se to nestane. Slibuju.“

„Fajn. Dobře. Nic nepovím.“ Už když jsem to říkal, přemýšlei jsem, proč jsem dospěl právě k tomuhle rozhodnutí. Možná proto, že jsem si i já sám připadal jako zloděj. Ano. Copak jsem neukradl peníze z Annina fondu? Taky to bylo v noci, když mě nikdo neviděl – stejně jako u Winstona. Copak to není zásada zločinců, že nikdy neprásknout kolegu z branže? On by pro mě udělal totéž, ne?

„Díky,“ řekl Winston.

„Jestli se ještě jednou dozvím, že někde chybí počítač…“

„Hele, jsem zloděj. Ale nejsem blbec.“

To je pravda, napadlo mě. Blbec jsem tady já.

„Tati…“

To slovo můžete slyšet celý den a nikdy vás neomrzí, ale hrozíte se, že vás probudí uprostřed noci. Přišlo jako požární poplach ve ztemnělém kině uprostřed filmu, současného rodinného dramatu, v němž jsem vystupoval já, Deanna a žena se zelenýma očima.

„Tati!“

Uslyšel jsem to znovu, a tentokrát jsem se nadobro probudil a div nespadl z postele.

Vzpomínky na další podobné noci na mě úporně dotíraly, i když jsem se je snažil odrážet a soustředit se na to, abych vstal a bos přeběhl chladnou a temnou chodbu.

Do Annina pokoje.

Když jsem vstoupil, hned jsem rozsvítil – jednou rukou jsem ještě šmátral po vypínači a druhou jsem se už natahoval po Anně. I když jsem v tom náhlém světle musel mhouřit oči, viděl jsem, že Anna vypadá neobvykle – hrůzostrašně špatně. Bezpochyby upadla do hypoglykemického šoku.

Oči měla obrácené v sloup, jakoby k té části mozku, která strádala nedostatkem cukru a nepřestávala se třást. Když jsem ji objal, měl jsem pocit, že držím nějaké vylekané štěně. Jenže jestli Anna byla vyděšená, nedokázala mi to říct.

Když jsem na ni křikl, nereagovala. Když jsem jí zatřásl hlavou a šeptal do ucha, když jsem ji jemně plácl po tváři, pořád nic.

Věděl jsem, co mám v takovém případě dělat. Byl jsem připraven, vycvičen, informován a varován. Jen jsem si nedokázal na nic z toho vzpomenout.

Věděl jsem, že v červené plastikové krabičce je injekce. Domníval jsem se, že ta krabička je dole v kuchyni. Věděl jsem, že krabičku je potřeba otevřít a do injekce natáhnout hnědý prášek, který je taky v krabičce – plus voda, musí se k tomu přidat trochu vody.

Tohle všechno se mi honilo hlavou jako prazvláštní formule, kterou jsem nedokázal uchopit. Tušil jsem všeobecný význam, a ten byl děsivý a nelítostný.

Moje dcera umírá.

Najednou vedle mě stála Deanna.

„Injekci,“ řekl jsem jí, možná jsem to křikl.

Ale ona už ji měla v ruce. Pocítil jsem náhlý záchvěv lásky k té ženě, s níž jsem se oženil a která mi porodila Annu; uprostřed vší té hrůzy jsem měl chuť padnout na kolena a obejmout ji. Otevřela krabičku, klidně vytáhla injekci a cestou do koupelny studovala návod. Držel jsem Annu v náručí, šeptal jí, že to bude v pořádku, Anno, bude to v pořádku, budeš zdravá, Anno, neboj, zlato, a poslouchal jsem tekoucí vodu. Pak se Deanna vrátila a třásla injekcí.

„Hluboko,“ řekla a podala mi injekci. „Přes tuk až do svalu.“

Tohohle okamžiku jsem se bál – dlouho jsem si představoval, jaké to bude. Když mi poprvé dávali instrukce o náročném umění píchání inzulínu, jak zabodnout ty tenoulinké jehly do tkáně na boku, pažích a zadku, mluvili i o tomhle. Ze časem nejspíš přijde chvíle, kdy to budu muset použít i já. Každý rodič nemusí, ale jelikož Anna má zvlášť silnou formu, a navíc u ní propukla v tak nízkém věku… Tahle jehla nebyla miniaturní, byla snad deseticentimetrová a hrozně tlustá, protože musela dodat mozkovým buňkám dostatek čistého cukrového roztoku, aby nevyhladověly.

Tu injekci jsem teď měl v ruce, jenže ta se mi třásla stejně jako Anně. Musím ji přece zachránit život. Přiložil jsem jí injekci k paži, ale jelikož jsme se oba tak klepali, bál jsem se provést vpich, bál jsem se, že minu sval, ztupím jehlu a roztok přijde vniveč.

„Ukaž…“ Deanna si vzala injekci.

Přiložila ji Anně k boku, ruku měla pevnou, a zapíchla celou jehlu do Anny. Pak pomalu tlačila na píst stříkačky, až všechen obsah zmizel.

Bylo to skoro zázračné.

Jednu chvíli byla má dcera ztracená. Pak se její pohled najednou zase zaostřil, její tělo se uklidnilo a přestalo se chvět.

A rozbrečela se.

Anna brečela víc než toho rána, kdy jí sdělili diagnózu a my jí pak řekli, co asi tak může čekat. Mnohem hůř.

„Tati… tati… tati…“

A já brečel taky.

Vzal jsem ji do nemocnice na dětskou pohotovost, jen pro jistotu. Naposledy jsem tam byl v těch prvních hrozných týdnech, a sotva jsem ucítil ten zápach, vrátil jsem se ve vzpomínkách do časů, kdy jsem tady coural po chodbách ve čtyři ráno a věděl jsem, že ta lepší část mého života už skončila. Anna pociťovala totéž; během dvaceti minut jízdy do nemocnice se trošku uklidnila, ale jakmile jsme vstoupili do čekárny, znovu se ke mně přitiskla, takže jsem ji div nemusel dovnitř donést.

Byly dvě ráno; přidělili nám doktora indického původu, který vypadal přepracovaně a nesoustředěné. Deanna volala Anninu doktorovi, když jsme odjížděli z domu.

„Co se stalo, prosím?“

„Hypoglykemie,“ řekl jsem. „Měla záchvat.“ Anna seděla na vyšetřovací pohovce a choulila se ke mně.

„Vy jste jí dal injekci?“

„Ano.“

„Aha…“ Vyšetřoval ji během hovoru se mnou. Mluvil a přitom kontroloval všechno, co doktoři kontrolují – srdce, pulz, oči, uši –, takže asi byl zkušený. „Měli bychom jí asi změřit hladinu cukru v krvi, co říkáte?“

Přemýšlel jsem, jestli se ptá na můj odborný názor, nebo je to jenom řečnická otázka.

„Měřili jsme ji, než jsme vyjeli. Devět. Nevím ale, kolik to bylo, než…“ Chtěl jsem říct omdlela, ztratila vědomí, upadla, ale zdráhal jsem se to říct před Annou. Všiml jsem si modřiny, která se jí udělala v místech, kam jí Deanna zapíchla injekci, a pomyslel jsem si, že jiní rodiče, kteří dělají svým dětem modřiny, jsou zavíráni a odsuzováni.

„Devět, říkáte?“

„Ano.“

„No, tak se podíváme…“

Požádal Annu, aby mu dala ruku, ale Anna neměla sebemenší chuť poslechnout. „Ne,“ řekla a trvala na tom.

„No tak, Anno, pan doktor ti musí změřit cukr, aby měl jistotu, že je všechno v pořádku. Děláš to čtyřikrát denně – tohle přece nic není.“

Ale pochopitelně bylo. Právě proto, že to dělala čtyřikrát denně, a oni teď chtěli, aby to zopakovala popáté – vlastně pošesté, protože jednou jsme jí vzorek změřili, než jsme jeli. Bylo to moc, protože se ocitla zase v té nemocnici, kde jí řekli, že není jako ostatní, že její tělo má tenhle hrozivý nedostatek, který ji může zabít. Doktorovi i mně to možná připadalo jako prkotina, ale jí rozhodně ne.

Ale i tak. Seděla ve dvě ráno v nemocnici, protože málem umřela, a doktor potřeboval vzorek její krve. „No tak, Anno, bud hodná, ano?“ Ta slova ji vracela zpět k těm prvním dnům doma, kdy jsem ji musel přemlouvat, aby mi podala ruku, občas jsem ji za ni musel popadnout sám a brutální násilí pak vystřídala brutální bolest. Pokaždé jsem byl přesvědčen, že páchám ten nejhorší zločin.

„Udělám to sama,“ řekla Anna.

Doktorovi docházela trpělivost; tolik pacientů a tak málo času. „Koukněte, slečno, musíme…“

„Řekla, že to udělá sama,“ řekl jsem, když jsem si vzpomněl na jinou příhodu z minulosti. Na to, jak po sdělení diagnózy strávila Anna dva týdny v nemocnici, kde ji učili zacházet s tou věcí zvanou diabetes, přičemž nemocniční řád nařizoval, že všichni pacienti musejí zvládnout píchnout si inzulín, než je možné pustit je domů. A Anna, která měla z injekcí takový strach, jaký mají jiní lidé z hadů, pavouků nebo tmavých sklepů, mě přinutila, abych jí slíbil, že ona nic takového udělat nemusí. A já jí řekl: Slibuju. A toho dne, kdy ji měli propustit, za ní přišla sestřička a požádala Annu, aby jí tu dovednost předvedla – aby natáhla do injekce dva druhy inzulínu a píchla si ho do paže, kterou už měla samou modřinu. Nejdřív jsme Deanna ani já nic neříkali, nechali jsme sestru, aby pacientce jemně a pak už ne tak jemně vysvětlila, že musí udělat něco, co ji zjevně děsilo. Nakonec, když mlčení jejích jediných dvou spojenců dosáhlo ohlušující úrovně, se na mě Anna otočila a její oči doslova žadonily. A i když jsem si uvědomoval, že pro Annu by asi bylo dobré, aby si uměla píchnout injekci sama, řekl jsem sestře: Ne. To nemusí. Něco jsem Anně slíbil a dodržel jsem to. Její tělo ji sice zradilo, ale táta ne. Je to jeden z těch okamžiků, které by člověk nejradši pozlatil – takový, který vytáhnete ze skříňky a prohlížíte si ho, když už jste zradili všechno ostatní.

„Udělá to sama,“ opakoval jsem.

„Tak fajn,“ řekl Ind. „Hlavně ať nezdržuje.“

Podal jsem Anně jehlu a díval jsem se, jak si ji přiblížila k prostředníčku a vpíchla, a když ji odtáhla, na kůži se jí objevila kapička krve. Nabídl jsem se, že jí měřič cukru podržím, ale ona mi ho vzala a zvládla to sama – moje malá Anna, která už nebyla tak malá, bojovník, jakých moc není.

Cukr měla v pořádku – 8.

Řekl jsem doktorovi, že každou chvíli má přijít endokrinolog mé dcery, doktor Baron.

Jenže doktor Baron nepřišel. Inda vyhnal pager na pohotovost, a když se vrátil, řekl mi: „Doktor Baron říkal, že může jít domů.“

„On sem nepřijde?“

„Není to nutné. Řekl jsem mu její hodnoty. Řekl, že může jít domů.“

„Já myslel, že se na ni přijde podívat.“

Ind pokrčil rameny. To víte, doktoři, co byste chtěl.

„To je paráda,“ řekl jsem.

„Mohl bych si s vámi promluvit?“ zeptal se.

„Jistě.“ Šel jsem s ním na druhou stranu oddělení, kde na židli seděl nějaký Číňan a díval se na svou zakrvácenou ruku.

„Jak je na tom se zrakem?“

„Co prosím?“

„Její zrak.“

Její z rak.“V pořádku,“ řekl jsem. „Má brýle na čtení. Ale to má už dlouho.“ Vybavilo se mi, jak je to dávno, co jsem je na ní viděl poprvé. „Proč?“

Pokrčil rameny. „Je tam menší poškození. Nezhoršuje se to?“

„To nevím. Asi ne.“ Znovu jsem pocítil v žaludku tu povědomou bolest, jako by se tam zahnízdilo něco, co by nedokázali vyoperovat ani ve zdejší nemocnici.

„Tak dobře,“ řekl doktor a poklepal mě po rameni. Byl možná přepracovaný a trochu netrpělivý, ale ne nepřátelský.

„Mám se o tom zmínit doktoru…?“

„Ne, ne.“ Lékař zavrtěl hlavou. „Jen se tak ptám.“

Když jsem podepsal pár dokumentů a podal jim svou novou kreditku, mohli jsme jít.

Venku v chladném zimním vzduchu cestou k autu se náš dech spojilv jediný oblak páry, který šel s námi přes celé parkoviště. Napadlo mě, že by to měl být černý mrak – to je přece barva smůly, ne?

„Hele, mrňousi,“ řekl jsem, „vidíš poslední dobou dobře?“

„Ne, tati. Jsem úplně slepá.“

No, cukr v krvi s ní možná vyvádí psí kusy, ale sarkasmus zůstává nedotčen a ve formě.

„Jenom jsem chtěl vědět, jestli se to nějak nezměnilo. Nic víc.“

„Jsem v pořádku.“

Ale cestou domů se ke mně Anna přitiskla tak, jak to dělávala, když byla malá a potřebovala si zdřímnout.

„Pamatuješ si tu pohádku, tati?“ zeptala se mě po chvilce.

„Jakou?“

„Tu, kterou jsi mi vyprávěl, když jsem byla malá. Vymyslel sis ji. Tu o včele.“

„Ano.“ Tu pohádku jsem si vymyslel, když Anna dostala žihadlo a já jí řekl, že ta včela umřela, aby se jí ulevilo. Jenže jí se neulevilo; vyděsilo ji, že včely umírají, když bodnou, a to i ta, co píchla ji.

„Pověz mi ji,“ řekla Anna.

„Zapomněl jsem ji,“ zalhal jsem. „Co takhle tu o koních? O tom stařečkovi, co hledá dobrodružství?“

„Ne,“ řekla. „Chci tu o včelách.“

„Ježíši, Anno, já už ani nevím, jak to začíná.“

Ale ona věděla. „Byla jednou jedna včelka,“ spustila, „a ta nevěděla, proč má žihadlo.“

„Jo, jasně. To je ono.“

„Tak povídej.“

A proč zrovna tuhle, Anno?

„Nevěděla, proč má žihadlo,“ řekl jsem.

„Protože…,“ pobídla mě Anna netrpělivě.

„Protože si všimla, že vždycky, když ostatní včelky použily svoje žihadlo, tak umřely.“

„Její nejlepší kamarádka,“ vybídla mě, „i…“

„Její nejlepší včelí kamarádka,“ opravil jsem ji, „i teta včelka, strýček čmelák, všichni použili žihadlo a pak umřeli.“

„Byla z toho hrozně smutná,“ řekla Anna tiše.

„Ano, byla z toho hrozně smutná. Protože nevěděla, proč to tak je. Proč má žihadlo, proč je včelkou.“

„Takže…“

„Takže se na to všech ptala. Všech ostatních zvířat v lese.“

„Na zahradě,“ opravila mě Anna.

„Na zahradě. Ale nikdo jí nedokázal pomoct.“

„Až na sovu.“

„Na moudrou sovu. A sova řekla: ‚Až ho použiješ, dozvíš se to.‘“

„A…“

„Jednoho dne byla včelka v lese – na zahradě – a viděla páva. Jenže nevěděla, že je to páv. Nevěděla, co to přesně páv je. Jenom nějaký obyčejný pták, očividně.“

„Když jsem byla malá, tak jsi neříkal očividně,“ řekla Anna.

„No, taky už nejseš malá. Očividně.“

„Ne.“

„Jenom nějaký obyčejný pták. Tak se zamyslela. Pak přeletěla až nad něj a zeptala se ho na tu samou věc, na kterou se ptala všech ostatních zvířat. Proč mám žihadlo?“

„Proč?“ zeptala se Anna, jako by opravdu chtěla znát odpověď na tu otázku, jako by zapomněla a chtěla to slyšet znovu.

„A páv řekl včelce: ‚Zmiz‘. A včelku to dopálilo.“

„A tak ho bodla,“ dopověděla to Anna za mě. „A páv zakřičel bolestí a všechna pera se mu naježila. Všechna. Vypadalo to jako duha. A ta malá včelka si pomyslela, že to je ta nejkrásnější věc, jakou kdy viděla, a umřela.“

Když jsme zatočili na Yale Road, byl tam Vasquez. Stál pod lampou jako strážný.

Projel jsem kolem něj a málem jsem vjel na chodník.

„Tati!“ Anna už se ke mně najednou netiskla, seděla vzpřímeně, probuzená a možná i vyděšená.

Nějak se mi podařilo vrátit auto zpět na silnici a pak zajet k domu 1823.

„Co je?“ zeptala se Anna.

„Nic.“ Tak neupřímné „nic“ snad ještě nikdy nikdo nepronesl. Já tedy ne. Jenže Anna měla dostatek zdvořilosti, aby se mě dál nevyptávala, ani když jsem ji chytil za ruku a prakticky vtáhl do domu.

Deanna byla vzhůru a čekala. Kafe uvařené, světla rozsvícená, televize v kuchyni běžela a Deanna čekala, až se lásky jejího života vrátí v bezpečí domů.

No, vrátili jsme se.

Je možné, že mylně přičetla můj zděšený výraz na vrub událostem té noci – bezvědomí naší dcery a jejímu šoku. Kvůli čemu jinému bych asi tak zbledl a nervózně přecházel po kuchyni?

„Je v pořádku?“ zeptala se Deanna. Tuhle otázku už směřovala i k Anně, jenže u ní opět naplno propukla puberta, takže kolem Deanny prošla bez povšimnutí a zmizela ve svém pokoji.

„Jo,“ řekl jsem. „V pohodě. Cukr klesl na osm.“

„Jak je jí? Má strach?“

„Ne,“ řekl jsem. Strach mám já.

Anna byla bojovnice a bude v pořádku. Jenže tady Charley, to byla jiná věc. Snažil jsem se odlákat pozornost své ženy ode dveří, u nichž mohl každou vteřinou zazvonit ten člověk, co mě vydíral.

Vasquez už nebyl od mé ženy a dcery dál než na čtyřicet metrů.

Přešel jsem k oknu a díval jsem se do tmy.

„Na co koukáš?“ zeptala se mě Deanna.

„Na nic. Měl jsem pocit, že jsem něco slyšel…“

Stoupla si za mě. Opřela si hlavu o můj krk a stála tam zpola opřená o mě, myslela si, že nebezpečí už pominulo, a já přitom věděl, že ne.

„Je vážně v pořádku?“ zeptala se mě Deanna.

„Cože?“ Na chvilku mě ukolébalo teplo jejího těla.

„Možná bych měla spát dneska u ní.“

„Nenechá tě.“

„Můžu tam vklouznout, až usne.“

„Myslím, že bude v pořádku, Deanno. Dneska už to bude dobrý.“ Klíčové slovo bylo ovšem dneska. Zítřejší či další noc zaručit nemůžu. Bylo samozřejmě možné, že my dneska v pořádku nebudeme.

Proč sem Vasquez přišel? Co chce?

„Proč se tváříš tak vyděšeně, Charlesi? Já myslela, že od toho jsem tu já.“

„No, víš…, ta nemocnice a tak.“

„Jdu si lehnout,“ řekla. „Zkusím usnout.“

„Já přijdu za chvíli,“ řekl jsem.

Když Deanna odešla nahoru, napočítal jsem do deseti, pak jsem odešel ke krbu a vzal jsem pohrabáč. Párkrát jsem s ním máchl.

Otevřel jsem dveře a vyšel jsem ven.

Ode dveří k cestě to bylo přibližně pětadvacet kroků. To jsem věděl, protože jsem je všechny počítal. Abych se nějak zaměstnal – jakkoli a nezpenikařil. Dost na tom, že kráčím po příjezdovce s pohrabáčem v ruce.

Když jsem došel až na chodník, třikrát jsem se zhluboka nadechl a pak jsem si uvědomil, že Vasquez už tam není.

Lampa svítila na pustý a prázdný roh.

Že by se mi to jenom zdálo? Že bych začínal vidět Vasqueze, svoje osobní strašidlo, i tam, kde není?

Byl jsem upřímně odhodlán tomu uvěřit – vlastně jsem dost zoufale chtěl tomu uvěřit. Nicméně nejdřív jsem došel až na roh a dokonce zavolal jeho jméno – ne moc nahlas, to ne, ale dost, aby sousedovic setr začal štěkat –, otočil jsem se a vrátil jsem se kolem našeho domu na druhý roh. Teprve pak, když jsem Vasqueze nikde nenašel, teprve pak jsem uznal, že to byl přelud.

Asi jsem fakt měl vidiny. Dneska jsem se málem setkal se smrtí – ohrožovala mou dceru, ne mě, ale byla blízko. A jakmile člověk přečká opravdovou hrůzu, snáz podlehne jakékoli další. Bod pro mého starého kamaráda jménem strach. Nebo snad nového. V poslední době spolu trávíme tolik času…

Jenže když jsem míjel dub, který stál na hranici mého pozemku, všiml jsem si vlhké stopy stékající po jeho kmeni. A něco jsem ucítil.

Štiplavý ostrý zápach – takový, jakým páchne stadion Giantso poločase. Spousta piv vypitých a spousta piv vydaných, stadion jako jedna velká mušle. Stejně to páchlo i tady.

Ze by památníček nějakého psa? Proč ne, jen nebýt fyzikálních zákonů. Takhle vysoko na kmen pes nedočůrá, rozhodně ne nějaký oříšek, sousedovic setr taky ne a snad ani doga. Když psi močí na strom, jde o velmi vznešený rituál, dočetl jsem se – značkují si tím své teritorium.

Proto to Vasquez udělal.

Nic se mi nezdálo. Kdepak.

Vasquez sem přišel a nechal mi tuhle vizitku. Vidíš, říkal mi, tohle je moje teritorium – tvůj domov, tvůj život, tvoje rodina.

Teď je to moje.

„Nazdar, Charlesi.“

Bylo 22:15, středa. Seděl jsem v pracovně, kde jsem hlídal telefon. Bylo to na nervy – vždy když zazvonil, zvedl jsem ho a čekal, kdo se ozve. Nejrychlejší telefonista na Západě – po prvním zazvonění jsem měl sluchátko v ruce. Věděl jsem, že zavolá; a nechtěl jsem, aby to Deanna zvedla první.

„Proč jste byl před mým domem?“ zeptal jsem se.

„A byl jsem to já?“

„Ptám se, co jste tady dělal.“

„Asi jsem se procházel.“

„Co chcete? Co?“

„A co chceš ty?“

No, trošku mě to zarazilo – to, že mi na otázku odpověděl otázkou.

„Co já chci?“

„Přesně tak. Pověz mi to.“

Dobře. Zaprvé jsem chtěl, aby Vasquez přestal chodit kolem mého domu. Za další jsem chtěl, aby mi přestal volat domů. To by bylo fajn.

„Chci, abyste mě nechal na pokoji,“ řekl jsem.

„Dobře.“

„Nechápu, co tím myslíte…“

„Čemu na slovu dobře nerozumíš? Tys řekl, že chceš, abych tě nechal na pokoji, a já řekl dobře.“

„Fajn,“ řekl jsem a hloupě jsem nechal v hlase zaznít i záchvěv naděje, i když jsem věděl, věděl…

„Jenom mi dej víc peněz.“

Víc peněz.

„Už jsem vám dal,“ řekl jsem. „A říkal jsem vám…“

„To bylo tenkrát. Teď je teď.“

„Ne.“ Pokladna byla prázdná, klenoty pryč. Z Annina fondu jsem vzal jednou. Víckrát už ne.

„Jseš padlej na hlavu nebo co?“

Ano. Asi ano.

„Nemám pro vás už žádné další peníze,“ řekl jsem.

„Hele, Charlesi. Dávej pozor. Oba víme, že ty peníze máš. Oba víme, že mi je dáš, protože oba víme, co se stane, když ne.“

No, já to nevěděl. Ale uměl jsem si to představit.

Tak jsem se ho zeptal, kolik má na mysli. I když mi bylo poměrně jedno, kolik to bude, protože i tak už to bylo příliš.

A Vasquez řekl: „Sto tisíc.“

Nemělo mě to překvapit, ale povedlo se.

Tomu se říká inflace – od deseti tisíc ke stovce během okamžiku. Jenže na druhou stranu – kolik přesně stojí život? A kolik tři životy? Jakou hodnotu má v současnosti manželka a dcera? A to, že se jim budete moci podívat do očí, aniž byste v nich viděli znechucení? Sto tisíc je možná ještě málo. Třeba mi nabízí fantastickou cenu.

„Já čekám,“ řekl Vasquez.

Jenže ať si čeká. Já si tu jeho fantastickou cenu prostě nemohl dovolit.

A kromě toho, tady by se to stejně nezastavilo. To je přece princip vydírání, ne? Řídí se svými vlastními neměnnými pravidly podobně jako vesmír a je stejně jako vesmír nekonečné. Vasquez tvrdil, že přestane, ale Vasquez lhal. Zastaví se to, jen až zastavím Vasqueze.

Prostá pravda, kterou pochopí i idiot – i někdo padlej na hlavu to pochopí. Jenže já nemohl Vasqueze zastavit – nevěděl jsem jak. Jen tím, že řeknu ne a zariskuju.

„Tolik nemám,“ řekl jsem.

A zavěsil jsem.

Když mi příštího rána Winston donesl poštu, našel mě rozvaleného na stole.

„Je po tobě,“ zeptal se mě, „nebo to jenom hraješ?“

„Já nevím. Mám pocit, že je po mně. Asi je.“

„Můžu si vzít tvůj počítač?“

Podíval jsem se na něj a Winston zvedl dlaně a řekl: „Jen žertuju.“ Od té noci v kanceláři byl Winston přesně stejný jako dřív. Žádné opatrné našlapování, žádné uklánění a podlézání, žádná falešná skromnost. Jestli jsem mu nahnal strach, nedával ho na sobě znát. Na druhou stranu, v poslední době jsem o žádných ztracených počítačích neslyšel, takže se možná polepšil.

„Vážně,“ řekl Winston, „děje se něco?“

Kde začít? Jenže i když jsem moc chtěl, nemohl jsem Winstonovi říct ani slovo.

„Jaké to bylo?“ zeptal jsem se ho.

„Co jaký bylo?“

„Vězení.“

Winstonův obličej se zatáhl – ano, totální změna od slunečná k zataženu s možností bouřek. „Proč se ptáš?“

„Nevím. Zajímá mě to.“

„Těžko se to popisuje, když jsi to nezažil,“ řekl a nejspíš doufal, že jenom kývnu a nechám to být.

Jenže já nekývl. A i když Winstona vůbec nic nenutilo mi odpovídat, nakonec odpověděl. Třeba sám tušil, že vůči mně nějakou povinnost má.

„Ty chceš vážně vědět, jaký to bylo ve vězení?“

„Ano.“

„Jaký to bylo? Bylo to jako… chůze na laně,“ řekl a na chvilku se odmlčel. „Jdeš po laně, ale nemůžeš slízt. Pořád se soustředíš na to, abys nespad a nezabil se. Neustále – čtyřiadvacet hodin denně, rozumíš? Snažíš se do ničeho se nezamotat – tak zní tvoje heslo, protože kdyby ses do něčeho zamotal, ve většině případů by to byl průser. Takže se snažíš všechny ignorovat a chodíš se skloněnou hlavou. Jenže to vyžaduje obrovský soustředění. Musíš se chovat jako slepej. Protože kolem tebe se dějou spousty věcí – a to těch nejhorších. Znásilňování, bití, bodání kudlama – věci kolem gangů. Snažíš se bejt neviditelnej. Uvědomuješ si, jak těžký je bejt neviditelnej?“

„Umím si to představit,“ řekl jsem.

„Kdepak, kamaráde, to si představit nedokážeš. To je totiž to nejtěžší. Dřív nebo pozdějc se do toho připleteš, protože někdo tě k tomu donutí.“

„Stejně jako tebe?“

„No jasně. Já byl čerstvý maso. Nepatřil jsem k žádný partě, takže jsem byl na ráně.“

„A taky tě…?“

„Ojeli? Ne. Ale jenom proto, že jsem se porval s jedním, co to zkusil, a dostal jsem za to dva měsíce na samotce. Nesmíš z cely. Jenom do sprchy. Žádná klubovna. Nic. To bylo na jednu stranu fajn, protože jsem věděl, že až z tý samotky vylezu, tak jsem v háji, protože ten chlap, co jsem se s ním porval, v partě byl.“

„Co jsi dělal?“

„Přidal jsem se k nim.“

„Ke komu?“

„Ke gangu. Kdo myslíš, že tam všemu velí?“

„Jenom tak?“

„Ne. Musel jsem si to zasloužit – tam nedostaneš nic zadarmo, Charlesi. Vždycky musíš zaplatit.“

„A jaká byla cena za tohle?“

„Cena? Musel jsem někoho píchnout. Bylo to jako zasvěcovací obřad, akorát že přitom tekla cizí krev. Tak se dostaneš do gangu. Pustíš žilou někomu jinýmu.“

„A co to bylo zač?“

„Koho myslíš?“

„Ten gang.“

„Pár kluků. Celkem fajn, líbili by se ti. Ale mají pár dost přísnejch pravidel. Například zastávaj názor, že všichni černoši jsou míň než lidi. A všichni Hispánci taky. Židy taky zrovna nemilujou. Ale jinak jsou skvělý.“

Znovu jsem si všiml Winstonova tetování. AB – možná to nakonec není Amanda Barnesová.

„To tetování sis přinesl z vězení, co?“

Winston se usmál. „Tobě taky nic neujde. Hrdý člen Árijských bratří. Máme svůj pozdrav a všechno.“

Winston si zaslouží obdiv, pomyslel jsem si nakonec. Ocitl se v hrozné situaci a udělal, co musel. Možná bych se z toho měl poučit.

„Uvidíme se odpoledne,“ řekl Winston. „Ale o vězení už ani slovo, jasný? Vždycky mi to zkazí náladu na půl dne.“

Když jsem vystoupil z vlaku, zavolal jsem Deanně, aby pro mě přijela. Myslel jsem, že půjdu pěšky, ale od oceánu foukal silný vítr a div mě nevtlačil zpátky do vlaku, když jsem vystupoval na nástupiště.

Jenže když Deanna zvedla telefon, poprosila mě, jestli bych deset minut nepočkal. Prý je u nás ten člověk na komín, co jsem ho pozval, a ona ho nechce nechávat v domě samotného s Annou.

Tak jsem jí řekl, že půjdu pěšky.

Adventní doba proměnila jinak poklidnou a nenápadnou rezidenční ulici na něco, co se podobalo hlavní třídě ve Vegas. Všude svítily žárovičky. Plastikoví sobi táhli plastikového Santu na plastikových saních. Pár plastikových jesliček. Na vzrostlých tújích viselo několik komet.

Míjel jsem tu podívanou a vdechoval jsem vzduch, který mi připadal podivně ztěžklý a vlhký.

A pak se najednou objevila záchrana.

Ozval se klakson, pak podruhé.

Otočil jsem se a všiml jsem si, jak u chodníku zastavuje lexus mého souseda.

Přešel jsem ke dveřím pro spolujezdce, zatímco soused Joe stáhl okýnko.

„Nastup si,“ řekl.

Nemusel mě přemlouvat dvakrát. Otevřel jsem dveře a vklouzl do příjemného tepla – takhle se museli cítit jeskynní lidé, když poprvé třeskli křemeny o sebe a konečně se jako zázrakem přestali třást zimou.

„Díky,“ řekl jsem.

„Docela zima, co?“ řekl Joe, který byl ztělesněním všímavosti.

„Ano.“

Joe byl chiropraktik, což byla bud legitimní profese, nebo šarlatánství. Nikomu se nepodařilo poskytnout mi uspokojivé vysvětlení.

„Jak se má malá?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděl jsem a pomyslel jsem si, že se asi podobám Anně. Jednoslovné odpovědi na jakoukoli otázku. „A u vás?“ Joe měl tři děti vždycky rok od sebe, včetně dívky v Annině věku, která byla studijně zaměřená, sportovně založená a nechutně zdravá.

Joe řekl, že se jim vede dobře.

„A co v práci, dobrý?“ zeptal se mě.

„Jo.“ Lidi vám pokládají zdvořilostní otázky, na které asi ani neočekávají odpověď – ale co kdybych mu odpověděl? Co kdybych mu řekl: Díky za optání, Joe, a pak mu poskytl vyčerpávající zprávu o Eliotovi a Ellen Weischlerové? Vyšplouchli mě z práce pro klienta, se kterým jsem pracoval deset let, a přesunuli mě někam, kde po mně ani pes neštěkne. A když už bych byl v tom, tak bych mu mohl povědět o Vasquezovi a Lucindě. Co by na tohle řekl?

Jenže já se místo toho zeptal: „A co ty?“

„Lidi pořád bolí záda,“ odpověděl Joe.

I poté, co od tebe odejdou, měl jsem chuť mu říct, ale neřekl.

„Máte nějaký plány na svátky?“ prohodil Joe. Stáli jsme u semaforu, který měl pověst nejotravnějšího semaforu v Merricku. Dny míjely, a na tom semaforu pořád svítila červená. Království rostla a padala, prezidenti se střídali, a to světlo ne a ne se změnit.

„Ne. Pojedeme jako každý rok k Deannině matce.“

„Aha.“

Pak jsem se Joea zeptal na totéž a Joe mi řekl, že pojedou na pár dní na Floridu, a pak v autě zavládlo ticho, protože jsme si oba uvědomili, že to je asi tak všechno – že další taková témata nemáme.

„Člověče, to je zima,“ řekl Joe konečně, i když jen zopakoval svou úplně první poznámku.

„Projeď to na červenou, Joe,“ navrhl jsem.

„Cože?“

„Jeď na červenou.“ Právě mi totiž něco došlo.

„Proč bych měl…“

Deanna mě požádala, abych počkal na nádraží. Protože ten člověk na komín, co jsem ho pozval, je u nás a ona ho nechce nechávat v domě.

„Projed to na červenou, kurva.“

Já jsem žádného člověka na komín nezval.

„Hele, Charlesi, já nechci dostat pokutu a nechápu, kam se tak najednou ženeš…“

„Jed!“

Tak se Joe rozjel. Zjevná panika v mém hlasu ho konečně přiměla k činu. Sešlápl pedál, projel na červenou a zatočil do Kirkwood Road necelé dva bloky od našich domovů.

„Jestli dostanu pokutu, zaplatíš ji,“ řekl Joe a snažil se získat zpět trochu své důstojnosti poté, co tak pošetile poslechl souseda, aniž k tomu měl nějaký důvod. Co to do mě vjelo, že jsem tak vybuchl a přikázal mu porušit předpisy?

„Tady mi zastav,“ řekl jsem.

Joe měl očividně chuť zajet s autem ke svému domu a nechat mě dojít pěšky. Jenže já neměl čas čekat. Joe podruhé ve dvou minutách udělal, co jsem mu řekl. Zastavil auto před naším domem a já vyskočil ven.

Když jsem otevřel dveře, uviděl jsem Deannu, jak se opírá o zábradlí a někomu vypráví, že náš pes Curry obyčejně nemá lidi takhle rád, že tohle je výjimka.

A pak jsem viděl, komu to říká.

„Pan Ramirez říkal, že nám udělá cenu,“ řekl Deanna.

Seděli jsme všichni tři v obývacím pokoji.

„Ale jenom proto, že se mu líbí Curry a on jemu,“ pokračovala. Mluvila o ceně za vyčištění komína. Deanně se vždycky dařilo navázat rychle kontakt s řemeslníky všeho druhu, skamarádit se s nimi a pak mě zahrnovala příběhy o jejich ženách a dětech.

„Jo,“ řekl Vasquez. „Já prostě psy miluju.“ Usmíval se; ten samy úsměv, jaký měl, když položil Lucindu na postel, aby ji naposledy znásilnil.

„Pan Ramirez…,“ řekla Deanna, ale dál se nedostala.

„Raul,“ přerušil ji totiž Vasquez.

„Raul říkal, že náš komín má špatný…, jak jste to říkal?“

„Tah.“

„Ano, máme špatný tah.“

„Jo. Je to starý komín,“ řekl Vasquez. „Kdy byl tenhle dům postaven?“

„Devatenáct set dvanáct,“ konstatovala Deanna. „Myslím.“

„Jo. Nejspíš na něj nikdy nikdo nesáhl.“

„Takže je asi nejvyšší čas,“ řekla Deanna.

„To je pravda. Přesně.“

Já jsem zatím neřekl vůbec nic. Jenže oni teď čekali, až něco řeknu, uznám ten nastalý problém, a řeknu, co bych viděl já jako nejlepší řešení. Zatím jsem neříkal nic, protože mě nic nenapadalo.

„Takže,“ pokračovala Deanna, „Raul nám to opraví a vyčistí. Ale rozhodni to ty.“

„Se špatným tahem se nedá žít,“ řekl Vasquez. „To vás může ohrozit. Všechen ten oxid uhelnatý se může vrátit – a zabije vás to ve spánku, rozumíte?“

Ano, tomu jsem rozuměl velmi dobře.

„Znal jsem jednu rodinu, která si to nenechala spravit,“ řekl Vasquez. „Jednou večer šli spát a ráno se už neprobudili. Všichni umřeli. Celá rodina.“

„Tak jak, co ty na to?“ zeptala se mě Deanna s vyděšeným pohledem v očích. „Co uděláme?“

Do pokoje vstoupila Anna v pyžamu.

„Jaké je hlavní město Severní Dakoty?“ zeptala se mě.

Vyvstaly přede mnou dvě otázky, ale já měl chuť zodpovědět jenom jednu.

Vezmu si hlavní města států za deset tisíc.

„Bismarck,“ řekl jsem.

„Anno, tohle je Raul,“ řekla Deanna, jako vždy pozorná hostitelka.

„Dobrý den,“ řekla Anna a usmála se na něj svým nejzdvořilejším úsměvem, který si nechávala pro vzdálené příbuzné, staré přátele svých rodičů a asi i řemeslníky.

„Ahoj,“ řekl Vasquez, natáhl ruku a pohladil ji po vlasech. Jeho dlaň se ocitla na hlavě mé dcery.

„Kolikpak ti je?“ zeptal se jí.

„Třináct,“ řekla Anna.

„Opravdu?“

Pořád jí nechával dlaň na hlavě. Místo toho, aby ji sundal, jak se dalo čekat, nechával ji tam nepříjemných pět, deset, patnáct sekund; Anna se začala ošívat.

„Vypadáš úplně stejně jako maminka,“ řekl jí Vasquez.

„Díky.“

„Líbí se ti ve škole?“

Anna přikývla. Moje dcera, která se obyčejně snažila nikoho neurazit, měla očividně obrovskou chuť zbavit se té ruky na hlavě, ale evidentně netušila, jak toho dosáhnout. Podívala se na mě a žádala o pomoc.

„Podívejte…,“ řekl jsem.

„Co?“ Vasquez se otočil přímo na mě. „Říkal jste něco?“

Řekl jsem: „Nechceš už jít nahoru a dopsat si úkol, Anno?“

„Dobře.“ Jistěže chtěla, jenže problém byl v tom, že Vasquez jí ještě nesundal dlaň z hlavy. Takže tam stála a její oči mě prosily o pomoc.

„Tak už běž, zlato.“

„Dobře.“

Jenže Vasquez pořád nepouštěl dlaň z její hlavy, pořád tam stál a usmíval se na mě, zatímco v pokoji se rozhostilo ticho. Jeden z takových trapných momentů – jako když se díváte, jak váš rodinný přítel na večírku líbá vaši manželku možná až příliš intimně, a vy nevíte, jestli máte počkat a jen tak se dívat, nebo ho vyzvat na souboj.

„Musím si dodělat úkol,“ řekla Anna.

„Úkol? Óóó… takhle hezká děvčata přece úkoly dělat nemusejí. Musíš říct klukům, aby je dělali za tebe.“

A v tom okamžiku jsem měl zakročit. Měl jsem mu říct, ať si laskavě strčí svou ruku do prdele a sundá ji z hlavy mé dcery, protože je jí to nepříjemné a chce jít nahoru, copak je to tak těžké pochopit?

Ticho bylo tak hlasité, že z toho praskaly bubínky.

„Ráda si dělá úkoly sama,“ řekla Deanna a ukončila to. Nakonec se vtlačila mezi Vasquezovu ruku a Anninu hlavu a nesmlouvavě odstrčila naši dceru do bezpečí.

Když Anna vycházela z obývacího pokoje, podívala se na mě s káravým výrazem. V obličeji měla očividně napsáno, že čekala pomoc od nesprávného člověka.

Slyšel jsem ji stoupat po schodech dvakrát rychleji než jindy.

Znovu bylo ticho. A pak se zase ozvala Deanna.

„Takže…?“ zeptala se a odkašlala si. „Možná bychom si to měli promyslet, co říkáš, zlato?“ Chuť kamarádit se s tímhle řemeslníkem ji očividně přešla.

„Bylo by to hned hotové,“ řekl Vasquez a pořád se usmíval. „S bezpečím vaší rodiny si není radno zahrávat, že?“

Měl jsem pocit, že mi v žaludku vře kyselina, jako by se tam střetával zničující mráz s vařící smolou. Měl jsem pocit, že se pozvracím.

„Ne,“ odmítl jsem. „Brzo se vám ozvu.“

„Dobře, tak se mi ozvěte.“

„Ano.“

„Mohl bys Raula vyprovodit?“ zeptal se Deanna. Očividně se těšila, až ho bude mít z domu.

Tak jsem ho vyprovodil k východu, kde se Vasquez otočil a natáhl ke mně pravici, což se dalo očekávat od kominíka, co to s vámi myslí dobře.

„Víš, co nás učili v armádě, Charlesi?“ zašeptal. „Než mě vykopli?“

„Co?“

Vasquez mi to ukázal.

Jednu ruku nechal přesně tam, kde byla, nataženou v přátelském gestu, ale druhou mi sevřel varlata. A drtil je svými prsty.

Podlomila se mi kolena.

„Chyťte je za koule. Jejich srdce i mysl budou následovat.“

Snažil jsem se něco říct, ale nedokázal jsem to. Chtěl jsem křičet, ale nemohl jsem. Deanna nebyla ode mě ani šest metrů,ale očividně netušila nic o té šílené bolesti, která mi vystřelovala do nohou a nutila mě k řevu.

„Chci ty peníze, Charlesi.“

Do očí mi začaly vystupovat slzy. „Já…“

„Cože? Neslyším tě…“

„Já…“

„Já vám už nikdy nepraštím telefonem? To je fajn. Omluvu přijímám. A chci ty peníze, vole.“

„Nemůžu dýchat…“

„Sto tisíc dolarů, jasný?“

„Já…“

„Cože?“

„Pros…“

„Sto tisíc dolarů, a vrátím ti koule.“

„Já… pro…“

A pak mi je vrátil. Aspoň dočasně. Rozevřel svou dlaň a já se svezl na dveře.

„Miláčku,“ řekla Deanna, „můžeš vynést koš?“

Díval jsem se na nabídku za tu reklamu na aspirin.

Chápal jsem to jako únikovou terapii – dokud se dívám na tu reklamu na aspirin, nemůžu se sám sebe ptát: Co teď budu dělat? Jak tohle vůbec můžu přežít?

Tak jsem se díval.

Puntičkářský jsem se díval na tu reklamu; něco mi na tom nesedělo, ale nevěděl jsem co. Co na tom bylo špatně?

Ta terapie byla úspěšná jen zčásti.

Někde uprostřed řady jasně seřazených číslic jsem viděl Vasqueze a jeho ruku, jak mou dceru hladí po hlavě.

Když nedostane sto tisíc dolarů, bude se vracet pořád.

Přemýšlel jsem, že to řeknu Deanně.

Říkal jsem si: Ona mi odpustí, určitě. Říkal jsem si, že mě Deanna miluje a ta láska přežije drobnou indiskrétnost. Pořád dokolečka jsem si opakoval teorii, že v každém manželství existují klady i zápory a že je sice fakt, že tenhle zápor je pořádný, ale taky je přece možné, že po velkém roztrpčení přijde usmíření a po něm zákonitě obrat k lepšímu. Logicky jsem vyvozoval, probíral, zvažoval argumenty a bral v úvahu okolnosti, ale nedokázal jsem se přesvědčit, že bych byť jen na minutu snesl pohled Deaninných očí. Ten, který by nevyhnutelně následoval, kdyby se dozvěděla, do čeho jsem se namočil.

Ten pohled už jsem viděl. Viděl jsem ho toho rána, kdy na pohotovosti vyšetřili Annu. Pohled člověka, kterého drtivě, beznadějně zradili. Musel jsem ji přitom sledovat, zatímco jí ta zpráva pomalu docházela a ona se ke mně přimkla jako plavec, jehož stahuje spodní proud.

A podruhé bych to už asi nesnesl.

Zpět k tomu papíru. Byly na něm všechny výdaje spojené s tou reklamou.

Například odměna pro režiséra. Patnáct tisíc dolarů denně. Což bylo pro režiséra kategorie B průměrné. Režiséři A brali od dvaceti do dvaceti pěti. Pak cena za vytvoření scény. Pětačtyřicet tisíc – v zásadě průměrná cena za kuchyň v newyorském ateliéru.

Všechny tyhle tisíce dolarů mi připomínaly ty tisíce, které mi chyběly. Proč jsem se na tenhle odhad vůbec díval? Něco na něm nesedělo. A co přesně? Nevěděl jsem.

Byl tam střih. Osvit. Úpravy barev. Hlasový doprovod. A hudba. Ano, společnost T&D; tak se jmenují. Pětačtyřicet tisíc dolarů. Orchestr, nahrávka ve studiu, mix. Vypadalo to dobře.

Zavolal jsem Davidu Frankelovi.

„Jo,“ ozval se David.

„Tady Charles.“

„Já vím. Tvoje číslo se mi objevilo na telefonu.“

„Snažil jsem se dovolat do té hudební společnosti, ale nenašel jsem jejich číslo.“

„Do jaký společnosti?“

„T&D.“

„Aha. A kvůli čemu jim chceš volat?“

„Kvůli čemu? Chtěl jsem si s nimi promluvit o té reklamě.“

„A proč o tom neřekneš mně? Já jsem producent toho spotu.“

„O T&D jsem nikdy dřív neslyšel,“ řekl jsem.

„Tys nikdy neslyšel o T&D?“

„Ne.“

„Proč se o tom vlastně bavíme?“ vzdychl David. „Mluvil jsi s Tomem?“

„Myslíš někdy v minulosti?“

„Hele, jak chceš, aby ta hudba vypadala? Řekni to mně.“

„Radši bych si promluvil se skladatelem.“

„A proč jako?“

„Protože mu chci sdělit svoje pocity přímo.“

„Tak dobře.“

„Tak dobře, a co?“

„Tak mu sděl svoje pocity přímo. Prosím.“

„Ale potřebuju jejich číslo.“

Znovu vzdychl, tentokrát jako by říkal, co mu to volá za magora, za totálního a nenapravitelného troubu.

„Tak to ti budu muset ještě zavolat,“ řekl David.

Chtěl jsem se ho zeptat, proč mi bude muset ještě zavolat, když od něj nechci nic víc než číslo. Chtěl jsem se ho zeptat, proč se chová, jako bych měl místo mozku prejt. Chtěl jsem mu připomenout, že práce producenta spočívá v produkování a občas to znamená vyprodukovat i něco tak obyčejného, jako je telefonní číslo.

Jenže David zavěsil.

A až pak jsem znovu zaslechl, jak mi do ucha někdo šeptá tu povědomou otázku – Copak uděláš, co, Charlesi? –, a uvědomil jsem si, že fakt asi mám místo mozku prejt. Ze si asi sedím na vedení.

Hudební společnost T&D.

Tom a David.

Hudební společnost Tom a David.

No jistě.

Držel jsem se za Winstonem přes pět šest bloků. Krutě mrzlo.

Winston pokuřoval a okukoval výlohy – videoprodejnu, kde před Giulianim visely plakáty „jen pro dospělé“, slibující podívanou na ženské maso, a teď plakáty s kung-fu, kde se maso dělalo z kdekoho a kdečeho. Ohlédl se po dvou dospívajících žabkách v minisukních, pod kterými měly vlněné legíny.

Neměl jsem v úmyslu Winstona sledovat. Chtěl jsem za ním zajít rovnou a zeptat se ho, jestli se mnou nepůjde na pivo. Ale nějak se mi do toho nechtělo.

Jedna věc byla dvakrát denně klábosit s člověkem, co vám nosí poštu, ptát se, který levák v baseballové lize má nejvyšší průměr odpalů, vyměňovat si legrácky a statistiky homerunů. Něco jiného bylo jít s ním popít. Nevěděl jsem jistě, jestli by Winston chtěl jít se mnou na pivo.

Na druhou stranu, copak jsme si nesdělili důvěrnosti? Nebo aspoň jeden z nás? A teď chtěl totéž udělat ten druhý. Jenže tím jsem se dostal k dalšímu důvodu, proč jsem nedokázal přijít za Winstonem a pozvat ho na pivo.

Winston si dýchal do dlaní. Prošel na červenou, těsně se vyhnul taxíku, který se hnal hlava nehlava, a zastavil u stánku s preclíky. Zeptal se prodavače na cenu.

Byl jsem dost blízko, abych jim rozuměl. Doufal jsem, že se Winston otočí a uvidí mě. Ještě pár bloků a zmrznu.

Naproti přes ulici byla katolická misie a nade dveřmi stál biblický citát, který jsem si pamatoval z nedělní školy: „Pane, moře je tak velké a má loďka tak malá.“Svatá pravda, pomyslel jsem si.

Když jsem se otočil zpět, Winston už tam nebyl. Doběhl jsem ke stánku s preclíky a zeptal se prodavače, kam šel jeho poslední zákazník.

„Co to?“ řekl on.

„Ten vysoký člověk, co jste mu právě prodal preclík. Viděl jste, kam šel?“

„Co to?“

Ten muž byl asi z Libanonu. Nebo z Íránu. Nebo z Iráku. Ať byl odkudkoli, anglicky neuměl.

„Jedna dolaru,“ řekl.

Řekl jsem, ať na to zapomene. Sel jsem pryč a umiňoval jsem si: Promluvím s Winstonem zítra. Nebo si do zítřka všechno rozmyslím a vůbec s ním mluvit nebudu.

Někdo mě chytil za ruku.

Já žádný preclík nechci, měl jsem na jazyku. Ale nebyl to ten prodavač.

„No tak, Charlesi,“ řekl Winston, „proč mě kurva špížuješ?“

Na Štědrý večer jsem se opil.

Potíž byla ve speciálním vaječném koňaku mé tchýně, na němž bylo speciální, že obsahoval dvě třetiny rumu.

„Pojď k tatínkovi,“ řekl jsem Anně, když jsem vypil jeden a půl skleničky, ale jí se ten nápad zjevně moc nezamlouval.

„Vypadáš opile,“ řekla mi.

„Ty ses opil, Charlesi?“ zeptala se mě Deanna.

„To víš, že ne.“

Paní Williamsová měla piano, které určitě bylo přinejmenším sedmdesát let staré. Deanna se na něj učila hrát, dokud se v deseti letech nevzbouřila a neřekla dost. Už žádné Srdce a dušea Ftir Elise. Paní Williamsová jí to nikdy úplně neodpustila. Za trest musela bušit do piana vánoční koledy a my jsme museli zpívat, Slyšte poslů andělských zpěv například. Deanna ani já jsme nebyli dvakrát nábožensky založení, jenže ve frontové linii není pro ateisty místo. Já začal vyřvávat Bůh vezme na milost hříšné…, jako by na tom závisel můj život, ale synkopy mi moc nešly, protože jsem se pustil do třetího vaječňáku.

„Opil ses, tati,“ řekla Anna příkře. Zpívání s babičkou ji bavilo asi stejně jako injekce inzulínu.

„Nemluv takhle s tatínkem,“ napomenula jí Deanna a zastavila se v půlce taktu. Deanna, můj ochránce a obhájce.

„Já jsem se neopil, víte?“ řekl jsem. „Mám se vám tady projít?“

Nikdo po tom netoužil.

Anna se místo toho ušklíbla a řekla: „To musíme zpívat tyhle debilní písničky?“

„…do Betléma,“ zpíval jsem a zaostřoval jsem na vánoční hvězdu na špičce stromku. Léty používání už vybledla, uždávno se neleskla tak, jako když byla Anna malá a musel jsem ji pod stromečkem držet v náručí a k hvězdě zvedat. Byla to zašlá hvězda; bylo vidět, že už to vlastně ani hvězda není – jenom kus krepu s lepidlem.

„To byla krása,“ rozněžnila se paní Williamsová, když jsme dozpívali. A když nikdo nereagoval, dodala: „Nebo snad ne?“

„Jo,“ řekl jsem. „Můžeme zpívat dál.“

„Ani hnis,“ řekla Anna.

„Co to znamená?“ zeptal jsem se.

„Ze ne,“ odpověděla Deanna.

„Myslel jsem si to,“ řekl jsem. „Jen si to ověřuju.“

„Ty už koňak nedostaneš,“ řekla paní Williamsová.

„Ale já váš koňak miluju.“

„Myslím, že až moc. Kdo bude řídit cestou domů?“

„Já,“ řekla Deanna.

„Kdy pojedeme?“ zeptala se Anna.

Po večeři jsme otevřeli dárky paní Williamsové. Anna dostane své zítra ráno: dvě nová cédéčka včetně jednoho od Eminema. Dvě trička z rovníkové Afriky. A mobil. Když člověk nemá v dnešní době vlastní mobil, je něco jako Marťan. A kromě toho jeden nikdy neví, komu bude muset volat: jestli kamarádce, kamarádovi nebo na pohotovost.

Paní Williamsová dostala krásný nový svetr od Sakse. Náležitě nám všem poděkovala – i mně, i když já neměl sebemenší ponětí, co z té krabice vytáhne.

„Rád bych pronesl přípitek,“ řekl jsem.

„Už jsem ti sebrala skleničku,“ řekla Deanna.

„Já vím. Právě proto chci pronést přípitek.“

„Ježíši, Charlesi, co to do tebe vjelo?“

„Já vím co,“ řekla její matka. „Můj vaječňák.“

„Ale zatraceně dobrej vaječňák,“ pochválil jsem ji.

„Charlesi.“ Deanna vypadala, že vybuchne.

Anna se uchichtla a řekla: „No páni, táta řek ‚zatraceně‘. Zavolejte policii.“

„Ne,“ řekl jsem. „Žádnou policii. To není dobrej nápad.“

„Cože?“

„Dělám si legraci.“

Paní Williamsová dala vařit kávu. „Dá si někdo kafe?“ zeptala se.

„Charlesovi by nepochybně prospělo,“ řekla Deanna. A já zrovna jako na potvoru neměl na kafe ani pomyšlení. Byl to zjevný komplot; snažily se, abych vystřízlivěl.

Anna mezitím něco šeptala Deanně. Něco o tom, aby ji nechala být. „Vždyť se chovám slušně,“ slyšel jsem ji.

Praštil jsem sebou na pohovku v obývacím pokoji a přemýšlel jsem, jestli z ní budu schopen vstát, až bude čas odejít.

„Co tvůj nos, Charlesi?“ zeptala se mě paní Williamsová.

„Ještě drží,“ řekl jsem a sevřel ho do prstů. „Vidíte?“

„Ale Charlesi…“

Paní Williamsová pustila televizi a v ní vánoční program. Já jsem se díval do ohně a snažil se odplout jinam. Bylo mi příjemně teplo. Dokud jsem nevplul do nebezpečných vod, pak už to tak příjemné nebylo. Vzpomínka na to promrzlé nároží…

Charles, který se zmrskal vánočním pitím, na mě křičel, ať na to nemyslím.

Jenže já si nemohl pomoct.

Já žádný preclík nechci, chtěl jsem říct. Pamatujete?

Já chtěl něco jiného.

No tak, Charlesi, proč mě kurva špížuješ?

Winston mě vzal důvěrně kolem ramen, ale já jsem cítil, jakou má sílu, a co bylo horší, měl jsem pocit, že Winston chce, abych tu sílu pocítil.

„Já jsem tě nesledoval,“ řekl jsem. Lež mi přišla na jazyk jako první volba – a kromě toho jsem Winstona vlastně nesledoval, jen jsem otálel s oslovením.

„Ale jo. V Sing Singu mi narostly oči vzadu, víš?“

„Jenom jsem tě chtěl pozvat na pivo. Nic víc.“

„A proč? Konečně sis vzpomněl na sedm hráčů s jedenácti písmeny v příjmení?“

„To ještě nemám hotový,“ řekl jsem a nenapadlo mě, jak dál.

„Tak proč ses mě normálně nezeptal? Když jsi měl takovou chuť na pivo.“

„Viděl jsem tě, jak jdeš kus přede mnou. Snažil jsem se tě jenom dojít.“

„Dobře,“ řekl Winston. „Tak jdeme na pivo.“

A usmál se.

Zašli jsme do baru s názvem O’Malley’s, vypadal přesně tak, jak by člověk u hospody s takovým jménem čekal. Vzadu stál kulečníkový stůl, v rohu terč na šipky a televize, ve které běžel fotbalový zápas z Austrálie. Byli tu dva opilí štamgasti, aspoň jsem je za štamgasty považoval, protože jeden z nich ležel čelem na baru a barman se ani neobtěžoval ho budit. Druhý se s Winstonem nejspíš znal, protože mu řekl: „Nazdar, vole,“ a poplácal ho po zádech, když šel kolem něj.

„Co si dáš?“ zeptal se Winston poté, co jsme si sedli k baru.

„Já platím,“ řekl jsem.

„Hele, já ti dlužím, na to nezapomeň,“ bránil se Winston.

Nezapomněl jsem. Dokonce jsem si myslel, že by mi to Winston mohl oplatit.

„Tak co, všecko v pohodě?“ zeptal se. „Tuhles vypadal celkem rozhozenej. To kvůli dceři? Je nemocná, ne?“

S Winstonem jsem o Anně nikdy nemluvil, ale takové věci se roznesou.

„Ne, tím to není,“ řekl jsem.

Přikývl a sledoval, jak před nás barman staví dvě piva.

„Mám menší problém,“ řekl jsem mu a nacházel jsem v tom slově jistou úlevu. Všechny problémy se přece dají zvládnout. Lidi mají problémy a vždycky se nakonec najde způsob, jak je vyřešit.

„Hele, jestli v tobě hlodá svědomí kvůli tý noci, zapomeň na to. Slyšels, že by se ztratily další počítače? Slíbil jsem ti, že už to neudělám, a taky jsem nic neudělal.“

„Já vím,“ řekl jsem.

„Tak o co jde?“

Winston se napil. Já se svého piva ještě nedotkl – pod sklenicí se rozšiřovala kaluž vody a barpult pod ní vypadal tmavý jako krev.

„Udělal jsem hroznou pitomost,“ řekl jsem. „Ztratil jsem rozum. Kvůli jedný ženský.“

Winston se zatvářil trošku zmateně. Chápal jsem to – nejspíš si říkal, proč mu někdo, kdo není jeho přítel, vypráví o svých záletech, ženách, o věcech, se kterými se člověk svěřuje jenom nejlepším kamarádům.

„A spal jsi s ní nebo co?“

„Nebo co.“

„Fajn. A co dál, je s tím konec, nebo ne?“

„Je konec, ano.“

„Tak o co jde? Cítíš se provinile? Chtěl sis ulevit? Fajn. Netrap se tím. Všichni v kanceláři s někým spěj. Dokonce mezi sebou navzájem. Co myslíš, o čem si u nás povídáme? Kdo s kým spí.“

Vzdychl jsem. „O to nejde.“

„Fajn,“ opakoval Winston. „Tak o co?“

„Něco se stalo.“

„A co? Je těhotná?“

„Ne, někdo nás přistihl,“ řekl jsem.

„Cože?“

„V hotelu.“

„Aha,“ řekl Winston. Manželka, myslel si.

„Vrazil tam jeden člověka a napadl nás,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Přepadl nás, když jsme vycházeli z pokoje. Okradl nás a… ji znásilnil.“

Teď jsem Winstona upoutal. Možná se pořád ještě sám sebe ptal, proč mu to vlastně povídám, ale aspoň ho plně zaujalo, co jsem mu říkal.

„On ji znásilnil. V hotelu?“

„Ano.“

„V jakým hotelu?“

„Prostě v hotelu. V centru.“

„Kurva, Charlesi. Co se stalo? Zdrhnul? Chytili ho?“

Ne, nechytili ho. Aby ho mohli chytit, musel by jim někdo říct, že provedl něco, kvůli čemu ho mají chytit.

„Nenahlásili jsme to,“ řekl jsem.

„Vy jste to nenahlásili.“ Winston propadl nešťastnému zvyku opakovat všechno, co jsem mu říkal. Možná proto, že všechno, co jsem mu říkal, bylo k neuvěření.

„Nemohli jsme to nahlásit,“ řekl jsem, „chápeš?“

„Aha,“ řekl Winston, když konečně pochopil zápletku. „Jo, jasně. Takže vám sebral peníze a zmizel?“

„Ne, nezmizel.“ Konečně jsem se napil piva. Bylo zvětralé a teplé. „To je ten problém.“

Winston se znovu zatvářil zmateně.

„Vydírá nás,“ řekl jsem. „Asi by se to tak dalo nazvat. Chce po nás peníze, jinak to řekne Deanně. Mé ženě. A manželovi té druhé ženy.“

Winston vzdychl a zavrtěl hlavou. To ses teda dostal do pěkný bryndy, říkal tím, máš můj soucit.

Chtěl jsem, aby mi Winston pomohl víc než jen soucitem. Chtěl jsem, aby pro mě jednal. A k tomu by soucit nestačil. Šlo vlastně o něco jako půjčku na oplátku; jiný typ vydírání.

„Zaplatils mu, co po tobě chtěl?“ zeptal se Winston.

„Ano i ne.“

„Zaplatils, nebo nezaplatils?“

„Zaplatil. A teď chce víc.“

„Aha,“ řekl Winston a znovu se napil piva. „To asi patří k věci, ne? Vyděrač chce vždycky víc, ne?“

„To nevím. Terčem vydírání jsem prvně.“

Winston se skoro rozesmál. Pak se zarazil a řekl: „Promiň, Charlesi. Není to k smíchu. Já jenom, že je těžký si tě představit v takový bryndě.“

Znovu zvedl sklenici a usrkl pěnu. „Tak co…, co budeš dělat?“

Konečně dospěl k nejzásadnější otázce.

„To nevím,“ řekl jsem. „Já už toho ale moc udělat nemůžu. Zaplatit mu nemůžu. Tolik peněz nemám.“

„Aha. Takže ho necháš, ať zavolá tvojí ženě,“ řekl, čímž sesumíroval všechny proměnné, jenže dospěl k mylnému výsledku. „Jasně – ať jde do háje. Žena tě miluje, ne? Trochu sis užil jinde, a kdo ne? Odpustí ti.“

„To těžko, Winstone. Pochybuju, že by mi odpustila. Asi by ani nemohla. Vzhledem k naší dceři a tak…“

Vysvětlil jsem mu zbytek. Jak si Lucinda nepřeje, aby seo tom dozvěděl její manžel. Jak mám pocit, že jí to dlužím.

„Hergot,“ řekl Winston. A pak po delší odmlce dodal: „Posledních pár měsíců ti nebyly hvězdy moc nakloněný, co?“

Měl na mysli nejspíš to, že mi sebrali dlouholetého klienta – iv podatelně se o tom určitě povídalo.

„Tak co,“ řekl Winston tiše, „co teda budeš teď dělat?“ Jako by se na to ptal sám sebe, snažil se vžít do mé situace a přemýšlel, co by udělal on. A je možné, že v tomhle okamžiku konečně pochopil, proč jsem ho sem pozval, proč jsem ho sledoval tolik bloků v příšerném mrazu, abych ho zatáhl na pivo. Možná proto, že si říkal: Stát se to mně, tak toho vyděrače nakopu do prdele. Zabil bych ho. Já jo. V mém případě tuhle alternativu zamítl, protože já jsem nebyl na násilí stavěný. Kdepak, na něco takového je potřeba mít kuráž, musíte mít v té oblasti i trošku zkušeností, čas od času si ušpinit ruce nebo aspoň pěsti krví. Anebo ne?

Winston postavil svou sklenici na stůl. Nedopil, postavil ji a podíval se na mě.

„Co po mně chceš, kurva?“ řekl. Konečně si dal dvě a dvě dohromady; konečně mu to došlo.

„Doufal jsem…“

„Cos doufal?“ přerušil mě Winston. „Co?“

„Ze mi pomůžeš.“

„Tys doufal, že já ti pomůžu.“ A zase se k tomu vrátil, zase po mně všecko opakoval, ale tentokrát ne proto, že by nemohl uvěřit, co říkám, ale proto, že tomu uvěřit mohl.

„…a Sydney Black míří s míčem kupředu…“ V televizi ještě pořád běžel ten australský fotbalový zápas, který evidentně dospěl do rozhodujícího stadia, protože diváci řvali, vstávali a hnali své mužstvo k vítězství.

„Hele,“ řekl Winston, „já tě mám rád, Charlesi. Jseš fajn. Tvý dcery je mi líto, příteli. Je mi líto i toho, že tě někdo vydírá. Ale nejseš můj brácha, jasný? Nejseš ani můj nejlepší kamarád, jasný? Takovýho mám, a udělal bych pro něj prakticky cokoli, ale i kdyby mě on požádal o to, k čemu míříš, poslal bych ho do prdele. Rozumíš?“

„Mě jenom napadlo, jestli by… ses s ním nesešel.“

„Prej nesešel… Co to znamená, ty vole? Až se s ním sejdu, tak mu mám říct co? Hm? ‚Byl byste tak hrozně laskavěj a přestal otravovat mýho kamaráda?‘ Předtím, nebo potom, co ho mám nakopat do prdele?“

Winston nebyl žádný hlupák – ve škole mu to šlo, a i když měl za sebou zkušenosti s drogami, jeho mozek byl dosud víceméně nedotčen.

„Zaplatím ti,“ řekl jsem.

„Jo ty mi zaplatíš. To je od tebe hezký. Paráda.“

„Deset tisíc dolarů,“ řekl jsem. Tu sumu jsem si vycucal z prstu. Deset tisíc jsem zaplatil Vasquezovi – deset tisíc se mi jevilo jako korektní suma. Znovu ji vezmu z Annina fondu, ale třeba najdu způsob, jak to doplnit – tomu jsem se v poslední době věnoval víc než jen trochu.

„Deset tisíc,“ řekl Winston. „Nebo co?“

„Jak to myslíš?“ zeptal jsem se, i když jsem přesně věděl, jak to Winston myslí. Snažil jsem se nechat tuhle část nevyřčenou.

„Nebo co?“ opakoval Winston. „Když si nevezmu těch deset tisíc. A deset tisíc je pro mě docela dost peněz – to přiznám. Ale co když to přece jenom odmítnu. Co pak?“

„Koukni, Winstone… Nechci po tobě víc, než…“

„Chceš po mně, abych spáchal trestnej čin. Jenom mi není jasný, proč sis myslel, že budu souhlasit.“

A pak, když jsem neodpovídal: „Jak ti to řek on, Charlesi? Ten násilník. Vyděrač.“

„Cože?“

„Když od tebe chtěl peníze, řek ti: Zaplatíš mi tolik a tolik, nebo… Tak nějak to musel říct, ne? Tak na to se tě ptám. Ptám se, co je v mým případě to nebo.“

„Hele, tys mě asi nepochopil…“

„Kdepak, právě že pochopil. Nechceš po mně peníze – ty mi je nabízíš, to chápu, je to od tebe hrozně štědrý. Jenže když to odmítnu, když ti řeknu, že ne, že děkuju – co se stane pak? Co mám na výběr?“

Chtěl, abych to řekl nahlas. Nic víc.

Přistihl jsem tě při krádeži. Přistihl jsem tě při krádeži a můžu tě udat. Roznášení pošty není žádný terno, ale vězení je mnohem horší. Nebo ne?

Možná jsem mu měl nabídnout další pivo a tvářit se, že my dva jsme přece staří dobří přátelé. Jenže tady o přátelství nešlo.

A já se nedokázal přimět, abych to vyslovil.

Doufal jsem, že Winston to pro mě udělá jako laskavost – já jsem ho přece jednou nechal běžet a Winston by mi to teď mohl oplatit. A těch deset tisíc dolarů ho mohlo přesvědčit. Jenže když mě teď Winston nutil, abych tu skutečnou hrozbu řekl nahlas, zjistil jsem, že to nesvedu.

A pak mě napadlo: Já nejsem Vasquez.

„Deset tisíc dolarů, hm,“ řekl Winston. Otočil se k televizi s fotbalem: „…míč letí kupředu, Dover ho má v levém rohu…“ Podíval se na toho spícího opilce, který se na chvilinku zmátořil, ale pak mu hlava znovu poklesla na bar. Winston poklepával prsty na svou sklenici – cink, cink, cink, jako zvonečky, do nichž náhle foukne závan větru.

A pak se otočil na mě a řekl: „Dobře.“

Nic víc.

„Dobře,“ opakoval. „Tak jo. Udělám to.“

Zavolal jsem Tomu Mooneymu a řekl jsem mu, že s ním chcio něčem mluvit. O hudební produkci.

Bylo to během tří pracovních dní mezi Vánocemi a Silvestrem. Tedy v oné roční době, kdy se lidi snaží urovnat si své záležitosti a promyslet si pár předsevzetí. Například shodit pár kil. Já jsem taky formuloval své předsevzetí ohledně redukce váhy. Viselo mi na krku asi tak devadesátikilové břemeno a já se ho potřeboval zbavit.

Tom přišel o pět minut dřív a velmi okázale si sundával kabát a zavíral dveře.

„Fajn,“ řekl, když se posadil, „tak o čem sis chtěl popovídat?“

„O malé domů,“ řekl jsem.

Možná to znělo příliš přímočaře, protože Mooney sebou na své židli cukl. Existoval snad pro tyhle věci nějaký speciální kód, nějaká hantýrka pro lidi z oboru?

„Malá domů – co tím myslíš?“ zeptal se Tom. „Jsme snad fotbalový mužstvo, nebo co? Já měl za to, že se tady dělají reklamy.“

„Společnost T&D,“ řekl jsem. „Takže vy taky píšete písničky.“

„Hele, jsme kompletní produkční společnost. Zajistíme prostě všechno.“

„Koukám.“

„Servis od A až do Z, takoví jsme my!“ Snažil se o vtip, aspoň myslím, protože vypadal, jako by čekal, že se začnu smát.

Já ale dneska neměl na vtipy náladu.

„Jak dlouho už to takhle táhnete?“ zeptal jsem se ho. „Ty s Davidem?“

„Hele, Chazi, zavolal sis mě kvůli výslechu? Možná mi něco uniklo, když jsi mi volal. Já myslel, že sis mě pozval kvůli něčemu jinýmu. Oprav mě, jestli se pletu.“

Zrudl jsem. Možná skutečně existuje nějaký další jazyk, nebo ten jazyk, který znám, neumím používat. Nejdřív jsem selhal s Winstonem v baru a teď tady. Nezavolal jsem si Mooneyho abych ho obviňoval nebo z něj ždímal podrobnosti o těch špinavostech, které tropí. Chtěl jsem mu prostě jen podat ruku a říct: Můžeš se mnou počítat.

Takže je asi načase, abych sestoupil z výšin morální nadřazenosti – to mi Tom naznačoval. A co víc, měl pravdu.

„Dvacet tisíc,“ řekl jsem.

A poněkud jsem užasl, že ze mě ta slova skutečně vylezla. Dvacet tisíc jako normální věcné prohlášení – žádná dvojznačnost, žádná protahovaná intonace jako při žadonění. Dvacet tisíc – protože deset jsem dlužil Winstonovi a deset už jsem utratil. A přemýšlel jsem, jestli se to přesně takhle dělá – nebo jsem snad měl přes stůl poslat lístek papíru, na kterém by ta suma byla napsaná?

Jenže Tom se znovu usmál – takovým tím úsměvem, kterým jako by říkal: Takže jsi jeden z nás, vid?

Měl jsem z toho nepříjemný pocit – ale ne tolik, jak jsem čekal. Takhle to tedy chodí? Ztrácí člověk kousek po kousku sám sebe, až z něj nezbude vůbec nic? Někdo se dál představuje vaším jménem, spí s vaší ženou, objímá vaše dítě, ale už to nejste vy?

„No vidíš,“ prohlásil Tom. „Já ti říkal, že jsem Santa Claus, ne?“

Příštího dne jsem se sešel s Winstonem na skoro prázdném parkovišti v Astorii v Queensu u rychlého občerstvení Dunkin‘ Donuts.

Byl to Winstonův nápad. Takové schůzky se přece odehrávají na opuštěných místech, že? řekl a zeptal se mě, jestli znám jediného nadhazovače, co kdy získal pět cen Cy Younga.

Roger Clemens, odpověděl jsem.

Winston na mě čekal v bílé mazdě s disky kol každý pes jiná ves a rozbitým zadním světlem. Celní sklo pokrývaly pavučinové praskliny.

Já jsem přijel ve svém stříbrném sedanu značky Mercedes a cítil jsem se trochu trapně. Zaparkoval jsem na opačném konci parkoviště a doufal, že mě Winston neuvidí. Viděl.

„Tady jsem,“ zařval.

Když jsem dorazil k autu, Winston se naklonil a otevřel dveře na straně spolujezdce.

„Naskoč, kámo.“

Kámoš naskočil.

„Víš, jakou písničku mám nejradši?“

„Ne.“

„Money – peníze. Od Floydů. A jakýho umělce?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Eddieho Moneyho.“

Já na to: „Hm, ten je dobrej.“

„A kterej film? Barva peněz. Nejlepší baseballista všech dob – Norm Cash. Hned za ním – Brad Penny.“

„Chápu, Winstone,“ řekl jsem. „Ty peníze pro tebe mám.“

„Kdo se ptá na peníze?“ řekl Winston. „Já jsem jenom rozjížděl konverzaci.“

Po nadzemních kolejích projel vlak, odletovala od něj sprška jisker.

„Ale když už jsi to nakousnul,“ pokračoval Winston, „kdepak jsou?“

Sáhl jsem do kapsy. Pálily mě v kapse, tak se to říká, ne? Včera mi tu obálku přinesl poslíček z Headquarters Productions.

„Pět tisíc,“ řekl jsem. „Druhou půlku potom.“

„Tos viděl v kině?“ zeptal se Winston stále s úsměvem na rtech.

„Co?“

„To ‚druhou půlku potom‘. Viděls to ve filmu nebo kde?“

„Poslouchej, já jsem jenom myslel…“

„Jak jsme se dohodli, kámo? Já myslím, že když jsem řekl, že to udělám – mimochodem čistě z dobrý vůle, protože jsi kamarád a dostal ses do bryndy, tak jsi říkal deset tisíc.“

„Já vím, co jsem…“

„Obchod je obchod, ne?“

„Chápu.“

„A jak zněly podmínky?“

„Já myslím, že půlka…“

„Řekni mi, jak zněly podmínky, Charlesi.“

„Deset tisíc,“ řekl jsem.

„Deset tisíc. Správně. Deset tisíc za co?“

„Jak to myslíš?“

„No, za co mi těch deset tisíc dáváš? Protože mě máš rád? Nebo že mě chceš poslat zpátky do školy?“

„Hele, Winstone…“ Najednou jsem měl obrovskou chuť být někde úplně jinde.

„Hele, Charlesi, já myslím, že došlo k menšímu nedorozumění. Rád bych si s tebou znovu probral podmínky. Když po někom chceš, aby pro tebe udělal něco takovýho, musejí se přesně stanovit podmínky.“

„Já ty podmínky znám.“

„Fakt? Tak mi je teda zopakuj, aby nedošlo k nedorozumění. Proč mi dáváš těch deset tisíc dolarů?“

„Dávám ti těch deset tisíc dolarů, abys… zajistil, aby mě Vasquez už neotravoval.“

Winston řekl: „Jo, správně – tak jsem si myslel, že ty podmínky zněly. Deset tisíc, aby tě Vasquez už neotravoval.“ Vytáhl něco z kapsy. „A tady mám svůj argument, aby tě nechal na pokoji,“ řekl. „Co ty na to? Myslíš, že poslechne?“

„Pistole.“ Cítil jsem, jak se odtahuju. Přitiskl jsem se zády k oknu.

„Ty jo – to se ti povedlo,“ řekl Winston. „Fakticky něco takovýho děláš poprvý?“

„Podívej, Winstone, nechtěl bych…“

„Co? Nechtěl by ses na to dívat? To on taky ne. A co sis myslel, Charlesi, že udělám? Pěkně ho poprosím?“

„Já jenom chci…, rozumíš…, jestli je to vůbec možný…“

„To víš, že jo. Tohle je jenom pro případ, že by to možný nebylo.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Dobře.“ Celou tu dobu jsem přemýšlelo eufemismech – aby mi dal Vasquez pokoj. Něco s ním provést. Postarat se o něj. Jenže o lidi jako Vasquez se dá postarat jen takhle, tvrdil Winston. Někdy to prostě jinak nejde.

„Co myslíš tím svým dobře?“ zeptal se Winston.

„Cože?“

„Myslíš tím: Dobře, tady máš svých deset tisíc, Winstone?“

„Ano,“ kapituloval jsem.

„Fajn,“ řekl. „Chvilku jsem se bál, že mi chceš dát jenom půlku.“

Vytáhl jsem z kapsy obálku a podal mu ji.

„Necháš se hrozně snadno ukecat, Charlesi,“ řekl Winston. „Byl bych bral i tři čtvrtiny.“

A pak, když si bankovky přepočítal, řekl: „Kde?“

Pod West Side Highway.

Týden po Novém roce.

Seděl jsem vedle Winstona v pronajatém autě značky Sable s modrou metalízou a koženými sedadly. Winston měl zavřené oči.

Viděl jsem remorkér, jak se osamoceně plouží po Hudson River tak černé, jako by tam ani nebyla. Jenom černé prázdno v místech, kde by měla být řeka. Bylo chladno a padal zmrzlý déšť; škvírou v okně mě do obličeje šlehaly zmrzlé střípky.

Třásl jsem se.

Snažil jsem se na nic nemyslet. Snažil jsem se zůstat v klidu.

Na rohu přes ulici stála nějaká šlapka. Stála tam už od chvíle, co jsem nastoupil do auta.

Díval jsem se na ni a přemýšlel jsem, kde asi jsou její zákazníci.

Nebyla to špatná otázka, protože bylo těsně po desáté hodině, a ona měla na sobě obyčejné červené negližé a nablýskané černé kozačky. Vysadil ji tady džíp se značkou z New Jersey a asi čekala, až ji nabere další auto odtamtud. Jenže už uplynulo deset minut a ona tady pořád trčela v plískanici. Nedělala nic zvláštního, jenom se dívala přes ulici na modrý sable, který se taky moc nepohyboval.

Vypadala, že je jí dost zima. Přes ramena měla přehozený šál z umělé kožešiny, ale jinak skoro nic, jen spousta holé kůže vystavená na odiv zákazníkům jako visačka s cenou. Ale kde ti její zákazníci vězí?

Ten pojišťovák z Teanecku, makléř z Piscataway, řidič nákladáku mířícího k Lincolnovu tunelu?

Já vězel pod West Side Highway, protože Vasquez mi řekl, že se tady se mnou sejde.

Máš ty peníze? zeptal se mě.

Ano, měl jsem je.

Sejdeme se v deset hodin na Sedmatřicátý ulici u řeky.

Ano, budu tam.

Nikomu o tom neřekneš – rozumíš?

Ne, neřeknu (tedy až na jednu osobu).

Budeš tam sám.

Ano, budu (i když možná ne úplně).

Jak dlouho už tam ta šlapka bez zákazníka stojí? napadlo mě znovu. Jak dlouho přesně?

Pak vykročila směrem ke mně.

Byla už uprostřed ulice, ušla už víc než půlku cesty, takže bylo jasné, že si to nerozmyslí. Podpatky jejích kozaček klapaly a ona šla přímo k tomu modrému autu, které tam celou tu dobu stálo a ani se nehnulo.

„Nemáš zájem?“ zeptala se mě, když došla k mému okýnku. Viděl jsem, že má na ňadrech a na nohou husí kůži, protože ňadra měla jen zpola zakrytá tím červeným negližé a nohy měla nahé až ke kozačkám dosahujícím jen do půli lýtek.

Ne, neměl jsem zájem. Leda vzít do zaječích.

„Ne.“

„Hm,“ řekla. Obličej měla mladý i starý zároveň, takže se nedalo odhadnout, kolik jí je. Cokoli od dvaceti po pětatřicet. „Nemáš cigaretu?“

„Ne.“

Jenže na sedadle mezi Winstonem a mnou ležela krabička cigaret – Winstonových cigaret. Viděla je, pár cigaret dokonce vyčuhovalo z roztrženého staniolu.

„A co tamhlety?“ zeptala se mě.

„Počkej,“ řekl jsem. Natáhl jsem se pro balíček, ale když jsem ho zvedal, ušpinil jsem si ruku od Winstonova mozku – balíček jím byl celý postříkaný. Vytáhl jsem jednu cigaretu a podal ji okýnkem té šlapce.

„Dík,“ řekla, ale nevypadalo to, že by to tak myslela.

Pak se mě zeptala, jestli nemám oheň.

„Nemám.“

„A co on?“ Myslela Winstona, který měl pořád zavřené oči.

„Taky ne.“

„A nemá on zájem?“

„To těžko.“

„Co s ním je? Přebral?“

„Ano, přebral. Podívej, dal jsem ti cigaretu, takže…“

„A k čemu mi je cigareta bez ohně? Co s ní mám jako dělat? Sníst ji?“

„Oheň prostě nemáme, jasný?“

Nejdřív jsem viděl odraz – mihotající červenou barvu v kaluži uprostřed ulice a pak zvuk pneumatik drtících rozbité sklo.

Policie.

„Zmiz odsud,“ řekl jsem jí.

„Cože?“

„Koukej, já prostě chci, abys…“

„Jdi do prdele,“ rozčílila se. „Ty mi nebudeš vykládat, odkad mám vypadnout, jasný?“

„Jasně… Hele, já prostě nemám zájem, jo?“ Snažil jsem seo vlídný tón, chtěl jsem se tvářit zdvořile, aby konečně odešla. Winston měl totiž oči pořád zavřené a to policejní auto už bylo skoro u nás. A ta šlapka ne a ne odejít, protože jsem ji pořádně naštval.

„Zůstanu, kde budu chtít, ty vole,“ řekla.

Policisté přijeli přímo k našemu autu; a okýnko měli stažené.

Čekal jsem, že na mě ten policajt začne křičet. Ze přikáže mně i Winstonovi, ať vystoupíme. Čekal jsem, že vyleze ze svého auta, vytáhne baterku a posvítí si na přední sedadlo, kde si všimne, že Winston má zavřené oči, a když se podívá ještě blíž, zjistí i něco dalšího. Že Winstonovi chybí půlka hlavy.

„Hej,“ řekl policista.

„Nápodobně,“ odpověděla šlapka. Jako staří přátelé.

„Jak se vede, Candy?“

„Co bys tak řek?“

„Skvělá noc na práci, co?“

„Tos uhod.“ Kamarádské tlachání.

Já tam seděl a poslouchal je. Ale vlastně jsem je nevnímal.

Vzpomínal jsem.

Když jsem přišel k pilíři pod silnicí, viděl jsem Winstona, jak sedí v tom pronajatém modrém sableu, přesně podle plánu. Díval jsem se, jak tam sedí deset minut, pak patnáct, a až pak jsem si všiml, že je jedno okýnko otevřené. Ze se Winston vůbec nehýbe – celou tu dobu nepohnul ani hlavou. Nezapálil si cigaretu, nezakašlal, nezívl, nepodrbal se na nose. Byl naprosto nehybný, jako zastavený film: Muž v modrém autě. Něco tu nehrálo. Už jenom to otevřené okno – dovnitř foukal déšť a sníh. Proč asi?

Nakonec jsem přešel ulici a jen tak jsem nahlédl dovnitř – letmo, protože jsem každou chvíli čekal Vasqueze a měl jsem přece přijít sám. Winston měl oči zavřené, jako by spal. Jenže ono to vypadalo, že vůbec nedýchá. A to okno nebylo otevřené, nýbrž rozbité.

Nasedl jsem do auta a poklepal Winstonovi na rameno, jenže ten mě ignoroval. A pak jsem se naklonil přes přední sedadlo, abych si prohlédl Winstonův klobouk, ale v tom okamžiku jsem si uvědomil, že to není klobouk. Byla to rozdrcená tkáň. Winstonovi chyběla půlka hlavy. Obrátil se mi žaludek a mé zvratky se smísily s různými částmi Winstonovy hlavy. Už už jsem chtěl z toho auta s křikem utéct, když jsem si všiml, jak ten džíp vysadil tu šlapku. Tak jsem zůstal, kde jsem byl.

Viděla jste, jak někdo leze z toho auta nebo do něj? zeptali by se jí.

A ona by řekla, že ne.

Pokud by se ovšem nerozhodla přejít přes ulici a poprosito cigaretu.

V autě to začínalo smrdět. Přestože sem rozbitým okýnkem proudila spousta mrazivého vzduchu.

„Dáváš si pořád pozor, vid, Candy?“ ptal se policista.

„Vždyť mě znáš,“ řekla.

Nikdo se zatím neobtěžoval mluvit se mnou.

Byl jsem v pokušení nastartovat a zmizet. To ovšem mělo dva háčky. Jedním byla skutečnost, že Winston seděl za volantem. A pak taky ti policisté, kteří mě zatím víceméně ignorovali, by si mě nepochybně všimli, kdybych zničehonic nastartoval a zmizel.

Jenže teď už jeden z nich konečně nahlédl do auta.

„Vy tam,“ oslovil mě.

„Ano?“

„Dohadujete si tady s Candy obchod?“

„Ne. Jen jsem jí dal cigaretu.“

„Něco se vám na ní nezdá?“

„Cože? Ne…, je fajn.“

„To je fakt. Candy je zlatíčko.“

„Jenom jsem… si tady zakouřil.“

„Jste ženatý?“

„Ano.“

„A ví vaše paní, že se projíždíte po městě a hledáte šlapky?“

„Už jsem vám řekl, jenom jsem…“

„A co váš kamarád? Ten je taky ženatý?“

„Ne. Ne…, ten je svobodný.“ Je mrtvý.

„Vy si oba vyrazíte za šlapkama, a s Candy přitom žádný obchod neuzavřete? Pročpak?“

„Strážníku, je mi líto, jestli jste to špatně pocho…“

„Za co se mi omlouváte? Jí řekněte, že je vám to líto. Jí tady mrzne zadek a vy dva chlapi jí nevyjdete vstříc. Co je s tím vaším kamarádem?“

„On je…“Mrtvý, strážníku.

„Možná byste měl projevit tady Candy trochu uznání.“

„Jistě.“

„Tak co?“

„No…“ Sáhl jsem pro peněženku. Ruka se mi třásla tak, že jsem měl co dělat, abych ji vůbec vytáhl ze zadní kapsy. Nakonec se mi podařilo vytáhnout neidentifikovatelnou sumu peněz a podal jsem jí je.

„Díky,“ řekla Candy lhostejně, vzala si je a nacpala si je za výstřih.

„A co on?“ zeptal se policista. „Jak se jmenujete?“ zeptal se Winstona.

Winston mu neodpověděl.

„Ptal jsem se, jak se jmenujete.“

Winston mu pořád neodpovídal.

Představil jsem si sám sebe na zadním sedadle policejního auta, které mě veze do centra. Už jsem viděl, jak si mě zapíšou, vezmou mi otisky prstů a dovolí mi jeden telefonát. Ani jsem si nevybavoval, že bych znal nějakého právníka. Viděl jsem se, jak se na Deannu s Annou dívám přes poškrábanou přepážku z plexiskla a přemýšlím, kde mám začít s vysvětlováním.

„Tak dobře. Naposledy,“ řekl policista. „Jak se jmenujete?“

A pak se to stalo.

Nenadálé zapraskání a zkreslený hlas pronikly tím sžíravým tichem jako prásknutí hromu v nesnesitelně žhavém odpoledni.

„Máme… tady… deset-čtyři… roh Osmačtyřicáté a Páté…“

A ten policista už se najednou Winstona neptal, jak se jmenuje. Místo toho říkal něco Candy – znělo to jako „uvidíme se pak“ – afrrr, to policejní auto bylo pryč. Jen vteřiny je dělily od toho, aby odhalili muže s ustřelenou půlkou hlavy a druhého, který sedí vedle něj na sedadle pokrytém zvratky a mozkovou tkání, a pak to najednou všechno skončilo.

A já to v sobě konečně mohl přestat dusit.

Mohl jsem Winstona oplakat.

Došlo mi to skoro náhodou. Jel jsem jen tak bezcílně podél West Side Highway a snažil jsem se netřást.

Winston je po smrti.

Winston je po smrti a zabil jsem ho já. Copak jsem ho právě já nezahnal tenkrát v baru do rohu a víceméně ho nepřinutil tohle udělat?

Snažil jsem se přijít na to, co se asi stalo. Vasquez řekl, ať přijdu sám, ale možná mi nedůvěřoval, a tak dorazil dřív, aby si obhlédl terén. Odehrálo se to takhle? Winston tam vysedával v modrém sableu a Vasquezovi připadal podezřelý, tak po něm vyrukoval. Winston mu nejspíš oplatil stejnou mincí – byl přece bývalý vězeň zvyklý udeřit jako první, aby neschytal ránu sám. Jenže tentokrát mu to nevyšlo. Skončil s půlkou hlavy ustřelenou.

To dávalo smysl, ne? I když těžko říct, jestli to opravdu dávalo smysl, protože jsem měl takový strach, že jsem nebyl schopen rozumně přemýšlet.

Div jsem se z toho zápachu pánujícího v autě neudusil. A pak jsem si vybavil další příšerný zápach, který jsem si pamatoval z předního sedadla jedoucího vozu. Mysl s člověkem občas hraje podivnou šarádu – smrad plus auto, čemupak se to rovná?

Vzpomínky na nedělní odpoledne, kdy jsme jezdili autem k tetě Kate v jižní části New Jersey. Vždycky jsme jezdili po Belt Parkway k Verrazano Bridge a pak rovnou za nosem přes celý Sta ten Island. Cestou toho moc k vidění nebylo, jen tu a tam obří supermarkety s megaplexy, kde dávají zároveň sedmnáct filmů. A pak, uprostřed pustiny, nás to vždycky praštilo do nosu. Otevřenými okýnky, ventilátory klimatizace a posuvnou střechou k nám dorazil štiplavý zvratkovitý zápach ze skládky. Obrovské hromady šedých odpadků po obou stranách dálnice a nad nimi vznášející se hejna křičících racků. Zatuchlá rybina.

Já jsem vždycky zavřel okna, Deanna si vedle mě držela nos a Anna vzadu ječela. Vypnul jsem klimatizaci a zatáhl střešní okno, ale ten zápach se dovnitř stejně dostal. Bylo to, jako bychom strčili hlavu do kontejneru, a ať jsem jel seberychleji – a tady jsem vždycky jezdil, co to šlo – nikdy to nebylo dost. Před tím zápachem se nedalo utéct, vždycky jsme ho museli snášet asi tak čtvrt hodiny, než jsme dorazili na úhledná, čistá předměstí.

Ještě o hodinu později, když už jsme seděli se skleničkou v ruce na zahradě u tety Kate, jsem to pořád ze svého oblečení cítil.

Tam jsem teď zamířil.

Jel jsem po Canal Street na Manhattan Bridge, pak po Beltu k Verrazanu. Provoz byl touhle dobou velmi slabý – což bylo dobře, vzhledem k tomu, co jsem vezl v autě. Copak máš jenom půlku mozku? nadával jsem čas od času Anně, když jsem ztratil nervy. Právě tak na tom teď byl Winston. Druhá polovina jeho mozku se rozprskla po celém vnitřku vozu.

Přemýšlel jsem dopředu o mýtě. Jestli to bude problém – jestli bude vidět do auta. Jestli výběrčí to auto ucítí. Snažil jsem se řešit jednu překážku po druhé – jako Edwin Moses, kterého jsem jednou slyšel na ESPN vyprávět o jeho metodě zdolávání překážkového běhu: překážku za překážkou a nedívat se k cílové pásce.

Cílová páska pro mě spočívala v tom, že Winston bude odložen někde v bezpečí a já budu v posteli. A Vasquez dostane zaplaceno – samozřejmě, sto tisíc dolarů mi momentálně připadalo jako velice nízká cena. Představovalo to sice celý Annin fond, ale i tak to nebylo nic přemrštěného, když se uváží, jak se věci vyvrbily.

Žena na mýtě si pobrukovala melodii od Jamese Browna –

I Feel Good. Přičichnout si k autu, zpěv by ji přešel. Stačilo by jí podívat se na mého společníka a všimnout si, že má mozkem potřísněná ramena. Předem jsem si pro ni nachystal požadovanou sumu. U aut přede mnou prováděla takový pomalý, mechanický rituál – ruku ven, ruku dovnitř, peníze ven, drobné zpět, připomínalo to některý z tanců populárních v šedesátých letech, sxvitn nebo monkey. Jenže když jsem s připravenými penězi dojel k jejímu oknu, řekla mi, abych chviličku počkal. Začala ve své budce počítat bankovky a moje peníze nechala ležet – v mé zpocené dlani.

Bylo to k zbláznění. Začal jsem si dělat hlavu s druhým výběrčím, který byl po mé pravici a tedy blíž k mrtvému tělu. Přemýšlel jsem, jestli výběrčí mýtného bývají ozbrojení. Ne že by na tom záleželo, protože jsem věděl, že mají vysílačky. Stačí obyčejné oznámení na policii, a je se mnou amen.

Pak konečně, asi tak v polovině další písničky – Stevie Wonder, kolem roku 1965 – natáhla znovu ruku a vzala si ode mě peníze.

A já se znovu nadechl – samozřejmě nikoli zhluboka a s hlavou otočenou k okýnku, protože ten puch mě obklopoval jako pára. Winston byl druhou mrtvolou, kterou jsem kdy viděl. Když mi bylo čtrnáct, zúčastnil jsem se pohřbu s otevřenou rakví – byl to rodinný přítel, kterého skolila rakovina – a tehdy jsem měl oči upřené spíš na špičky bot. Jen jedinkrát jsem se podíval na tu tvář, která mi připadala podivně spokojená. To se ale nedalo říct o Winstonovi, ten měl pusu zpola otevřenou, jako by nestihl něco zakřičet, a oči měl pevně zavřené. Odešel, a nelíbilo se mu to.

Zabil jsem Winstona, pomyslel jsem si znovu.

Jako kdybych sám stiskl spoušť. Cizoložství, podvod a teď vražda. Nepřipadalo mi to tak dávno, co jsem bývaljedním z obyčejných slušných lidí. Nebylo vůbec snadné představit si, že tamten Charles je stejný jako tenhle – který veze mrtvolu přes Sta ten Island na smetiště. Těžko stravitelná představa. A přitom by stačilo, abych se dostal až ke smetišti, aniž mě zastaví policie; kdyby se mi podařilo zbavit se Winstonova těla a toho zkrvaveného auta; kdybych přiměl Vasqueze, aby si vzal sto tisíc dolarů a nechal mě na pokoji…

Je potřeba zdolávat jednu překážku za druhou.

Nejdřív jsem musel najít cestu na to smetiště. Určitě už jsem nebyl daleko; zápach v autě se smísil s dalším, který byl snad ještě horší.

Dojel jsem na výjezd ke skládce. Aspoň jsem si myslel, že to je ono, protože příští výjezd vedl na Goethals Bridge. Vyjel jsem na opuštěnou a neosvětlenou dvouproudovou silnici. Když jsem zatočil doprava, Winston se svezl na okýnko.

Jel jsem po té silnici aspoň pět minut a nepotkal jsem ani jedno auto. Říkal jsem si, že jen auta, která tudy asi jezdí mají namířeno ke smetišti, a v tuhle denní dobu jich nejspíš moc nebude. Jen já.

Mžoural jsem do tmy a vyhlížel jsem bránu, kterou bych se mohl dostat dovnitř. Zpomalil jsem, až jsem jel skoro krokem, abych ji neminul.

Tamhle.

Těsně přede mnou stála brána – plot z ostnatého drátu končil dvojitými vraty a boudou pro ostrahu. Vjezd. Byl bych se mohl dát do pláče radostí, nadšeně křičet nebo si aspoň úlevně oddychnout, jen nebýt faktu, že ta brána byla zamčená a nedobytná.

Jenže co jsem vlastně čekal? Tohle je přece majetek města, žádné veřejné smetiště, kde by se kdokoli mohl zbavit mrtvoly, kterou si sem přiveze.

Vystoupil jsem a obklopil mě zápach ještě horší, než panoval uvnitř auta. Zdálo se mi, že snad i ten vzduch je odpadní, jako by se tady shromaždovaly společně se vším pevným odpadem všechny odporné smrady z celého New York City. Páchnoucí země a páchnoucí vzduch a nad ním poletují rackové a křičí, aby jim přivezli další. Okřídlené krysy – tak se jim přece říká, ne? A já teď pochopil proč.

K nohám se mi jich sneslo celé hejno – mávali křídly a křičeli na mě, jako by mě považovali za potravu. Všechny ty ostré žluté zobáky na mě mířily a já si říkal, jestli ze mě cítí Winstonovu krev, jestli jako supi vycítí zápach mrtvých a umírajících.

Připadal jsem si jako uvězněný, obklíčený dotírajícími racky a smradem, křičel jsem a máchal rukama a doufal jsem, že je zaplaším a oni odletí. Jediný, kdo tady měl strach, jsem byl ovšem já; rackové mě ignorovali, jen pár z nich zamávalo křídly a kousek popolétlo. Vrátil jsem se k autu, sedl si na přední sedadlo a civěl na zavřenou bránu.

Obrátil jsem auto a zamířil jsem zpět po Western Avenue, sledoval jsem plot a vyhlížel nějakou cestu dovnitř.

„No tak, zkus mě překvapit,“ řekl jsem nahlas. Život se mnou v poslední době nezacházel v rukavičkách; aspoň teď by mi to mohl vynahradit. Stačilo by jednou jedinkrát, v téhle díře zvané Staten Island, kam se odklízejí odpadky, aby tu shnily.

A pak jsem ve světle reflektorů zahlédl díru v plotě v místech, kde se silnice stáčela doprava. Byla dost velká, aby se jí protáhl člověk – i kdyby za sebou táhl někoho dalšího.

Určitě má někde matku, napadlo mě najednou. Představoval jsem si ji jako typickou mámu z předměstí. Nevěděl jsem, kde Winston vyrostl, takže to možná žádná máma z předměstí není. Ale já si ji tak prostě představoval. Možná je rozvedená, už pozbyla všech iluzí, ale pořád ještě je pyšná na svého syna, který se tak dobře učil. Její pýcha utrpěla za ta léta nejeden šrám, když Winston propadl drogám, stal se dealerem a skončil kvůli tomu – ó hrůzo – ve vězení. Ale teď se přece snaží dát si život do pořádku, ne snad? Má řádné zaměstnání – zatím sice jenom roznáší poštu, ale dobrý člověk nemůže zůstat na dně dlouho, ne? S jeho hlavou ne. Ani se nenadějete, a on bude v té společnosti ředitelem. Vždyť je tak dobrosrdečný a oblíbený – všichni lidi mají Winstona rádi – a on jí ani jednou nezapomněl poslat blahopřání k narozeninám. Ještě má schovaný ten keramický popelník, který dělali na střední škole. Postavila si ho někam na římsu u krbu. Winstonova máma, která už letos ani nikdy příště žádné přání k narozeninám nedostane.

Litoval jsem, že jsem se Winstona víc nevyptal na jeho život. Na cokoli. Jestli vůbec má nějakou mámu, která každý rok čeká, že od něj dostane přání k Vánocům, nebo přítelkyni, která dnes někde sedí a diví se, kde Winston může být, nebo bratra nebo sestru. Jenže já se ho vyptával pořád jenom na baseball a na vězení a pak jsem ho poprosil, aby udělal něco, co ho stálo život.

Zastavil jsem přímo u toho děravého plotu a pak jsem chvilku jen seděl a kontroloval, jestli jsem tu opravdu sám. Ano, pokud jsem to dokázal rozeznat, byl jsem zcela sám, sám u smetiště, sám v celém vesmíru. „Deanno,“ zašeptal jsem. Byla mojí životní družkou, ale jen v tom jednom životě, o kterém věděla – znala jen Charlese, co od devíti do šesti pracuje v reklamní agentuře, ne Charlese cizoložníka a spolupachatele vraždy.

Vystoupil jsem z auta, přešel na druhou stranu, otevřel jsem dveře a bezmocně přihlížel, jak Winstonovo tělo padá na zem. Pokoušel jsem se na něj myslet pouze jako na tělo, které zbylo, když duše, která dělala Winstona Winstonem, vyprchala. Bylo to tak jednodušší.

Zvedl jsem tělo za paže a začal ho vléci a rázem mi došlo, že termín mrtvá váha není vůbec nesprávné označení. Panika sice člověku dodává netušenou sílu, ale kde je psáno, že to vždycky stačí? Já s tím tělem prakticky nedokázal pohnout, nanejvýš o pár centimetrů při každém zatáhnutí. Měl jsem pocit, že se mi vzpírá, div mi nevytrhne ruce z kloubů. Tímhle tempem dostanu to tělo za plot asi tak za rozbřesku, kdy se sem sjede četa zaměstnanců a upozorní na mě policii. To je on, řeknou – ten, co tahá nebožtíky na smetiště.

Pomalu a s vypětím všech sil jsem postupoval kupředu, až jsem se dopracoval k jisté rutině: jedno pořádné zatáhnutí, pak pauza, abych popadl dech, protřepal si ruce a připravil se na další. Takhle jsem dopravil tělo k díře v plotě, aniž by mě sklátil infarkt. A dokonce dlouho před rozbřeskem – v půl jedné ráno podle mých hodinek s prosvíceným ciferníkem, které jsem dostal ke dvaačtyřicátým narozeninám od Deanny. Už si asi říkala, kde jsem. Bála se o druhé víc a mnohem upřímněji než kdokoli, koho jsem znal.

Vytáhl jsem z kapsy kabátu mobil, otevřel ho a přes palčivou bolestv zápěstí stiskl dvojku – číslo k nám domů. Číslo jedna jsem v automatickém vytáčení rezervoval doktoru Baronovi.

„Haló?“ ozvala se Deanna rozrušeně.

„Ahoj, miláčku. Nechtěl jsem, abys měla strach – zdržím se déle, než jsem si myslel.“

„Jsi ještě v kanceláři?“

„Jo.“

„A proč voláš z mobilu?“

Ano, proč?

„Ani nevím. Šel jsem si pro kafe a najednou jsem si uvědomil, jak už je pozdě.“

„No dobře. A na jak dlouho to ještě vidíš?“

Dobrá otázka. „Asi tak na hodinu… Musíme ráno předložit návrh k tomu pitomýmu aspirinu.“ Poněkud mě překvapilo, jak obratně jsem zalhal, a taky skutečnost, že se mi podařilo nasadit naprosto normální tón – zdržím se v práci, miláčku –, zatímco jsem stál nad člověkem s ustřelenou půlkou hlavy.

„No, tak to nepřeháněj,“ řekla Deanna.

„Neboj, nebudu.“ A pak: „Miluju tě, Deanno.“ Tentokrát jsem jí řekl jménem, což bylo v naší hierarchii vyznávání lásky těsně pod vrcholem, bylo to něco, co jsme mysleli vážně, nešlo jen o způsob, jak ukončit rozhovor. Miluju tě je obvykle jen intimnější obměna nashledanou, což se však radikálně změní, když připojíte jméno. Pak je to jiné.

„Já tě taky miluju,“ řekla Deanna a já věděl, že to myslí vážně, aniž by musela připojovat jméno.

Vrátil jsem si telefon do kapsy, jednu nohu jsem prostrčil dírou v plotě a začal jsem tahat Winstona dovnitř.

Smrad tady byl ještě horší – bylo to k nevíře, ale bylo to tak. Za plotem jsem ho jenom cítil, tady jako bych ho i jedl, vstřebával jsem ho doušek po doušku a začal se mi zvedat žaludek.

Zatáhl jsem tělo hlouběji na skládku, na kraj navršené velehory odpadků. Teď, když jsem byl skoro u ní, mi připadala jako jeden z těch chrámů slunce, které jsem kdysi dávno viděl v Mexico City, kam jsme vyrazili s Deannou. Bylo to před narozením Anny a celé dopoledne jsme vždycky chodili po památkách a odpoledne jsme se napájeli tequilou. V jednom kuse jsme se milovali a pak opilí usínali.

A teď?

Obecně můžete přemýšlet, jak dlouho chcete, ale dříve nebo později se přihlásí o slovo konkrétní detaily. Odtáhl jsem tělo na smetiště, protáhl ho plotem a položil ho k nohám boha odpadků.

Podíval jsem se na své ruce, ty samé ruce, které objímaly Deannu, které píchaly inzulín Anně, které kdysi dávno hladily centimetr po centimetru Lucindino tělo, a teď měly najednou vykonat činnost zcela odlišnou. Vykopat hrob.

Hrabal jsem, odhazoval jsem hrsti rozdrcených odpadků, ostré kousky plechovek a kostí, mazlavé kousky chrupavek a tuku, slepené kusy kartonu a látky.

Jestli jsem se předtím usilovně nabádal, abych se choval odtažitě, teď se to pro mě stalo přímo náboženstvím. Jako by moje duše, celý můj život závisely na tom, jestli dokážu brát události dnešní noci z odstupu. Svět se mi scvrkl na pachy, ruce, mrtvé tělo. Soustředil jsem se výlučně na hrabání – tolik materiálu odhrnutého po tolika a tolika hrstech – a výsledkem byla stále se zvětšující díra.

Tou dobou jsem už měl odpadky úplně všude, byl jsem po lokty ve svinstvu; nebezpečně jsem se přiblížil k tomu, aby se i ze mě stal odpad.

Z dálky jsem zaslechl nějaký hluk, zvuk bouřky, která možná přijde i sem, možná ne. Anebo to bouřka není? Ten zvuk byl na bouřku příliš slabý – a pokud jsem to dokázal odhadnout, na nebi nebyly žádné mraky. Ozvalo se to znovu – tentokrát jsem měl uši nastražené – a konečně jsem zjistil, co to je. A když jsem to zjistil, najednou jsem si to i představil: černé špičaté uši, kratičký ocas a ostré bílé zuby, z nichž kapou sliny.

A blížilo se to. Pes ze smetiště, kterého jsem si představoval v nejhorších snech.

Hrabal jsem rychleji, rozhraboval jsem nejhorší myslitelná svinstva prsty s ulámanými nehty jako pes, který hledá kost. A vteřinu za vteřinou jsem slyšel, jak se ten opravdový pes blíží – jeho sílící štěkot a vytí se vznášely nad kupami odpadů směrem ke mně, zatímco můj tělesný pach nejspíš putoval opačným směrem.

Díra už byla dostatečně velká. Zvedl jsem se a zhluboka se nadechl, pak podruhé – a chystal jsem se na poslední fyzický výkon téhle noci.

Před očima mi najednou přeletělo hejno racků – byl to ukřičený bouřkový mrak nafouknutý panikou. Viděl jsem, jak na mě seshora z té hromady koukají dvě žhnoucí oči.

Všechny ty fráze o strachu, o tom, kde se v člověku projeví známky strachu – žaludek se sevřel…, mráz běhá po zádech všechny jsou pravdivé. A já ho cítil i na místech, o nichž se v ustálených rčeních mlčí. Na zátylku, kde se mi zježil každičký chloupek. Uprostřed hrudi, která mi vibrovala jako basový reproduktor.

Ty oči se blížily a s nimi zvuk, který drásal i poslední zbytky mé statečnosti. Nebyl to štěkot, to ne, spíš tlumené a zadržované vrčení. Takové, kterým jako by říkal: Tebe nevidím zrovna moc rád.

Začal jsem ustupovat, pomalu, jeden maličký krůček po druhém, zatímco ten pes – nedokázal jsem ani určit, jaké rasy, nejspíš lidožrout – cupital blíž a blíž.

Pak jsem se otočil – a utíkal. Možná jsem neměl; možná bylo moudřejší zkusit to přečkat. Nikdy nedávej psovi najevo, že máš strach – to byla přece poučka našich babiček z mládí, že? Oni se pak naštvou, krev jim vzkypí a probudí se v nich masožravé instinkty.

Jenže tyhle instinkty v nich dokáže probudit i něco dalšího. Maso. A já tomu psovi nechal masa spoustu. V podobě Winstonova těla.

Trvalo to pár minut – pár minut jsem se prodíral plotem a nasedal do auta –, než mi došlo, že ten pes za mnou vůbec nejde.

A pak jsem to zaslechl. Zvuk skřípajících zubů a trhaného masa – odpudivé nenasytné lačnosti.

Ten pes požíral Winstona.

Musel jsem se zbavit toho modrého sablea.

Určitě byl vypůjčen z půjčovny Dollar Rent A Car na jméno jistého Jonathana Thomase. Tedy na jeden ze čtyř řidičských průkazů, které měl Winston ve své jinak vybrakované peněžence.

Nic se nekupuje tak snadno jako totožnost, svěřil se mi Winston. A Winston měl čtyři. Když jsem byl mladý a plný idealismu, patřilo pátrání po vlastní identitě mezi očekávané iniciační rituály. Winston si tu svou oproti tomu prostě koupil – nebo ji ukradl – pojistil se, aby měl v rukávu pár dalších, pro všechny případy, kdyby něco nevyšlo.

Třeba pro případ, že by se po něm chtělo, aby někoho odklidil.

A já teď musel odklidit to auto.

To se ovšem vyřešilo samo. Cestou po Western Avenue jsem minul dálnici; byla tma a já si v mysli přehrával zvuky toho psího hodování, a přehrával jsem si všechno znovu od začátku, i když jsem si říkal, že je to hloupost, ale poslouchal jsem to znovu a znovu. Když posloucháte, jak někoho žere pes, není nic těžkého přehlédnout cedule na dálnici. Nakonec jsem se ocitl v části Staten Islandu, o jejíž existenci jsem neměl ponětí – byla to zemědělská krajina, lány polí se silem tyčícím se v dálce. Stačily dvě vteřiny jízdy od hříchem prolezlé konzumní společnosti a najednou jsem byl uprostřed ryzího venkova.

Jenže ani tady nechyběl hřích. Projel jsem kolem vrakoviště aut. Vypadalo jako napajedlo pro vraky, všechny byly shromážděné kolem rybníka a některé trčely z půlky ve vodě. O jeden vrak víc nebo míň, co na tom?

Sjel jsem ze silnice a vjel na ten hrbolatý pozemek a zastavil s autem na samém okraji rybníka. Naposledy jsem pohledem zkontroloval vnitřek vozu, přičemž jsem se snažil vyhnout kouskům tkáně přilepeným na koberečku a čalounění, pak jsem otevřel přihrádku na rukavice a našel jsem v ní překvapení. Pistoli. Winstonovu, vybavil jsem si. Byla to ta, po které nestačil sáhnout, protože pistole někoho jiného ho připravila o půlku hlavy dřív, než se zmohl na odpor. Zasunul jsem si ji do kapsy. Pak jsem zařadil neutrál, vyklouzl z předního sedadla, lehce jsem do auta strčil a nechal ho sjet do rybníka, kde se usadilo a z kalné vody mu vyčuhovala jen anténa.

Na náboženství mě moc neužije – neznám prakticky žádnou pořádnou modlitbu. Ale postál jsem tam asi minutu a něco jsem šeptal. Na Winstonovu památku.

Otočil jsem se a vyrazil na cestu.

Jak se dostanu domů?

Mohl jsem asi zavolat taxislužbu, ale věděl jsem, že si vedou záznamy. Potřeboval jsem se dostat do centra, kde si Charles Schine může objednat taxíka stejně, jako kdykoli jindy po delším pracovním dni.

Narazil jsem na čerpací stanici. Viděl jsem, že ve spoře osvětlené budce si tam čte noviny jediný člověk, který vypadal jako indián. Obešel jsem ho a díval jsem se po toaletách. Našel jsem je.

Toalety na čerpacích stanicích se moc neliší od pump v Čínské čtvrti, a ty se zase výrazně podobají toaletám v Kalkatě, nebo tak nějak jsem si to aspoň představoval. Nebyl tam žádný toaletní papír. Zrcadlo bylo popraskané a umyvadlo plné špíny. Jenže já se potřeboval umýt. Věděl jsem, že budu muset najít autobus nebo vlak, který mě odveze do města, a přitom jsem smrděl jako popelnice.

Z kohoutku tekla voda. Na držátku tu zbyl i kousek mýdla, tlustý, žlutý a napěněný. Umyl jsem si ruce, opláchl si obličej a sundal jsem si košili, i když mrzlo a od úst mi při každém vydechnutí stoupala oblaka páry. Omyl jsem si prsa a podpaží. Sprcha děvek, tak se tomu říká, ne? A já byl v poslední době děvka jaksepatří. Zaprodal jsem všechno, v co jsem kdy věřil.

Znovu jsem si oblékl košili a zapnul si bundu. Vrátil jsem se ven a vydal se po prašné cestě.

Směr jsem si vybral náhodně. Nechtěl jsem se ptát obsluhujícího u pumpy, aby si pak nevzpomněl na toho podivně vypadajícího bělocha, který se u něj objevil, ale neměl auto.

O půl hodiny později jsem objevil autobusovou zastávku. A když se tam po další půlhodině objevil autobus, nastoupil jsem do něj. Měl jsem štěstí. Měl namířeno do Brooklynu, kde mě po chvíli vysadil u stanice metra.

Dostal jsem se zpátky na Manhattan.

Doma.

Jak se mi tu po celonočním hrabání na skládce líbilo! Čtyři solidní obvodové zdi a černá střecha s velkým komínem. Agent z realitní kanceláře, který nám dům prodával, nám ho popsal jako koloniální styl. Znělo to působivě. Vždyť co se vám může v takovém domě stát? Jakmile z něj vytáhnete paty, to je ovšem jiná – pak se vám může stát spousta věcí.

Když mě auto vysadilo před domem, zašel jsem k zadnímu vchodu a pokusil se dveře otevřít a zavřít co nejtišeji. Slyšel jsem, jak Deanna přechází po naší ložnici.

Podnikl jsem ještě jeden vpád do koupelny – tahle byla mnohem vstřícnější než ta minulá. A čistší. Na stěně visely pěkné žluté měkké ručníky a nad toaletou kopie od Degase – Ženská toaleta?

Tentokrát jsem se svlékl a pořádně namydlenou žínkou jsem se celý umyl. To už bylo lepší – už jsem skoro i voněl. Vytáhl jsem z kalhot pistoli a uložil jsem si ji do aktovky.

Pak jsem vyšel nahoru do ložnice, kde byla neproniknutelná tma – zakopl jsem o jeden střevíc na podpatku –, a došel jsem až do postele.

Deanna řekla: „Ty ses myl.“ A nebyla to otázka.

No jistě; cítila vůni mýdla a slyšela téct vodu. Jenže proč by se měl tak důkladně mýt manžel, který se prostě jen dlouho zdržel v práci? Tuhle otázku si kladla – a já nevěděl, jak jí mám odpovědět.

Nedělej hlouposti, Deanno, mohl jsem říct. Nebyl jsem se žádnou jinou ženou (vidíš, Lucindo). Musel jsem jen zakopat mrtvolu. Toho ranaře a kamaráda, co jsem mu zaplatil, aby mě zbavil člověka, co mě vydírá, protože předtím jsem byl s jinou ženou. Chápeš?

„Byl jsem si dneska zacvičit,“ řekl jsem, „a nedostal jsem se pak do sprchy.“

Nebyla to nijak geniální odpověď, když se nad ní člověk zamyslel – s ohledem na denní dobu tedy určitě ne. Vždyť copak jsem s tím mytím nemohl počkat do rána? Ale snad to stačilo.

Deanna totiž řekla: „Aha.“ Možná byla vůči té odpovědi podezíravá, možná byla podezíravá vůči velké části mého chování v poslední době, ale třeba byla moc unavená, než aby to chtěla řešit. Ve dvě ráno ne. Notabene když byla celou noc vzhůru a čekala, až přijdu domů.

„Dobrou noc, miláčku,“ řekl jsem a naklonil jsem se, abych ji políbil. Vlídnost a hřejivost: domov.

Ale té noci jsem měl sen – když jsem se ráno probudil, vybavil jsem si několik detailů.

Byl jsem navštívit někoho v nemocnici. Nesl jsem s sebou květiny, bonboniéru a čekal jsem v čekárně, než mě pozvou do pokoje té nemocné osoby. Ale jaké nemocné osoby? Totožnost pacienta se v průběhu snu několikrát změnila, což je u snů docela normální – nejdřív je to někdo a pak hned někdo jiný. Nejdřív jsem byl navštívit Deanninu maminku, ale když jsem se konečně dostal do pokoje, ležela tam Anna. Byla napojena na pavučinu infuzí a hadiček, sotva mě poznala a já jsem požádal, jestli můžu mluvit s doktorem. Jenže když jsem se k ní znovu otočil, ležela tam Deanna a byla zrovna v kómatu. Deanna. Další část snu jsem si vybavil velmi dobře: křičel jsem na chodbě, ať přijde nějaký doktor, i když tam doktor už byl – doktor Baron, který mi neustále vysvětloval, že doktora prostě nemohli sehnat, že to nejde, ale já se nechtěl nechat odbýt.

Nakonec je asi donutil můj řev; doktor za mnou nakonec skutečně přišel. Jenže i ten se měnil – nejdřív to byl Eliot, můj šéf, a pak někdo, kdo se nejspíš podobal mému sousedovi Joeovi, a nakonec hvězda večera, Vasquez. Ano, vzbudil jsem se a vzpomínal si na Vasquezův obličej z hotelového pokoje. Tvářil se střídavě neproniknutelně, zlomyslně a gaunersky, ale neustále odmítal vyslyšet moje prosby. Deanna tam umírala a on nehnul ani prstem, aby jí pomohl. Kdepak.

Ráno, když Deanna odešla do práce a Anna do školy, znovu jsem zašel do pracovny a opět jsem tajně sáhl na Annin fond.

Ve vlaku cestou do práce jsem se nepodíval nejdřív na sportovní stránku. Nepřečetl jsem si o poslední hanebné prohře Giants, o tom, že Yankees ulovili dalšího špičkového hráče, ani o věčném snažení Knicks najít pořádného borce na hrot útoku.

Na jeden den jsem své čtení novin po hebrejsku (tedy odzadu dopředu) poněkud změnil a přečetl jsem si je jako znepokojený občan. Znepokojený hrůzostrašnou situací na Středním východě, nekonečnými obstrukcemi v Kongresu, nevypočitatelností burzovního indexu. A samozřejmě nedávným nárůstem pouličního zločinu. Třeba vražd.

Poslouchal jsem ve sprše zprávy v rádiu a potěšilo mě, že jsem se o ničem takovém nedoslechl. Někoho sice samozřejmě zabili, to ano – v New York City to ani jinak nejde. Jenže tentokrát šlo o osobu ženského pohlaví, stáří jedenadvaceti let a francouzské národnosti. Nebo italské. Každopádně o turistku.

V rubrice Metro v Timesech se o žádné mrtvole mužského pohlaví nepsalo. Totéž v místních novinách na Long Islandu. Jenže i kdyby nakrásně někoho našli, tak to muselo být tak pozdě, že by to nestihli do uzávěrky.

Jenže moderní doba má i jiné možnosti. První, co jsem tedy udělal, když jsem přišel do kanceláře a pozdravil sekretářku, bylo, že jsem se podíval na web.

Prohlédl jsem internetové stránky dvojích novin. V New York City se nevědělo o žádném zavražděném muži.

Dobře.

Zbytek dopoledne jsem se snažil nemyslet na Winstonovo tělo. Na těch sto tisíc dolarů z Annina fondu, které už nepatřily Anně. Na to, jak jsem to vzdal – fatálně a ostudně vzdal.

Snadněji se to řekne, než udělá – kolem oběda jsem znovu navštívil makléřskou společnost Davida Lernera na Osmačtyřicáté.

Využil jsem toho, že jsem s Davidem Frankelem musel jít do střižny dohlédnout na dokončovanou reklamu na aspirin. Přiměl střihače, aby mi ji pustil několikrát za sebou. Nebyla to nejlepší reklama, která kdy byla natočena. Ale nejhorší taky ne. Hudba mě nijak zvlášť neupoutala, připadala mi jako vypůjčená z katalogu nějaké hudební firmy – nebo z něj vyhozená. Možná to tak bylo – koupili to možná za tři tisíce dolarů a fakturu vystavili na pětačtyřicet.

David, ono D z firmy T&D, se dnes choval daleko přátelštěji. Jako bych byl jeho skutečným partnerem ve společném podnikání. A možná jsme opravdu takovými partnery byli. Společně jsme oklamali agenturu a zákazníka a vytáhli z nich jejich pochybně vydělané peníze.

„Důvěřuj mi,“ řekl David, když střihač – Chuck Willis se jmenoval – pustil spot ještě třikrát čtyřikrát, „zákazníkovi se to určitě bude líbit.“

A já myslel na to, jak v reklamách, na kterých jsem pracoval dřív, nezáleželo na tom, jestli se to bude líbit zákazníkovi. To bylo podružné, hlavně šlo o to, aby se to líbilo nám. Jenže člověk se těžko může zamilovat do spotu, kde hospodyně prakticky čte vlastnosti výrobku z lahvičky aspirinu.

Ale i tak jsem na to musel dohlídnout a chovat se, jako by mi na té reklamě záleželo. Jako by stála za podívání a pár komentářů a zlepšovacích návrhů.

Upozornil jsem na místa, kde by mohli ještě stříhat. Poprosil jsem je, ať vylepší hlasový doprovod. Mohl jsem se zmínit i o té unylé hudbě, jenže pak by třeba někdo zjistil, že jsme na ní bokem vydělali přes čtyřicet tisíc dolarů.

Když jsem se kolem druhé vrátil do kanceláře, někdo, koho jsem v životě neviděl, mi dával na Darlenin stůl poštu. No jistě – můj nový pošťák.

Zeptal jsem se ho, kde je Winston. Taková otázka se ode mě asi čekala.

Muž se usmál a pokrčil rameny. „Nepřišel.“ Měl potíže s výslovností, ale rozumět mu bylo. Přemýšlel jsem, jestli je to jeden z těch postižených lidí, o kterých mi Winston vyprávěl.

„Aha,“ řekl jsem naoko překvapeně. „Jasně.“

Darlene se na nového pošťáka usmála a řekla: „Vypadáš líp než on.“ Než Winston.

Muž zrudl a řekl: „Těkuju…“

Díval jsem se, jak jde pryč, a měl jsem divný pocit. Život jde dál, říká se, když někdo umře, jde se dál. A já měl před očima jasný důkaz. Winston byl pryč ani ne den, a na jeho místě je už někdo jiný. Jaksi se tím zároveň zmenšoval i zvětšoval význam toho, co se stalo předchozí noci. Bylo mi ze všeho nanic.

Odpoledne jsem pak vedl kreativní brífink.

Doufal jsem, že mě to trochu rozptýlí. Schůze se konala o půl čtvrté v zasedací místnosti, již nám rezervovala Mary Widgerová.

Moje skupina nespokojených kreativců mi poslušně naslouchala – měli s sebou i bloky a tužky, takže se jim dařilo budit alespoň zdání zájmu o to, co jsem jim říkal. Byli otrávení, protože šlo o další práci pro našeho nového klienta – kombinaci prášku proti nachlazení a bolestem hlavy – místo nějaké zakázky pro toho dřívějšího, která by možná stála za to, aby se do ní pustili s plnou vervou. A taky je otravovalo, že jsem jim takřka doslova předčítal ze strategického záměru, který mi připravila Mary Widgerová. Byly to věty podobné Foucaultovu teorému – hloupé, složité a pro všechny nepochopitelné. V dávno minulých idylických dobách bych je vypustil; udělali bychom reklamu, pořádně bychom si to užili a teprve pak bychom napsali strategický záměr.

S tím byl ale konec; teď jsem četl termíny jako cílová skupina, nebo úroveň spokojenosti a nasycenost, aniž bych byť jedinkrát zrudl. Poslušný čmelák, který dělá, co se od čmeláka očekává – neustále pobrukuje a neskončí, dokud se nedostane až k poslední tečce té strategie.

Pak jsem se vrátil do kanceláře a zavřel dveře. Zavolal jsem Deanně.

„Ahoj,“ řekl jsem. Nevěděl jsem, proč přesně jí volám, ale pamatoval jsem si na doby, kdy jsem jí volal z práce denně,a nejednou.

Když jsme spolu přestali mluvit, myslím opravdu mluvit, když jsme se začali bavit jen o nedůležitých věcech, přestal jsem jí volat třikrát denně. A byly i dny, kdy jsem jí nevolal vůbec, celých čtyřiadvacet hodin uplynulo, aniž bychom si řekli jediné slovo.

A teď existovalo tolik věcí, o kterých jsem s ní mluvit nemohl – styděl jsem se za ně, nemohl jsem na ně myslet skoro ani já sám.

Ale i tak jsem jí zavolal.

„Ahoj, ahoj,“ řekla Deanna. „Všechno v pořádku?“

„Ano, v pořádku.“

„Víš to jistě, Charlesi?“

Až mnohem později mi došlo, že Deanna nemluvila jen tak do větru. Že věděla, že se se mnou děje něco nekalého – sice ne do detailů, ale věděla toho dost.

Já však té příležitosti nevyužil – ještě ne. Nemohl jsem.

„Ano, všechno je v pohodě, Deanno,“ řekl jsem. „Jenom jsem tě chtěl… pozdravit. Zeptat se, jak se ti dneska vede. Nic víc.“

„Mně se vede dobře, Charlesi. Mně jo. Ale začínám si dělat starosti o tebe.“

„O mě? Mně nic není. Fakt.“

„Charlesi…?“

„Ano?“

„Nechci, aby sis myslel, že…, no…“

„Co?“

„Nechci, aby sis myslel, že se mnou nemůžeš mluvit.“ Měl jsem pocit, že v té větě je něco srdceryvného. Mluvit – jednoznačně to nejjednodušší, co spolu dva lidi můžou dělat. Pokud to jde. Když jim v tom něco brání, je to naopak nejtěžší věc na světě.

„Já…, vážně, Deanno. Nic se neděje. Chtěl jsem tě jenom pozdravit. Říct ti, že… tě miluju. Nic víc.“

Ve sluchátku bylo ticho. „Já tě taky miluju.“

„Deanno, pamatuješ si…?“

„Na co?“

„Jak jsem na Annině večírku dělal kouzelníka? Koupil jsem si kupu věcí v tom kouzelnickém obchodě. Pamatuješ?“

„No jistě. Pamatuju.“

„A šlo mi to. Dětem se to líbilo.“

„Ano. Mně taky.“

„Pamatuješ, jak jsem otočil ten klobouk? A jak si myslely, že je poliju mlíkem. A z klobouku se vysypaly konfety. Div jim nevypadly oči.“ Dneska jsem si na to z nějakého zvláštního důvodu vzpomněl, asi proto, že jsem hledal další podobné kouzlo.

„No jo, jsi druhej David Copperfield.“

„Už mi chybí jenom pár milionů.“

„Na těch mi nezáleží.“

„Mně taky ne.“

„Nechceš změnit povolání?“

„Co já vím. Nikdy není pozdě, vid?“

„Asi ne.“

„Taky si říkám.“

„Charlesi?“

„Copak?“

„To, co jsem říkala o tom mluvení jsem myslela vážně. Jasný?“

„Jistě.“

„Přijdeš dneska normálně?“

„Ano. Dneska ano.“

„Tak se zatím měj.“

Když jsem zavěsil, měl jsem pocit, že by se třeba všechno dalo ještě napravit. Všechno možná ne, ale důležité věci ano. A věděl jsem moc dobře, co jsou ty důležité věci – dívaly se na mě z té zarámované fotky na stole.

Jenže pak se zase všechno zvrtlo.

Telefon zazvonil možná dvě minuty poté.

Domluvil jsem s Deannou, podíval se na fotku své rodiny a pomyslel si, že nakonec to snad nějak zvládneme.

A pak se rozezněl telefon. A zvonil a zvonil. Darlene byla asi někde na chodbě s ostatními asistentkami – tak si totiž poslední dobou nechávaly říkat sekretářky, když už nedostávaly pořádný plat – a probírala s nimi své milostné zážitky.

Takže jsem to zvedl.

Logicky vzato by se v telefonu mohl ozvat hlas nejméně stovky lidí – mnohem později jsem je přepočítal, abych měl co dělat. Vlastně všichni lidé, které jsem znal – mohlo jich být kolem stovky – mohli mít opodstatněný důvod zvednout telefon a zavolat mi. Ne že bych tenhle telefon nečekal, to jistě ne. Dalo by se říct, že jsem čekal hlavně tenhle telefon. Jenže jsem si ho představoval úplně jinak. Čekal jsem, že ve sluchátku uslyším Vasqueze.

Ale to nebyl Vasquez.

Byla to ona.

Její hlas mi připomněl jinou dobu, jiné místo. Zase ten holčičí hlásek. Když ho slyšíte z úst malé holčičky, je to něco skvělého, ale když jde o dospělou ženu, je to spíš k zešílení.

„Charlesi, prosím tě,“ žadonil ten hlásek. „Musíš sem přijít. Hned.“

Napadla mě spousta věcí najednou. Například, co tím slovem sem asi míní. U ní doma, u ní v kanceláři? Kde? Pak mě taky napadlo, co ji asi nutí k tomu, že má zase hlas jako vyděšené děcko. Ale vlastně jsem věděl, co to je. Věděl jsem to.

„Musíš… Bože můj… Prosím tě,“ šeptala.

„Kde jsi?“ zeptal jsem se. Dobrá logická otázka, jedna ze čtyř hlavních otázek, které se učí i na žurnalistice. Co, kdy, proč, kde? I když jsem se jí ptal hlasem, který zněl stejně zpanikařené jako její. I tak.

„Prosím tě… Šel za mnou… On mě…“

„Co se děje, Lucindo? Co je?“ A to byla ta nejzásadnější otázka.

„On mi ublíží, Charlesi… Chce… chce ty peníze…, on…“ A pak její hlas utichl a já si dokázal představit, co se děje. Viděl jsem, jak Lucindě vytrhl z ruky telefon a přikryl sluchátko velkou černou dlaní. Představil jsem si ten pokoj, který se podobal pokoji v Abecední čtvrti, i když tomu tak nebylo. A představil jsem si její obličej – i když jsem se pokoušel odvrátit oči, nic nepomohlo. Nedívej se tam…, nedívej se…

A pak najednou byl slyšet hlas někoho jiného, ne její. Tentokrát už ne.

„Poslouchej mě, ty čuráku.“ Vasquez. Ale ne ten, na jakého jsem byl zvyklý. Výsměšně lichotivý tón i ovládaný vztek byly tytam. Teď už ho nekrotilo nic, takže rozdával kopance na všechny strany, nešetřil nikoho, kdo se mu dostal do cesty.

„Ty sis myslel, že mě přesereš. Myslel sis, že na mě platěj podrazy? Ty ubožáčku podělanej. Na mě? Posadíš do auta nějakýho sralbotku, a ten udělá co? Nakope mě do prdele? Posral ses, nebo co? Mám tady tvoji holku, rozumíš. Mám tady tu tvoji kurvu. Řekni, že to chápeš, debile.“

„Chápu.“

„Chápeš leda hovno. Myslíš si, že jseš nějakej gangster, nebo co? Poslals nějakýho šaška, aby si to se mnou vyřídil? Se mnou?“

„Podívejte…, já tomu rozumím. Chci…“

„Tak ty rozumíš? Takže hejbni prděli a přijed sem se sto tisícema, jinak tuhle debilní kurvu zabiju, ty vole. Rozumíš tomu, Charlesi?“

„Ano.“ Vždyť kdo by tomu nerozuměl, že? Copak někde po zeměkouli chodí člověk, který by nepochopil závažnost takového prohlášení?

A opět jsme se dostali k otázce kde. Zeptal jsem se ho na adresu.

Tentokrát to bylo mimo centrum – španělská část Harlemu. Místo, kde jsem nikdy nebyl, jen jednou jsem tamtudy projížděl cestou na Yankee Stadium nebo Cross Bronx Expressway.

Telefonicky jsem si objednal služební auto. Otevřel jsem zásuvku a peníze z ní jsem si nacpal do aktovky. Měl jsem je tam, čekal jsem na správný okamžik. A viděl jsem tam i něco jiného: Winstonovu pistoli. Na chvilku jsem přemýšlel, že bych si ji vzal s sebou, ale pak jsem si to rozmyslel. Co bych s ní asi tak dělal?

Cestou k východu jsem potkal Mary Widgerovou, která se mě zeptala, jestli se něco stalo.

Rodinné důvody, řekl jsem na vysvětlenou.

Za čtvrt hodiny jsem jel po Třetí Avenue. Auto klouzalo, pištělo, razilo si cestu příšerným překážkovým závodem mezi stojícími chladicími vozy, auty FedExu, popojíždějícími dodávkami, autobusy, taxíky a pick-upy.

Ale třeba jsme nejeli tak pomalu, jak se mi zdálo – třeba jsem si jenom představoval, co Vasquez udělá Lucindě, a že to nesmím znovu dopustit, podruhé že to nesnesu. Měl jsem pocit, že kdybych se podíval na místní určení – dejme tomu na Ctyřiašedesáté –, o pět minut později bych pořád koukal na tu samou ceduli.

Asi v polovině jízdy jsem si uvědomil, že ruka, ve které jsem držel aktovku, mi celá ochabla. Svíral jsem rukojeť tak pevně, že moje klouby dostaly barvu popela – zsinale bílou. A vzpomněl jsem si na hru, kterou se mnou hrávala Anna. Řekla mi, abych jí sevřel ukazováček do pěsti a držel ho pět minut, ani o vteřinu míň. Pak mi řekla, abych pěst otevřel, a vždycky se rozhihňala, když jsem se snažil rozevřít ochromené prsty. Tak jsem se cítil i teď – ale nezdřevěněly mi jen prsty, celý jsem si připadal ochrnutý. Stejně jako na té židli v hotelu Fairfax. Žena, do níž jsem se zamiloval, byla znásilňována necelé dva metry ode mě, a já byl jako stižený spavou nemocí, projevoval jsem všechny známky života, jen jediné jsem nedokázal. Zasáhnout.

Postupně jsme za sebou nechali malebnější části East Side. Butiky, obchody s koženými kabelkami a lahůdkářství se změnily v laciné obchůdky a vinárny a na vývěsních štítech se objevovalo víc a víc španělských nápisů.

Obytná budova byla na Stojedenadvacáté, mezi První a Druhou Avenue.

V jejím okolí stála směnárna šeků, holičství, rohová vinárna a dva vyhořelé domy. Uprostřed bloku si postavil Stánek muž prodávající pečené kaštany a neloupané kukuřičné klasy. Další, který vypadal na drogového dealera, si kontroloval pager a mluvil do zvláštního mobilu přímo před domem.

Řekl jsem řidiči, aby na mě počkal. Nijak ho to nepotěšilo, ale při jeho práci se odmítá jen velice těžko.

„Možná budu muset popojet,“ řekl mi.

Já jsem na to nic neřekl – díval jsem se na budovu a přemýšlel, jestli se dostanu dovnitř. U vchodu postávali tři muži a žádný z nich nevypadal na člověka, kterého byste se zeptali na cestu. Připomínali trojici z nějakého policejního oběžníku, zkrátka typy, kterým ruku podáte pouze v případě, že v ní držíte peněženku.

A já měl dneska s sebou mnohem víc; nesl jsem sto tisíc dolarů.

Jakmile jsem vylezl z auta, zaslechl jsem cvaknutí zámků na dveřích. Teď si porad sám, říkalo mi to. A bylo to tak; navíc na téhle adrese, kde jsem se ocitl, jsem byl i velmi nápadným středem pozornosti. Uvědomil jsem si, že taková auta, jakým jsem přijel já, tady zastavují jen velmi zřídka, stejně jako kvalitně oblečení běloši s drahými kufříky v ruce. Prodavač kaštanů, drogový dealer i trojice mužů střežící vchod do budovy číslo 435, všichni se na mě dívali jako nepřátelsky naladěné publikum dožadující se nějaké zábavy.

Nevěděl jsem, jestli mám vyběhnout po schodech jako někdo, kdo má naspěch, nebo po nich vyjít klidnou chůzí, a nakonec jsem skončil u směsice obojího – vypadal jsem jako muž, který neví přesně, kam jde, ale nemůže se dočkat, až tam bude. Když jsem došel ke schodům, před nimiž byl popraskaný asfalt počmáraný křídou a sprejem („Sandi es mi Mami; Toni y Mali…“), pozdravil jsem se s trojicí dveřníků tak, jak se většina Newyorčanů zdraví s ostatními: nijak. Měl jsem oči sklopené – díval jsem se na práh, gumový pás ze staré pneumatiky oddělující hnědý beton od zvlněného žlutého linolea.

„Hej…“

Jeden z trojice mi něco řekl. Rád bych věřil, že ten muž mluví s někým ze svých kamarádů, ale byl jsem si jist, že mluví se mnou. Na nohou měl obrovské žluté basketbalové boty a kalhoty od obleku – víc jsem z něj neviděl, protože jsem mu upíral zrak na nohy.

Vzhlédl jsem a uviděl tvář Španěla středního věku, která by mi nevadila za pultem McDonalďs, ale vadila mi uprostřed Harlemu, kde trčím se sto tisíci dolary v aktovce. Kromě toho ta tvář vypadala, že se jí nelíbím, jako bych si právě stěžoval, že mi k Happy Meal nenaservírovali hranolky a dali mi hamburger bez okurky.

Šel jsem dál, posunoval jsem se jako obránce v útočném pásmu a pomalu jsem kráčel kupředu. Už jsem byl skoro za dveřmi – byly zpola otevřené a nepředstavovaly žádnou překážku.

„Kam deš?“

Tentýž muž jako předtím, mluvil anglicky a s intonací, která prozrazovala, že nemá v úmyslu nabízet mi pomoc. Žádné: Řekni mi, kam jdeš, a já ti třeba pomůžu se tam dostat. Kdepak – ten muž zpochybňoval mé právo být tady.

„K Vasquezovi,“ řekl jsem. To bylo první, co mě napadlo, kromě chuti křičet o pomoc. Když člověk řekne jméno, zní to poctivě. Možná to jméno poznají a nebudou mít chuť se do toho jakkoli zaplétat. A i kdyby ho neznali – Vasquez, a to je jako kdo? – snad je aspoň přejde chuť lézt někomu jinému do zelí. S osamělým člověkem se dá snadno pohrát, ale kdyby osamělý nebyl, kdo ví?

Každopádně to zabralo.

Šel jsem dovnitř a oni mě nezastavili. Nebyl tu samozřejmě žádný výtah; bral jsem schody po dvou. Čekala na mě Lucinda – On mi chce ublížit, Charlesi. Možná i mě samotného čeká konec.

Na schodišti to páchlo tělními tekutinami: močí, semenem a krví. Uklouzl jsem po banánové slupce, z níž se vyklubal použitý kondom, a málem jsem spadl ze schodů. Odkudsi ze tmy zazníval smích, ze kterého mi naskočila husí kůže.

Když jsem zaklepal na dveře, Vasquez otevřel. Než jsem ze sebe stačil vysoukat jediné slovo, vtáhl mě dovnitř a mrštil mnou proti zdi. Udeřil mě do tváře. V ústech jsem ucítil krev. Pustil jsem aktovku na zem a snažil se krýt. Znovu mě udeřil. A znovu. Řekl jsem: „Přestaňte – mám to, tady… Tady.“ Pořád do mě bušil, byly to rány, proti nimž nic nezmohly ani mé zvednuté paže.

A pak najednou přestal.

Svěsil paže, promnul si dlaně, zhluboka se nadechl a pak ještě jednou. Zavrtěl hlavou; oddychoval. A když konečně promluvil, měl skoro normální hlas. Jako by potřeboval trošku upustit páru, než se zase vrátí do normálu.

„Hergot,“ řekl, jako by byl rád, že to má za sebou. „Hergot.“ A pak:

„Máš ty peníze?“

Dýchal jsem zrychleně, jako astmatik lapající po dechu. Tvář mě v místech, kam mě Vasquez udeřil, bolela. Ale podařilo se mi ukázat na podlahu. Na aktovku. V bytě jsou nejméně dvě místnosti, pomyslel jsem si – z vedlejší místnosti jsem někoho slyšel. Tlumené popotahování.

„Kde je?“ zeptal jsem se. Ret mi otekl a měl jsem úplně jiný hlas.

Vasquez mě ignoroval. Otevřel aktovku a obrátil ji dnem vzhůru a sledoval, jak se na zem sypou svazky stodolarových bankovek.

„Hodnej,“ řekl Vasquez, jako by chválil psa.

Slyšel jsem ji z vedlejší místnosti. V bytě – aspoň co jsem viděl – nebyl skoro žádný nábytek. Stěny byly flekaté špínou a opálené od cigaret. Natřené byly žloutkově žlutou barvou.

Řekl jsem: „Chci ji vidět.“

„Posluž si,“ řekl Vasquez.

Prošel jsem polootevřenými dveřmi do další části bytu. Pokoj byl temný, závěsy na oknech zatažené. Přesto jsem rozeznal židli stojící u zadní stěny. Viděl jsem, kdo na ní sedí.

„Jsi v pořádku?“ řekl jsem.

Neodpověděla mi.

Zdálo se mi, že sedí velmi klidně. Jako dítě na kostelní lavici, kterému už poněkolikáté řekli, aby sedělo tiše. Nevypadala, že by jí něco bylo, ale seděla tam oblečená jen v kalhotkách.

Proč jen v kalhotkách?

Slyšel jsem, jak Vasquez vedle počítá peníze: „Šedesát šest tisíc sto, šedesát šest tisíc dvě stě…“

„Dal jsem mu ty peníze,“ řekl jsem.

Ale možná jsem s tím příliš otálel. Nejdřív jsem řekl: Je mi líto, nemám je – a Winston kvůli tomu přišel o život a Lucinda tady teď seděla jen ve spodním prádle. Chtěl jsem, aby se pohnula, aby mi odpověděla, přestala popotahovat – aby pochopila, že ať se jí přihodilo cokoli, bez ohledu na to, kolikrát jsem ji podrazil, už brzy bude konec. Chtěl jsem, aby se mnou překročila cílovou pásku a neohlížela se zpět.

Ale ona se ani nepohnula. Neodpověděla.

A já si řekl: Teď musím něco udělat. Vzal jsem Anniny peníze, Winstona jsem poslal na smrt, dovolil jsem, aby Vasquez Lucindu unesl. Tohle všechno jsem dělal proto, abych udržel tajemství, a i když Lucinda byla tím, kdo mě o to prosil, musel jsem něco udělat.

Vasquez vstoupil do pokoje a řekl: „Je to tam všecko.“

Byl jsem rozhodnutý odejít odsud rovnou na policii. Už to zašlo příliš daleko. Nic jiného se nedalo dělat. Jenže i když jsem si v mlhavých obrysech narýsoval, co musím udělat, a obrnil se proti tomu, co s sebou ta nepříjemná – no dobře, příšerná – povinnost nese, slyšel jsem i své druhé já, které mi začínalo šeptat do ucha. Namlouvalo mi, jak jsme blizoučko. Ze co se stalo, to se stalo, a teď už jsme jenom takovýhle kousíček od konce.

„Fajn, Charlesi,“ řekl Vasquez. „Dobrá práce. Měj se…“

Buď čekal, že odejdu já, nebo se chystal k odchodu sám.

„Chci ji odvést s sebou,“ řekl jsem.

„Bodejť. Snad si nemyslíš, že tu kurvu chci.“

Lucinda dosud nepromluvila. Ani hlásku.

„Možná by ses teď měl držet spíš doma, Charlesi. Na Long Islandu.“ V ruce držel mou aktovku. „Udělej mi něco k vůli a nepokoušej se o žádný další pitomosti. Stejně mě nenajdeš, víš? Měním působiště.“

A odešel.

Já tam stál a poslouchal vzdalující se zvuk jeho kroků, než zmizely úplně.

Měním působiště.

Bůhvíproč jsem mu věřil, ale možná jenom proto, že jsem chtěl. Nebo možná proto, že i Vasquez věděl, že žilou lze pouštět jen do jisté míry, dokud je v těle krev.

„Já myslela, že mě tentokrát zabije,“ šeptala Lucinda pomalu. Dívala se do místa někde nad mou hlavou. I v té tmě jsem viděl, jak se třese. Na vnitřní straně stehna měla krev. „Držel mi u hlavy pistoli a říkal mi, ať se začnu modlit, a pak stisknul spoušť. A potom mě znásilnil.“

„Vezmu tě do nemocnice, Lucindo, a pak půjdu na policii.“

Lucinda řekla: „Jdi pryč, Charlesi.“

„Přece ho nenecháme jen tak odejít. Tohle ti nesmí dělat. Zašlo to už moc daleko. Rozumíš mi?“

„Jdi pryč, Charlesi.“

„Lucindo, prosím tě… Půjdeme to ohlásit a…“

„Vypadni!“Teď zakřičela.

Tak jsem poslechl. Běžel jsem. Ze schodů, ze dveří, do auta a celou tu dobu jsem cítil jeden jediný, výrazný, neodolatelný a trošku provinilý pocit.

Bezbřehou úlevu.

Asi tak dva týdny jsem tomu věřil.

Že to nejhorší už mám za sebou. Že jsem si sice prošel zkouškou, to jistě, a nebyla vůbec příjemná – moderní verze Jobova příběhu –, ale že je docela dobře možné, že se všechno nakonec zase urovná.

No, nebylo jednoduché dívat se v těchto dnech Anně do očí, to mi věřte. Věděl jsem, že peníze, které jsem pro ni v potu tváře vydělal, jsou zřejmě nadobro pryč. Že můj pečlivě vystavěný val proti jejímu záludnému vnitřnímu nepříteli padl.

Stejně nesnadno se mi dívalo do očí Deanně – která mi věřila, a možná to byla poslední věc na světě, v niž věřila – a uvědomovat si, co jsem s její důvěrou udělal.

Nejhorší ovšem bylo pomyšlení na lidi, na něž jsem se podívat nemohl. Například na Lucindu, kterou jsem nezradil jednou, ale dvakrát. A na Winstona. Toho jsem přivedl rovnou do hrobu. Nedokázal jsem vytěsnit z mysli jejich tváře; dožadovaly se mé pozornosti jako rozmazlené dítě, které si vynucuje pozornost. Podívej se na mě…, podívej se. Snažil jsem se tomu odolávat, zkoušel jsem odsunout Winstona někam, kde bych ho nemohl najít. Ale nikdy jsem neuspěl. Vždycky, když jsem vzal do ruky nějaký naprosto bezvýznamný dopis nebo četl článeko zimních zápasech v baseballu, narazil jsem na něj. Viděl jsem ho ležet tak, jak jsem ho tam nechal. Zavřel jsem vždycky oči, ale ty obrázky nemizely. Jako blesk foťáku, který vám taky utkví pod víčky.

Přesto mě neopouštěla naděje.

Doufal jsem ve dvě věci. Že to Vasquez myslel vážně, když říkal, že si uvědomil, že studna už nadobro vyschla, a už se nevrátí. Že se přestěhoval.

A taky jsem doufal, že se mi podaří obnovit Annin fond. Že opatrnými a vytrvalými podvody, prostřednictvím hudební firmy T&D z něj dokážu udělat to, čím býval. Že se mi to povede dřív, než ho budu potřebovat. A taky než si toho někdo všimne.

Dva týdny jsem se tedy upnul na tohle.

A pak na mě v přijímací kanceláři čekal nějaký muž. Tak mi to aspoň vyřídila Darlene.

„Jaký muž?“

„Je to detektiv,“ odpověděla Darlene.

Hned mě napadl Dick Tracy. Opravdu – vzpomněl jsem si na nedělní seriály, které jsem si vystřihoval a pak je obkresloval až do chvíle, kdy si hrdinové přestali být podobní.

„Detektiv?“ opakoval jsem.

„Jo.“

„Řekněte mu, že tady nejsem,“ řekl jsem.

Darlene se mě zeptala, jestli to myslím vážně.

„Ano, Darlene. Myslím to vážně.“ Do hlasu jsem propašoval stín rozmrzelosti, abych zamaskoval, co doopravdy cítím, a to byl, proč to nepřiznat, strach.

„Fajn.“

Detektiv odešel. Pak mi Darlene sdělila, že to byl policejní detektiv.

Druhý den tu byl zase.

Tentokrát seděl všem na očích, když jsem vyšel z výtahu. Vlastně jsem nevěděl, že je to detektiv, dokud nevstal a nepředstavil se.

„Pan Schine?“ zeptal se.

A já si okamžitě všiml, že jestli ten člověk je obchodní cestující, tak mu chybí šťáva, a jestli je to někdo, kdo hledá práci, tak mu chybí všechno.

„Jsem detektiv Palumbo,“ řekl stejně, jako se to říká ve filmech a v televizi. S newyorským přízvukem, který ve ztemnělém kině vždycky zní tak nějak divně.

Přesně tak zněl detektiv Palumbo – jen mu chyběla ta správná postava hrdiny z dopoledních seriálů. Měl nefalšovanou dvojitou bradu a břicho, které o sklapovačkách už dlouho neslyšelo. A samozřejmě měl i pravý odznak.

„Ano?“ řekl jsem. Spořádaný občan, který se snaží vyjít vstříc muži zákona.

„Mohl bych si s vámi promluvit?“

Samozřejmě. Žádný problém. Cokoli si budete přát, strážníku.

Minuli jsme stůl Darlene, která se na mě podívala pohledem, v němž byly patrné výčitky. Já se vás ptala, jestli mám tomu detektivovi říct, že tady nejste…

Vešli jsme dovnitř, já jsem zavřel dveře a oba jsme se posadili. Celou tu dobu jsem usilovně rozmlouval se svým nitrem. Dokolečka jsem si kladl spousty otázek, na něž jsem neznal odpověď. Například, co tady nějaký detektiv pohledává? Změnila snad Lucinda názor a šla na policii sama?

„Znáte Winstona Boyka?“

Kdepak. Detektiv Palumbo tady byl kvůli někomu jinému. Šlo mu o Winstona.

„Cože?“

„Jestli znáte Winstona Boyka.“

Nuže, jaké jsem měl možnosti? Ne, neznám mezi ně nepatřilo. Existovala spousta lidí, kteří by mohli odpřísáhnout opak – Darlene, Tim Ward a půlka lidí na patře.

„Ano.“

Detektiv Palumbo si něco psal do notesu, který jakýmsi kouzlem vytáhl z kabátu; psal si a očividně čekal, až to trošku rozvinu. Detektiv za vámi přijde a zeptá se, jestli znáte toho člověka z podatelny, a vy řeknete…, jak to bylo? Ano. Nic víc. Nezajímá vás, proč se ptá?

„Proč se ptáte, detektive?“

„Pohřešuje se,“ řekl detektiv Palumbo.

Pořád lepší než byl nalezen mrtev. Tenhle nečekaný výslech mě sice mohl pěkně naštvat, ale pohřešovaný Winston je pořád lepší než nalezený.

„Opravdu?“ řekl jsem.

Detektiv Palumbo měl na kořeni nosu červený flíček. Že by brýle? Na bradě se asi trošku říznul při holení. Prohlížel jsem si jeho obličej, jako bych z něj mohl vyčíst odpovědi na své otázky. Třeba na tu, kolik si myslí, že vím.

„Už déle než dva týdny,“ řekl Palumbo.

„Hmmm…“ Omezil jsem se na jednoslabičné zvuky, protože můj mozek někam odplul a snažil se vymyslet nějaká alibi.

„Kdy jste ho viděl naposledy?“ zeptal se detektiv Palumbo.

Dobrá otázka. Možná trošku chyták, podobně jako otázka, který pálkař levák naposledy získal trofej MVP Americké ligy. Každý řekne Yastrzemski, každý, ale přitom je to chyták – ve skutečnosti to byl Vida Blue, levák a fantastický odpalovač z Oakland As. Takovou otázku by si Winston jistě vychutnal.

Kdy jste ho viděl naposledy?

„Ježíši, to nevím,“ řekl jsem konečně. „Asi tak před pár týdny.“

„Aha,“ řekl Palumbo a pořád si psal. „Jaký byl mezi vámi vztah, pane Schine?“

Co zase znamenalo tohle? Copak vztah nebývá mezi lidmi, kteří spolu něco mají? Třeba Lucinda a já. Kdyby se mě Palumbo zeptal, jaký vztah jsem měl s Lucindou, řekl bych krátký. Zmínil bych sex a násilí, ale ten sex můžete klidně vyškrtnout.

„Pracuje tady,“ řekl jsem. „Nosí mi poštu.“

„Jistě,“ řekl Palumbo. „Nic víc?“

„Ne.“

„Aha.“ Palumbo se díval na fotku mé rodiny.

„Vy vyslýcháte… všechny?“ zeptal jsem se s nadějí v hlase.

„Všechny?“

„No, myslím, všechny, co tu pracují?“

„Ne,“ řekl Palumbo, „všechny ne.“

Mohl jsem se ho zeptat: A proč teda mě? To jsem jistě mohl, ale já jsem se bál, co by mi odpověděl, takže jsem se nezeptal. Přesto jsem si říkal, jestli Palumbo nečeká, že se zeptám.

„Můžu pro vás ještě něco udělat…?“ začal jsem, ale on mě přerušil.

„Kdy přesně to bylo? Když jste ho viděl naposledy?“ zeptal se, tužku měl zvednutou a připravenou – a já si vzpomněl na ty britské historické filmy, které se pravidelně objevují v televizi: královský kat drží nad hlavou sekyru a čeká na pokyn k setnutí provinilce.

„Přesně si to nevybavuju,“ řekl jsem. „Asi tak před dvěma týdny.“

Asi tak. Za to přece nemůžou nikoho pověsit, ne? Nemůžou ho odvézt do vazby a pohnat před soud kvůli mylnému asi tak.

„Přede dvěma týdny? Když vám přinesl poštu?“

„Ano.“

„Byl jste někdy s panem Boykem sám, rozumíte, bavili jste se spolu?“

Ano, jednou v baru. Ale to bylo pracovně.

„Ne.“

„A mluvil s vámi pan Boyko někdy o sobě?“

„Jak to myslíte?“

„Jestli pan Boyko někdy mluvil o sobě. S vámi.“

„Ne, ani ne. Jen tak o poště… no.“

„O poště?“

„O roznáškách. Kam chci co poslat. A tak.“

„Aha. A nic víc?“

„V zásadě ne.“

„O čem dalším?“

„Promiňte?“

„Říkal jstev zásadě. Tak o čem s vámi ještě mluvil?“

„O sportu. Bavili jsme se o sportu.“

„Pan Boyko je tedy sportovní fanoušek?“

„Asi ano. Tak něco. Oba fandíme Yankees.“ Velice usilovně jsem se nutil mluvit o Winstonovi v přítomném čase – to nebylo zrovna jednoduché, když jsem ho viděl ležet mrtvého pod hromadou smetí.

„Takže to je vše. Mluvili jste spolu o poště a někdy o Yankees?“

„Ano. Na víc si nevzpomínám.“

„Takže to je vše?“

„Ano.“

„A nevíte náhodou, jak Winston přišel k deseti tisícům dolarů, pane Schine?“

„Co prosím?“Slyšel jsi ho.

„Pan Boyko měl ve svém bytě deset tisíc dolarů. Napadlo mě, jestli nevíte, jak se k nim dostal.“

„Ne. Samozřejmě že ne. Jak bych taky…?“ Napadlo mě, jestli policie může zkontrolovat makléřskou firmu Davida Lernera a zjistit, kolik akcií jsem prodal. To by nevypadalo dobře, že? Vypadalo by to přinejmenším podezřele. Jenže na druhou stranu, proč by měli podezírat zrovna mě, že jsem dal Winstonovi deset tisíc dolarů? Panikařil jsem zcela bezdůvodně.

„Z vaší agentury se ztratilo několik počítačů. Jeden z vašeho patra.“

„Ano, to je pravda.“

„Viděl jste tady někdy pana Boyka i v době, kdy tu neměl co pohledávat?“

Počítače. Palumbo se vyptával kvůli počítačům. No jistě. Zloděj Winston. Bývalý vězeň Winston. Mluvil se mnou, protože podezříval Winstona, že ty peníze získal krádežemi nějakých počítačů. Potřeboval svědky. Winston ukradl pár počítačů, vydělal si peníze a zmizel.

„Když o tom tak mluvíte, jednou, když jsem tady byl v noci, jsem ho tu viděl.“

„A kde přesně?“

„Někde tady byl. Na chodbě.“

„A měl nějaký důvod být po pracovní době na tomto patře?“

„Žádný mě nenapadá. Tehdy mi to připadalo trošku zvláštní.“ Zase ho zabíjím, pomyslel jsem si. Nejdřív, když byl naživu, a teď, když už je po smrti.

„A zeptal jste se ho na to? Ptal jste se ho, co tady dělá?“

„Ne.“

„A proč ne?“

„Já nevím. Prostě ne. Byl na chodbě – já ve své kanceláři. Opravdu jsem nevěděl, jestli tady být měl, nebo ne.“

„Dobře, pane Schine.“ Palumbo zaklapl svůj notes a zasunul si ho do zadní kapsy u kalhot. „To bude pro dnešek vše. Děkuju, že jste si na mě udělal čas.“

„Rádo se stalo,“ řekl jsem, ale už jsem přemýšlel, co tím slovem myslel. Pro dnešek.

„Doufám, že ho najdete.“

„To já taky. Víte, pan Boyko velmi poctivě docházel na schůzky za svým kurátorem. Ani jednu nevynechal. Nikdy. Věděl jste, že byl ve vězení, ne?“

„Myslím, že jsem o tom něco zaslechl. Jo, jistě. Tak proto jste se dozvěděli, že se pohřešuje? Od jeho kurátora?“

„Ne,“ odpověděl Palumbo. Pak se mi zpříma zahleděl do očí, jak to dělají milenci, když chtějí potvrzení svých upřímných citů.

„Měl jsem s panem Boykem takový pracovní vztah,“ řekl mi. „Rozumíte?“

Ne, tomu jsem nerozuměl.

Když jsem vyprovázel detektiva Palumba na chodbu, přemýšlel jsem, jestli půjde vyslechnout ještě někoho dalšího – nešel. Pořád jsem nechápal tu větu: Měl jsem s panem Boykem takový pracovní vztah.

Jaký vztah to byl?

Teprve když jsem si během dne ten rozhovor znovu přehrál, lámal si hlavu, jestli jsem odpovídal dobře, a probíral jsem se každou otázkou i odpovědí, jestli jsem se nepřeřekl a nedal detektivovi jakoukoli záminku – byť sebenepatrnější – aby mi začal nedůvěřovat, teprve pak mi došlo, jaký vztah může mít bývalý vězeň s policejním detektivem.

Jaké jsou podmínky?

Došla mi i další věc, která mi zatím nedávala smysl. Šloo tohle. Každou chvíli se někdo pohřešuje – každý večer o tom přece v televizi mluví policisté, ne? Nervózní rodiče, kteří si stěžují na nečinnost policie, protože jejich dospívající syn nebo dcera už jsou bůhvíjak dlouho nezvěstní a ti rodiče tuší, že se stalo něco zlého. Oni to vědí, ale policie stejně neudělá nic víc, než že sepíše hlášení. Protože každou chvíli se někdo ztratí. To právě ti znudění detektivové říkají. A kdyby se měli honit za každým dítětem, které nepřijde domů, neměli by čas na dopadání pachatelů závažných trestných činů.

A to hovoří o dětech – o dětech, a ani ty se nevydají hledat. Winston už nebyl žádné dítě. Byl to dospělý muž – a podle obvyklých společenských měřítek nijak důležitý. Na stupnici důležitých lidí, které policie začne hledat okamžitě po jejich zmizení, by se asi umístil hodně nízko, možná těsně před černým transvestitou závislým na heroinu.

A přesto pouhé dva týdny poté, co nepřijde do práce, se na něj vyptává policejní detektiv.

Jaké jsou podmínky?

Takže jsem si znovu přehrával detektivova slova. Měl jsem s panem Boykem takový pracovní vztah, rozumíte?

A teď už jsem tomu začínal rozumět.

Viděl jsem přece spoustu filmů, díval jsem se na televizi, četl jsem noviny. Policejní detektivové mají možnost najímat bývalé vězně pro získávání informací. Ti jim je rádi poskytnou, aby od nich měli pokoj. Takže detektiv pak přimhouří oko, když se bývalý vězeň pokusí dorovnat si příjem třeba krádeží počítače.

Jaké jsou podmínky?

Já ty podmínky znám, Winstone.

Tak mi je ještě jednou řekni, ai máme jasno.

Tu noc ve Winstonově autě u železniční trati.

Tak mi je řekni.

Proč to chtěl? Proč Winston chtěl, abych mu je ještě jednou opakoval, proč potřeboval slyšet ta slova ode mě? Protože nakonec právě tahle slova vám zajistí svobodu. Musíte jim poskytnout slova, aby vám vůbec uvěřili.

Řekni mi je.

Policisté a bývalí vězni mívají mezi sebou jen jeden pracovní vztah, a ten funguje takhle. Jinak ne. Oni se zeptají a vy řeknete. Zpíváte. Práskáte.

Řekni je.

Když nemáte ta slova, když je nemáte nahraná na pásku, jak vám asi uvěří? Velké zvíře z podniku, bohabojný úředník, který dojíždí do práce vlakem, a on po vás chce co? Zopakujte to, Winstone…

Řekni je.

Ne, všechny ne, řekl Palumbo.

Jenom vás.

Nic se neděje bezdůvodně. V to věřila Deanna. Že totiž věci nejsou tak náhodné, jak by se mohlo zdát – že někde existuje nějaký neviditelný a jen v náznacích postřehnutelný plán. Že orchestr sice může hrát falešně až běda, ale někde vzadu se krčí dirigent s taktovkou, který přesně ví, co dělá.

Já jsem vždycky takovéhle názory přijímal se zdravým skepticismem, ale teď jsem ztrácel jistotu.

Třeba sobota po mém výslechu. Bylo nelidské horko, boty mi čvachtaly v prohřátém bahně, když jsem uklízel po Currym vzadu na zahradě. Soustředil jsem se na tenhle úkol – každý centimetr čtvereční jsem sledoval velmi pozorně abych se nemusel soustředit na jiné věci.

Žil jsem ve strachu a panice; snažil jsem se to nedávat najevo.

Takže když na mě Deanna zavolala od zadního vchodu – chtěla něco kvůli pojištění auta –, skoro jsem jí ani neodpověděl.

Říkala, že potřebuje obnovit pojistku. Ano, tak to bylo. Já na ni kývl jako jedna z těch připitomělých panenek, které se dávají za sklo auta a rozhýbají se každým nepatrným záchvěvem vzduchu. Deanna potřebovala obnovit naši pojistku a chtěla vědět, kde máme smlouvu.

Tak jsem jí to řekl. A vrátil jsem se ke své práci.

Asi za deset patnáct minut se objevila ve dveřích znovu a ve tváři měla výraz, který jsem znal až příliš dobře. Ten, který jsem už nikdy nechtěl spatřit.

Nejdřív jsem samozřejmě pomyslel na Annu. Něco se stalo Anně a já musím odhodit odpadkový pytel a utíkat do domu. Kde nepochybně najdu svou dceru opět v kómatu. Jenže pak jsem zahlédl Annu za oknem jejího pokoje, ve kterém zrovna vyřvával poslední hit. Nevypadala nemocně.

Tak co? Moje mysl bloumala tam a zpět, probírala se nedávnou minulostí a zuřivě hledala vysvětlení, kterými by bylo možno objasnit podstatu téhle konkrétní pohromy.

Dělal jsem na zahradě; ona mi něco říkala – ano, že musíme obnovit pojistku. Zeptala se mě, kde máme smlouvu; tak jsem jí to řekl.

Samozřejmě v pracovně. Pod P jako pojistka. Ne?

Jenže tohle byla pojistka na auto. Automobilové pojištění, které bychom měli obnovit. Takže v tom neuspořádaném a jistě chaotickém systému Schineovy rodiny bylo možné, že tahle konkrétní smlouva vůbec pod P není, že je pod A. Ve složce A.

Tohle všechno se mi honilo hlavou rychlostí blesku, a jak to tak u blesků chodí, byl jsem jeho účinkem omráčený a sežehlý. Dost možná i mrtvý.

A v té chvíli mě napadlo, že nic se neděje bezdůvodně. Proč například musíme naši pojistku obnovovat právě teď, v tuhle minutu, dneska. Proč? A proč, když mě požádala o pomoc při hledání smlouvy, jsem byl tak zaměstnán snahou nějak zaměstnat svůj mozek, že jsem neměl dostatek duchapřítomnosti, abych jí řekl, že ty papíry najdu sám?

„Kde jsou Anniny peníze, Charlesi?“ zeptala se mě Deanna. „Co jsi s nimi udělal?“

Možná jsem odjakživa tušil, že ten okamžik přijde.

Některé věci byly zkrátka příliš obrovské, než aby šly natrvalo ukrýt – už jejich rozměry bránily v tom, aby je bylo možné utajit. Jejich okraje vyčnívají do prostoru a dřív nebo později si jich někdo musí všimnout.

Nebo jsem možná chtěl, aby se to provalilo – to by přece řekl každý psycholog hodný své profese, ne? Dělal jsem pořádek na zahradě, to jistě, ale zároveň jsem doufal, že si udělám pořádek i v životě. Těžko uvěřit, že jsem prošel tím vším, jen abych nakonec všechno úmyslně odhodil. Jenže věci nebývají takhle jednoduché.

„Co jsi s nimi udělal?“ zeptala se mě.

A já byl zprvu neschopen slova. Deanna stála bez hnutí u zadního vchodu a já trčel uprostřed zahrady s pytlem, z nějž páchly výkaly.

„Vzal jsem ty akcie do sejfu,“ zalhal jsem skrz sevřené zuby. Zkusím jednu rychlou lež, abych se z toho dostal, pomyslel jsem si, jednu jedinou nefalšovanou lež.

„Charlesi…,“ napomínala mě mým vlastním jménem. Jako by tohle očividné lhaní bylo pod mou úroveň. A já chtěl říct: Kdepak, Deanno, není. Nemáš tušení, čím jsem prošel – není.

Jenže jsem jí toho moc říct nemohl – ještě ne, zejména ne pravdu. Bylo mi jasné, že se v tom beznadějně plácám.

„Charlesi, proč mi lžeš? Co se děje?“

Asi jsem mohl zalhat, že jí nelžu. Mohl jsem se přimknout ke své směšné báchorce o sejfu – směšné ne proto, že by to nebylo možné, ale proto, že i kdyby mi uvěřila, musel bych v pondělí přinést potvrzení, a to nemožné bylo. Mohl jsem tvrdit, že tak to je, a necouvnout, ať se děje co se děje. Jenže na něco takového jsem si jí až příliš vážil. Příliš jsem ji miloval.

Takže i když jsem věděl, že jí pravdou ublížím, spustil jsem.

Začal jsem tím vlakem. Tím zmateným ránem, kdy jsem neměl peníze a ta žena mi pomohla.

Když jsem zmínil Lucindu, viděl jsem, jak se Deannin výraz změnil – ztuhla tak, jak to dělávají zvířata při prvním náznaku nebezpečí.

„Pak jsem měl taky špatný den v kanceláři,“ pokračoval jsem. „Sebrali mi práci pro tu společnost s kreditkami.“

Deanna očividně přemýšlela, co má ztráta klienta společného se ztrátou 110 000 dolarů z Annina fondu. A s tou ženou ve vlaku.

Mě to taky napadlo. Věděl jsem, že nějaké spojení existuje, ale nedokázal jsem si vzpomenout, jaké. Snad něco o potřebě mluvit s někým jiným – nebo to byla jen předzvěst toho, co následovalo? Krok z římsy, zatímco druhá noha ještě nedošlápla pevně na zem?

„Pak jsem tu ženu potkal znovu,“ řekl jsem. Měl jsem se přiznat, že jsem ji hledal, sháněl jsem se po ní, úzkostlivě jsem se po ní rozhlížel. Ale snad mi bude odpuštěno, že jsem to trošku poupravil, ne?

„O čem to proboha mluvíš, Charlesi?“ Chtěla ode mě věcnost – nezajímal ji prolog ani úvod, protože začínala cítit, že naše společná budoucnost visí na vlásku.

„Mluvím o chybě, kterou jsem udělal, Deanno. Hrozně mě to mrzí.“ O chybě. Nic víc to nebylo? Lidi dělají chyby v jednom kuse a vždycky si z nich vezmou ponaučení. Doufal jsem, že se na to podívá takhle, i když selský rozum a všechno, co jsemo Deanně po osmnácti letech manželství věděl, mi napovídalo, že nemám šanci. Ale přesto.

Deanna se posadila na verandu. Odhrnula si vlasy z tváře a narovnala si záda jako někdo, kdo čeká na popravu, ale zoufale se snaží zachovat si důstojnost. A já? Já zvedl pistoli v dlaních a stiskl spoušť.

„Měl jsem s ní poměr, Deanno.“

Z okna se pořád linul šlágr. Curry štěkal na projíždějící auto. Okolní svět však byl tak tichý, že jsem to snad v životě nezažil. Ticho bylo ještě horší než to, které následovalo poté, co Anna onemocněla; takové černé a beznadějné ticho, že jsem si myslel, že se rozbrečím.

Ale rozbrečela se Deanna. Ne hlasitě nebo hystericky, ale v očích měla slzy, jako kdybych jí dal pořádný políček.

„Proč?“ řekla.

Očekával jsem, že mi položí nějaké otázky. Myslel jsem si, že se mě zeptá, jestli ji miluju, tu druhou ženu – nebo jak dlouho už to trvá, případně netrvá. Ale ne – ona se mě místo toho zeptala proč. Otázka, na niž měla právo, to jistě, ale já nebyl připraven na ni odpovědět.

„Já nevím. Vážně. Nevím.“

Přikývla. Odvrátila se a dívala se na své bosé nohy, které na tom zeleném schodu naší verandy vypadaly podivně zranitelně, jako nahé novorozeně. Pak znovu zvedla oči, mhouřila je, jako kdyby ji bolelo už jenom to, že se na mě musí dívat.

„Chtěla jsem říct jak jsi mohl, věřil bys tomu? Fakt. Ale já vím, jak jsi mohl, Charlesi. Možná dokonce vím, proč jsi mohl.“

Proč? pomyslel jsem si. Řekni mi to…

„Možná to dokonce i chápu,“ pokračovala. „Kvůli tomu, co se s námi v poslední době dělo. Myslím, že to dokážu pochopit. Ale myslím, že to nedokážu odpustit. Je mi to líto. Nemůžu.“

„Deanno,“ začal jsem, ale ona mě mávnutím přerušila.

„Už to skončilo? Ten poměr?“

Konečně otázka, kterou bych snad mohl jakžtakž zvládnout.

„Ano. Určitě. Bylo to jednou, víckrát ne, opravdu…“

Vzdychla, prokřupala si prsty, otřela si oči. „Proč chybí Anniny peníze,Charlesi?“

Fajn. Řekl jsem jí polovinu, ale další půlka na mě čekala, že?

„Nemusíš mi už říkat nic o tom poměru – nechci o tom nic víc vědět,“ řekla Deanna. „Ale tohle vědět chci.“

Tak jsem jí to řekl.

Co nejstručněji a nejjednodušeji, jak jsem si dokázal vzpomenout – pěkně jedno po druhém –, a odhadoval jsem, že i když to svým hrůzostrašným způsobem dává smysl mně, Deanně ani v nejmenším. Dokonce ani když jsem dospěl k části, kdy jsme byli napadeni a zbiti a já v jejích očích zahlédl soucit. Ani když jsem jí vyprávěl, jak Vasquez vstoupil do našeho domu a položil Anně dlaň na hlavu. Pořád jí to nedávalo smysl. Možná tušila to, co já jsem nepostřehl – dokázala v tom trýznivém příběhu vystopovat okamžiky, kdy jsem mohl udělat něco jiného, kdy ta další možnost přímo bila do očí, a nikdo si jí nevšiml. Nebo jsem snad něco vynechal, něco podstatného a nezbytného pro pořádné pochopení těch událostí.

„Tak jsem mu zaplatil,“ dodal jsem, „abych ji zachránil.“

„A ani tě nenapadlo, abys zašel na policii? Nebo za mnou?“

Ano, chtěl jsem říct. Poměrně usilovně jsem přemýšlel o tom, že půjdu na policii nebo za Deannou, což bylo v zásadě totéž. Jenže když jsem se nad tím zamýšlel, představoval jsem si, jak se bude tvářit – a tak se tvářila zrovna teď. Takže jsem nešel. A teď jsem na policii opravdu jít nemohl, i když je to asi jedno – dalo se tušit, že policie brzy přijde za mnou.

„Ty peníze,“ šeptala. „Annin fond…“ Říkala to stejným tónem, jaký jsem si za posledních pár let zvykl slýchat od investorů, když si přečetli cestou do práce zprávy z burzy. Ten Dreyfusův fond… Morganův… Alliance… Jako by recitovali jména drahých zesnulých. Jsou pryč a už se nevrátí.

„Musíš jít na policii, Charlesi. Musíš jim říct, co se stalo, a dostat naše peníze zpátky. Jsou Anniny.“

Pověděl jsem jí příběh, který nebyl bez vady, a doufal jsem, že se mi skulinami v něm podaří proklouznout. Ale kdepak.

Deanna vznesla naprosto rozumný návrh, jenže já neměl žádnou rozumnou odpověď. Že chci ochránit Lucindu před hněvem jejího manžela, to neobstojí – ne u Deanny, když ta ochrana přišla naši dceru na více než sto tisíc dolarů.

Jenže ona nevěděla, že já se snažím ochránit sám sebe.

„Není to všechno,“ řekl jsem a všiml jsem si, že Deanna užasla. Copak jsi mi už neřekl dost? četl jsem z její tváře. Co se k tomu dá ještě dodat?

„Požádal jsem o pomoc jednoho člověka,“ řekl jsem a myslel jsem si, že pořád ještě lžu, protože jsem Winstona ani tak nepožádal, jako spíš přinutil. Na druhou stranu Winston mi zase tolik nepomohl, spíš mě podrazil. „Požádal jsem ho, aby mi pomohl Vasqueze zastrašit.“

„Zastrašit?“ Deanna sice byla napůl v šoku, ale ještě pořád měla dost inteligence, aby viděla zásadní trhliny v mém plánu a na všechny mě upozornila. Například, že když požádáte jednoho člověka, aby vám pomohl zastrašit druhého, narazíte na faktor výbušnosti vyšší než deset. Nebo že to, co začne jako rána pěstí do tváře, může nakrásně skončit nožem v srdci.

Nebo kulkou v hlavě.

„Ohrožoval tuhle rodinu, Deanno. Přišel až k nám domů.“

Když mě někdo miluje, oplatím mu to, řekla mi Deanna kdysi. Tímhle pravidlem se řídila, to bylo její krédo, její semper fidelis. Jenže teď se ocitla v bitvě o život, všude kolem ní padaly bomby a dalo se těžko odhadnout, jestli láska přežije. Soudě podle výrazu v její tváři bych musel říct, že rozhodně ne. Zdálo se mi, že mě snad ani nepoznává – aspoň ne jako toho milujícího a něžného manžela, kterého znala osmnáct let. Ten člověk, který se spustil, kvůli tomu zaplatil vyděrači a dokonce někoho najal, aby se toho vyděrače zbavil, to přece nemůže být on. Copak to bylo možné?

„Nevěděl jsem, co mám dělat jiného,“ řekl jsem chabě.

„Co se stalo?“

„Vasquez ho nejspíš zabil.“

Zhluboka se nadechla. I teď, když už se mi nepochybně podařilo pošlapat i poslední zbytky iluzí, jimiž se mohla chlácholit, ještě pořád žasla. Poměr – to byla celkem síla; jenže pak vražda.

„Tedy Charlesi…“

„Myslím si… Mám tušení, že ten člověk, co umřel, si mě nahrával. Ušil na mě boudu.“

„Jak to myslíš, ušil na mě boudu?“

„Byl to bývalý vězeň, Deanno. Kdysi byl ve vězení a teď dělal informátora. Nejspíš musel.“

„Chceš mi snad říct…“

„Já nevím. Nevím to jistě. Ale bojím se.“

A ona taky. Jenže možná se nejvíc bála toho, kam odchází láska, jakmile jednou odejde. Ta její neotřesitelná oddanost, která dostala spoustu ran a válela se v prachu, kde po ní dupali. Kam odejde?

„Já věděla, že se něco děje, Charlesi. Myslela jsem si už dřív, že chybí nějaké peníze – asi když jsi vzal těch prvních deset tisíc. Říkala jsem si, že se mi to asi jenom zdá. Tak jsem mlčela. Doufala jsem, že to všechno je jen zdání – že se divně chováš, chodíš pozdě z práce. Všechno. Myslela jsem si, že za tím je nějaká žena. Ale nechtěla jsem tomu uvěřit. Čekala jsem, že za mnou přijdeš a svěříš se mi, Charlesi…“

A teď jsem se jí tedy svěřil. Ale bylo toho víc, než si dokázala představit.

Zeptala se mě ještě na pár věcí – pár z nich jsem očekával. Kdo byla ta žena? Byla taky vdaná? A bylo to jenom jednou? Jenže tušil jsem, že srdcem je jinde. A pak další otázky, do nichž už zapojila i své srdce či to, co jí z něj zbylo – jak moc to mám u policie pomazané, otázky takového rázu.

A nakonec mi řekla, abych odešel z domu. Nevěděla, na jak dlouho, ale chtěla, abych odešel.

Pár následujících týdnů jsem trávil tak, že jsem se Deanně vyhýbal a plížil se do pokoje pro hosty, až když Anna odešla do postele. Potom jsem si našel zařízený byt ve Forest Hills.

Forest Hills, jak se zdálo, tvořili ortodoxní židé a neortodoxní sektáři. Lidé osamělí, bez viditelných zdrojů příjmů či takoví, kteří sem jakoby nepatřili. Nepatřili do svých bytů, domů, do celé téhle čtvrti. Zapadl jsem mezi ně dokonale.

Například: Podle všeho jsem byl ženatý muž, ale kde jsem měl ženu? Nepochybně jsem byl otcem, ale kde přesně byly mé děti? A pak se dostavila nejistota i ohledně příjmu.

První úterý poté, co jsem se odstěhoval, jsem jel vlakem do práce na Continental Boulevard.

Zavolali si mě do kanceláře Barryho Lengeho. To samo o sobě bylo neobvyklé, protože hierarchie diktovala, že účetní – išéf účetních – za vámi musí přijít, když potřebuje něco osobně vyřídit.

Přesto jsem šel. Myslím si, že jsem ještě trpěl nějakým posttraumatickým syndromem, a veškerá sebedůvěra, kterou jsem kdy měl, vzala za své.

Barry Lenge se tvářil ještě neradostněji než já. To mi mělo napovědět hned od začátku.

Se svými třemi sukovitými podbradky působil vždycky poněkud nervózně, jako by se jeho hlava nedokázala bezpečně usadit na zbytku těla. Ale dneska vypadal ještě hůř než obvykle.

„Ehm,“ Barry si odkašlal, což měla být druhá nápověda; měl na srdci něco, co mu nepůjde snadno přes jazyk.

„Prověřoval jsem účty za produkci,“ řekl.

„Ano?“

„Ta zakázka pro Headquarters. Chtěl jsem si s tebou o něčem promluvit.“

A teď jsem se asi zatvářil zděšeně já, protože Barry se odvrátil – zadíval se na sadu stříbrných per – a já si vzpomněl, jak Eliot zíral na tužky tehdy dopoledne, kdy jsem díky Ellen Weischlerové ztratil klientelu.

„Jde o to, že… jsme byli na něco upozorněni.“

„Na co?“

„Na těch čtyřicet pět tisíc tady za hudbu.“ Ukazoval na papír na stole před sebou. Na tu samou nabídku, na kterou jsem se předtím díval já.

„Vidíš to?“ zeptal se mě. „Tady to je.“

Tvářil jsem se, že se dívám, ale jen proto, že tohle spráskaní psi dělají, když dostanou pokyn – poslechnou. Viděl jsem tam nějaké číslo, to ano; vypadalo jako pětačtyřicet tisíc.

„Ano?“

„No, Charlesi… Máme s tím menší problém.“

„Ano?“ Nic víc jsem mu říct nehodlal? Na každou otázku jsem mínil odpovídat pitomým ano?

„Mary Widgerová slyšela stejnou hudbu v jiném spotu.“

„Cože?“

„Říkám ti, že ta samá hudba se objevila v jiném spotu.“

„Jak to myslíš?“

„Oprav mě, jestli se pletu. Čtyřicet pět tisíc dolarů bylo za původní hudbu, ne?“

„Ano.“

„A tahle není původní.“

„To nechápu.“ Ale samosebou jsem chápal. Tom s Davidem prostě našli v katalogu nějaký hudební motiv a neobtěžovali se prověřit, jestli ho už dříve nepoužil někdo jiný. A někdo ho použil.

„No, možná to jenom zní podobně. Vždyť je to jen doprovod.“

„Ne. Vzala to k muzikologovi. Je to stejné. Nota za notou.“

Vzala to k? nuzikologovi. S těmi se konzultovalo, aby byla jistota, že hudba, kterou použijeme, není příliš podobná jiné, kterou jsme se možná pokoušeli napodobit. Kdybychom třeba chtěli udělat reklamu s Gershwinovou ‚S Wonderful a držitelé autorských práv po nás požadovali příliš mnoho peněz, asi bychom se ji pokusili ošlehnout – ale ne moc nápadně, jinak by nás muzikologové zarazili. Jenže tady nešlo o peníze pro Gershwina.

„Promluvím si s hudební společností,“ řekl jsem a snažil jsem se o stejně pobouřený tón, jímž mluvil Barry. Namísto vystrašeného.

„Se společností už jsem mluvil,“ řekl Barry.

Nelíbilo se mi, jak to Barry řekl – se společností. Bylo v tom nápadné opovržení. Cílený sarkasmus.

„Ano?“

„Jo. Mluvil jsem s nimi. Takže otázka, kterou ti položím, zní: Kolik?“

„Kolik čeho?“

„Kolik? Kdybych ti měl vystavit účet, kolik naší agentuře dlužíš, jakou částku bych tam měl napsat?“

„Nerozumím ti.“

„Ty mi nerozumíš?“

„Ne.“

„Já myslím, že rozumíš. A moc dobře. Ta společnost existuje jenom na papíře, Charlesi. Jinak ne. Existuje jenom proto, aby z naší agentury ždímala nepoctivé zisky. Takže jestliže požaduju vrácení těch zisků, o kolik tě mám požádat?“

„Nevím, o čem mluvíš. Jestli jsi objevil nějaký podvod…“

„Podívej, Charlesi…“ A teď už Barry vůbec nevypadal, že by mu to bylo nepříjemné. Spíš se zdálo, že si to vychutnává. „Podívej – když nám ty peníze vrátíš, máš šanci, že to neskončí před soudem. Že ty neskončíš před soudem. Sleduješ mě? Ne že by to bylo moje rozhodnutí. Kdyby bylo po mém, zavřel bych tě do vězení. Jelikož jsem účetním téhle společnosti, peníze mi leží takříkajíc na srdci. Eliot to vidí jinak. No budiž.“

Eliot to vidí jinak. Přemýšlel jsem, jestli Eliot opravdu něco ví.

„Podívej, možná jsem měl nějaké tušení… Myslel jsem si, že něco třeba je… Neměl by sis promluvit s Tomem a Davidem?“

„Já jsem s nimi mluvil. Od obou jsem se hodně dozvěděl. Takže jestli chceš se mnou dál bojovat, fajn, ale měl bys vědět, že jestli toho nenecháš, Eliot svoje rozhodnutí změní. Protože mu řeknu, aby ho změnil. Nestojí o špatnou publicitu – to chápu. Ale firma chce zpátky svoje peníze. A něco ti řeknu: Když si budou muset vybrat mezi penězi a dočasnou újmou na pověsti, vyberou si peníze. To mi můžeš věřit.“

Bylo jasné, že se musím rozhodnout. Mohl jsem přiznat, že jsem vzal dvacet tisíc dolarů. Mohl jsem těch dvacet tisíc dolarů i vrátit – pokud mi Deanna dovolí znovu se přiblížit k Anninu fondu, což by nebylo jen tak. Na druhou stranu jsem měl zvláštní tušení, že Tom s Davidem na mě hodili víc, než naznačovala fakta – a že Barry neuvěří, že dvacet tisíc dolarů je skutečný rozsah mého podvodu. Ne, účet by byl mnohem větší. Usoudil jsem, že jakmile přiznám byť i malinko, je se mnou amen.

„Neměl jsem s tím nic společného,“ řekl jsem co nejdůrazněji. „Nevím, co ti Tom s Davidem nakukali, ale já bych dvojici, která tě očividně podvádí už spoustu let, nevěřil ani slovo.“

Barry vzdychl. Pokusil se povolit si límec, což bylo vyloučeno, protože už teď ho měl o dvě čísla menší.

„Takže ty chceš pokračovat takhle,“ řekl nakonec. „Fajn. Tvoje věc. Tvrdíš, že jsi nevinen, takže přistoupíme k obvyklé proceduře. Fajn.“

„A to je…?“

„Dočasně tě zbavíme funkce. Zahájíme vnitřní vyšetřování. Dostaneme tě. A jestli mám nějaký vliv – tak tě taky zavřeme. Rozumíš, kamaráde?“

Vstal jsem a odešel z kanceláře.

Čas plynul. Týden, dva týdny, měsíc.

Trávil jsem ho spíš přemýšlením než prací. Přemýšlel jsem například, jestli mi Deanna vůbec někdy odpustí a jestli mě zavřou za vraždu nebo obviní ze zpronevěry. K ničemu z toho zatím nedošlo. Ale co není, může být.

Po prvním dni, který jsem strávil mimo kancelář, jsem dospěl k závěru, že jsem člověk zvyku a jsem zvyklý chodit ráno do práce. Takže jsem ráno jezdil vlakem na Manhattan stejně jako vždy a odpoledne jsem se vracel. Možná za to mohlo i depresivní prostředí; ten zařízený byt vypadal jako pokoj v motelu, jen bez úklidové služby. Připadal jsem si, jako kdybych ležel někomu v posteli. Někomu, kdo se má každou vteřinou vrátit a požádá mě, ať okamžitě odejdu. Našel jsem pár náznaků, co je ten někdo zač – nepatrné zbytky původního osídlení, které zbyly v téhle sterilní poušti.

Třeba paperback. Výtisk s ohnutými rohy: Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše. Ale patřil Marťanovi, nebo Venuši? To se nedalo poznat.

Kartáček na zuby objevený za toaletou. Jeden z těch podivných, se zahnutou špičkou, aby se dostal tam, kam se jiné kartáčky nedostanou. Fialkový. Byla to ženská barva, mužská, nebo ani jedno?

A v horní přihrádce: linkovaný list papíru s čímsi, co vypadalo jako novoroční předsevzetí. „Budu se víc seznamovat s lidmi,“ znělo první z nich. „Nesmím lidi tolik odsuzovat.“ A tak dál. Dospěl jsem k závěru, že autor seznamu a majitel té knihy byla nejspíš jedna a tatáž osoba, protože obojí ukazovalo na člověka usilujícího o svou nápravu. Napadlo mě, že jestli je Deanna z Venuše, nejsem já z Pluta?

Zašel jsem do knihovny na Dvaačtyřicáté. Procházel jsem se po centru. Celý den jsem proklimbal v Haydenově planetáriu, čas od času jsem se probudil pod hvězdnou oblohou – jako astronaut, co se probudí z bezvědomí, je sám ve vesmíru a daleko od domova.

Každý den jsem volal Anně – vždycky z mobilu, protože jsme vymysleli složitý příběh o tom, proč jsem pryč, že totiž natáčím novou reklamní kampaň v Los Angeles. Jednou jsem tam touhle činností trávil celé dva měsíce; vypadalo to jako výmluva, která by mohla zabrat.

Kde jsi teď? ptala se mě Anna.

V bazénu hotelu Four Seasons, odpovídal jsem.

Ve studiu v Burbanku. Na ulici ve Venice. V půjčeném autě na křižovatce bulváru Sunset a La Cienega.

Super, říkala Anna.

Deanna mi sdělila, že se mnou nějakou dobu nechce mluvit. Mučila mě skutečnost, že jsem netušil, jak dlouho to může trvat. Čas od času zvedla telefon, když jsem volal, a já doufal, že ta doba skončí právě v tom okamžiku. Ale pak zavolala Annu a potichu čekala, dokud naše dcera nezvedla telefon. Nebylo to vlastně tak odlišné od všech těch našich let P. C. – po cukrovce – stejně dusivé mlčení o věcech, o nichž jsme nemohli mluvit. Jenže v jejím mlčení byla i příšerná výčitka, nejen hluboký smutek. A tam, kde dříve mlčení mělo v sobě skrytý podtón bezvýznamnosti a prázdnoty, teď přetékalo tichem, jaké hrdinové westernů zaznamenají těsně předtím, než padnou do léčky. Je ticho, říkají vždycky svým amigos, až moc ticho.

Koncem února, třetí pondělí mého statutu nezaměstnaného bezdomovce, jsem znovu uviděl Lucindu.

První mou pohnutkou bylo schovat se a zmizet v davu. Druhou naopak jít ji pozdravit. Možná proto, že mě těšilo, že ji zase vidím a že je v pořádku; trošku to ze mě snímalo pocit viny. Byla v pořádku, a dokonce s někým mluvila.

Samozřejmě jsem přemýšlel i o ní. Jestli se vůbec někdy vzpamatuje z toho, co jí Vasquez udělal. Doufal jsem.

A teď jsem měl pocit, že asi ano. Kruhy pod očima jí zmizely. Zase vypadala úchvatně; vypadala jako Lucinda.

Nemohl jsem od ní odtrhnout oči, takže mi trvalo asi minutu, než jsem si všiml i člověka, s nímž hovořila. Tohle byl její manžel – ten, kterého jsem krátce zahlédl před kašnou u TimeLife Building?

Ne. Nemluvila s manželem. Tenhle muž byl menší, mladší, ne tak vkusně oblečený. Možná kolega z práce – kamarád ze sousedství.

Zdálo se, že si spolu hodně dobře rozumí. Zastavili se před Stánkem novin a velmi živě spolu debatovali.

Uvědomil jsem si, že jsem v nepříjemné vzdálenosti. Ne dost daleko, aby mě neviděla, ani tak blízko, abych je slyšel. Stačil by jeden pohled vlevo a Lucinda by si mě všimla – stál jsem tam jako v transu, já, člověk, co ji zradil, připomínka všeho, čím si prošla.

Chtěl jsem ji toho ušetřit. A hlavně jsem toho chtěl ušetřit sám sebe.

Takže jsem vzal do zaječích. Proplétal jsem se pomalu se pohybujícím davem a snažil jsem se dívat před sebe, abych se vyhnul náhodnému očnímu kontaktu.

Probojoval jsem se davem jako kus klády v přílivu. Celou cestu až ke schodům na Osmou Avenue.

Ale přesto jsem se otočil. Nemohl jsem si pomoci. Otočil jsem se na Lucindu a jejího kolegu, abych se ujistil, že si mě nevšimla.

A něco mě upoutalo.

Přemílal jsem si to cestou taxíkem k Národnímu muzeu amerických indiánů a dospěl jsem k závěru, že netuším, co to má znamenat. Každopádně jsem to zahlédl jen jedním rychlým a nervózním pohledem. A mezi námi stála taková spousta lidí. Lidi v popředí, říkali jsme tomu v práci. Když mezi kamerou a herci chodí lidi tam a zpět, aby to vypadalo jako skutečná ulice,a ne jako scénka z ateliéru.

Jenže někdy do toho přimícháte až moc lidí, a ti pak můžou herce úplně zaclonit. Nevidíte je a oni se stanou přebytečnými. Takže pak musíte počet lidí v popředí snížit a předělat scénu tak, aby byli herci zase vidět.

A tohle jsem já dělal v tom taxíku.

Snažil jsem se odsunout ten beztvarý dav lidí na stranu, abych viděl Lucindu. Lucindu a toho jejího kolegu nebo kamaráda. Nebo…

Jejího bratra. Ano, možná to byl její bratr, jenom jsem si nedokázal vybavit, jestli nějakého bratra vůbec má. Zdálo se mi, že jsme spolu mnohem víc mluvili o mé rodině než o její. Vylíval jsem si své srdce. Mluvili jsme o Anně s Deannou. Nepamatoval jsem si, jestli Lucinda má taky bratra, nebo ne.

Ale teď jsem měl pocit, že to musel být její bratr. Nebo možná bratranec. Ano, mohl to být její bratranec.

Určitě to mělo co do činění s tím, co mě zaujalo.

Snažil jsem se odmyslet si ty ostatní lidi, abych měl volný výhled, ale oni se na mě naštvali a pořád se vraceli. Říkali mi, ať jim dám pokoj, nebo se rozhlíželi, kde je policista.

Jejich ruce.

Měl jsem pocit, že jsem viděl, jak se jejich ruce dotýkají. Nebyly propletené ani spojené, ale dotýkaly se.

S bratrem to není nic trestuhodného, ne?

A dokonce i kdyby to nebyl její bratr, ale nějaký přítel, nový přítel, copak ji za to lze obviňovat? Nikdy jsem se jí neptal, jestli jsem byl první. Proč bych si měl myslet, že budu poslední?

Ještě pořád vězela v tom hrozném manželství. Zoufale potřebovala někoho, s kým by si mohla promluvit. A teď dvojnásob. Možná si někoho takového našla.

A na kratičkou chvilku jsem pocítil něco, co se podezřele blížilo žárlivosti. Jenom takové rychlé bodnutí, pomíjivou bolest z dávno zahojené rány.

A pak jsem na to zapomněl.

Blížily se Anniny narozeniny.

Nikdy jsem žádné nevynechal. Nedokázal jsem si představit, že by k tomu došlo teď. Sice otráveně krčila rameny, když jsem mluvil o věcech, jako jsou narozeniny – Narozky, a co jako? – ale upřímně jsem věřil, že by mi neodpustila, kdybych se neukázal. Jenže pak by proti mně stály dvě Schineovy, a já měl co dělat i s jednou.

Takže když jsem zavolal domů a zvedla to Deanna, řekl jsem: „Prosím tě, nevolej hned Annu. Potřebuju s tebou o něčem mluvit.“

Vzdychla. „Ano, Charlesi?“ řekla.

No, aspoň mi řekla křestním jménem.

„Blíží se Anniny narozeniny,“ řekl jsem.

„Já vím, kdy má narozeniny.“

„No. Nemyslíš, že bych měl přijet domů? Byla by na mě naštvaná, kdyby si myslela, že jsem zůstal na její narozeniny v Kalifornii.“

„Já ale nejsem připravená na to, aby ses vrátil domů, Charlesi.“

Ano, v tom byl ten problém – že Deanna nebyla připravená. Pokud šlo o mě, já byl pochopitelně víc než připravený.

„A… nešlo by, abych jí řekl, že jsem se vrátil jenom na její narozeniny a pak musím zase odjet?“

„Já nevím…“

„Deanno, jsou to Anniny narozeniny…“

„Podívej…, můžeš zůstat přes noc. Ale chci, abys ráno odešel, Charlesi.“

„Rozumím. To je v pořádku. Děkuju.“

Bylo trošku divné děkovat ženě za to, že mě nechá přes noc v mém vlastním domě. Ne nespravedlivé, jenom divné. Ale hlavní bylo, že souhlasila.

Když jsem přišel ke dveřím do kuchyně s dárkem v ruce – koupil jsem Anně tři cédéčka podle doporučení prodavače ve Virgin Records –, seděla na lince, chroupala cereálie a zaujatě sledovala MTV.

„Tati!“ Anna, která obvykle udržovala své nadšení pod kontrolou, vypadala, že je velmi ráda, že mě vidí. Ale ne tolik, jako jsem byl rád já. Seskočila ze židličky a vrhla se mi do náručí a já ji sevřel, jako by na tom závisel celý můj život. Možná závisel.

Chystal jsem se jí zeptat, kde je maminka, ale vtom Deanna vešla do kuchyně. Netušil jsem, co mám dělat – připadal jsem si jako někdo, kdo přijde na schůzku naslepo. Nevěděl jsem, jak ji mám pozdravit, co jí říct, a měl jsem pocit, že ona je z toho taky trošku zmatená. Oba jsem zaváhali a pak jsme se spokojili s ledabylým objetím, které se svou vřelostí podobalo potřásání rukou po hokejovém zápase.

„Jak bylo v Kalifornii?“ zeptala se mě, evidentně měla v úmyslu tu hru dotáhnout až do konce.

„Dobře. Ale ještě není hotovo. Ráno musím zase odjet.“

To byla pro Annu novinka. Okamžitě našpulila rty a řekla: „Tati…“

„Promiň, kotě. Nemůžu s tím nic udělat.“ Aspoň v tom okamžiku jsem nelhal.

„Chtěla jsem, abys mě viděl zpívat na jarním koncertě. Mám sólo.“

„Ale k profesionálům běž až po maturitě.“

Pokus o vtip očividně nevyšel; Anna se vrátila k MTV, tvářila se uraženě a naštvaně.

„Můžete mi někdo donýst džus?“ řekla. Ruce se jí najednou roztřásly; držela ovládání televize a to jí v prstech zuřivě poskakovalo.

„Zas to kleslo, miláčku?“ řekla Deanna a rychle otevírala ledničku.

„Ne. Klepu se, protože mě to baví.“

Deanna po mně šlehla pohledem: Vidíš, co musím snášet, říkala mi tím. Zase se to zhoršuje.

Deanna vytáhla pomerančový džus a nalila Anně půlku sklenice. „Tady máš…“

Anna ji vzala a trošku upila.

„Myslím, že by ses měla napít víc,“ řekla Deanna.

„Aha, tak ty myslíš?“ Anna byla odjakživa velmi háklivá na jakékoli návrhy týkající se toho, co by měla nebo neměla dělat. Pořád se třásla.

„No tak, miláčku,“ řekl jsem.

„Nic mi není,“ řekla Anna.

„Aleje…“

„Tak fajn!“ řekla Anna, vzala sklenici a odešla z pokoje. „Kdybyste mi vy dva chtěli už dát konečně pokoj!“

Když odešla, Deanna mi řekla: „Má strach. V poslední době jí cukr lítá nahoru a dolů jako horská dráha. Když dostane strach, naštve se.“

„Ano,“ řekl jsem. „Já vím.“

Proč jste mi dali jméno Anna? ptala se nás naše dcera, když byla hodně malá.

Protože jsi kouskem ze mě, odpovídala Deanna. De-Anna, víš?

„Musím se vrátit k účtům,“ řekla Deanna. To mi najednou připomnělo, že brzy asi s placením těch účtů budeme mít potíže. Deanna odešla z kuchyně.

Ještě jsem potřeboval sehnat přání. Jelikož dcera i žena byly na mě obě naštvané, rozhodl jsem se, že je vhodná chvíle zajít do papírnictví na Merrick Road a nějaké koupit.

Když jsem vešel do obchodu, u pultu jedna starší dáma kupovala losy.

„Osm…, sedmnáct…, třicet tři…, šest…“ Lhostejně ze sebe chrlila zdánlivě nekonečnou litanii čísel. „Devět…, dvacet dva…, jedenáct…“

Odešel jsem dozadu, kde byla vystavena přání. Nebyla to samozřejmě jenom přání; byly tu pohledy k narozeninám, k uzdravení, k úmrtí, ke dni svátého Valentýna, blahopřání k promoci a k sňatku. Postavil jsem se před prostor s narozeninovými přáníčky a na chvilku jsem žasl nad podkategoriemi:

Hodně zdraví, mamince, synovi, ženě, tchyni, babičce, nejlepšímu kamarádovi, bratranci. A dceři? To přece taky musí někde být. Jakmile jsem je našel, musel jsem se rozhodnout pro styl. Legrační? Zdvořilý? Sentimentální? Já jsem se klonil k sentimentálnímu, protože tak jsem se v poslední době cítil. V téhle oblasti tu byla taky spousta blahopřání, většinou měly na horní straně květiny a uvnitř básničky. Jenže ty básničky nebyly ani tak sentimentální, jako spíš ubohé – takové to básnění růže jsou rudé, fialky fialové. Například:

Mé dcerce k narozeninám

Chci říct tato slova

Tvůj úsměv radost rozdává

Nám všem zas a znova

I když spolu nejsme

Víš, že máš srdce mé.

Táta.

Měl jsem strach, že kdybych něco takového přinesl domů, Anna by se pozvracela. Na druhou stranu, pokud jsem chtěl působit sentimentálně, ale aspoň trochu inteligentně, měl jsem výběr zúžený. Byla tu blahopřání, kde uvnitř nebylo nic, takže člověk tam mohl vepsat cokoli inteligentního a sentimentálního podle libosti. Tahle blahopřání mívala na přebalu zasněné černobílé fotografie – třeba zasněžené louky v Maine nebo osamělé horské potůčky. V podstatě se jimi hlásalo: pitomé básničky jsou pro neosvícené davy – tohle je pro ty oduševnělejší z vás. Jenže já se nedokázal rozhodnout, jestli si dneska troufnu na oduševnělost. Tak co teda?

Kousek od přihrádek s blahopřáními byly složitější dárky. Keramická srdce s nápisy „Nejlepší mámě na světě“. Golfový míček „Pro prima tátu“. Umělé květiny. Zvonek s nápisem „Cililililink.“

A pár rámečků s fotkami.

Hned jsem si toho nevšiml.

Bloudil jsem pohledem, probíral se keramikou a lacinými plasty, zvedl jsem golfový míček a tiše zazvonil na zvonek. Dokonce jsem se vrátil k blahopřáním a doufal jsem, že se konečně doberu nějakého rozhodnutí. Jenže pak jsem zažil něco, co by se dalo označit za záblesk periferního vidění – i když tohle označení úplně nesedělo. Nezahlédl jsem to koutkem oka, spíš jsem si uvědomil, co vidím.

Ten zvonek, ano. A ten pitomý golfový míček. A ta keramická srdíčka. Jen tak dál. Tam.

Bylo to ve druhém rámečku s fotografií.

A ve třetím taky.

Stejně tak ve třech miniaturních vzadu. A v tom velkém, ozdobném,s kovovými květinami.

„Můžu vám nějak pomoct?“ Ten hlas přicházel jakoby z velké dálky.

Ta fotka ve všech těch rámečcích.

Dávají je tam, aby ukázali, jak krásně budou v rámečku vypadat, až si je koupíte a dovnitř si vložíte své fotky. Vy s manželkou na svatbě v Nantucketu. Dvojčata v maškarních kostýmech z nějakého dávného Halloweenu. Curry, to roztomilé štěňátko. Protože lidi jinak nemají nezbytnou představivost. Potřebují tam mít nastrčené jiné fotky, aby měli představu, jak budou rámečky vypadat, až si je postaví doma na římsu krbu.

„Můžu vám nějak pomoct, pane?“ Ten hlas už zněl naléhavěji – ale já měl pocit, jako by ke mně promlouval zpoza skla.

Za sklem v těch rámečcích byla fotka malé holčičky. Byla někde na venkově na houpačce, její zlatavé vlasy povlávaly ve větru. Na nose pihy a špičatá kolena, ve tváři milý úsměv. Reklama na bezstarostné mládí. Protože ona to reklama byla. Za tou houpačkou stáli maskéři, kadeřníci a garderobiérky – jen nebyli vidět.

„Pane, není vám něco?“

Já už tuhle fotku předtím viděl.

Já vám ukázal svou, teď je řada na vás.

Pamatujete?

Viděla fotku Anny, která mi vyčuhovala z peněženky, tak jsem ji požádal, aby mi ukázala svou.

Já vám ukázal svou, teď je řada na vás.

A ona se zasmála. Podařilo se mi překrásnou Lucindu rozesmát, a ona sáhla do své kožené tašky a ukázala mi svou dcerku.

Tu holčičku na houpačce. Někde na venkově.

Je rozkošná. To jsem řekl.

A ona poděkovala. Někdy na to zapomínám. Dva rodiče si navzájem chválí potomstvo, bezvýznamné řeči ve vlaku cestou do práce, nic víc.

Někdy na to zapomínám. Protože zapomenout na něco, co nemáte, není asi nic těžkého.

Ukázala mi fotku svého dítěte, ale ono nebylo její. Patřilo někomu jinému.

„Pane? Stalo se vám něco?“ Zase prodavač. Asi přemýšlel, co mě popadlo.

No, mohl jsem mu to říct. Dostalo se mi neuvěřitelného smilování, to se stalo.

Byl jsem slepý, ale už zase vidím.

Pomáhal jsem Deanně s mytím talířů s pazbytky nedojedeného dortu a tající zmrzliny.

Ptal jsem se sám sebe, jak je to možné.

Oslava narozenin proběhla v trapné a napjaté atmosféře. Anna pozvala jenom jednu kamarádku, možná její jedinou. Vypadalo to spíš jako sezení z nutnosti než oslava narozenin, ale já jsem celou tu dobu měl o čem přemýšlet.

Přemýšlel jsem o tom doktorovi z pohotovosti, který se mě ptal na Anniny oči. Napadlo mě, že se měl zeptat na moje. Nemáte problémy se zrakem? A já bych mu na to řekl: Ano, doktore, jsem slepý. Nevidím.

Ale už ne. Můj život se změnil v železniční katastrofu. Slyšel jsem nářek mrtvých a zraněných. Za řídicím pultem seděla celou dobu Lucinda. To jsem teď věděl. Lucinda. A on.

Jak to bylo možné?

Lež. Fraška. Trik. Snažil jsem se nalepit visačku na něco, co bylo očividně mimo mou odbornost. A Anna trpělivě čekala, až dozpíváme Hodně štěstí, zdraví.

Léčka. Past. Anna rozbalovala dárky a četla, co jí kdo napsal. Na blahopřání ode mě stálo: „Nemohlo by ti být třináct pořád?“

Jednoznačná krádež. Zatímco nám Anna děkovala za dárky a pevně mě objala.

A taky tohle: Ten muž na Pensylvánském nádraží.

Nebyl to její bratr, soused ani milovaný strýček.

Byl to můj následovník.

S Deannou se nám podařilo zachovat korektní vystupování. Usmívali jsme se, povídali, tleskali jsme, když Anna sfoukla všechny svíčky.

Ale teď, když Anna s kamarádkou zmizely koukat na nějaký film a my jsme zůstali sami, znovu se mezi námi rozhostilo hrobové ticho. Jenom pravidelný zvuk kapajícího kohoutku a nepříjemné cinkání talířů a skleniček, jak jsme je ukládali do myčky. A ten příšerný řev, který mi duněl hlavou.

„No,“ řekl jsem v zoufalé snaze napřít své myšlenky trošku jiným směrem, jakýmkoli směrem, a zároveň přerušit ticho, „zase je o rok starší.“

„Ano,“ pronesla Deanna bez nadšení. Pak dala do myčky poslední talíř, odešla ke stolu a posadila se. A pak si se mnou po bůhvíjak dlouhé době začala povídat.

„Jak se máš, Charlesi?“

„Fajn. Ujde to.“Nelži, pomyslel jsem si.

„Opravdu?“

„Ano. Jsem v pořádku, Deanno.“

„Přemýšlela jsem,“ řekla.

„A o čem?“

„Přemýšlela jsem, když jsme jí zpívali Hodně štěstí, zdraví. Naší Anně.“

„Ano…?“

„Jednou jsi něco řekl. O nás, o tom, co to znamená být rodičem. Napadlo mě, jestli si to ještě pamatuješ.“

„A co jsem řekl?“

„Řekl jsi…,“ zavřela oči a snažila se vybavit si přesná slova, „že je to jako pořizovat dítěti vklady.“

„Vklady? To si nepamatuju…“

„Anně byly tak tři nebo čtyři a tys ji vzal někam, kam chtěla jít – myslím do zoo. Šli jste sami, protože jsem byla nemocná. Myslím, že tobě se taky moc jít nechtělo – ani tobě nebylo dobře. Chtěl jsi zůstat doma, lehnout si na gauč a dívat se celý den na fotbal, ale Anna na tebe pořád dorážela a tys to nakonec vzdal a vzals ji tam. Pamatuješ?“

Teď už jsem si vzpomněl, i když mlhavě. Nějaká neděle hodně dávno v zoo v Bronxu. Krmili jsme s Annou slony.

„Ano, na ten den si pamatuju.“

„Když jste se vrátili, poděkovala jsem ti. Věděla jsem, že ti bylo mizerně a nechtělo se ti tam. Nebylo to nic zásadního, ale pamatuju si, jak mě hrozně potěšilo, žes to udělal.“

Deanna se mi teď dívala přímo do očí, jako by v nich hledala něco, co jí chybí. Chtěl jsem jí říct: Jsem u tebe, Deanno. Nikdy jsem neodešel.

„Něco jsi mi tenkrát řekl. Řekl jsi, že každý den s Annou, každý hezký okamžik, který s ní strávíš, je jako vklad. Vklad na účet. Když jich uděláš hodně, když na ten samý účet pořád ukládáš peníze, tak až bude starší a samostatná, bude dost bohatá, aby se o sebe postarala. Bohatá na zážitky. Připadalo mi to trochu přeslazené, ale brilantní. Brzy bude muset na dialýzu,“ dodala.

„To snad ne, Deanno.“ Všechny vzpomínky na zoo, slony, Lucindu i Vasqueze se náhle rozplynuly.

„Doktor Baron jí dělal nějaké testy. Její ledviny už nezvládají – jedna z nich už v podstatě nefunguje vůbec. Naše dcera bude brzy potřebovat třikrát týdně připojit k přístrojům, aby zůstala naživu. To mi řekl.“

„Kdy?“

„Copak na tom záleží? Bude muset, to stačí.“

A Deanna se rozplakala.

Vzpomněl jsem si, že ještě nedávno mi připadalo, že Deanna už vyplakala všechny slzy. Ale pak jsem se přesvědčil o opaku – tenkrát na zahradě. A teď znovu.

„Myslím, žes měl pravdu, Charlesi.“

„Cože, Deanno… Jak to myslíš?“

„Myslím, že jsme se jí dobře věnovali. Ze jsme jí pořídili solidní vklad. Nikdy jsme nezapomněli na něj něco vložit. Nikdy. Ani jednou.“

Cítil jsem pod víčky něco pálivého, na tvářích cosi teplého a vlhkého.

„Je mi to líto, Charlesi,“ řekla. „Nikdy jsem nezavírala oči před tím, co se má stát. Ale tvářila jsem se tak. Protože jsem nechtěla, abys o tom povídal. Nechtěla jsem, abys to říkal nahlas. Je mi to tolik líto. Teď vím, že to byla chyba.“

„Deanno… Já…“

„Myslím, že bychom o tom měli mluvit. Měli bychom si říkat, jak skvělou dceru máme, dokud ji ještě máme. Myslím, že je to hodně důležité.“

A kdovíproč, nějakým kouzelným a nevysvětlitelným způsobem jsme si skončili v náručí.

Když jsme se vyplakali, když jsme se konečně rozpletli a posadili se vedle sebe, drželi se za ruce a dívali se z okna do černé tmy, měl jsem pocit, že Deanna mě chce požádat, abych se zase vrátil domů. Už jsem skoro viděl, jak hýbe rty.

Zcela úmyslně jsem tu náladu přerušil; vstal jsem a řekl, že je čas, abych odešel a vrátil se do Forest Hills.

Nemohl jsem se vrátit domů. Ještě ne. Teď ne.

Něco jsem totiž pochopil. Bylo to úplně jasné.

Musel jsem se postarat o nevyřízený obchod.

Vyhodili mě z práce, fajnTeď jsem měl další práci. Mnohem důležitější.

Musel jsem znovu získat Annin fond.

Budu ho muset nějak najít.

Nějak musím dostat zpátky své peníze.

Lucindiných nohou si nešlo nevšimnout.

Všiml jsem si jich to první ráno ve vlaku.

A všiml jsem si jich i teď, když jsem je viděl vyčnívat z ranního davu na Pensylvánském nádraží. Kráčely mořem džin, plátna a anglické vlny – štíhlé, sexy a osobitě její.

Ona a ten muž.

Čekal jsem na ně už kolik dní. Jezdil jsem vlakem v půl šesté. Postavil jsem se přibližně na stejné místo, odkud jsem je viděl naposledy. Stál jsem vytrvale na stráži. Když se ranní dav rozplynul a oni se neobjevili, přecházel jsem z jednoho konce nádraží na druhý.

Dělal jsem to den za dnem.

Říkal jsem si, že je to moje jediná šance. Držel jsem si palce a modlil se.

Ale teď, když jsem je spatřil, jsem se na ně skoro nedokázal podívat.

Připadal jsem si obnažený, zranitelný a vystrašený.

Nedokázal jsem se třeba dívat na toho muže a nevidět na jeho místě sebe sama. Jednou, na jednom večírku u kamaráda, jsem se odvrátil od striptérky ve zlatavém oblečení poté, co jsem si všiml, jak se na ni všichni dívají. S náhlým zděšením jsem si uvědomil: Vypadám stejně jako oni.

Tenhle muž byl z Lucindy, nebo jak se vlastně jmenovala, očividně celý pryč. Pořád ji bral za ruku a zamilovaně jí koukal do očí.

Nezmýlil jsem se v tom, o koho jde. Hrála si s ním stejně jako tehdy se mnou. Byl další v řadě.

Jak politováníhodné, pomyslel jsem si. Jak smutné.

Úplně stejné jako tehdy se mnou.

Když jsem se tenkrát v papírnictví podíval na tu fotku, ptal jsem se, proč si za cíl vybrala zrovna mě. Ale jen na chvilku. Odpověd jsem totiž znal. V tom chladném denním světle bylo tak snadné všimnout si, jak moc jsem o to stál. O něco. O cokoli. Naprosto cokoli, co mě zachrání přede mnou samým.

Dlouhou dobu jsem strávil tím, že jsem si přehrával všechny chvíle, které jsem strávil s ní, s mou zachránkyní. Jenže teď jsem si je vybavoval jinak než dříve. Probíral jsem se jimi postupně tak, jak jsem v dobách před počítačovými programy prohlížel celuloidové filmy v prohlížeči Moviola, dokud se neprodřely a nepotrhaly. Slepoval jsem je zas a znova, dokud se úplně nerozpadly. Třeba tenkrát, když jsem Lucindu potkal poprvé. Já to za něj zaplatím, řekla toho dne ve vlaku, ale když jsem se na to teď díval pečlivěji, viděl jsem v jejím výrazu, s nímž podávala tomu naštvanému průvodčímu desetidolarovou bankovku, první náznaky trhlin.

Toho dne si mě vybrala.

Lucinda se s tím mužem propracovala davem ke kavárně, kde prodávali dietní broskvové vdolečky a nadýchané koblihy. Muž objednal kávu a oba stáli vedle sebe, dotýkali se u malého stolku lokty. Tvář jim občas zakryla pára z kávy.

Stál jsem zády k nim. Listoval jsem časopisy v trafice a pokukoval po nich. Bál jsem se, aby mě neviděla, ale nebál jsem se tolik, jako bych se bál dříve.

Vypadal jsem teď jinak než dřív.

Došlo k tomu postupně, kousek po kousku. Shodil jsem. Když se mi můj život začal rozpadat před očima, chuť k jídlu mě opouštěla, až úplně zmizela. Šaty na mně začaly plandat. Když mi Barry Lenge zasadil ránu z milosti a poslal mě do řad nezaměstnaných, přestal jsem se i holit. Bradka mi přerostla v plnovous. Před pár dny jsem se v koupelně podíval do zrcadla a spatřil jsem obličej, jaký se objevuje ve filmech o obětech únosu. Takové vystrašeně vyhlížející rukojmí, které je konečně po měsících, kdy bylo drženo v temnotě, propuštěno – přesně tak jsem vypadal.

Jenže mě ještě nepropustili.

Nespouštěl jsem je z očí.

Dělalo mi čím dál větší potíže zůstat nečinný. Měl jsem sto chutí přistoupit k nim a vynikat si to. Teď se totiž k mému pocitu obnaženosti, vystrašenosti a zranitelnosti přidal i vztek. Nahromadil se ve mně jako náhlá nevolnost. Takový ten vztek, který jsem si doposud vyhrazoval pouze vůči Bohu – ve dnech, kdy jsem v něj věřil, i ve dnech, kdy ne – za to, že dopustil Anninu nemoc. Vztek, který mě teď přiměl zatnout ruce v pěst a představovat si, jak jimi buším Vasquezovi do tváře. A jí také.

Ale potlačil jsem chuť přejít k nim a říct jí, že je sleduju. Ze vím, co mi provedla. Musel jsem počkat, až přijde můj čas. Abych dostal Anniny peníze nazpět, musel jsem najít Vasqueze; a k tomu, abych našel Vasqueze, jsem potřeboval Lucindu.

To byla moje mantra. To byla moje mise.

Lucinda mě k němu zavede.

Tušil jsem, že Lucinda tentokrát nehraje makléřku.

Zaslechl jsem útržek rozhovoru, který měla s tím mužem následující týden ve středu ráno. Muž prohlásil cosi o tom, že za klienta prodal papíry, které pak koupí, až se zvedne kurz, a že ten klient je pro něj zdrojem obživy. To znamenalo, že on je makléřem a Lucinda ne. Protože jako makléř znal lidi z jiných makléřských společností a mohl se jich zeptat na jejich kolegyni Lucindu, která, jak by se nakonec ukázalo, neexistuje. Ne, Lucinda měla touhle dobou asi už jiné zaměstnání. Právnička, pojišťovací agentka, šašek v cirkusu. A Lucinda, jak jinak, asi ani nebylo její pravé jméno.

Já jsem ale znal jméno toho člověka, kterého se chystala připravit o peníze. Znal jsem ho, protože když onoho rána popíjeli kávu, přistoupilk němu jiný muž, a řekl: Same, Same Griffene, jak se ti vede?

No, zrovna moc dobře ne. Griffen zbledl – jeho obličej dostal mýdlovou barvu, zatímco Lucinda se otočila a dívala se na něco na stěně.

Když pak Griffen popadl dech, řekl, že fajn.

Potom Lucinda vstala a odešla se svým šálkem kávy coby další pěšák směřující k metru. A Griffen seděl a mluvil s tímnevítaným vetřelcem ještě asi pět minut. Když odešel, Griffen vzdychl a otřel si obličej ušpiněným ubrouskem.

Deptalo mě ocitnout se takhle blízko oběti, aniž bych ji mohl varovat. Jako kdybych stál vedle dítěte, které nevidí auto, jež se na ně řítí, ale nemohl jsem mu říct, ať uhne. Jako bych v detailním zpomaleném záběru pozoroval tragickou nehodu. Nejhorší možné voyeurství.

Jednou mě málem zahlédla.

Jedno dopoledne jsem za nimi šel do kavárny severně od Čínské čtvrti.

Sedli si ke stolku u okna a já viděl, jak se Sam Griffen natáhl po její ruce a ona mu ji podala.

Nedokázal jsem potlačit vzpomínky na to, jaký to byl pocit, když jsem sevřel její ruku ve své dlani. Jenom na chvilku. Vzpomněl jsem si, co se mnou ta ruka dělala, jaké potěšení mi působila toho dne v hotelu Fairfax. Jako když otevřete čínskou skříňku a uvnitř najdete další, a když otevřete i tu, tak uvnitř je ještě jedna, každá z nich menší a menší než ta předchozí, a vy je otvíráte rychleji a rychleji, až nakonec žádná nezbývá, a já se marně pokoušel popadnout dech.

Ještě se mi to nepodařilo, pořád jsem vězel až po uši ve vzpomínkách na provinilou slast, když oba vyšli z kavárny. Musel jsem se odvrátit a přeběhnout přes ulici. Musel jsem zadržet dech, počítat do deseti, pak jsem se pomalu otočil a rozhlížel jsem se, jestli si mě všimli.

Ne. Odjeli někam taxíkem.

Pak jsem je ztratil.

Jeden den.

Dva dny.

Tři dny.

Týden. Lucinda nikde. Griffen nikde.

Prohledával jsem Pensylvánské nádraží křížem krážem, přicházel jsem brzy, odcházel pozdě.

Ale nic.

Začínal jsem propadat panice, bál jsem se, že jsem to prošvihl. Ze už vzala Griffena někam za odpoledním sexem a Vasquez je přistihl při činu. Že už jim sebral peněženky a zeptal se Griffena, proč svou ženu podvádí. Možná dokonce už zavolal Griffenovi domů a sdělil mu svou neúprosnou žádost o půjčku. Jenom deset tisíc dolarů, víc nic, a dá mu pokoj.

Když přišel příští týden a já je pořád nemohl najít, málem jsem to vzdal. Byl jsem ochoten přiznat si, že pětačtyřicetiletý bývalý vedoucí z reklamní agentury nemá v téhle záležitosti šanci na úspěch.

Byl jsem připraven hodit ručník do ringu.

A pak jsem si na něco vzpomněl.

„Fajn,“ řekl recepční. „Na jak dlouho to chcete?“

Byl to tentýž recepční, který mi dal klíč k pokoji 1207 vloni v listopadu, když jsem před ním postával s Lucindou po boku.

Byl jsem zpátky v hotelu Fairfax a recepční se ptal, na jak dlouho budu chtít pokoj.

Dobrá otázka.

„Kolik by stálo čtrnáct dní?“

„Pět set dvacet osm dolarů,“ řekl muž.

„Fajn,“ kývl jsem. Sice mě dočasně sesadili, ale plat mi běžel dál. A pět set dvacet osm dolarů byla na New York krásná cena, i když v pokoji na koberci byly skvrny od krve a z matrací to čpělo sexem.

Zaplatil jsem hotově a vzal jsem si klíče. Na odřené pohovce, která byla jediným opravdovým kusem nábytku v hale, ležela hromada časopisů. Zastavil jsem se a pořádně si je prohlédl: Sports Illustrated z loňského roku, Popular Mechanics, dva výtisky Ebony a stařičký výtisk U.S. News & World Report: ROZHODUJÍCÍ SOUBOJ V PALM BEACH COUNTY. Vzal jsem si Sports Illustrated.

Jel jsem ve výtahu s mužem, který měl na sobě bundu Oklahomské univerzity a vypadal, jako by z Oklahomy opravdu byl. Měl ten lehce rozzuřený výraz turisty, který se nechal zlákat obrázkem na přebalu brožurky – fotkou, kterou pořídili v roce 1955, kdy ještě Fairfax neživili lidé závislí na podpoře. Možná už zkusil štěstí u skořápkářů a od člověka na rohu si koupil pravé rolexky. Vypadal, jako by nejradši jel domů.

Já taky.

Jenže já měl svůj úkol, takže jsem nemohl.

Když jsem otvíral dveře a snažil se vecpat klíč do vzdorujícího zámku, přistihl jsem se, že napůl čekám, že mě někdo popadne, omráčí a zatáhne dovnitř. Nikdo mě samozřejmě nikam nevtáhl, ale i tak jsem si oddechl, když jsem vstoupil a zavřel za sebou dveře.

Pokoj mi připadal menší než dřív, jako by mu má představivost přidělila velikost úměrnou tomu, co se přihodilo uvnitř. Ale byl to jen pokoj ve zchátralém hotelu, dost velký pouze pro dva lidi, kteří mají v úmyslu zůstat nalepeni jeden na druhého. Sváděl k sexu už jenom svými omezenými rozměry. Pokoj, kde dva jsou společnost, ale tři už jsou katastrofa – moc dobře jsem si vzpomínal, jaké to bylo, zůstat sedět na tom místě na podlaze.

Lehl jsem si do postele, aniž bych si sundal boty, a zavřel jsem oči. Jenom na pár minut.

Když jsem se probudil, byla tma.

Chvilku jsem netušil, kde to jsem. Nejsem snad doma v posteli? Je Deanna vedle mě, nebo dole chystá něco dobrého k večeři? A Anna – sedí vedle u počítače a v klíně má sešit s úkolem, aby mě mohla odpálkovat?

V pokoji to páchlo, dokonce ještě víc než v mém pronajatém bytě; matrace byla tvrdá a samý žmolek. V nohách postele se strašidelně rýsovaly obrysy židle a stolku, které jsem nepoznával. Pak mi náhle došlo, kde jsem a proč – jako by se zničehonic rozdrnčel příliš hlasitě nastavený budík. Trhl jsem sebou a zasténal; rád bych zašátral po knoflíku, kterým se ta hrůza vypíná, jenže žádný neexistoval.

Vstal jsem a šel jsem si do koupelny opláchnout obličej studenou vodou. Tělo jsem měl celé bolavé, v puse vyschlo a nepříjemnou pachuť. Podíval jsem se na hodinky: sedm dvacet pět.

Prospal jsem celý den. Když jsem se vracel k posteli, viděl jsem na podlaze ležet Sports Illustrated, co jsem si přinesl zezdola.

Všiml jsem si data.

8. listopadu.

Týden předtím, než jsem nastoupil do vlaku v 9:05 na Pensylvánském nádraží a svět se mi začal rozpadat.

Seděl jsem v hale na té ošuntělé pohovce.

Měl jsem baseballovou čepici staženou přes oči.

Pozoroval jsem kolemjdoucí ostřížím zrakem strážce.

Na jak dlouho to chcete? zeptal se mě recepční, když jsem se ubytovával.

Proč to chtěl vůbec vědět?

Toho dne, kdy jsme vyšli z nádraží a nasedli do taxíku, toho dne, kdy konečně řekla ano, se mě zeptala kam.

Vyrazili jsme a já poslušně vybral hotel z jedoucího taxíku.

Ale třeba to tak nebylo.

Teď jsem si vzpomněl, že jsem jí jeden ukázal, ale ona zavrtěla hlavou, pak jsem ukázal na další, který se jí taky nelíbil; a pak nakonec, když už jsme dojeli do centra kousek od její kanceláře, jsem ukázal na Fairfax a ona řekla fajn. Takže když jsem se nad tím zamyslel, možná jsem ten hotel vůbec nevybral já.

Možná ho vybrala ona.

Hotel, kde jsem v nesprávnou chvíli narazil na nesprávnou osobu. Jenže já jsem ve skutečnosti na nikoho nenarazil. Oni na mě nastražili past a já do ní vpochodoval.

Což mě přivedlo k mému podezření. K tušení, které mě osvítilo, když jsem stál s prázdnýma rukama a celý rozzuřený na nádraží.

Neexistoval žádný důvod, proč by si měla myslet, že se někdy dozvím pravdu o ní a Vasquezovi. Když mě viděla naposledy, utíkal jsem jako o život pryč po tom schodišti v Harlemu.

Neměli důvod měnit adresy.

Jenom oběti.

Dalo se očekávat, že budou chtít obrat Griffena o většinu jeho peněz a všechnu důstojnost na stejném místě, kde provedli totéž se mnou.

Takže jsem vysedával na pohovce v hale.

Čekal jsem.

Zdál se mi sen.

Zase jsem seděl ve vlaku. V 9:05 směrem na Pensylvánské nádraží.

Zase jsem si prohrabával kapsy, protože nade mnou stál průvodčí a chtěl peníze.

Sto tisíc dolarů, řekl mi.

Proč tolik? zeptal jsem se.

Zvedli jsme ceny, řekl průvodčí.

Když se Lucinda nabídla, že to za mě zaplatí, odmítl jsem.

Pročetl jsem oba výtisky Ebony.

Klid, říkal jsem si, když uplynulo další dopoledne bez jakékoli známky naděje. Trpělivost. Uvědom si, kolik trpělivosti prokázala v mém případě Lucinda. Všechny ty obědy a romantické večeře, které musela protrpět, jen aby mě přiměla, abych vyšel nahoru do toho pokoje. Když to dokázala ona, tak já taky.

Z Popular Mechanics jsem se poučil o tepelných rozvodech. Který hasák je nejlepší a za nejvýhodnější cenu. Jak vydláždit podlahu. Krovy snadno a rychle.

Jednoho odpoledne jsem z pokoje zavolal Barrymu Lengemu, abych se pozeptal na vývoj vyšetřování. Abych se spojil se skutečným světem – takhle přece pěšáci ve Vietnamu mluvilio světě doma, o tom, který existoval daleko od fronty, ne? A já na tom teď byl stejně – hlídkoval jsem na frontové linii, držel jsem stráž, abych zabránil průnikům nepřátel.

Ten odkaz na armádu byl naprosto přiléhavý. Copak jsem teď každé ráno necvičil? Kliky, leh-sedy, skákal jsem přes švihadlo, posiloval. Takže až mi příště Vasquez řekne hodnej, možná mu ukážu, jak se šeredně plete.

A ještě něco. Pořád jsem měl u sebe Winstonovu pistoli. Měl jsem ji v pokoji 1207 zabalenou do ručníku a schovanou za radiátorem v koupelně.

Zpět ke skutečnému světu:

Barry Lenge zvedl sluchátko a řekl mi, že mu volám úplně zbytečně. Ještě pořád probíhá vyšetřování. Ale že to se mnou moc dobře nevypadá. Měl jsem přijmout jeho nabídku – to je bez debaty. Brzy se mi prý ozve.

Poděkoval jsem mu za jeho čas.

Pak jsem zapnul mobil, jestli nemám nějaké zprávy, a objevil jsem hlasovou zprávu od Deanny.

Sháněl tě nějaký detektiv Palumbo. Říkal, že je to důležité. Řekla jsem mu, že nejsi ve městě.

Už mi nezbývalo moc času.

Věděl jsem to. Krátil se mně i Samu Griffenovi. Pokud už pro Sama nebylo příliš pozdě.

Byl pátek ráno.

Probíral jsem se starým výtiskem U. S. News & World Report, s titulkem ROZHODUJÍCÍ SOUBOJ V PALM BEACH COUNTY.

Recepční po mně čas od času mrknul, nosič taky, prohlédli si mě od hlavy k patě, ale nic neříkali.

V tomhle hotelu to tak chodilo. Zdejší hosté neměli kam jít, takže nikdo nečekal, že někam půjdou nebo budou něco dělat. Mohli jste tady zcela svobodně zevlovat, sedět celý den na pohovce a číst si prastaré časopisy, co srdce ráčilo.

„Gore nepochybuje o konečném vítězství,“ hlásil časopis slavnostně.

Když jsem znovu zvedl oči, nosiči se rozmnožili. Prvnímu přišel kdosi pomoct s odpolední špičkou; nějaký černoch oblečený ve stejně neurčité zelené uniformě se opíral o pult a mluvil s ním.

Nechal jsem si mobil nahoře a chtěl jsem zavolat Anně. Vstal jsem a odešel k výtahu. Nosič na mě kývl, ten černoch, který s ním mluvil, na chvilku zmlkl, otočil se a pak znovu začal povídat.

Napadlo mě, že toho nosiče znám – toho černého. Ze jsem ho musel vidět toho dne před několika měsíci, když jsem do téhož výtahu nastupoval s Lucindou. Dveře výtahu se otevřely; já vstoupil a stiskl dvanáctku. Vystoupil jsem ve svém patře, pobrukoval jsem si melodii nějaké písničky, na jejíž slova jsem si nedokázal vzpomenout, otevřel jsem dveře a vešel jsem dovnitř. A vtom jsem si uvědomil, že jsem se pletl, že jsem ho neviděl toho dne.

Vrátil jsem se do výtahu a sjel do haly.

Ten černoch ještě pořád klábosil s druhým nosičem – byl obrácený zády ke mně, takže jsem nedokázal odhadnout, jestli mám pravdu, nebo ne.

Neříkají ti Chnck?

Kráčel jsem obloukem k pultu, celou dobu jsem se díval stranou a zadržoval jsem dech, zatímco se přede mnou vynořoval celý obličej toho muže. Čtvrtměsíc dorostl do půlměsíce a jeho rysy začínaly dostávat pevnou podobu.

Kdybys byl se mnou? ia cele, říkali bysme ti tak.

Pamatujete? Tenkrát na rohu Osmé a Avenue C. Čekal jsem na Vasqueze v Abecední čtvrti, ale nepřišel za mnou Vasquez – vlastně do mě vrazil tenhleten.

To se kurva nemůžeš koukat, kam šlapeš?

Z jeho obličeje jsem už viděl tři čtvrtiny a začínal jsem se potit a točila se mi hlava.

Byl to on.

Ano, určitě.

Ten černoch, který mě prohledal u zdi v té uličce, kde to smrdělo krví a pomádou.

Rychle jsem se otočil – na recepčního, který zvedl oči, jako by čekal nějakou otázku. Ta otázka zněla: Jak inteligentní je Charles? Velice inteligentní – nebo aspoň inteligentnější, než jsem byl před sedmi měsíci.

Ale i blázni mají svůj den.

Konečně jsem totiž věděl něco, co oni ne.

Věděl jsem, jak to provedli.

A věděl jsem, že do toho půjdou znovu.

V optice na Osmačtyřicáté jsem si koupil sluneční brýle. Byl jsem si poměrně jistý, že mě ten černoch nepoznal, že si nespojil toho vousatého a podvyživeného chlapa, kterého viděl sedět v hale, s mužem, kterého vedl do uličky v Abecední čtvrti.

Několik preventivních opatření však nemohlo uškodit.

Ještě před sedmou hodinou ráno jsem dokončil svých dvaapadesát kliků a pětasedmdesát leh-sedů.

Když jsem sjel dolů, zašel jsem k recepci a pozdravil nosiče.

„Nazdar,“ řekl mi.

„Dneska je celkem klid, co?“ řekl jsem.

„Jo.“

A pak mi nějak došly náměty k rozhovoru.

„Jak dlouho už tady pracujete?“ Kdo chce dobře vést rozhovor, vždycky nechá druhého povídat o svém životě.

Nosič vypadal tak trochu podezřívavě. Bylo mu kolem čtyřiceti nebo pětačtyřiceti, mastné vlasy měl vyčesané na ježka, který byl nejmíň čtyřicet let z módy.

„Moc ne,“ řekl.

„Míváte taky volno?“

„Proč?“

„Promiňte, nerozumím.“

„Proč se ptáte, jestli mívám taky volno?“

„Já nevím. Chci se s vámi jenom pobavit.“ A o to jsem se skutečně snažil.

„Jo tak, už mi to došlo,“ řekl.

„Co?“

„Jakou byste chtěl? Chcete bílou, černou, Hispánku? Kterou?“

„Prosím?“

„Sháníte holku, nebo snad ne?“

Zrudl jsem. „Ne. Já jsem jenom… povídal…“

„Dobře,“ řekl nosič. „Fajn.“

Nosič měl v tomhle hotelu kromě roznášení zavazadel očividně i jiné povinnosti.

„Vy jste tu jediný nosič?“ zeptal jsem se ve snaze stočit rozhovor tím směrem, kterým jsem potřeboval.

„Proč?“

„Jen by mě zajímalo, jestli máte i nějaké…“

„O co vám přesně jde, pane?“Teď už zněl podrážděně. „Jestli máte nějaký čachry s Dexterem, tak se ho zeptejte sám, jasný?“

Dexter. Tak takhle se jmenuje. Dexter.

„A kdy má… Dexter službu?“

Muž pokrčil rameny. „Ve středu a v pátek.“

„Aha.“

„Potřebujete někam odnýst kufry?“

„Kufry? Ne.“

„Dobře. Já jsem tady totiž hlavní nosič. Takže jestli nepotřebujete odnýst kufry…“

Naznačoval mi, abych zmlkl. Vrátil jsem se na pohovku, kde jsem seděl ještě asi hodinu, pak byl čas jít na oběd.

Když jsem se o pár dní později vrátil v sedm ráno s kávou, Dexter stál za pultem.

Posadil jsem se v hale na pohovku a roztřesenýma rukama jsem si vzal šálek.

Bál jsem se, že mě Dexter pozná, a znovu jsem měl trochu strach; v těch obrovských brýlích jsem sice možná vypadal jako nebezpečný člověk, ale zdání klame. Například Dexter vypadal víceméně neškodně, jak si v té své bledězelené uniformě četl noviny. Vypadal dokonce jako člověk, který by vám pomohl s kufrem, kdybyste ho o to slušně poprosili. Ne jako někdo, kdo vás natlačí na stěnu v uličce a rozchechtá se, když dostanete ránu do břicha.

Jako bych zas cítil ozvěnu té bolesti, připomínku úderu na solar plexus, což možná bylo varování, které ke mně vysílalomé tělo. Co blbneš, Charlesi? říkalo mi. Copak si nepamatuješ, jak moc to bolelo? Brečel jsi. Nemohl jsi popadnout dech, pamatuješ? Abych nepamatoval.

Ruce se mi ale třásly z jiného důvodu.

Ve středu a v patek, řekl mi nosič, když jsem se ho zeptal, kdy mívá Dexter službu.

Jenže dneska bylo úterý.

Vytáhl jsem pistoli zpoza radiátoru – na omak byla horká. Jenom jsem se chtěl přesvědčit, že tam pořád ještě je, že nezmizela, nepropadla dírou ve stěně nebo ji neukradla uklízečka.

Držel jsem ji jako růženec – jako věc, která mi může zajistit splnění nejvytouženějšího přání.

Vrátil jsem ji zpět.

Když jsem v hale vyšel z výtahu, viděl jsem Dextera, jak sedí za pultem s hlavou v dlaních. Zdálo se, že si čte časopis o ženské kul turistice.

Pomalu jsem přešel k recepci a prohlížel jsem si zastaralé stohy turistických brožur. „Projeďte se s Circle Line,“ stálo na jedné. „Prohlídky Broadwaye.“ Něco, k čemu se Newyorčané nikdy nedostanou.

V hale bylo dnes ráno poměrně ticho. Jeden pár tu nejspíš čekal na taxík; každou minutu ten muž vystrčil hlavu ze dveří a oznámil, že zatím žádný taxík nedorazil. Jeho žena řekla, že to nestihnou. Muž řekl, že mu to nemusí povídat. Když o dvě minuty později prohlásil, že ještě pořád žádný taxík nepřijel, pověděla mu to znova.

Muž v bundě Oklahomské univerzity, jehož jsem potkal ve výtahu, si stěžoval recepčnímu, že v pokoji nemá bibli.

„Děláte si legraci?“ zeptal se ho recepční.

Vlevo od výtahů se hrbil nad chodítkem nějaký stařík. Možná se i pohyboval, ale pokud ano, dělal to tak pomalu, že to nebylo pouhým okem rozeznatelné.

Byl jsem jim za jejich společnost vděčný. Kdo by se bál, že se mu něco stane, když se vedle něj šourá stařík v chodítku a další člověk si na recepci stěžuje, že v jeho pokoji chybí bible?

Dexter se podíval přímo na mě a zeptal se, jestli nevím, kolik je.

„Osm hodin,“ řekl jsem.

A pak jsem se narovnal v očekávání, že mě Dexter pozná.

Moment, člověče, vás já znám – co tady kurva děláte?

Jenže Dexter se sklonil zpět ke svému časopisu.

Stařec nejspíš kromě potíží s nohama trpěl i rozedmou plic; při každém nepatrném pohybu sípal, pískal a chroptěl.

Do haly vtančila žena na velmi vysokých podpatcích, která žádné potíže s chůzí neměla, a doprovázel ji menší tlustý muž ve špatně padnoucím obleku. Prošla kolem recepce, aniž by se zastavila, a vzala si klíč, který jí recepční předem připravil na pult.

„No tak, zlato,“ řekla tlustému muži, „tak pojď.“

Muž měl obličej skloněný k ošoupanému koberci a setrval tak, dokud se před nimi neotevřely dveře od výtahu a nevysvobodily ho.

Do haly vešly dva mladé páry se zavazadly a ptaly se na cenu pokoje. Obě ženy – spíš děvčata – se celou tu dobu rozhlížely po hale s neskrývaným znechucením. Na starého muže se dívaly, jako kdyby kolem nich šel úplně nahý. A já jsem se jim nejspíš taky moc nezamlouval.

Slyšel jsem, jak něco šeptají svým partnerům, kteří by tu klidně i zůstali – ta cena ujde, ne? Jenže ženy vyhrály – hoši pokrčili rameny, řekli, že ne, že děkují, a čtveřice odešla.

„Příští měsíc… mám… narozeniny,“ řekl muž v chodítku.

Došoural se až ke mně. Vzpomněl jsem si na hru, kterou jsem hrával jako dítě. Jmenovala se cukr, káva, limonáda a cílem bylo doplížit se k někomu, aniž by vás přitom viděl. Ten, ke kterému jsme se plížili, musel zavřít oči a říct: Cukr, káva, limonáda, čaj, rum, bum, pak se rychle otočit a doufat, že přistihne ostatní v pohybu. Tahle role nebyla moc velká legrace. Působilo to zvláštně – viděli jste někoho šest metrů od vás, pak jste se otočili a ten člověk už byl od vás jenom metr. S tím staříkem to bylo stejné; pokaždé, když jsem se otočil, působil dojmem, že se nehýbá z místa, ale pak se najednou objevil vedle mě.

„Osm… desát… tři…,“ řekl znovu. Musel se před každým slovem zastavit a nadechnout. Ve Vegas by si na něj člověk mohl vsadit, že se ke čtyřiaosmdesátce nedošourá.

„Všechno nejlepší,“ řekl jsem.

„Bydlím tady… už dvacet… let,“ řekl muž mezi nádechy.

Představoval jsem si, že to bude asi tak doba, po kterou sláva hotelu pomalu upadá.

„Tak hodně štěstí,“ řekl jsem.

Obyčejně jsem se cítil trapně, když jsem měl mluvit se starými lidmi. Omezoval jsem se na gesta blahosklonnosti, jako by to byli cizinci. Jenže dnes ráno jsem dal jakékoli konverzaci přednost před mlčením. Hromadily se ve mně totiž dvě hrozné obavy. Jednak, že Lucinda s Vasquezem a Dexterem už Griffena okradli a zbili; a jednak, že ještě ne.

Stařík řekl: „Děkuju.“

Potřeboval jsem na záchod. Nervy. Měl jsem jít už před hodinou, ale pořád jsem si říkal, že se nesmím hnout ze svého stanoviště. Teď nebylo zbytí. Odešel jsem k výtahu a stiskl knoflík.

Dveře se otevřely s hlasitým zasyčením. Tiskl jsem nohy k sobě. Dělej…, dělej…, snažil jsem se přemluvit dveře výtahu, aby se už zavřely. Konečně se začaly zavírat, hotelová hala se pomalu zužovala, až byla skoro celá zatažená, zbývala jen malá mezera. Podle mě tak dvacet centimetrů – víc ne.

Stačilo to k tomu, abych si všiml, že Lucinda se Samem Griffenem vstupují do hotelu.

Kvůli tomu jsem sem přišel.

I když jsem měl chuť řvát: Ne, dneska ne!

I když jsem nebyl připravený.

Přesto jsem dojel až do dvanáctého patra a neomdlel jsem. Zatím to šlo. Do pokoje jsem se dostal a nikdo mě nenapadl. Nevěděl jsem, co dřív. Přecházel jsem po pokoji tam a zpět jako velké kočky v zoo, jenže po pravdě řečeno, byl jsem spíš jako ten lev z Čaroděje ze země Oz, který pořád sbírá odvahu.

Ale já jsem odvahu měl, ne? Někde tady přece musí být. Samozřejmě. Odvaha se skrývala v ručníku za radiátorem v koupelně. Vešel jsem tam, vytáhl ji, rozbalil ručník a vzal odvahu do dlaní.

Podíval jsem se do zrcadla a z něj na mě koukal slepý muž. Slepý muž s pistolí v ruce.

Zase jsem z toho pokoje vyšel, ale tentokrát jsem sešel dolů požárním schodištěm – temným schodištěm, odkud budu moct vykouknout, až se dostanu dolů. Zastrčil jsem si pistoli do kapsy.

Po stěnách schodiště visely azbestové pláty. V rozích odpočívadel se proháněly krysy. Když jsem došel na úroveň haly, pomalu jsem otevřel dveře, ale jen tak, abych dovnitř nakoukl jedním okem. Jenže nebylo nic vidět. Lucinda se Samem už byli pryč.

Vrátil jsem se do haly. Dexter stál za svým pultem, ale vypadal, jako by právě odněkud přiběhl. Byl celý nesvůj, jako by se obával o své spropitné.

Přešel jsem k recepci. Podlahu jsem pod nohama vůbec necítil.

„Promiňte,“ řekl jsem recepčnímu. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Na co?“

„Na tu ženu, co sem před chvílí vešla.“

„Ano? Která žena?“

„Ta, která sem vešla s tím mužem. Před chvilkou. Tmavé vlasy. Moc pěkná. Mám pocit, že ji znám.“

„No a?“

„No, zajímalo by mě, jestli je to ona. Jak se jmenuje?“

Tvářil se, jako bych ho právě požádal o číslo na jeho manželku nebo o přesnou velikost jeho přirození. „Tuhle informaci vám nemůžu podat,“ řekl kysele.

„Fajn,“ řekl jsem. „Tak mi řekněte, v jakém pokoji ji najdu, a já jí zavolám.“

„Nejdřív mi musíte říct její jméno,“ řekl.

„Lucinda?“

Recepční se podíval do záznamu. „Ne.“

„Tak ten muž. Sam Griffen.“

„Ne.“

Na chvilku jsem měl chuť říct mu, aby se podíval znovu, a kdyby i pak řekl ne, obvinit ho ze lži. Říct mu, že to byl Sam Griffen, zcela jednoznačně. Pak jsem si uvědomil, že jestli tady někdo lhal, recepční to nebyl.

Sam Griffen se určitě nezapsal pod svým vlastním jménem.

„Tak nic,“ řekl jsem. Odešel jsem ke skleněným dveřím a díval jsem se na sluncem ozářený chodník.

Takhle to dělají, říkal jsem si. Dexter zná číslo pokoje dopředu.

Lucinda vybere hotel. Když pak Lucinda řekne Vasquezovi hodinu, Dexter mu řekne místo. Přesné číslo pokoje. Takže Vasquez tam může být první a počkat na ně na schodech. Dexter dostane svůj podíl – pokaždé dostane nějakou odměnu. Dexter pracuje ve středu a v pátek, ale někdy i v úterý. Když mu Vasquez dá takový pokyn.

Vrátil jsem se k recepci. Dexter si ještě pořád četl časopis na svém místě.

Musel jsem se to číslo dozvědět.

„Promiňte,“ řekl jsem.

„Ano?“

Naklonil jsem se k němu a šeptal. „Ta žena, jak jsem se vás na ni před chvílí ptal: Je to moje žena.“

„Cože?“

„Čekal jsem, jestli sem přijde. Rozumíte?“

Jak by nerozuměl. Byl recepční, takže tomu rozuměl naprosto bezvadně. Ale přesto se mu nechtělo mluvit.

„Číslo pokoje vám říct nemůžu.“

„Za sto dolarů byste třeba mohl.“

Přestože zaváhal, olízl si spodní ret a rozhlédl se po hale, jestli nás někdo neposlouchá, přesto řekl ne.

V peněžence jsem měl asi dvě stě osmdesát dolarů.

„Dvě stě osmdesát dolarů,“ zašeptal jsem, a když recepční stále mlčel, jsem dodal: „A nikomu neřeknu, že do hotelu dohazujete šlapky.“

Recepční hotelu Fairfax zrudl. Odkašlal si. Změřil si mě. Kolik potíží by tenhle chlápek mohl udělat?

Zašeptal: „Tak dobře.“

„Za dvě stě osmdesát dolarů bych prosil i klíč,“ řekl jsem.

A recepční řekl: „Pokoj osm nula sedm.“

A když jsem mu přes pult podal peníze, přisunul ke mně klíč.

Vracel jsem se nahoru po schodech.

Ale tentokrát jsem slyšel, že na schodišti je ještě někdo.

Neuvědomil jsem si to hned. Zprvu jsem se příliš soustředil na chůzi. Kladl jsem jednu nohu před druhou a vystrašeně jsem si uvědomoval svůj zrychlený dech. Připadal jsem si jako ten stařec v hale – jako někdo, kdo je jednou nohou v hrobě.

A pak jsem zaslechl, že na schodišti se mnou kdosi je.

Pár pater nade mnou a možná opilý, protože ať to byl kdokoli, potácel se a čas od času zaklel.

Španělsky.

Lucinda s Griffenem už budou touhle dobou v pokoji, říkal jsem si. Lucinda se nejspíš mlčky svléká. Otočí se zády ke Griffenovi a svléká si šaty a punčochy. A Sam Griffen děkuje za ten božský dar.

A Vasquez? Ten se nejspíš připravuje na schodišti naproti jejich pokoji.

Vytáhl jsem pistoli z kapsy, párkrát jsem se zhluboka nadechl a stoupal jsem dál.

Když jsem zatočil za roh mezi sedmým a osmým patrem, uviděl jsem ho opřeného o dveře do chodby, ztěžka oddychoval a potil se.

„Kdo jste?“ zeptal se Vasquez a otočil se, aby se podíval, kdo to přišel po schodech. Zdálo se mi, že je opilý.

„Charles Schine,“ odpověděl jsem.

„Cože?“

„Potřebuju vrátit tu půjčku.“

„Tenhle pokoj už je obsazen.“

První slova Sama Griffena.

Opatrně jsem otevřel dveře pokoje 807 svým klíčem, zatímco jsem pistolí stále mířil na Vasqueze. Nechal jsem ho vejít prvního.

Samova slova byla určena Vasquezovi. Jenže když mě zahlédl, jak jdu za ním s pistolí v ruce, jeho výraz se změnil z naštvaného ve zpanikařený.

„Co se… Kdo jste?“ zeptal se.

„Charlesi!“ odpověděla za mě Lucinda. Ležela na posteli oblečená jen do černých krajkových kalhotek, respektive svlečená jen do kalhotek. Dle všeho už svou show rozjela naplno.

Že jsme ale byli povedená čtyřka – vyděšený Sam Griffen ve světlemodrých trenýrkách, Lucinda v černých kalhotkách, Vasquez v tyrkysové mikině a já s černými brýlemi na očích a pistolí v ruce.

„Ahoj, Lucindo,“ řekl jsem.

Byl to zvláštní pocit, takhle je mít na mušce. Mířil jsem na lidi, kteří mě obrali o více než sto tisíc dolarů – mířil jsem střídavě na jednoho i na druhého. Měl jsem pocit převahy, pistole byla prodloužením mé ruky a ta ruka teď dostala mytologickou moc – najednou mohla sršet blesky. Všichni se té pistole báli, i Griffen.

„Podívejte,“ řekl Sam Griffen velmi roztřeseným hlasem, „dám vám všechny svoje peníze.“Dám vám všechny svoje peníze – neřekl jsem já Vasquezovi tenkrát úplně to samé?

„Já vaše peníze nechci,“ řekl jsem. „Ona je chce.“

„Cože?“

„Ona chce vaše peníze.“

Teď se Griffen kromě vystrašenosti zatvářil i zmateně. Cítil jsem s ním – sympatie vůči spřízněné duši, vůči někomu, kdo si měl projít tímtéž šokem a deziluzí jako já.

„Já vám nerozumím,“ řekl Griffen. „Kdo jste?“

„Na tom nezáleží,“ řekl jsem.

„Podívejte, já nechci žádné potíže,“ řekl Griffen.

„Oni se vám jich chystali nadělat, kolik by se do vás vešlo,“ řekl jsem. „Už teď v nich lítáte až po uši.“

Lucinda řekla: „Nechápu, o čem to mluvíš. My se Samem jsme se do sebe zamilovali… My…“

„Potkali jste se ve vlaku, že, Same?“

Sam přikývl.

„Čistě náhodou – prostě se to stalo. Rozumím. Mluvili jste spolu o všem možném. Byla hezká, milá a chápavá, a vy jste nemohl uvěřit, že se o vás zajímá. Byla až moc dobrá, než aby to byla pravda, že, Same?“

Sam se mě ještě pořád trošku bál, ale aspoň mě poslouchal.

„Položte si tuhle otázku: Nebyla doopravdy až moc dobrá, než aby to byla pravda? Řekla vám někdy, kde bydlí? Řekla? Dala vám svou adresu, Same? Dala někdy najevo, že by znala i další lidi ve vlaku – přátele, sousedy? Většina lidí někoho z vlaku zná, ne? Aspoň jednoho člověka.“

„Pověsil se na mě, Same,“ řekla Lucinda. „Jednou jsme spolu něco měli. Před tebou. Teď žárlí. Pomátl se.“

Napadlo mě, že se jí musí nechat, že to aspoň zkouší. Byla dobrá a navzdory zoufalství se snažila.

Vasquez se trochu poposunul. Vypadal, že je ke mně mnohem blíž než předtím. Cukr, káva, limonáda.

„Vrať se,“ řekl jsem mu. „Jeden sloní dozadu.“ Namířil jsem na něj pistolí. Vasquez couvl.

„Já vůbec nevím, co je tohle za debila,“ řekl Vasquez Griffenovi. Přidal se – tušil, kam Lucinda míří, takže se k ní připojil. „Sel jsem normálně po chodbě, ne, vole, a tenhle dement na mě vytáh pistoli.“

Sam měl menší bříško a slabé ruce s modrými žilami. Měl je křečovitě zkřížené na své holé bledé hrudi, jako by se usilovně snažil nerozplakat se. Neměl tušení, komu má věřit – a možná na tom teď ani nezáleželo. Chtěl se jen dostat odsud.

„Poslouchejte, Same. Čím se živí? Řekla vám, kde pracuje?“

„Je pojišťovací agentka,“ řekl, ale ne moc přesvědčivě.

„V jaké společnosti, Same?“

„Omažská vzájemná.“

„Tak co tam zavolat, Same? Tamhle je telefon. Co kdybyste zavolal do společnosti Omažská vzájemná a zeptal se na ni? Zkuste to.“

Sam se podíval na telefon na nočním stolku vedle postele. Lucinda se na telefon podívala taky.

„Ukázala vám fotku své malé dcerky, Same? Té krásné plavovlasé holčičky na houpačce? Tu fotku, kterou si můžete koupit v každém papírnictví?“

„Musíme toho pomatence blbýho zlikvidovat,“ řekl Vasquez. „On se úplně zbláznil – všecky nás postřílí. Jdete do toho se mnou, Same?“

Jenže Sam s ním do toho nešel. Sam se tvářil zoufale. Možná byl pořád ještě zmatený, ale pomalu mu to docházelo. Možná se už dřív sám sebe ptal, jestli Lucinda není příliš dobrá na to, aby to byla pravda – možná odjakživa věděl, že je až příliš pohledná, příliš chytrá a příliš dostupná.

„Všechno, co vám řekla, Same, je lež. Všechno. Nastražili na vás léčku, rozumíte, co vám chci říct? Čekalo by vás překvapení. Až byste vycházeli ven, tady pan Vasquez by na vás na chodbě skočil. Chystal se vás okrást. A ji znásilnit. Jenže by nešlo o žádné znásilnění, protože ona mu to už předem dovolila. Jedou v tom spolu.“

Vasquez se zase pohnul. Posunoval se dopředu.

„Nechápu, proč by ji znásilňoval…,“ řekl Griffen.

„Aby to vypadalo věrohodně, Same. A abyste cítil pocit viny, že jste to nezastavil. Že jste ji neochránil. A až vás Vasquez začne vydírat – vás a Lucindu, nebo jak si teď říká –, až vás požádá o menší půjčku a pak už ne menší půjčku, abyste mu poslušně zaplatil. Mohlo by vás totiž napadnout, že zajdete za manželkou a ke všemu se jí přiznáte. Jenže pak zůstane ve hře ještě její manžel. A ona bude naléhat – ne, doprošovat se vás –, abyste to nedělal, že se její manžel o tom nesmí dozvědět – o ní a tom znásilnění. I když žádného manžela nemá, Same.“

Griffen už mi věřil. Možná ne stoprocentně, ale dost.

„Můžu už… jít?“ zeptal se. „Můžu odsud prostě… zmizet?“

Jenže Vasquez řekl: „Posral jste se? Vy si odejdete, a nás tady necháte s tímhle magorem?“

„Koukněte,“ řekl Sam, „já chci jít prostě domů. Nevím, co se tady děje, a je mi to jedno. Vážně. Chci jenom… Nechte mě jít, jo?“

Vasquez sáhl do zadní kapsy a udeřil ho do obličeje něčím černým a Sam padl k zemi. Tak rychle se to stalo. Z pusy mu začala téct krev.

Další pistole.

Skoro všechno jsem udělal dobře. Sehnal jsem si klíč od pokoje a překvapil jsem Vasqueze na schodech. Dostal jsem se do pokoje. Chystal jsem se dostat zpátky svoje peníze. I když můj plán byl trošku nejasný ohledně toho, jak své peníze dostanu zpátky. Možná tak, že budu držet pistoli Lucindě u hlavy, dokud je Vasquez nedonese. Možná tak, že pro ně dojdeme všichni. Ale dopustil jsem se jedné chyby. Zapomněl jsem, že lidi Vasquezova ražení nosí zbraně. Neprohledal jsem ho, neprošacoval, ani jsem mu neřekl, aby odhodil pistoli.

Následovalo pár vteřin, kdy ještě nebylo všechno ztraceno. Kdy jsem měl ještě pořád výhodu. Vasquez měl pistoli a Sam ležel na zemi a krvácel, ale já jsem byl v pokoji jediný, kdo na někoho mířil.

Pochopil jsem, že Vasquez si říká, že je jedna věc na někoho mířit pistolí, ale něco úplně jiného je vystřelit. Nevěřil, že to udělám.

Ale s jednou věcí nepočítal.

Říká se, že peníze dokážou smazat rozdíly mezi lidmi. Jenže zoufalství právě tak. Díky jemu se síly na hřišti vyrovnaly.

Stiskl jsem spoušť.

Nic se nestalo.

V té milisekundě, než si Vasquez uvědomil své štěstí a začal ke mně zvedat pistoli, jsem pochopil, proč se nic nestalo.

Zapomněl jsem pistoli odjistit.

Vrhl jsem se na Vasqueze a využil jsem jedinou výhodu, která mi ještě zbyla. Překvapení.

Můj první náraz vyrazil Vasquezovi pistoli z ruky a poslal ji někam pod postel. Takže teď jsme na tom byli skoro stejně.

Možná jsem měl i trošku navrch. Měl jsem totiž naději, že mé zoufalství je ještě strašnější než Vasquezovo. Já jsem neměl co ztratit. Detektiv Palumbo se určitě chystal zavolat každým dnem, a i kdyby nezavolal on, tak by se ozval Barry Lenge. Zoufalství mluvilo v můj prospěch. A s Vasquezem nebylo něco v pořádku. Byl opilý, zfetovaný nebo tak něco.

Vasquez po prvním nárazu zalapal po dechu a pak se pokusil vymanit z mého sevření. Ale působil jako vyčerpaný boxer těžké váhy ve dvanáctém kole, byl pomalý a slabý v kolenou. To mi dodalo odvahy.

Viděl jsem koutkem oka Sama – klečel a díval se na svou ruku, kterou měl jasně červenou, protože si s ní právě otřel pusu. Vypadal omráčeně a zmateně.

„Ty… hajzle…,“ hlesl Vasquez a snažil se mě ze sebe setřást, ale neměl moc velký úspěch. Pevně jsem ho svíral v pažích a nechtěl jsem ho pustit.

Narazil do zdi. Držel jsem ho jako medvěda, takže dělal to, co medvědi dělají, když chtějí setřást něco ze zad. Otírají seo kmen nejbližšího stromu. Vasquez se rozhodl pro nejbližší stěnu.

Držel jsem se pevně, i když jsem narazil do té sádrové zdi, shodil jsem zažloutlou reprodukci a brýle mi spadly na podlahu.

Pak jsme s hlasitým nárazem padli na podlahu i my; ucítil jsem Vasquezův pach – zápach česneku, cigaret a smažených vajíček. Koberec byl tak tenký, že to bylo, jako bychom se převalovali po betonu hřiště. Poprvé jsem měl stoprocentní jistotu, že vyhraju. Pravou rukou jsem chytil Vasqueze pod krkem a svíral jsem ho ze všech svých sil – a v tu chvíli jsem jich měl spoustu. Aspoň za sto deset tisíc dolarů.

Vasquez prskal a já přemýšlel, jestli ho nakonec zabiju. A napadlo mě: Když budu muset, tak ano.

Vasquez mě naposledy zkusil shodit, ale jednu ruku měl skřípnutou mezi mě a podlahu a druhou jsem mu pevně držel, takže i když sebou trhl dopředu, nedokázal se mě zbavit.

Složil se; cítil jsem, jak z něj vyprchává veškerá síla – či spíše zbytek sil, který z něj ještě nevysál alkohol či drogy.

Nezabil jsem ho, ale vyhrál jsem.

Vyhrál jsem.

V úrovni mých očí se objevily boty. Zprvu jsem si myslel, že patří Samovi, ale ten byl na druhé straně pokoje a krvácel.

Tak jsem se podíval nahoru.

„To mě poser,“ řekl Dexter. „Tohle je přece Chuck.“

Dexter vstoupil během naší bitvy.

Váleli jsme se po zemi a ani jeden z nás neslyšel, že se otevřely dveře. Takže Dexter mohl vejít do pokoje, vzít mou pistoli, odjistit ji a přiložit mi ji k hlavě.

Spoutali mě a dali mi roubík. Ruce mi svázali za zády mým vlastním páskem. Sundali mi boty a ponožky a jednu z ponožek mi nacpali do pusy.

Totéž provedli se Samem. Ten se chvilku bránil a Vasquez ho kopl do hlavy.

Cítil jsem Samovu krev.

Voněla skoro sladce, ale jelikož jsem věděl, odkud se ta vůně bere, byla to dost nepříjemná sladkost. To byl ten problém. Zvedal se mi žaludek a pouhé pomyšlení, že začnu zvracet, když mám do pusy nacpanou ponožku, mě nutilo k panice.

Nepodlehnout panice se snadněji řekne, než udělá. Přemýšlel jsem například, co s námi mají v plánu, se Samem a se mnou. Měl jsem silný pocit, že zatím sami nevědí.

Vypadali nejistě. Pořád něco drmolili a špitali si – někdy Španělsky a někdy ne.

„Nosotros tenemos que hacer algo,“ říkala teď Lucinda.

Já jsem měl španělštinu jen jeden rok na střední škole a jediné slovo, které jsem si pamatoval, bylo gracias – ale dokázal jsem jejich nejistotu vycítit.

Slyšel jsem, jak Vasquez cosi šeptá anglicky Lucindě do ucha:

„Potom… můžeme odjet… Miami a…“ Chystali se pláchnout.

Smysl to mělo. Sam už pro ně byl nepoužitelný, z téhle dojné krávy už nic nekoukalo. Všechen ten čas a úsilí, aby ho sem dostali, a nic z toho nebude.

Byli celkem oprávněně naštvaní. Nepotěšilo je, že jsem se tu objevil. Já byl tím důvodem, proč to neklaplo tak, jak si představovali. Já zničil jejich úsilí a postavil jsem je před problém, s jakým nepočítali. Jejich zbraněmi byly strach a lži, ale já teď tyhle jejich zbraně změnil v nepoužitelné harampádí.

A co z toho plynulo?

„Ty debile pitomá…“ Vasquez seděl na posteli s rukama na kolenou. Mluvil ke mně. „Já ti přece říkal, abys už do toho nešťoural, ne? Říkal jsem ti, ať se vrátíš na Long Island a zůstaneš tam, ne? Předtím jsi přišel o peníze, magore. Jen o peníze. Peníze. Měls děkovat Bohu. Co ale budeš dělat teď, co?“

Možná se modlit.

Pomyšlení na modlitbu mi nevnukla jen jeho výhrůžná slova, ale spíš fakt, že Vasquez sám vypadal vyděšeně. Co ale budeš dělat teď, co? Jako by to byla otázka, kterou si kladli i oni sami, ale pak se dobrali odpovědi, která se jim nelíbila. Když děsiví lidé začnou mluvit vyděšeně, je namístě, aby se člověk vyděsil.

Trojice odešla do koupelny. Někdo – měl jsem pocit, že Dexter – proti něčemu protestoval. Slyšel jsem jeho zvýšený hlas.

Když se vrátili z koupelny, Dexter se netvářil moc vesele. Zdálo se, že ho přehlasovali.

Vasquez s Dexterem někam zamířili.

„Deset minut,“ slyšel jsem, jak Vasquez šeptá Lucindě. „Pak odjedeme do… Malá Havana… můj bratranec…“

Vasquez s Dexterem odešli.

Takže jsme tam zbyli jen my tři. Sam, Lucinda a já.

„Co s námi uděláte?“ zahuhlal Sam skrz ponožku v ústech. Slova nebyla zrovna zřetelná, ale rozumět mu bylo.

Lucinda však mlčela.

„Nikomu nic neřeknu,“ huhlal dál Sam. „Když mě necháte jít, nic neřeknu. Slibuju. Prosím…“

Lucinda stále nereagovala. Možná jí řekli, že má mlčet – žádné bratříčkování se s nepřítelem. Možná poté, co se Samem Griffenem dlouhé měsíce mluvit musela, pro ni bylo příjemné, že mu teď nemusí říkat vůbec nic. Nebo možná moc dobře věděla, co s námi udělají, a dospěla k závěru, že bude lepší nechat si to pro sebe.

„Ta ponožka…, dusí mě,“ úpěl Sam. „Prosím…“

Lucinda konečně zareagovala, i když ne slovně. Vstala a přešla k Samovi – asi metr a půl.

Jakmile mu prsty sáhla do úst, stiskl čelisti a Lucinda vykřikla.

Možná si kladl tytéž otázky co já, a dospěl ke stejným odpovědím. Takže se možná rozhodl, že nemá co ztratit.

Kopala do něj – „Ty hajzle!“ – a snažila se vyprostit ruku z jeho sevření, ale Sam držel jako bojový pes vycvičený k zadržování zlodějů a k tomu, aby je nepustil, ani když ho postřelí. Lucinda křičela a volnou rukou bušila Sama do hlavy, ale Sam nepouštěl, držel se při životě doslova zuby nehty.

Snažil jsem se k nim dostat, ale musel jsem se plížit malými krůčky, protože jsem měl ruce svázané za zády. Musel jsem se pohybovat postupně. Chtěl jsem Samovi pomoci. Tušil jsem totiž, že se schyluje k něčemu nepěknému.

Lucinda se nakonec vymanila. Konečně. Levou rukou zvedla pistoli a začala s ní bušit Sama do hlavy. Samovi se spustila z úst krev a Lucinda znovu a znovu bušila pistolí do jeho tváře. Znovu a znovu.

„Prosím,“ sténal Sam, „prosím, jsem otec…, mám tři děti…“ Dál ho tloukla pažbou do obličeje. Zlomila mu nos. Asi doufal, že ji uprosí, aby ho přestala mlátit. Jenže ji to dostávalo ještě víc do varu. Sam dál žadonil: „Tři děti… prosím… otec,“ ale Lucinda neměla slitování. Bila ho dál a dál – slyšel jsem, jak kov naráží na kosti. Bušila do něj jako kdyby jí říkal Mlat mě a ona jen plnila jeho přání.

Dostal jsem se o deset, dvacet, třicet centimetrů blíž k nim, než mi došlo, že to nemá smysl.

Už ne.

Sam byl mrtvý.

Vasquez s Dexterem vešli do pokoje.

Dexter nesl dva odpadkové pytle. Velké, průmyslové, dost velké na listí shrabané z velkého trávníku. Nebo na pár těl.

Možná proto je nijak nevyvedlo z míry, když viděli, že Sam je po smrti. Vasquez do něj lehce dloubl botou, aby si to potvrdil.

„Kousl mě,“ řekla Lucinda a Vasquez přikývl.

Pak Vasquez zvedl polštář a řekl mi: „Půjdeme do hajan.“

Vasquez má pistoli, ale nemůže riskovat, že by někdo zaslechl výstřel.

Chystali se mě udusit.

Zatímco Lucinda zabíjela Sama, nelenil jsem. Nelenil jsem, zatímco odešla do koupelny umýt si krev z rukou a Sama opouštěly zbytky života. Na něco jsem si totiž vzpomněl. Dexter mi sebral zbraň, a než pak odešel s Vasquezem pryč, dal tu pistoli Lucindě.

Takže tu někde musí být ještě jedna.

Vasquezova. Kde je?

Pod postelí. Tam se zastavila, když jsem ji vyrazil Vasquezoviz ruky.

Možná metr a půl ode mě. Víc ne.

Chystali se mě udusit.

Začal jsem se pomaličku posouvat k ní.

A ještě něco. Začal jsem zkoušet kvalitu uzlu na pásku, kterým mi Dexter svázal ruce. Ke svazování se nehodil; na pořádný uzel nebyl dost ohebný. Cítil jsem určitou vůli.

Chystali se mě udusit.

Než Vasquez s Dexterem vešli zpátky do pokoje, uzel trošku povolil a já se přesunul asi na půl metru od Vasquezovy pistole.

Dost blízko, abych na ni dosáhl. Kdyby se mi povedlo včas uvolnit ruce.

„Tak pojď,“ řekl mi Vasquez.

Když vám hrozí smrt, život vám před očima nepřeběhne.

O tom bych vás rád ujistil.

Říká se, že k tomu dojde, ale není to pravda. Aspoň v mém případě nebyla – mně se před očima nerozvinul celý život. Jenom jeho malá část.

Bylo mi sedm a byl jsem na pláži.

Hrál jsem si v příboji a nedával jsem pozor, přišla vlna a spláchla mě. Než mě vytáhli z vody, byl jsem poloudušený, promodralý, a nebýt zásahu záchranáře, zemřel bych. Od toho dne jsem se nepřestal bát, že se utopím. Představa smrti pro mě byla spojena právě s tímhle – s nedostatkem vzduchu v plicích.

Tenhle úsek života se mi teď vrátil.

Než mi Vasquez přiložil na ústa ten bílý polštář, podařilo se mi vtáhnout do plic velkou dávku vzduchu.

Jako děti jsme hráli takovou hru. Říkali jsme jí Bez dechu. Po té nehodě na pláži jsem ji hrával s takřka maniakálním zápalem. Jako kdybych tušil, že mi třeba jednou zachrání život.

Kdysi jsem vydržel tři minuty. Možná i čtyři.

Do toho!

Polštář páchl potem a prachem. Začal jsem rukama uvolňovat uzel na opasku.

Táhl jsem obě zápěstí od sebe. Pak jsem povolil. Pak jsem zatáhl. Povolil.

Bylo to jako bolestivé posilování. Vasquez na mně ležel celou svou vahou. Nebylo jednoduché pohnout rukama.

Přesto jsem hýbal zápěstími. I když se mi pásek zařezával do kůže jako tupá břitva.

Šlo to pomalu. Slyšel jsem, jak metr ode mě někdo chodí. Postel zavrzala. Lucinda si odkašlala. Někdo pustil rádio.

Žádný pokrok. Snažil jsem se a snažil, ale bylo to jako opírat se do zamčených dveří. Nebo běžet v hlubokém písku. Táhl jsem, ale nic nepovolovalo. Na prsou mě začínalo pálit. Ramena mě bolela, jako bych je měl obě vykloubená. Řvala na mě.

Nech toho, ječela. To nezvládneš. Nemáš šanci. Zapomeň na to.

Nech toho!

Plíce jsem měl v jednom ohni. Ruce jsem necítil.

Pak začal opasek povolovat.

Jen trošku.

Dost na to, abych si trochu uvolnil ruku.

Zatáhl jsem vší silou. Pak znovu a znovu.

Zápěstí mi krvácela. Nevzdával jsem to.

Už jsem vyvlékl ruce skoro z poloviny. Potily se mi. Pot a krev mi pomáhaly proklouznout opaskem. To bylo dobře, to bylo báječné. Pokračoval jsem.

Už jsem měl ruce ze tří čtvrtin venku. Potřeboval jsem ještě kousek, jenom malinko. Jenže mi překážely klouby prstů.

To byl problém. Prosím!

Zkusil jsem to ještě jednou – naposledy jsem zatáhl ve jménu všeho, kvůli čemu jsem se tak snažil. Kvůli Anně. Kvůli Deanně. Teď.

Táhl jsem, táhl a táhl…

Jedna ruka vyklouzla ven.

Umírám.

Moje levá ruka, která byla blíž k posteli.

Je tma. Nevidím. Umírám.

Slyšel jsem, jak Vasquez řekl: „Uf.“

Slyšel jsem, jak Dexter řekl: „Dej bacha.“

Zoufale jsem pod postelí šmátral po pistoli. Plíce mi hořely. Posouval jsem rukou všemi směry. Kde jenom je?

Ucítil jsem pistoli. Sevřel jsem ji do ruky.

Co to je? Co se to děje?

Vytáhl jsem ji zpod postele.

A v tom okamžiku, v té vteřině, kdy jsem mohl chod událostí zvrátit, jsem zemřel.

Tlusťoch Tommy měl pravdu.

Poslali mi upozornění poštou.

„Vážený pane Widdoesi: Tímto vás informujeme, že omezování státního rozpočtu nedovoluje pokračovat v programu vyučování dospělých ve státních věznicích. Kurzy skončí prvního příští měsíc. Oficiální zpráva o ukončení následuje.“

Z čehož vyplývalo, že mi zbývají dvě lekce.

Jenom dvě.

Strážní si ode mě teď udržovali odstup, jako bych měl nějakou nakažlivou chorobu. Mohou být státní škrty v rozpočtu nakažlivé? Když jsem vklouzl do služebny strážných na kafe, vykázali mi velký prostor – mnohem větší než dříve, kdy jim byla proti srsti jenom moje práce. Teď jsem jim byl protivný tím, že jsem o ni přišel.

Popíjel jsem kávu o samotě v rohu místnosti přezdívané muzeum.

Muzeem ji před mnoha lety nazval jeden bachař, jehož jméno už všichni zapomněli. Byla zde volně přístupná sbírka zbraní zabraných vězňům. Bodáky zhotovené z pružin v postelích, nože z plnicích per, propašované šroubováky, důmyslné věcičky sestavené z nejrůznějších součástek nakradených v dílnách – věcičky, které do člověka dokázaly na krátkou vzdálenost vpravit cosi jako kulku.

Exponátů neustále přibývalo. Po každé prohlídce se objevilo pár dalších přírůstků.

Díval jsem se na ty vražedné zbraně, dokud ticho vyvolané mou přítomností nepřestalo být snesitelné, či dokud mi nezačala hodina.

Podle toho, co přišlo dřív.

Autor pokračoval ve svém příběhu plynule a s nelidskou vytrvalostí.

Každou hodinu jsem našel na stole další část. Postupně se mi vracel můj vlastní příběh, kapitola za kapitolou. Byla to trýznivě pomalá obžaloba Charlese Schinea. A byl jsem přesvědčen, že trýzeň je přesně to, oč autor usiluje.

A ještě něco. Na konci dvacáté kapitoly se objevil vzkaz.

„Už bychom se měli sejít, nemyslíte?“

Bylo to napsané jakoby hnědým inkoustem, až na to, že nešlo o hnědý inkoust. Byla to krev. Mělo mě to zastrašit.

A já si pomyslel: Ano, už bychom měli. I když se mi dlaně zpotily a límec mě začal škrtit tak, že připomínal spíš oprátku.

Autor nebyl z mé třídy. To jsem věděl.

Poslíček ano.

Pár hodin poté, co jsem dostal poslední vzkaz, jsem třídu rozpustil, ale jeden student zůstal sedět na místě.

Když jsem zvedl oči, seděl tam a usmíval se na mě.

Malik El Mahid. Muslim.

Kolem pětadvaceti. Černý, podsaditý a tetovaný.

„Ano?“ zeptal jsem se, i když jsem tušil, co se chystá.

„Líbí se vám to zatím?“ zeptal se a pořád se usmíval. Opakoval otázku, kterou mi položil autor toho příběhu.

„To vy,“ řekl jsem. „To vy mi to tady necháváte.“

„Přesně tak, kantore.“

„Kdo to je?“

„Kdo je kdo?“

„Kdo vám ty kapitoly dává?“

„Chcete říct, že já nejsem ten spisovatel?“

„Ano, chci říct, že jste to nepsal vy.“

„Máte recht. A ani jsem to nečet.“

„Tak kdo?“

„Však vy víte, kantore.“

Jakpak by ne.

„Chce se s váma teď sejít.“

Chce se s váma teď sejít.

„Dobře,“ řekl jsem co nejklidněji.

Ale když jsem zvedal papíry z katedry, všiml jsem si, jak se mi klepe ruka. Listy mi v ní poskakovaly nahoru dolů, a i když jsem tu ruku přemlouval, aby se přestala třást, nedokázal jsem ji přimět ke klidu.

„Příští tejden,“ řekl Malik. „Vyhovuje?“

Odpověděl jsem, že ano. Příští týden mi vyhovoval.

Ale teď se musím vrátit k příběhu.

Musím vysvětlit, co se stalo.

Když jsem vytáhl pistoli zpod postele, svět mi zmizel z očí. Přestal existovat.

Viděl jsem záblesk světla, závan horka a pak se země propadla a všechno ztemnělo.

Pak jsem se probudil.

Otevřel jsem oči a říkal jsem si: Jsem po smrti.

Vasquez mě zabil. Jsem po smrti. Jsem v nebi.

Jenže v nebi jsem být nemohl.

Byl jsem totiž v pekle.

Vezměte si Danteho Peklo a přeskočte rovnou do šestého kruhu. Černé sirné páry. Inferno hořícího oleje. Výkřiky utrpení. Otevřel jsem oči, ale neviděl jsem. Ještě pořád bylo ráno, ale jako by už byla noc.

Jedno bylo jasné – osmé patro hotelu Fairfax se změnilo v suterén a všechno od sedmého patra dolů v hrob.

Pokoj držel pohromadě jen zpola. Ačkoli bylo jaro, kolem mě sněžilo (byl to sádrový prach, jak jsem zjistil, když jsem ho ochutnal na jazyku). Na levé noze mi ležela kompletní klimatizační jednotka.

To vím teď, tehdy jsem to netušil. Poskládal jsem si to dohromady z novin, televize a svých vlastních omezených poznatků.

Gynekologické středisko vedle hotelu Fairfax provádělo i potraty, takže podle názoru některých lidí to nebyla gynekologie, ale potratářské centrum.

Pamatujete si na toho člověka v bundě Oklahomské univerzity, kterého jsem potkal ve výtahu, když jsem se tu ubytoval, a pak ještě jednou, když si stěžoval, že nemá v pokoji bibli? Tak ten k takovým lidem patřil. Byl to svědomitý křesťan, oddaný zastánce práva na život, ovšem i člověk s pokřiveným smyslem pro spravedlnost a fascinovaný výbušninami.

Ukázalo se, že čas netrávil tím, že by hrál na rohu skořápky a nakupoval od překupníků falešné rolexky. Celou dobu byl zavřený ve svém pokoji a velmi usilovně sestavoval z hnojivá a acetátů bombu. Když byla hotová, pečlivě si ji připnul k tělu.

Chtěl sjet výtahem do haly hotelu Fairfax, vejít do gynekologického centra vedle hotelu a vyhodit je i sebe do povětří.

Zmíním se tu o nestálosti takové bomby. Podle pozdějších zpráv v novinách se jedná o velmi nestabilní výbušninu. Není jako dynamit nebo plastické trhaviny. Je extrémně těkavá a velmi náchylná k transmutacím.

Z výtahu už nevyšel. Cosi se přihodilo. Výtah se zastavil. Nebo do atentátníka někdo vrazil. Nebo on sám zmáčkl rozbušku omylem. Tak něco.

Bomba explodovala v samotném středu budovy. Kdybyste se snažili srovnat se zemí hotel Fairfax, a ne potratové centrum vedle a měli jste povědomí o výbušninách, vlivech otřesů a konstrukčních slabinách budov, tak byste to provedli právě tady.

Ve výtahu, přesně mezi pátým a šestým patrem.

A hotel Fairfax byl navíc barabizna čekající na ránu z milosti.

Jeho kostra byly popraskaná, vrzající a křehká. Odlupující se azbest z něj činil ukázkovou požární past. V plynovém topení bylo několik děr, jak dodatečně zjistili. Zkrátka a dobře, bylo jen otázkou času, kdy k nějaké katastrofě dojde.

Ocelové traverzy. Kusy střechy. Sádrové stěny. Skleněné tabule. Lidi. Všechno se to zvedlo k nebi a pak, přesně podle Newtonova zákona, to spadlo dolů. Na to, co zůstalo z hotelu Fairfax. Z něhož nakonec zbylo cosi jako rozpláclý svatební dort.

V hotelu Fairfax a okolních čtyřech budovách zemřelo toho dopoledne sto čtyřicet tři lidí.

Sto čtyřicet tři a nakonec ještě jeden.

Zaslechl jsem hlas.

„Je tam někdo naživu? Ozvěte se.“

„Ano,“ řekl jsem. Jestli se uslyším, pomyslel jsem si, tak jsem možná naživu.

„Ano,“ řekl jsem a slyšel jsem se.

Někdo mě vzal za ruce. Vytáhl mě ze sutin, pohromy a temnoty, a já byl najednou naživu a dýchal jsem.

To vím teď, ne tenkrát.

Dva pokoje zůstaly nedotčené – či víceméně nedotčené. Bůh ví proč. Když se někdo rozhodne připevnit si na tělo bombu a vyhodit se do povětří, končí veškerá logika. Někteří lidé toho rána odešli doleva a přežili. Jiní doprava a zemřeli. Jeden člověk ležel jenom krůček od smrti na podlaze, a přece to přežil.

A prakticky bez škrábnutí.

Vytáhli mě ze sutin a položili mě na nosítka na chodník, pak odešli a přinesli další, které našli. Včetně Vasqueze, Lucindy, Dextera a Sama. Z té čtveřice byli tři po smrti a jeden od ní nebyl daleko. Dexter, Sam a Lucinda měli obličeje překryté bílou plachtou. Vasquez byl v bezvědomí, celý od krve a sotva dýchal.

Položili ho na chodník vedle mě a hasič mu změřil puls a zavrtěl hlavou. Když sem přiběhl kdosi s červeným křížem na rukávu, hasič mu řekl: „Postarejte se radši o tu stařenu tamhle,“ a ukázal na ženu, jíž doutnaly šaty.

„Tenhle to nevydrží.“

Nakonec jsem se zvedl k odchodu. Ze prostě půjdu pryč.

I když jsem utrpěl šok, cítil jsem se neskutečně ve formě.

Viditelnost byla prakticky nulová. Viděl jsem ale Lucindu necelý metr a půl ode mě. Mohl jsem se dotknout Vasqueze. Hasiči a policisté běhali tam a zpět v dusivém víru černého kouře.

Vstal jsem. Dal jsem se na pochod. Zmizel jsem v tom zmatku.

Šel jsem celkem dlouho. Přemýšlel jsem, jestli měla Deanna celou tu dobu pravdu, že věci se skutečně nedějí pro nic za nic. Nebyl jsem si jistý. Lidi se na mě dívali, jako bych právě přiletěl z jiné planety. Ale nikdo mě nezastavil – nikdo se nezeptal, jestli mi něco není, jestli nepotřebuju doktora nebo sanitku. Možná už byli vůči takovým věcem imunní. Šel jsem přímo po Broadwayi. Měl jsem pocit, že mám sežehlé vlasy – když jsem si je prohrábl rukou, praskaly jako suché větvičky. Nakonec jsem si kousek od Central Parku zastavil taxík.

Vrátil jsem se do bytu ve Forest Hills. Řidič taxíku měl zapnuté rádio. Mluvili o tom výbuchu. Možná to byl únik plynu, říkala nějaká žena, která dělala rozhovor s velitelem hasičů. Ještě chvíli potrvá, než najdou důkazy o opaku. Ten řidič taxíku se mě zeptal, jestli jsem v pořádku.

„Ano,“ řekl jsem. „Ani mi nemůže být líp.“

Když jsme dojeli do Forest Hills, byla ulice, kde jsem bydlel, úplně vylidněná. Možná všichni seděli u zpráv. Nikdo si nevšiml, jak vstupuju do budovy, jdu do bytu a upadám do letargie.

Prospal jsem celý den.

Když jsem se druhý den ráno probudil, šel jsem do koupelny a nepoznal jsem se. Obličej jsem měl zčernalý – vypadal jsem jako mouřenín.

Zapnul jsem si zprávy. Tři lidi tam debatovali o číslech. Co to bylo za čísla? Chvíli mi trvalo, než jsem to zjistil. Počet mrtvých – o tom se bavili. Shodli se na číslu kolem stovky. Na jedné stanici mluvili o devadesáti šesti, na druhé o sto padesáti. Mrtví z hotelu a dalších čtyř budov v sousedství. Ale kdo ví, kolik lidí tam skutečně umřelo? Tak to říkali. Těla mohla shořet, některá to rozdrtilo, spálilo. Nedá se to přesně určit, řekl jeden muž, nikdy se to asi nedozvíme. Musíme počkat, jestli se ti, kdo v hotelu bydleli, někde vynoří. Když ne, jsou mrtví. Lidi už začali prohledávat nemocnice a útulky Červeného kříže, vyvěšovali na stěny, ploty a pouliční lampy fotky – byla to zoufalá armáda nešťastníků s vytřeštěnýma očima.

Celý den jsem se díval, ani jsem se nepohnul.

Nikomu jsem nevolal – s nikým jsem nemluvil. Byl jsem víceméně paralyzován. Taková hrůza. Nemohl jsem se pohnout – nemohl jsem jíst. Nemohl jsem mluvit.

O iluzi nezranitelnosti, se kterou se všichni rodíme – a o kterou mě připravili už Vasquez s Lucindou – teď přišlo dalších 143 lidí. Nikdo není v bezpečí. Nikdo.

Sutiny z výbuchu odvezly nákladní vozy na městské smetiště. Na smetiště na Staten Islandu. Tam, kam se dostanete, když pojedete po Western Avenue a dáte se vést zápachem.

Aby na ty tuny sutin bylo dost místa, museli nejdřív přesunout tuny dalšího nepořádku. Přesunout hromady odpadků z jednoho místa na druhé. A uprostřed hromady pokroucené oceli, rozdrceného kartonu, plechovek, rozlámaných kostí, shnilých potravin, popraskaných cihel a výkalů objevili lidskou mrtvolu.

Konečně našli Winstona.

Policie čekala už jenom na to. Na tělo. Měli mě na pásce, jak říkám Winstonovi, co po něm chci, ale neměli Winstona.

Teď ho měli.

Zjistil jsem to, když jsem tři dny poté, co jsem vyvázl z té hrůzy, zavolal Deanně. Měl jsem pocit, že jsem se vrátil z centra Bejrútu. Potěšilo ji, že jsem se ozval.

„Díkybohu, Charlesi,“ řekla. „Já myslela, že jsi mrtvý.“

A vtom mi to poprvé došlo.

Když Deanna zvedla sluchátko a řekla: Já myslela, že jsi mrtvý.

Nebo to možná nebylo přesně v tom okamžiku. Možná později, když jsem Deanně řekl, co jsem plánoval – co se mi stalo v hotelu Fairfax –, a ona zalapala po dechu, ztichla a pak mi řekla, že policie přišla k nám domů se zatykačem na mou osobu. Protože našli Winstonovo tělo na smetišti na Staten Islandu.

Nebo to mohlo být ten samý den o něco později, když strohá a pobledlá mluvčí radnice četla seznam mrtvých ve zprávách. Potvrzení mrtví a pravděpodobně mrtví – zatím označovaní za „nadále pohřešované“.

Mé jméno četla taky.

Bylo to až neskutečné, slyšet své jméno na seznamu oficiálně pohřešovaných. Připadal jsem si jako na vlastním pohřbu. Na zádušní mši za mou osobu. Mluvčí radnice řekla, že tenhle seznam byl sestaven podle harddisku hotelového počítače nalezeného v sutinách – jedná se o lidi, kteří byli v době výbuchu zapsáni jako hosté. Využili i osobní věci nalezené na různých místech a rozházené po oblasti výbuchu či zamčené v hotelovém sejfu. Aktovky, diáře, hodinky s vyrytým věnováním a šperky. Například moje hodinky, které jsem tam někde ztratil, měly na zadní straně nápis „Charlesi Schineovi z lásky“. Mluvčí dále prohlásila, že tenhle seznam porovnali s lidmi, kteří dorazili na pohotovost a byli hospitalizováni.

Už jsem zvedal telefon, že někomu zavolám – komukoli – a vysvětlím, že mrtvý nejsem, že pořád ještě žiju. Zároveň jsem se začal oblékat, protože telefonát možná nebude stačit, možná se budu muset přijít ukázat osobně. Probíral jsem se zásuvkou s ponožkami a narazil jsem na Winstonovu peněženku.

A v tom okamžiku mě to napadlo.

Že to není bláznivina, ale skutečná možnost. Ze zbožného přání se stal plán. Založil jsem kdysi Winstonovu peněženku mezi ponožky a zapomněl jsem na ni. Ale pak jsem si vybavil, co mi kdysi Winston řekl.

Nic se nekupuje tak snadno jako totožnost.

V peněžence měl například čtyři řidičáky.

Nějaký Jonathan Thomas. Brian McDermott. Steven Aimett.

A Lawrence Widdoes. Jediný z té čtveřice, který mi byl vzdáleně podobný – byl samozřejmě mladší, ale v zásadě to odpovídalo.

Já myslela, že jsi mrtvý, řekla Deanna.

Pár dalších lidí si myslelo totéž.

V hotelu Fairfax jsem se ubytoval, ale nikdy jsem ho neopustil. Leda v přeneseném smyslu toho slova: Slyšels, co se stalo Charliemu? Opustil nás navždy. Umřel.

Což mi připomnělo další úsloví.

Radši bych byl mrtvý. Ano, všichni jsme to už zaslechli. Výraz, který používáme v krizové situaci, když je všechno úplně beznadějné a na obzoru není žádné východisko.

Jenže někdy se přece jen objeví. Myslíte si, že jste definitivně v pasti, ale najednou zahlédnete cestu ven.

Být mrtvý.

To pro mě mohla být cesta k úniku.

Stál jsem na rohu Crescent a Třinácté Avenue.

Před podnikem nazvaným Crystal Night Club. Nepřipomínal noční klub. Šlo o bývalou klubovnu veteránů – na cihlové fasádě byl ještě patrný nápis „VFW Lodge 54“. Bylo ale po půlnoci a já zevnitř slyšel hudbu. Na chodníku zvracel nějaký Hispánec.

Když jsem vešel, okamžitě jsem si uvědomil, že nejsem úplně ve svém prostředí.

Pamatujete si tu scénu z Hvězdných válek, kde hrdina vpochoduje do nepřátelského baru? Tak takhle jsem si připadal. Jenže tihle mimozemšťani se narodili na Zemi – byl to ten druh, který se objevuje ve večerních zprávách, když imigrační úřad informuje o zátahu na hranicích. Nebo v úklidové četě na Long Islandu. Kdybych odletěl do Santa Dominga a hned z letiště zamířil do nejbližšího baru, asi by to tam vypadalo podobně.

Dospěl jsem k závěru, že jsem jediný bílý Američan v celém podniku. A možná taky jediný legální Američan.

Ze dvojice obrovských reproduktorů se valila salsa. Všude kolem zněla španělština.

Zdálo se, že tu jsou jen páry, ale nebyly to páry sourodé. Zeny byly nastrojené – samé krátké sukně a vysoké podpatky. Muži měli špinavá trička a džíny. Chvilku mi trvalo, než jsem pochopil, o co tu jde.

Zeny byly společnice. Tak se mi jedna z nich představila – nejdřív Španělsky, huéspeda. Pak anglicky, protože jsem se zatvářil zmateně a ona si mě zběžně prohlédla a pochopila, že nejsem jako její obvyklá klientela.

Na chvilku zaváhala, jako by čekala, jestli si neuvědomím svůj přešlap a neodejdu. Ale když jsem se nehýbal a čekal, co z ní vypadne, pokračovala.

„Jsem Rosa,“ řekla. „Chceš společnici?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jasně.“

Na chvilku se vrátím k momentu, kdy mě vynesli z jámy v zemi, kde kdysi stával hotel Fairfax.

Položili mě na chodník a čekali, až přijedou sanitky a doktoři. Vynášeli další těla; vedle mě položili umírajícího Vasqueze.

Hasič, který ho tam položil, byl celý od sazí. Oči v jeho tváři připomínaly bílý popel na uhlí. Zeptal se mě, jestli jsem v pořádku.

Řekl jsem, že ano. Slyšel jsem vzdálené kvílení uhánějících sanitek. Věděl jsem, že mám jenom pár minut.

Když se ten hasič vrátil pro další těla, naklonil jsem se nad Vasqueze, jako bych ho chtěl uklidnit. Podívat se, jestli mu něco není. Vstrčil jsem mu ruku do kapes. Nejdřív vpředu, pak vzadu.

V předních kapsách měl nějaké drobné. Sáček s bílým práškem. Sirky.

V zadní kapse měl naditou peněženkou. Rychle jsem ji vytáhl a zasunul si ji do kapsy.

Vstal jsem a odešel.

V taxíku do Forest Hills jsem se jí probíral, oplácel jsem Vasquezovi to, co provedl on mně v hotelu Fairfax.

V jeho peněžence jsem našel falešný policejní odznak, podezřele vypadající řidičský průkaz, další bílý prášek zabalený v alobalu, dvě stě dolarů a vizitku čehosi s názvem Crystal Night Club. Jako majitel byl uveden Raul Vasquez.

Na zadní straně bylo pár španělských slov. Veinte-y-dos… derecho, treinta-y-siete izquierdo, doce… derecho.

Další den ráno, když jsem se ještě celý umouněný probudil, jsem si to vyhledal na internetu. Google.com – španělský slovník.

Jakmile jsem si přeložil první slovo, pochopil jsem, že jsou to čísla.

Dvacet dva doprava.

Třicet sedm doleva.

Dvanáct doprava.

Byl jsem si víc než jistý, že to není statistika amerického fotbalu.

Tak takhle to fungovalo v Crystal Night Clubu.

Objednávali jste si předražené pití a Rosa si s vámi povídala.

Tak to dělali ostatní.

Rosa mi to vysvětlila jen tak mezi řečí.

„Ty nejseš žádnej Mexikán,“ řekla mi. „Tady ale nikdo jinej nebejvá. Většinou,“ dodala, protože mě nechtěla urazit.

„Odkud jsi ty?“ zeptal jsem se jí.

„Z Ameriky,“ řekla. „Cos myslel?“

„Ne, myslel jsem, kde bydlíš.“

„V Bronxu,“ odpověděla. „Jako všichni. Vozej nás sem autobusem.“

„Aha.“

„Tyhle chlapi…,“ ukázala po místnosti s neskrývaným opovržením, „bydlej na ubytovnách. Po šesti na pokoji.“

„A sem chodí pít.“

„Přesně tak,“ řekla a pousmála se, jako bych řekl něco legračního, „pít. Chceš ještě?“ zeptala se mě, čímž mi připomněla, že přesně to dělám i já. Pil jsem.

Své sklenky tequily za deset dolarů jsem se prakticky nedotkl, ale řekl jsem, že si dám další.

„Je jim smutno,“ dodala, když mávla na muže za barem. Měl silný krk ozdobený vytetovanými křížky. „Choděj sem jako… rozumíš, pokecat si. Nemaj si s kým promluvit. Nemají žádnou ženskou,“ řekla. „Rádi se do nás tak jako zamilovávaj, rozumíš. Utratěj tady všechny svoje dinero.“ Zasmála se a třela si palec o ukazováček.

„Jo,“ řekl jsem. „Chápu.“

„Jo, jasně… Chápeš. A co ty? O čem si chceš povídat ty?“

„O ničem,“ řekl jsem. „Nemám si o čem povídat. Jenom jsem sem prostě vešel.“

„Jo, no tak to je super.“

Rosa byla oplácaná a měla silné boky – jako většina hostesek. Představoval jsem si Lucindu. Napadlo mě, jestli tady taky pracovala; zkusil jsem to.

„No, vlastně,“ řekl jsem a Rosa se ke mně přiblížila, „jednou jsem tady už byl. Aspoň myslím.“

„Myslíš?“

„Byl jsem namol,“ řekl jsem. „Myslím, že to bylo tady. Ale jistě to nevím.“

„Aha.“

„Byla tady jedna taková holka.“ Popsal jsem jí Lucindu, do takových detailů, jak dokáže někdo, kdo celé dlouhé hodiny stráví prohlížením nějaké ženy. Vynechal jsem jen údaje jako vyzývavost a vlahý pohled.

„Aha,“ řekla Rosa. „Ty mluvíš o Didi.“ Řekla to takovým tónem, že jsem měl pocit, že nebyly s Didi zrovna kamarádky.

„Didi? Jo…, to bude asi ona. Jasně.“

„Byla to hnusná puta… Kurva, rozumíš…“

„Ne.“

„Ale jo. Vešla sem a během dvou minut jí bylo jasný, co je potřeba, jo? Vystrčila kozy… i tu svoji hubeňoučkou prděl… a předváděla se před šéfem. Tušila jsem, co se děje. Jsem na ni pořádně naštvaná, rozumíš? Byla tady jenom dva dny, posraný dva dny, a už s ním spala.“

Se šéfem. S Raulem Vasquezem.

„Kde je šéf?“ zeptal jsem se.

Rosa pokrčila rameny. „Nevím. Už tu dlouho nebyl. Proč?“

„Jen tak.“ A napadlo mě: Oni to nevědí. Já měl jeho peněženku a on nebyl v hotelu zapsaný jako host. Neměli jméno a neměli komu dát vědět. Neměli komu tu zprávu říct.

„A co ty, jseš ženatej?“ zeptala se mě.

„Ne.“

Snažil jsem se dát si to dohromady. Zkoušel jsem si představit, jak to začalo. Tihle chudí imigranti přicházeli do Crystal Night Clubu rozházet peníze za společnice, které jimi v zásadě opovrhovaly. Lucinda byla jednou z nich. Ten nevýrazný přízvuk, jehož jsem si všiml ve vlaku – španělština? Jenže Lucinda nezůstala společnicí dlouho. Vystrčila svou hubeňoučkou prděl a dala se dohromady s Vasquezem. Bylo to od něj pochopitelné. Od zdejšího průměru se výrazně lišila. Vypadala jako někdo, kdo celý den nakupoval akcie a se ziskem je prodával v nějaké kanceláři v centru. Žena, po které by ostatní úředníci cestou do práce pošilhávali zpoza novin.

Přemýšlel jsem, jestli to byl jeho nápad, nebo její. Kdo s tím přišel – kdo se porozhlédl po depresivním prostředí Crystal Night Clubu a uvědomil si možné východisko?

„Ty nepiješ,“ řekla Rosa. „Tady je pravidlo takový, že když nepiješ, musím si jít povídat s někým jiným, jasný?“

„Tak si objednám další,“ řekl jsem a Rosa se usmála.

Možná to byla ona. Didi. Možná pochopila, jak směšně snadné je přimět tyhle utahané dělníky daleko od domova, aby se do ní zamilovali, a věděla, že s chlápky, jako jsem byl já, bude mít úkol ještě jednodušší. Ženatí muži, kteří nebyli daleko od domova, ale právě po tomhle toužili. Muži, kteří si potřebovali s někým promluvit, stejně jako tihle. Muži s opravdovými penězi.

Když mi barman přinesl další drink, otevřel jsem peněženku, abych zaplatil.

Rosa řekla: „Widdoes? Co je to za jméno?“ dívala se na můj nový řidičský průkaz. Ano, ano. Moje první noc v nové kůži. Charles Schine byl mrtev.

„Prostě jméno,“ řekl jsem.

„Zní tak depresivně,“ řekla. „Jako bys chtěl někoho vyděsit, rozumíš…“

„Čte se to trošku jinak.“

„Aha,“ řekla zamyšleně.

„Kde je záchod?“ zeptal jsem se jí.

„Tamhle…“ Ukázala na tmavou chodbu. „Většina z nich chodí na ulici,“ řekla a ušklíbla se. „Měl bys vidět, jak to tam ve čtyři ráno smrdí. Nic lepšího ale neznaj.“

„No, já půjdu radši na záchod,“ řekl jsem.

„Jasně. Jen běž.“

Když jsem se zvedl od stolku, viděl jsem, jak si mě ten barman se silným krkem prohlíží. Zamířil jsem do zadní části místnosti, minul jsem Kolumbijce, Mexičany, Dominikánce a Peruánce pohroužené do rozhovorů se svými společnicemi. Rozhovory však plynuly většinou jen jedním směrem, muži se nakláněli nad stolky a drmolili opilou španělštinou. Pomyslel jsem si, že moje hovory s Didi se od toho zase tolik nelišily.

Na jedněch dveřích stálo napsáno HOMBRES.

Vešel jsem dovnitř. Viděl jsem, jak nad jednou mísou klečí nějaký muž. Cítil jsem jeho zvratky.

Vešel jsem do kabinky, která byla do posledního místečka pomalovaná graffiti a počmáraná různými nápisy. Většinou Španělsky, ale pár bylo i anglicky.

„Mám desítipalcový péro,“ napsal tu kdosi.

Posadil jsem se na mísu a zhluboka se nadechl. V chodbě jsem viděl i třetí dveře. Jeho kancelář?

Počkal jsem, až ten druhý muž odejde, pak jsem vstal a vrátil jsem se do chodby.

Nikdo tam nebyl. Zamířil jsem ke třetím dveřím.

Nebylo zamčeno. Když jsem otevřel, zarezlé panty zavrzaly. Zastavil jsem se, počkal jsem a srdce jsem cítil až v krku.

Nic. Ze sálu se valila salsa.

Vklouzl jsem dovnitř a zavřel za sebou dveře.

V místnosti byla tma. Hledal jsem vypínač a objevil jsem ho těsně za dveřmi.

Ano, byla to jeho kancelář. Určitě. Žádná velká kancelář to zrovna nebyla, ale stál tu stůl, židle, rozkládací pohovka a skříň s papíry.

Přemýšlel jsem o tom muži za barem. Jak se na mě díval, když jsem zamířil do chodby. Šlachy na jeho krku připomínaly tlustá lana.

Díval jsem se na stěny – byly z imitace dřeva. Holé. Nikde žádný sejf. Žádný obraz, který by mohl zakrývat sejf ve stěně. Ta čísla na rubu jeho vizitky – určitě to byla kombinace k sejfu. Když není tady, bude jinde. Vasquez byl po smrti a já potřeboval ty peníze zpátky. Musel jsem to risknout.

Na stěně visel potrhaný kalendář, ale když jsem ho odsunul stranou, nic jsem za ním nenašel.

Za dveřmi jsem zaslechl kroky. Zadržel jsem dech.

Přešly mě; slyšel jsem, jak se dveře od toalety otvírají a zavírají.

Zkusil jsem skříň s papíry – byla zamčená. Zásuvka u stolu byla otevřená. Vzadu jsem v ní našel svazek zažloutlých novin. Šlo o několik výstřižků. První byla stará obálka Newsday. MUŽ

SE VRHL Z VLAKU, zněl titulek. Vedle byla fotografie těla zabaleného do bílé látky a ležícího vedle kolejí v Lynbrooku na Long Islandu. Vedle těla postával zasmušilý policista.

Byl tu i článek.

„Včera v noci spáchal muž z Rockville Center sebevraždu tím, že se vrhl pod vlak železniční společnosti Long Island,“ začínal článek. Dále se v něm psalo, že muž byl ženatý, měl tři děti, byl to podnikový právník a nenechal žádný dopis na rozloučenou. Zažíval prý nějaké blíže nespecifikované osobní problémy, říkal zástupce rodiny. Kromě toho však žádné vysvětlení po ruce nebylo. Svědkové z vlaku prohlásili, že ten muž – jmenoval se John Pierson – postupoval vlakem až dozadu jako ostatní cestující, hledal volné místo, ale pak najednou bez jakéhokoli varování vyskočil.

Mohl jsem přestat číst, jenže mě zaujalo jméno jednoho ze svědků. Posledního člověka, který ho viděl naživu – toho, kdo ho viděl, jak vyskakuje z vlaku.

Raul. Žádné příjmení. Jeho povolání prý bylo majitel baru.

Otevřely se dveře.

V nich stál ten barman s tlustým krkem a díval se na mě.

Já jsem stál za stolem a v ruce jsem držel výstřižky z novin. Zásuvka od stolu byla otevřená.

„Astoria General,“ řekl mi vlídně.

„Cože?“

„To je nejbližší nemocnice. Abyste věděl, co máte říct řidiči sanitky.“

„Omlouvám se… Hledal jsem záchod…“

„Budu vás muset pořádně zmlátit,“ řekl stále tím tichým a vlídným hlasem. „Dva tři týdny v nemocnici, než se dostanete ven, vyhovuje?“

„Podívejte, já jsem vážně jenom…“

Zavřel za sebou dveře. Zamkl.

Vyrazil ke mně.

Ustoupil jsem, ale za zády jsem měl jenom zeď.

Zastavil se a vytáhl něco z kapsy. Roličku mincí, kterou sevřel v pravé pěsti.

Obešel stůl; byl tak blízko, že jsem cítil, jak mu páchne z pusy.

Pak jsem si vzpomněl, co mám v kapse. Vytáhl jsem to a ukázal mu to.

Zastavil.

„Detektiv, newyorská policie,“ vyštěkl jsem. Vasquezův falešný odznak. Nacpal jsem si ho do kapsy a skoro jsem na něj zapomněl, ale naštěstí ne úplně.

„Dostali jsme hlášení o nezákonném prodeji drog,“ řekl jsem a přemýšlel, jestli policisté mluví takhle. Snažil jsem se vzpomenout si, jak se mnou mluvil detektiv Palumbo toho dne v kanceláři.

„Tady žádný drogy nejsou,“ řekl muž. „Máte povolení?“

Žádné povolení jsem pochopitelně neměl.

„Právě jste mi vyhrožoval. Myslíte, že potřebuju povolení, abych vás sebral?“

„Tady žádný drogy nejsou,“ opakoval muž. „Zavolám našemu právníkovi, jo?“

„Jen si poslužte,“ řekl jsem. „Já už jsem skončil.“

A prošel jsem kolem něj.

V duchu jsem počítal. Jedna, dvě, tři, čtyři… Přemýšlel jsem, kolik vteřin potrvá, než vyjdu z baru a dostanu se na ulici. A za jak dlouho si on uvědomí, že by mě neměl nechat odejít, aniž by si ještě jednou prohlédl můj odznak nebo mě přiměl počkat na právníka. Dostal jsem se k deseti, když jsem míjel Rosu, která se mě ptala: „Hej, kam jdeš…?“ A k patnácti, když jsem prošel dveřmi, aniž bych jí odpověděl.

Téže noci jsem se vrátil do Merrickú.

Protože mě nikdo neviděl. Protože jsem mohl vyběhnout po příjezdové cestě a proplížit se dovnitř zadním vchodem. Curry zavrněl, zakňoural a olízl mi ruku.

Deanna se mi vrhla do náručí a objímali jsme se, dokud mi neochably ruce.

„Víš, že jsi na seznamu pohřešovaných?“ řekla Deanna.

„Ano, vím. Neřekla jsi…?“

„Ne. Detektivovi, co sem přišel, jsem řekla, že jsme se rozešli, že jsem o tobě neslyšela a nevím, kde jsi. Napadlo mě, že bych se asi měla téhle verze přidržet, dokud mi neřekneš něco jiného.“

„Dobře,“ vzdychl jsem. „Deanno, musím si s tebou o něčem promluvit.“

„Ještě počkej,“ řekla. „Našli něco, co ti patří, Charlesi.“

„Moje hodinky?“ zeptal jsem se.

„Ne.“ Odešla do pracovny a vrátila se s tím předmětem v rukou.

„Řekli mi, abych se pro to dneska stavila. Bylo to v hotelovém sejfu.“

Bylo to velké, černé a nadité.

Moje aktovka.

Ta, kterou jsem dal Vasquezovi ve španělské části Harlemu, s Anninými sto tisíci dolary uvnitř.

Proč to bylo tam?

„Našli to v sejfu. Bylo na tom tvoje jméno.“

Moje jméno vyryté na zlaté destičce, jasně viditelné, i když aktovka byla celá od jemného bílého prášku. Charles Barnett Schine.

„Je to hodně těžké,“ řekla Deanna. „Co v tom máš?“

Chtěl jsem aktovku otevřít a ukázat jí, co tam mám, ale byla zamčená. Vážně byla těžká – těžší, než jsem si vybavoval.

A napadlo mě: Ale samozřejmě. Když máte hodně peněz a chcete je dát někam jinam než do banky, protože tam s nimi nemůžete a možná ani bankám nedůvěřujete, tak proč se nerozhodnout pro hotelový sejf, o který se vám postará kamarád a partner Dexter, že?

„Nechtěli to otevírat,“ řekla Deanna. „Pouze v případě, že by si to nikdo nevyzvedl.“

Já sám jsem nikdy předtím aktovku nezamykal. Vybavoval jsem si ale, že zámek si musíte sami nastavit a zadat vlastní trojciferný kód. Mně se do toho nikdy nechtělo.

Zamířil jsem ke kuchyňské zásuvce, kde jsme mívali nože, když v tom jsem si na něco vzpomněl.

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl Vasquezovu vizitku. Otočil jsem ji na rub.

Dvacet dva vpravo.

Třicet sedm vlevo.

Dvanáct vpravo.

Otáčel jsem malinkými válečky. Zámek se s cvaknutím otevřel.

Uvnitř bylo Anniných sto deset tisíc dolarů. A další stovky tisíc.

Nic se neděje bezdůvodně, říkala odjakživa Deanna. A já jsem s ní konečně souhlasil.

Povídali jsme si.

Pořád a pořád.

Celou noc.

Řekl jsem Deanně, co mě napadlo.

Zprvu se tvářila nedůvěřivě; nutila mě to opakovat, protože měla pocit, že se přeslechla.

„To nemyslíš vážně, vid, Charlesi?“

„Pro všechny jsem zatím po smrti, Deanno, rozumíš? A myslím, že bych to tak rád nechal.“

Řekl jsem jí všechno, co dosud nevěděla. O hudební společnosti T&D. O vyšetřování, které v mé agentuře probíhá. O žalobách, které budou jistě v dohledné době podány.

Deanna se stále zdráhala na to přistoupit. Udělala kávu; seděli jsme ve sklepě, abychom neprobudili Annu.

Představovali jsme si budoucnost. Nastínili jsme si dvě verze.

Představovali jsme si, že já půjdu ráno na policii a udám se. Začali jsme s touhle možností. Já se udám na policii, seženeme právníka a půjdeme k soudu. A možná prohrajeme. Zločinné spiknutí, pokus o vraždu, kde bude hlavním důkazem páska, z níž porota složená z lidí mého věku uslyší, jak víceméně nabádám Winstona, aby pro mě někoho zabil. Z něčeho takového se nevykrucuje snadno. Takže by mě čekalo patnáct let vězení, možná deset, když se budu dobře chovat, a to nepočítáme tu další žalobu za podvod.

Deset nebo patnáct let. Není to žádná hrůza. Třeba by se to dalo i vydržet. Třeba. Jenže já musel vzít v úvahu i další rozsudek.

Svůj rozsudek se totiž dozvěděla i Anna. Pravda, nebylo to ještě jisté, stále existovala šance na milost shůry. Ale nebylo to pravděpodobné. Nejspíš se jednalo o rozsudek smrti. Což znamenalo, že až si odkroutím svých deset či patnáct let, až vyjdu ven a za zdmi Attiky se setkám se svou rodinou, bude v ní o jednoho člena méně. Zbudeme už jen my dva. A možná k tomu dojde spíš dřív než později. Protože přijdou další noci, kdy Anna upadne do bezvědomí a bude se třást; bude potřeba dát mé dceři v kómatu roztřesenou rukou další injekce. Udržet Annu při životě byl úkol pro dva lidi – nikdy tomu nebylo jinak.

Seděli jsme a představovali si tuhle část naší budoucnosti do detailů. Třeba to, že by mi do vězení přišla zpráva: „S politováním vám oznamujeme, že vaše dcera Anna včera zemřela.“ Jak prosím o povolení účastnit se jejího pohřbu. Jak mi žádost zamítnou. Jak se musím přes plastovou přepážku dívat Deanně do strhaného obličeje, až za mnou příště přijde na návštěvu.

Tuhle budoucnost jsme si představili nejdříve.

Pak jsme si představili další. Poněkud odlišnou.

Budoucnost někde jinde. S jinými jmény. Budoucnost, v níž bychom byli oba dva a mohli se o ni dělit.

A měli k ruce čtyři sta padesát tisíc dolarů. Na pomoc Anně.

Tolik totiž bylo v té aktovce. Sto deset tisíc dolarů z Annina fondu a dalších tři sta čtyřicet od ostatních mužů, které svlékli donaha.

A to byl další důvod vážně zvažovat tu druhou možnost. Ta aktovka. Někdo by ji mohl začít hledat.

Chvílemi nám připadalo, že se bavíme o někom jiném. Ze nemůžeme takhle debatovat o své rodině, že musí jít o rodinu někoho jiného. Víceméně obyčejná rodina střední třídy, která se mávnutím ruky stane jinou obyčejnou rodinou střední třídy. Je to vůbec možné? Čas od času se takové věci dějí, ne? Celé rodiny jsou přesouvány do programů na ochranu svědků, dostanou novou identitu, nové životy. I když tohle ovšem byl jiný případ.

Nás neměla chránit vláda. My jsme se před vládou chtěli ukrýt. Před newyorskou policií.

Přede všemi, a to napořád.

Nakonec jsme skončili u prosté otázky. Co Anna? Co je pro ni nejlepší? Co jí zajistí delší budoucnost? Když bude se mnou, nebo beze mě? Mohlo se stát, že mě soud zprostí obvinění. Navzdory tomu cizoložství jsem mohl počítat se soucitem – a dobrý právník by toho dokázal využít. Třeba by to dopadlo dobře, ale šance byly nanejvýš padesát na padesát.

Máme to riskovat? Když je v sázce tolik?

Důvod, proč to udělat, byla Anna.

Důvod, proč to neudělat, byla Anna.

Musel bych co nejdřív zmizet – nejraději ještě teď večer. A Deanna? Trvalo by hrozně dlouho, než by se ke mně mohla připojit. Půl roku, možná i rok. A po celou tu dobu by o tom Anna nesměla vědět – to jsme si uvědomovali oba. Mohla by něco říct a prozradit mě. Po celý rok by Anna musela žít v přesvědčení, že její otec umřel.

Probírali jsme to kolem dokola, tam i pozpátku.

Možná jsme nakonec podlehli obyčejné únavě. Neustále jsme zvažovali racionální a logická řešení, až se nakonec změnila v opak.

Kolem páté ráno nám jako nejlogičtější a nejrozumnější na světě připadalo zmizet z povrchu zemského.

Nikdy jsem se neudal.

Zemřel jsem.

Odešel jsem ještě té noci.

Ale než jsem odešel, než jsem Deannu dlouze sevřel v náručí, aniž by kdokoli z nás promluvil, vyšel jsem po špičkách nahoru a podíval se na svou dceru.

Spala, jednu ruku přehozenou přes obličej, jako by nechtěla něco vidět. Možná zlý sen. Zašeptal jsem: „Na shledanou“.

Neměl jsem žádný cíl.

Můj cíl byl kdekoli, jen když to bude daleko odtud.

V šest ráno jsem nasedl na autobus Greyhound, který mířil do Chicaga. Tam nebo jinam, na tom nezáleželo.

Posadil jsem se vedle hubeného a nervózního studenta, který se vracel na Severozápad.

„Mike,“ představil se a natáhl ke mně ruku.

„Lawrence,“ odpověděl jsem. „Říkej mi Larry.“ Vlastně jsem poprvé použil své nové jméno – řekl jsem ho nahlas. Připadalo mi to zvláštní, jako když jsem se díval na svůj obličej s plnovousem. Budu si na to muset zvyknout.

Mike byl fanda do sportu; až vystuduje, chce prý dělat skauta, co vytipovává a získává hráče, řekl mi. Já jsem mu chtěl říct, že bych mu třeba mohl pomoci, protože se s některými z nich znám, protože jsem atlety v reklamách využíval spoustu let, ale zarazil jsem se. Teď už jsem neměl s reklamou nic společného. Nikdy jsem s ní neměl nic společného. Což mě přivedlo na myšlenku, co odpovím, až se mě někdo zeptá, co dělám. A co řeknu, až přijde řeč na to, kam jedu.

Kromě reklamy jsem měl ještě učitelskou aprobaci z Queens College – ne proto, že bych se nějak hrozně moc chtěl stát učitelem, ale protože jsem v té době nevěděl, co vlastně budu dělat. Jak si teď budu vydělávat?

Cestou do Chicaga jsem párkrát usnul a zdály se mi sny. O Winstonovi. Seděl se mnou v mé staré kanceláři a bavili jsme se o šancích Yankees v nadcházející sezóně. Pak Winston zaslechl štěkot psa – vstal a odešel. Když jsem se probudil, Mike si mě divně prohlížel a mě napadlo, jestli jsem nemluvil ze spaní. Ale Mike se jenom usmál a nabídl mi půlku svého sendviče s tuňákem.

Když jsme dorazili do Chicaga, potřásl jsem si s ním rukou a popřál mu hodně štěstí.

„Tobě taky,“ řekl a já si pomyslel, že ho asi budu potřebovat.

Našel jsem si byt u jezera.

Přivezl jsem si dost peněz, abych přežil tak dlouho, jak bude potřeba. Každopádně toho bylo víc, než kolik stála pojistka a nájem za jeden měsíc.

Ve čtvrti bydleli převážně Ukrajinci.

Když bylo hezky, sousedi posedávali na hnědých schodech. Děti jezdily na kolech na ulici a hrály si s míčem. Měsíc poté, co jsem se nastěhoval, pořádali večírek. Přišel za mnou plešatý a podsaditý Ukrajinec a zeptal se mě, jestli bych taky nepřispěl.

Dal jsem mu dvacet dolarů a očividně jsem ho tím velmi potěšil. Musel jsem mu slíbit, že za nimi zajdu.

Nechtělo se mi; chtěl jsem zůstat ve svém bytě a číst si Chicago Sun-Times. Záplava článků o bombovém útoku na Fairfax už pominula a teď se objevoval tak jeden dva týdně. Ale v dnešním vydání byl aktualizovaný seznam mrtvých. I když jsem čekal, že to tam uvidím, i když jsem to dokonce hledal, jakmile jsem spatřil své jméno černé na bílém, přece jenom jsem zbledl a málem mi vypadl šálek s kávou z ruky. Mé jméno se přestěhovalo z kolonky pohřešovaných mezi mrtvé. Už to bylo oficiální.

A na seznamu obětí se objevilo konečně i další jméno. Raul Vasquez – tak ho konečně identifikovali.

Vstal jsem a přešel jsem k oknu. Z ulice jsem slyšel hudbu a smích. Najednou jsem si uvědomil, jak moc jsem sám.

Sešel jsem dolů.

Místní kapela hrála ukrajinské lidové písně – aspoň mi to tak připadalo, protože slova znali skoro všichni a asi dvacet lidí tančilo na ulici. Na chodníku byly rozestaveny přenosné grily. Mladá žena mi nabídla nějaký párek v těstíčku, poděkoval jsem jí a zakousl se do něj.

Pak ke mně přišel nějaký policista.

„Hej, vy tam,“ řekl.

Ztuhl jsem. Každá část těla mi radila, ať uteču, zahodím párek a vezmu nohy na ramena.

„Hej.“ Policista ke mně natahoval ruku a v ní něco měl.

Pivo.

Nebyl ve službě a bydlel ve čtvrti. Jenom se chtěl spřátelit.

Vydechl jsem; poprvé od doby, co jsem přijel do Chicaga, jsem se uklidnil. Zůstal jsem tam až do půlnoci. Popíjel jsem pivo, jedl párky a tleskal do rytmu.

Další velmi náročná součást téhle varianty spočívala v tom, že se s nimi neuvidím. S Deannou a Annou.

Nejtěžší bylo pomyšlení, čím asi prochází Anna.

Jednou týdně jsem volal Deanně na mobil. Z veřejného telefonního automatu, jen pro jistotu.

Jednou týdně jsem se ptal Deanny, jak to Anna snáší. Deanna vždycky vzdychla a řekla mi to.

„Je to tak těžké, neříct jí to, Charlesi. Ten den…“ Ale nedokončila to.

Nemusela.

Dokázal jsem si Annu živě představit. Celé hodiny a hodiny jsem strávil v tom bytě a nedělal jsem nic jiného. Zkoušel jsem si to zakázat, ale bylo to podobně marné jako nemyslet na Winstona.

„Možná bychom mohli…,“ spustil jsem, ale Deanna mě přerušila.

„Ne, Charlesi, ještě ne.“

„Chtějí, abych za tebe dala sloužit mši,“ řekla mi o pár týdnů později.

„Teta Rose, Joe a Linda… Řekla jsem jim, že jsi pohřešovaný.

Že dokud tě oficiálně neprohlásí za mrtvého, budu se držet naděje, že jsi ještě pořád naživu. Joe si samozřejmě myslí, že žiju v bludu. Myslí si, že už je to dost dlouho a že bych měla čelit realitě. Řekla jsem mu, ať si hledí svého. Nevzal to moc dobře. Myslím, že ostatní se rozhodují, na čí stranu se postavit. A všichni jsou proti mně. Mají mě za blázna.“

„Dobře,“ řekl jsem.

Víceméně jsme s tím počítali a naplánovali to tak.

Za pět, šest, sedm měsíců za mnou Deanna s Annou přijedou. A celou rodinu nechají doma. Náleží do našeho druhého života. V tom novém pro ně není místo. Říkali jsme si, že by pomohlo, kdyby se nám odcizili. Deannina tvrdohlavost a naléhání její rodiny, ať si připustí fakta, nám nahrávaly. Záplava soucitných telefonátů od lidí blízkých i vzdálených už značně zeslábla. Zdi se vztyčovaly, zátarasy zaujímaly své místo. Jedinou výjimkou byla Deannina matka. Shodli jsme se, že v určitou chvíli budeme muset doufat ve štěstí a říct jí pravdu.

Bylo čím dál jasnější, že zmizet z povrchu zemského nebude jednoduché – je k tomu potřeba přetrhat vazby a domyslet spoustu věcí. Bylo to jako příprava dlouhé a náročné dovolené, jenže takové, z níž se nechystáte vrátit.

„Jo, Charlesi, volali z tvé společnosti kvůli pojistce,“ řekla Deanna. „Už jsem se jim chystala říct, ať si ji nechají, že tě nedám prohlásit za mrtvého. Jenže ta slečna mi sdělila, že mají v úmyslu tu pojistku napadnout. Co ti pozastavili funkci, nikdo prý nehradil splátky. Že chce, abych to vzala na vědomí.“

Napadlo mě, že život je samá ironie.

Čas v bytě jsem trávil i jinými věcmi.

Začal jsem si vytvářet novou identitu.

Měl jsem řidičský průkaz. Potřeboval jsem toho ale víc.

Winston říkal, že sehnat falešnou totožnost je to nejjednodušší na světě, a moc se nezmýlil. Stačilo mít přístup k internetu.

Když jsem se z internetové kavárny připojil na síť a naťukal „Falešná totožnost“, našel jsem nejméně čtverý stránky lidí, kteří byli velice ochotní.

Stačilo mít aspoň jeden doklad totožnosti. Ten otvíral dveře k dalším. A já ho díky Winstonovi měl. Řidičský průkaz, který je podle webové stránky Kdo jste považován za primární doklad. To znamená, že vám umožňuje získat všechno ostatní. Například kartičku sociálního pojištění, kterou dostanete na základě obyčejné žádosti zaslané poštou.

Pomalu jsem si vybudoval novou totožnost.

Kreditní karta. Karta registrovaného voliče. Bankovní karta. Karta na slevu u Barnes & Noble a Costco. Kartička do knihovny. Všechno, co by člověk mohl mít v peněžence.

Ale teď, když jsem měl identitu, jsem potřeboval práci.

Jednoho dne vyšel v Chicago Tribune článek o krizi vzdělávacího systému ve státě. V Illinois očividně chyběli učitelé. Kvalifikovaní lidé volili jiné, lukrativnější obory a na školách kvůli tomu vznikal nedostatek kvalitních učitelů. Třídy se navzájem propojovaly. Programy se osekávaly. Stát přemýšlel o spuštění náborové reklamy v televizi. A ještě něco. Dokonce dovolovali vyučovat učitelům bez licence – komukoli, kdo někdy na škole navštěvoval učitelské kurzy a slíbil, že si souběžně s učením doplní nezbytnou kvalifikaci.

Připadalo mi to jako příležitost.

Soudě podle článku nejhorší situace byla v oblasti Oakdale – asi šedesát kilometrů od Chicaga. Kdysi to bylo průmyslové dřevařské město, ale teď upadalo. Mezi obyvateli převažovali dělníci a etnické menšiny, ve třídě tu bylo leckdy i sedmdesát dětí. Tady o učitele vyloženě škemrali.

Jednoho dne jsem se tam zajel podívat.

Vystoupil jsem z autobusu a procházel se po hlavní ulici. Spousta obchodů měla zatažené žaluzie a rozbitá okna. Na parkovacích automatech chyběly ciferníky. Zjevně se tu dařilo jedině barům. Bylo těsně po poledni, ale seděli v nich muži, kteří vypadali, že už mají po práci. Slyšel jsem, jak z baru Banyon’s kdosi huláká: „Zmrde jeden!“ Následoval zvuk rozbíjeného skla.

Přidal jsem do kroku.

Vešel jsem do bistra a posadil se k pultu.

„Co to bude?“ zeptal se mě majitel. Byl obtloustlý a vypadal unaveně; zástěru nepral nejspíš už několik let.

„Hamburger,“ objednal jsem si.

„Jak ho chcete?“

„Středně propečený.“

„Fajn.“ Ale nezvedl se.

Po pár minutách jsem se zeptal: „Vy ten hamburger nepůjdete dělat?“

„Čekám na kuchařku,“ odpověděl.

„Kde je?“

Vtom dveřmi za pultem vstoupila nějaká žena. Odhadoval jsem ji na jeho manželku. Kouřila cigaretu.

„Burger,“ řekl jí majitel. „Středně.“

Vytáhla zpod pultu zmrzlou placku a položila ji na gril. „Chcete k tomu hranolky?“ zeptala se mě.

„Jistě.“

„Právě jste se přistěhoval?“ zeptal se mě majitel.

„Ne. Možná. Přemýšlím o tom.“

„Aha. A proč?“

„Prosím?“

„Proč o tom přemýšlíte?“

„Možná tady začnu učit.“

„Učit, jo? Jste učitel?“

„Ano.“

„Mně to ve škole nikdy moc nešlo,“ řekl. „Neměl jsem na to buňky.“

„No, ale vypadá to, že si vedete dobře.“

„Jo, to jo. Ujde to.“

Jeho žena přede mě postavila hamburger. Byl narůžovělý a mastný.

„Co se tady přihodilo parkovacím automatům?“ zeptal jsem se jich.

„Jo tohle,“ řekl muž. „Někdo je šlohnul.“

„A už sem nedali nové?“

Muž pokrčil rameny. „Ne. Nebylo by to nic platný. Nemáme tady nikoho, kdo by je kontroloval, takže je stejně nikdo nepoužíval.“

„Nikdo je nekontroluje? Jak to?“

„Protože tady nic není. Město zbankrotovalo. Policii máme společnou s Cicerem.“

„Aha,“ řekl jsem. Většinu občanů by vyděsilo, kdyby neměli k dispozici žádnou policejní sílu, pomyslel jsem si, ale já k nim nepatřil. Mě tahle informace spíš uklidnila.

Oakdale ve státě Illinois. Připadalo mi to čím dál víc jako místo, kde bych se mohl uchytit.

Poslal jsem na školní odbor životopis a motivační dopis.

Napsal jsem jim, že jsem na škole absolvoval učitelské kurzy, ale po absolutoriu jsem se zaměřil spíš na podnikání. Řídil jsem několik úspěšných podniků. Teď jsem pocítil nutnost něco vrátit. Vytvarovat a zformovat nové mysli. Bylo to zvláštní, ale v tomhle bodě jsem nelhal. Většinu života jsem strávil tím, že jsem se snažil prodat další kreditku nebo kus pizzy; pomyšlení, že bych dělal něco, z čeho by měl prospěch i někdo jiný než jenom já, mi skutečně připadalo lákavé.

Životopis jsem úmyslně sepsal velmi mlhavý. Napsal jsem „Městská univerzita“, ale nespecifikoval jsem, ve kterém městě. Spoléhal jsem na fakt, že žebráci si nevybírají. Že špatně financovaný a přetížený školní systém, který zoufale hledá učitele, nebude mít čas ani chuť ověřovat si fakta.

Poslal jsem ten dopis a životopis v červenci.

Kolem 10. srpna jsem dostal odpověď.

Žádali mě v ní, abych se dostavil na pohovor.

Začal jsem učit s novým školním rokem.

Angličtina v sedmém ročníku. Dali mi na výběr třídy a já si vybral tu, která byla věkem nejblíž Anně. Jestli momentálně nemůžu pomoct jí, říkal jsem si, mohl bych pomoci dětem, jako je ona.

Bylo mírné počasí, ale vzduchem už táhl nadcházející podzim jako ledové proudy v srpnovém oceánu. Stál jsem jen v košili na schodech střední školy George Washingtona a klepal jsem se.

První den byl nejhorší.

Zvonek dozněl a já se ocitl před jedenapadesáti studenty, kteří na mě civěli.

Třídu tvořili ze dvou třetin černoši a z jedné třetiny rádobyčernoši. I bílé děti totiž měly na sobě plandavé kalhoty s rozkrokem u kolen, zpod nichž jim vyčuhovaly gumy od spodního prádla. Snažili se napodobovat pružnou chůzi svých černých spolužáků; před prvním zvoněním postávali na dvoře před školou a rapovali.

Když jsem psal na tabuli své jméno, zlomila se mi křída a celá třída se zasmála. Otevřel jsem zásuvku ve stole, jestli tam není další, ale nebyla – a tak to po celý první rok bylo se všemi pomůckami.

Na tabuli zůstalo „Wid“.

Tak mi taky začali říkat. Pan Wid.

Hej, pane Wide, kam ten spěch? Jo, Wide…

Neopravoval jsem je. První den jsme díky tomu prolomili ledy. Postupem času jsem si na to zvykl, snad s výjimkou jednoho nápisu, který jsem si přečetl nastříkaný sprejem nad mušlemi na chlapeckém záchodě.

Držím Wida v hrsti!

Docela jsem si je oblíbil – i autora toho nápisu, kterého načapali, jak přidělává další, takže strávil dvě odpoledne po škole. Dozor nad ním jsem měl já. Přihlásil jsem se dobrovolně; neměl jsem kam jít, doma na mě nikdo nečekal. Takže jsem dělal dozor pro poškoláky, doučoval jsem a pomáhal jsem školnímu basketbalovému týmu.

Ten umělec se jmenoval James. Ale upozornil mě, že má rád, když se mu říká J-Cool. Říkal, že má jenom jednoho z rodičů, matku, a já si okamžitě vzpomněl na Annu.

Řekl jsem mu, že když přestane čmárat po záchodech, že mě drží v hrsti, začnu mu říkat J-Cool.

Platí, řekl.

Spřátelili jsme se.

Oblíbili si mě skoro všichni. Nejen děti, ale i celá škola, protože jsem se neustále dobrovolně ujímal toho, co by jinak museli dělat ostatní.

Moje obliba měla ale i stinné stránky.

Když vás mají lidi rádi, vždycky se vás ptají na věci z osobního života. Zajímá je, odkud jste, co jste dělal předtím, jestli jste ženatý, jestli máte děti.

Čas kolem oběda byl pro mě celkem krušný. Jako překážková dráha, kterou jsem se každé odpoledne musel prodírat, a jen taktak se mi dařilo, abych neupadl. Nejdřív jsem mluvil s někým a zapomněl jsem, co jsem řekl někomu jinému – třeba Tedu Roegerovi, který učil matematiku v osmičce a pozval mě, abych si o víkendu s jeho ligou veteránů zahrál softbal. Zdvořile jsem odmítl. Pak se objevila Susan Fowlerová, třicátnice, která učila výtvarnou výchovu a vypadala osaměle a smutně. Vždycky se jí podařilo objevit u mého stolku u oběda volnou židli a stočit hovor na vztahy a potíže s nimi.

Nakonec jsem šel domů a sepsal životopis Lawrence Widdoese. Od dětství po dnešek. Procvičoval jsem ho, ptal jsem se sám sebe na detaily ze svého života a odpovídal si.

Kde jsi vyrostl?

Na Staten Islandu. (Jistě, bylo to blízko od domova, ale potřeboval jsem si vybrat místo, o němž bych aspoň něco věděl. A jelikož jsem tam cestou k tetě Kate projel snad miliónkrát,věděl jsem o Staten Islandu dost, abych nevypadal jako blbec, kdyby se mě nějaký rodák ze Staten Islandu na něco zeptal.)

Co dělali tvoji rodiče?

Můj otec Ralph byl automechanik. Maminka Anně byla v domácnosti. (Proč ne? Automechanik je dobrá profese a v domácnosti byla v té době většina žen.)

Měl jsi nějaké sourozence?

Ne (stoprocentní pravda).

Na jakou školu jsi chodil?

Městská univerzita. (To jsem přece napsal do životopisu).

Co jsi dělal, než jsi nastoupil sem?

Měl jsem vlastní firmu na prodej kosmetiky. Spreje na vlasy, krémy na obličej. Pleťová mléka. (To dělal jeden můj kamarád z Merricku, takže jsem o tom něco věděl – dost, abych se v tom nezamotal.)

Jsi ženatý?

Ano. A ne. (Tohle byl oříšek. V Chicagu se mnou teď žádná žena a děti nebyly, ale kdyby vše pokračovalo podle plánu, tak to dlouho nepotrvá. Najednou by se prostě objevily. Jak to? Protože jsme dostali tu velkou nemoc dvacátého století – manželské problémy – a na chvilku jsme se rozešli. Ale jenom na chvilku. Snažíme se dát to zase dohromady – doufal jsem, že k tomu dojde a že za mnou přijedou.)

Máš nějaké děti?

Ano. Jedno. Dceru.

Skoro ve všem jsem se snažil přidržovat pravdy. Bylo to jednodušší pro případ, že by mi něco vypadlo, že by mě někdo zahnal do kouta otázkou, na niž bych nebyl připraven. Život Lawrence Widdoese se od života Charlese Schinea lišil, ale ne tolik, a jednotlivé rozdíly mi pomalu, ale jistě přecházely do krve. Zvykl jsem si na ně, živil jsem je, cvičil je, chodil s nimi na procházky a nakonec jsem je přijal za vlastní.

„Zahájila dialýzu,“ řekla mi Deanna.

Stál jsem v budce dva bloky od mého bytu v Chicagu. Byl říjen. Od jezera fičel vítr, který otřásal budkou. Oči se mi zalily slzami.

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Před měsícem. Nechtěla jsem ti to říkat.“

„A… jak to snáší?“

„Jako všechno v poslední době. S tím hrozným mlčením. Prosím ji, ať se mnou mluví, křičí na mě, řve, prostě cokoli. Ona se na mě jenom dívá. Když jsi odešel, celá se uzavřela do sebe, Charlesi. Všechno v sobě tak dusí, že mám pocit, že vybuchne. Vzala jsem ji na terapii, ale terapeut mi sdělil, že neřekla ani slovo. Obyčejně prý po chvíli promluví – ticho je jim nepříjemné natolik, že se ho pokusí vyplnit. Ale naše Anna ne. Dívala se padesát minut z okna, pak vstala a odešla. A teď tohle.“

„Ježíši, Deanno… Ta dialýza ji bolí?“

„To asi ne. Doktor Baron říká, že ne.“

„Jak dlouho tam musí sedět?“

„Šest hodin. Plus minus.“

„A nebolí ji to? Určitě ne?“

„Nejvíc ji bolí, že jsi pryč. Ničí ji to. A mě zas ničí, že jí nesmím nic říct. Myslím, že už jí to dlouho tajit nevydržím. Charlesi…“ Deanna se rozplakala.

Najednou jsem měl pocit, jako by mi přestala fungovat velmi potřebná část těla. Jako by mi někdo sebral srdce a nechal mi místo něj jenom díru. Ta díra čekala, až přijde Anna a vyplní ji. Anna s Deannou. Začal jsem počítat. Jakže je to dlouho? Čtyři měsíce?

„Už jsi nabídla dům k prodeji?“ zeptal jsem se.

„Ano. Všem, s kým ještě mluvím, jsem řekla, že musím pryč. Ze je tady moc vzpomínek. Musím začít nanovo.“

„A s kým mluvíš?“

„Už skoro s nikým. Moje tety a strýcové už to vzdali – znovu jsem se pohádala s Joem. A z přátel? Je to zvláštní… Nejdřív ti mažou med kolem pusy, jak se nic nezmění – pořád se v sobotu budete scházet na večeře a v neděli na opékání. Ale přece jen se to změní. Všichni jsou v párech, já sama a oni se cítí trapně. Takže je jednodušší, když mě nepozvou. Báli jsme se, jak se od nich odpoutáme, a ono se to děje samo od sebe. S kým vlastně mluvím? Hlavně s matkou. Jinak s nikým.“

„Prodej dům první solidní nabídce,“ řekl jsem. „Je nejvyšší čas.“

Našel jsem dům za Oakdale.

Nebyl to zrovna rodinný dům, spíš skromný ranč asi z padesátých let, ale byly tam tři pokoje, malá zahrada a spousta soukromí.

Pronajal jsem ho.

A čekal jsem, až za mnou přijedou.

Deanna prodala dům.

Nebyla to nejlepší cena, kterou jsme mohli dostat, ale ani nejhorší. A proběhlo to rychle.

Když však Deanna řekla Anně, že se budou stěhovat, musela snést obrovskou vlnu protestu. Deanna se stěhovala proto, že se chtěla zbavit vzpomínek – Anna si je chtěla ponechat. Deanna řekla, že už je to hotovo; není cesty zpět. Anna se uchýlila do zarytého mlčení.

Nechaly v domě většinu nábytku. Nechtěli jsme, aby speditérská společnost znala naši adresu.

Nacpaly auto a odjely.

Někde mezi Pensylvánií a Ohiem Deanna zastavila a řekla Anně, že jsem naživu.

Přemýšleli jsme o tom strašně dlouho.

Jak má člověk postupovat, aby řekl své dceři, že její otec nezemřel? Ze nepřišel o život v tom hotelu, který vyhodili do povětří? Nemohl jsem přece jen tak vyjít ze dveří, až přijedou. Musela být na něco takového připravená.

Taky jsme přemýšleli, co přesně jí máme říct. Proč jsem naživu? Či spíše, proč jsme ji nechali tolik měsíců věřit, že naživu nejsem?

Bylo jí čtrnáct – napůl dítě, napůl dospělá žena.

Takže jsme se rozhodli pro příběh, který byl zpola pravdivý, zpola smyšlený.

Deanna zastavila na parkovišti u Routě 96. Později mi vyprávěla, jak to proběhlo.

„Musím ti něco říct,“ řekla Anně a ta se na ni skoro ani nepodívala. Ještě pořád držela bobříka mlčení, používala ticho jako zbraň, jedinou, kterou měla.

„Asi tomu nebudeš chtít věřit, budeš se na mě hodně, hodně zlobit, ale pokusím se ti to všechno vysvětlit. Jo?“

Až teď se na ni Anna podívala, protože to znělo vážně.

„Tvůj tatínek je naživu, Anno.“

Deanna mi říkala, že Anna se na ni zprvu dívala, jako by se pomátla. Jako by si z ní dělala blázny. Přes tvář jí přelétl stín znechucení. Zeptala se prý, proč jí Deanna tohle dělá.

„Je to pravda, miláčku. Je naživu. Sejdeme se s ním. Čeká na nás v Illinois.“

A právě v tom okamžiku jí Anna konečně uvěřila, pochopila, že se její matka nepomátla a že není tak krutá, aby si z ní dělala legraci. Zlomila se, definitivně a ukázkově se zhroutila. Deanna říkala, že Anna vyplakala potoky slz, plakala tak usilovně a tolik, že si Deanna nikdy nemyslela, že tělo může obsahovat tolik vody. Plakala štěstím, z čisté úlevy.

Pak, když ji Deanna hladila ve vlasech, přišly otázky.

„Proč jsi mi říkala, že umřel?“ zeptala se Anna.

„Protože jsme nemohli riskovat, že bys to někomu prozradila. Možná to bylo špatně – je mi líto, že sis musela tím vším projít. Mysleli jsme si, že to jinak nejde. Prosím tě, věř mi.“

„A proč předstírá, že je po smrti? To nechápu…“

„Tatínek se dostal do potíží. Nebyla to jeho vina. Ale oni by mu asi nevěřili.“

„Kdo oni?“

„Policie.“

„Policie? A táta?“

„Znáš svého tatínka, Anno, a víš, že je to dobrý člověk. Ale asi by mu nevěřili. Těžko se mi to vysvětluje. Ale dostal se do potíží a nemohl se z nich dostat jinak.“

Deanna jí řekla zbytek. Že si změní jména. I životy. Všechno.

„Já si musím změnit jméno?“ zeptala se Anna.

„Vždycky jsi říkala, že se ti nelíbí, ne?“

„To jo, ale… Nemůžu si změnit třeba jenom příjmení?“

„Možná. Uvidíme.“

Podle Deanny prostě ta báječná zpráva, že jsem naživu, přehlušila skličující zprávu, že se Annin život obrátí naruby a že jsme jí tak dlouho lhali.

Anna řekla: „Jamie.“

„Cože?“

„Chci se tak jmenovat. Líbí se mi Jamie.“

Čekal jsem na ně v Chicagu.

Auto zastavilo u chodníku a Anna vyskočila ještě dřív, než zastavilo, a vrhla se mi do náruče.

„Tati,“ řekla. „Tati… tati… tati…“

„Miluju tě,“ řekl jsem. „Je mi to moc líto, miláčku… Moc mě to…“

„Psst,“ řekla Anna. „Hlavně že jsi naživu.“

Náš nový život.

Vstával jsem v půl sedmé a chystal snídani Deanně s Annou. Vlastně s Jamie. Do školy jezdila se mnou. Podařilo se mi ji tam zapsat. Když se mě ředitel zeptal, jestli by bylo možné nechat si poslat její dřívější studijní výsledky, jeho oblíbený učitel řekl, že jistě, že se domluví s její školou a budou to tu mít za pár měsíců. Ředitel přikývl a už se mě na to nikdy neptal.

Objevil jsem místního endokrinologa, jistého doktora Milbourna, aby Anna mohla pokračovat v dialýze bez přerušení. Požádal mě o její záznamy. Dal jsem mu stejnou odpověď jako ve škole. Nevypadal, že by mu to nějak moc vadilo, protože Deanna měla Anniny deníky krevních hodnot za posledních pět let. To plus její aktuální hladina cukru v krvi a lékařské vyšetření mu poskytly nejspíš všechno, co potřeboval. Dal jí dialýzu v ordinaci a napsal jí předpis na přenosný přístroj, který jsme mohli mít doma. O všechno se postaralo moje nové zdravotní pojištění, které mi zařídila školská správa státu Illinois.

Podařilo se mi v Chicagu objevit lékárnu, kde měli ten zvláštní inzulín, který Anna potřebovala a který se dělal z buněk prasat. Pomalu se od toho upouštělo a využívaly se syntetické inzulíny, ale na ty Anna tolik nereagovala.

Deanna, která si nechala své dřívější křestní jméno Kim, si našla práci jako recepční, aby pomohla s rodinným rozpočtem.

A došlo ke zvláštní a úžasné věci.

Zase jsme byli šťastní.

Pomalu nám to docházelo, v malých dávkách tu a tam, a nakonec jsme to mohli pronést nahlas bez obav.

Dostali jsme další šanci v oblasti zvané rodinný život. Chopili jsme se jí oběma rukama a pevně jsme ji drželi. Připadalo nám to trošku, jako když jsme byli v začátcích, novomanželé plní vášně a nadějí. Nevěděli jsme, jak dlouho ještě budeme s Annou, to je pravda, ale byli jsme odhodláni využít každou minutu. Mluvili jsme o tom, uklidňovali jsme se navzájem, nacházeli jsme v sobě navzájem sílu. Pro mlčení už v našem domě nebylo místo. Co se vzájemné komunikace týče, stali jsme se přímo vzornou rodinou.

A postupně jsme se vrátili i k intimnostem. První noc, kdy jsme byli zase spolu a Anna usnula ve své posteli, jsme se milovali s jistou bezuzdností. Sex pro nás získal nový rozměr a s ním se dostavilo i nové vzrušení. Házeli jsme sebou, naše těla na sebe prudce narážela, oba jsme se zpotili a nakonec jsme se na sebe navzájem dívali s údivem v očích. Byli jsme to opravdu my?

O dva měsíce později mi Deanna oznámila, že je těhotná.

„Cože jsi?“ zeptal jsem se.

„Čekám dítě. Jsem v jináči. S outěžkem. Nuže,“ prohlásila, „co ty na to? Mám jít na potrat?“

„Ne,“ řekl jsem.

Kdysi jsme chtěli ještě jedno dítě. Annina nemoc nás však donutila změnit plány. Ale myslím, že teď jsem si dítě přál jako nic na světě.

„Jo,“ řekla Deanna. „Taky mám ten pocit.“

O sedm měsíců později se Jamie narodil bratr. Dali jsme mu jméno Alex. Byla to pocta Jamiině předchozí inkamaci – a mému dědečkovi Alexandrovi.

Jednou jsem unikl o vlas.

Vracel jsem se z lékárny s Anniným předpisem. Žasl jsem nad krutostí chicagských zim; Větrné město nebyla přezdívka náhodná, i když plně nevystihovala skutečnost.

Mrazivé město. Minusové město. Zamrzlé město. To bylo lepší.

Měl jsem na sobě parku, pletenou čepici, klapky na uších a kožešinové rukavice. I tak jsem se třásl. Nad horním rtem se mi tvořily miniaturní rampouchy. Hledal jsem auto na venkovním parkovišti a doufal jsem, že naskočí.

Prošel jsem kolem kancelářské budovy a vrazil jsem do ženy s plavými vlasy.

„Promiňte,“ omluvil jsem se a vzhlédl k té osobě.

Byla to Mary Widgerová.

„Nic se nestalo,“ řekla.

Rychle jsem se zase otočil a kráčel jsem dál. Vzpomněl jsem si, že jeden z našich klientů tady měl sídlo. Musela se vracet z nějaké schůzky. Když jsem zatočil za roh a ohlédl se, ještě pořád stála na místě.

Mohla mě poznat?

Těžko. Měl jsem plnovous. Byl jsem zabalený do kožešin.

I tak jsem měl pocit, že mi srdce na chvilku vynechalo. Jen stěží jsem popadal dech.

Pár minut jsem čekal ukrytý v obláčcích svého vlastního dechu a pak jsem se vrátil na roh a znovu jsem za něj nakoukl.

Byla pryč.

Alexovi byly dva roky.

Mluvil jako o závod, chodil kolem nábytku v obývacím pokoji a vůbec prospíval, byl to legrační tvoreček a každodenně nás něčím uchvacoval.

Kim se vrátila k práci recepční.

Jamie se taky celkem držela. Po zdravotní, školní i společenské stránce. Seznámila se se dvěma dívkami, které bydlely v naší ulici. Přespávaly jedna u druhé, pořádaly večírky s pizzou a chodily spolu do kina.

A pan Wid? Učil v sedmé třídě Johna Knowlese a Marka Twaina.

Jedna z Twainových klasických vět se v poslední době jevila jako neobyčejně výstižná.

Zprávy o mém odchodu jsou z velké části přehnané.

Jamie nebyla sama, kdo si vytvořil společenský okruh. Poté, co jsem se velkou část roku držel zpátky, jsem nakonec přijal pozvání některých kolegů. Pomalu jsme se začali scházet s ostatními lidmi. Večírek. Kino. Nedělní shromáždění.

Můj dřívější život začal upadat v zapomnění. Nejen proto, že už uplynulo hodně času, ale proto, že tenhle nový byl v mnoha ohledech lepší – ve všech ohledech, na kterých skutečně záleželo, to jsem teď věděl. Dřív jsem vydělával víc peněz, to je pravda. Podle všech obvyklých standardů amerického úspěchu – prestižní práce, hezký plat a velký dům – byl tenhle život pádem na dno. Ale v tomhle životě jsem mohl měřit úspěch v práci něčím jiným než dolary. Má roční odměna spočívala v tom, že jsem viděl děti, které do mé třídy přicházely vzdorovité a otrávené, a pak odcházely plné zájmu a s pocitem úspěchu. Dělalo mi to dobře. A nešli mi po krku žádní nespokojení a nároční klienti.

A život manželský? Ten byl jedno velké překvapení za druhým.

Lawrence Widdoes byl šťastný člověk.

Jednu neděli v létě jsem vzal Alexe s sebou do Chicaga.

Musel jsem vyzvednout Jamii další předpis a napadlo mě, že vezmu Alexe do dětského muzea.

Nejdříve jsme zajeli do lékárny.

Magistr mě pozdravil jménem. Byli jsme už dávno kamarádi. Zeptal se mě, jak se mi daří.

Fajn, řekl jsem.

Řekl, že je hrozné horko.

Souhlasil jsem s ním – ocitli jsme se uprostřed nepolevujících veder. Byl jsem si toho vědom až příliš, protože jsem během léta vyučoval v budově bez klimatizace. Po každém dni jsem se domů vracel úplně zničený.

Magistr dal Alexovi lízátko, takže Alex na něj vykulil oči, jak to děti dělají, když jim dáte něco, co oni chápou jako peníze. Donutil mě, abych mu ho rozbalil, a pak si ho zastrčil do pusy a usmíval se.

Pak k nám přišla lékárnice a řekla: „Pan Widdoes? Je mi to líto, ale myslela jsem, že jsme si rozuměli. Říkala jsem, že inzulín bude až v pondělí.“

„Cože?“

„Řekla jsem v pondělí.“

„A kdy jste mi to řekla?“

„Když jste volal, tak jsem vám to řekla.“

„Když jsem volal?“

„Ptal jste se mě, jestli máme inzulín. Řekla jsem, že v pondělí.“

„Myslíte mou ženu. To vám určitě volala ona.“

Zatvářila se zmateně, zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. „No, bude zkrátka až v pondělí.“

„Fajn. Tak já se ještě stavím.“

Šli jsme do dětského muzea.

Bylo tu několik exponátů, na něž si bylo možno sáhnout. Alex prolezl obrovskou levou srdeční komorou a vlezl do modelu srdce, kde se posadil a odmítl se hnout. Věděl, že já tam za ním vlézt nemůžu, a kochal se tou momentální nezávislostí. Musel jsem prostě čekat.

Nakonec se objevil v pravé komoře.

Viděl, kolik by vážil na Marsu.

Psal v Morseově abecedě.

Maloval na počítači.

Nasadil si ptačí křídla.

Vzal jsem ho do kavárny v muzeu a koupil jsem mu párek v rohlíku a hranolky – ale jen když slíbil, že to neřekne mamince, která v poslední době vyrážela na soukromou křížovou výpravu proti téhle stravě.

Jak jsme tam seděli a jedli, prožil jsem něco, co se dá nazvat déjá vu.

Něco mě trápilo. Sedělo mi to za krkem a hučelo mi to do ucha. Snažil jsem se to odehnat, ale nechtělo se to pustit. Nedalo se s tím nic dělat. Málem jsem přišel o rozum.

Vzpomněl jsem si, jak jsem seděl a jedl s Lucindou, Didi, nebo jak se vlastně jmenovala. Vybavil jsem si, jak jsem jí vylil svoje srdce, když se mě tehdy zeptala na dceru. Na Annu. Vzpomněl jsem si, že jsem jí něco prozradil.

Najednou mi po zádech přeběhl mráz.

Vytáhl jsem mobil a zavolal Kim.

„Miláčku?“ řekl jsem, když to zvedla.

„Ano, ahoj. Jak se daří?“

„Dobře. Po tomhle bude další štací muzeum mrtvých rodičů. Mám pocit, jako bych uběhl maratón.“

„Takže Alex se asi báječně baví.“

„Dá se to tak říct. Poslechni, chci se tě na něco zeptat.“

„Na co?“

„Nevolala jsi tenhle týden do lékárny? Kvůli inzulínu pro Annu?“

„Do lékárny? Ne. Proč?“

„Nevolalas? Víš to jistě?“

„Ano, Charlesi… Teda ano, Larry, vím to jistě.“

„A není možné, že bys tam volala a zapomněla? Není to možné?“

„Ne. Do lékárny jsem nevolala. To bych si pamatovala. Mám podepsat místopřísežné prohlášení? Proč se ptáš?“

„Ale jen tak. Něco mi tam řekli…“

Rozloučili jsme se. Zavěsil jsem.

Díval jsem se na svého syna. Žvýkal poslední kousek rohlíku. Od stěn muzea se odrážely hlasy, u vedlejšího stolu řvalo nějaké dítě, jako by ho na nože brali. Alex se na mě podíval.

„Tati, je ti dobře?“ řekl.

Připojil jsem se k internetu.

Vrátil jsem se o tři roky dozadu. Vrátil jsem se ke dni exploze.

U hotelu Fairfax jsem našel sto sedmdesát tři odkazů.

Kdeco od novinových článků přes články v časopisech po zprávy v televizních pořadech a dokonce vtipy.

Slyšeli jste o nové cenové politice ve Fairfaxu? Vybouchla.

Většina článků byla naprosto očekávatelná.

Příběhy o hrdinných hasičích a nevinných obětech. A mezi příběhy o nevinných obětech jsem znovu uviděl své jméno – nejdřív mezi pohřešovanými, pak na seznamu mrtvých.

Charles Schine, 45 let, vedoucí pracovník reklamní agentury.

A jména Dextera, Sama a Didi.

A jeho – umístěné abecedně až na konci.

Četl jsem dál. Našel jsem i pár dalších příběhů, ty mluvilyo pachateli.

RODNÉ MĚSTO ATENTÁTNÍKA SI NA NĚJ PAMATUJE, hlásal titulek jednoho z nich. Jack Christmas se narodil v Enidu v Oklahomě. Byl to kamarádský hoch, který ochotně umýval tabuli, říkal jeho učitel ze třetí třídy. Jeden ze spolužáků si ho nicméně vybavoval jako trochu zvláštního.

Našel jsem i článek o hotelu samotném.

NEVESELÁ HISTORIE HOTELU ŽÁDNÉ ODPOVĚDI NENABÍZÍ. Byl postaven v roce 1949. Původně se orientoval spíš na obchodní klientelu. Pak začal upadat a stal se přístavem lacinějších prostitutek a lidí s nižším příjmem.

Několik článků se zmiňovalo o domácím terorismu.

Článek o organizaci nazvané Děti boží. Manifest Armády bojovníků proti potratům. Několik článků o pozůstalých. Shrnutí bombového útoku v Oklahoma City a jeho podobnosti s explozí v hotelu Fairfax.

A později další seznam mrtvých – tentokrát i s krátkými články.

Charles Schine pracoval jako kreativní ředitel ve společnosti Schuman Advertising. Pracoval s řadou významných klientů. „Charley byl pro společnost velmi cenný, ať už jako autor, či jako člověk. Bude nám velmi chybět,“ prohlásil Eliot Firth, prezident zmíněné společnosti. Charles Schine měl ženu a dceru.

Samuel M. Griffen byl označen za „zářivou hvězdu ve světě finančního plánování“. Jeho bratr řekl: „Byl to velkorysý a milující otec.“

Pár vět i o Dexterovi. „Byl to jeden z nás,“ stálo v prohlášení společnosti, které Fairfax patřil. „Oddaný zaměstnanec.“

I Didi měla svůj článek – aspoň jsem předpokládal, že to byla ona.

Desdemona Gonzalezová, 30 let. Milující sestra Marie. Dcera majora Franka Gonzaleze z východního Texasu.

Vzal jsem to oklikou. Podíval jsem se do novin na východě Texasu. Věděl jsem, že domácí noviny se určitě přetrhnou, jen aby napsaly článek o oběti ze sousedství.

Našel jsem ho. Článek z Roxham Texas Weekly.

Major Frank Gonzalez vysedává na verandě svého domu a v srdci ho drásá stesk po nejmladší dceři, která přišla o život při bombovém útoku na hotel Fairfax. Desdemona Gonzalezová, 30 let, bydlela posledních deset let v New York City, sdělil nám její otec. „Moc s námi v kontaktu nebyla,“ řekl, ačkoli prý „volala o narozeninách a tak“. Přátelé rodiny připustili, že pan Gonzalez a jeho dcera si byli již delší dobu cizí. Desdemona si během dospívání odpykala trest za drogy a obvinila otce ze zneužívání. Rodinný přítel, který si přeje zůstat v anonymitě, dodal, že všechna tato obvinění byla „neopodstatněná“.

Vrátil jsem se ke všeobecným truchlivým článkům.

Jeden mi chyběl.

Cítil jsem na zádech zvláštní svědění. Ledový potůček tekoucí opačným směrem – plazil se mi vzhůru po páteři.

Vrátil jsem se a znovu jsem prostudoval všechny odkazy. Všechno jsem si přečetl. Nic. Ani jediná zmínka.

Připojil jsem se na internetovou stránku Daily News. Zadal jsem „Hotel Fairfax“.

Dvaatřicet článků.

Začal jsem tím, který byl napsán v den výbuchu. Byla u něj fotka místa činu. Postarší žena plačící u obrubníku, hasiči postávající uprostřed ulice s hlavami svěšenými. Celý článek jsem si ještě jednou pročetl. Pak jsem přešel k dalšímu.

Bylo to v zásadě totéž, co jsem četl už jinde, až na chronologické řazení. Exploze, mrtví, hrdinové, zločinec, vyšetřování, pohřby.

Trvalo mi to dvě hodiny. Pořád nic.

Začínal jsem si myslet, že jsem se spletl. Špatně jsem si vyložil nějakou větu, to je všechno. To se přece děje v jednom kuse.

Chtěl jsem se podívat ještě na jeden týden – týden, kdy vyšel poslední článek, čtyři týdny po explozi samotné. A konec.

Pak se odpojím, půjdu políbit své spící děti. Vklouznu s Kim do postele a přitisknu se k jejímu hřejivému tělu. Usnu s vědomím, že všechno je v pořádku.

Začal jsem pondělkem. Pak jsem přešel k úterku.

Skoro mi to uteklo.

Byl to maličký článek – utopený v lavině války na Středním východě, trojnásobné vraždy v Detroitu a manželského skandálu, do něhož je zapleten starosta New Yorku.

HRDINA PŘEŽIL, ALE TAKOVÝ HRDINA ZASE NENÍ, stálo v titulku.

Klikl jsem na to, zadržel dech a četl.

Byla to jedna z těch „hluboce lidských“ historek, ke kterým se novináři uchylují, když jim dojdou příběhy o hrdinech a obětech. Taková, která vás má přimět, abyste potřásli hlavou nad smutnou ironií života.

Těžce raněný člověk vytažený ze sutin… neidentifikován… několik týdnů v kómatu… operace mozku… podle otisků se ukázalo, že jde… předtím považován za mrtvého… jeho auto v garáži hotelu… nedostavil se k výkonu trestu… policejní mluvčí… vězeňská nemocnice…

Četl jsem si to pomalu od začátku do konce. A pak ještě jednou, abych si byl jistý.

Annin inzulín.

Vyráběl se z buněk slinivky břišní prasat, tak se kdysi vyráběl veškerý inzulín. Dokud někdo nevynalezl způsob, jak ho vyrábět synteticky v laboratořích. To byl poměrně nedávný posun; Anna používala prasečí inzulín hned od chvíle, kdy se u ní cukrovka projevila. Když zkusila syntetický inzulín, hodnoty cukru jí vyletěly nahoru a odmítaly klesnout.

Doktor Baron říkal, že se to občas stává. Někteří lidé reagují líp na přírodní látku. Takže Anna dál brala tenhle druh.

I když ho pomalu přestávali vyrábět – i když bylo velmi těžké sehnat ho. Ale důvod k obavám prý nebyl. Vždycky najdete pár lékáren, kde ho budou mít, ujišťoval mě doktor.

Promluvil jsem si v jídelně s Jameelem Farradayem, výchovným poradcem.

Jednou ročně vodil Jameel do školy vězně ze státního vězení ve snaze poskytnout našim žákům varovný příklad. Odsouzenci – z nichž někteří dokonce vyrůstali poblíž – vyprávěli o tom, jak propadli drogám a sešli ze správné cesty, o životě v kriminále.

Pak jim studenti kladli otázky.

Zabil jste někoho? zeptal se jeden student bývalého feťáka, který měl jizvu po celé délce čelisti.

Řekl, že ne, a publikum zabručelo.

„Napadlo mě, že bych řekl studentům, ať si s vězni začnou dopisovat,“ řekl jsem Farradayovi. Jedl řídkou bramborovou kaši a mastné rybí prsty.

„A proč?“ zeptal se mě.

„No, ze stejného důvodu, jako to děláš i ty – ale písemnou formou. Děcka si procvičí psaní a vězni jim poskytnou životní lekce.“

„Tak jo,“ řekl.

„Napadlo mě…“

„Ano?“

„Tam, co jsem bydlel dřív, jsem znával člověka, co skončil ve vězení. Rád bych začal u něj.“

„Co udělal?“

„To nevím přesně. Slyšel jsem o drogách.“

„Aha.“

„Nemáš ponětí, jak bych mohl zjistit, kde je?“

„Myslíš ve kterém vězení?“

„Ano.“

Farraday pokrčil rameny. „To nevím. Můžu se zeptat kamaráda z vězeňské správy.“

„To bys mohl?“

„Jistě. Připomeň mi to. Odkud je?“

„Z New Yorku.“

„Aha. A jak se jmenuje?“

„Vasquez.“

„Vasquez?“

„Ano. Raul. Raul Vasquez.“

Věděl, kde jsem.

Vytáhli ho ze sutin polomrtvého, ale byl mrtvý jen napůl.

Několik týdnů byl v kómatu. Nevěděli, o koho jde.

Auto měl zaparkované na parkovišti hotelu. Neobjevil se v práci. Zanesli ho do seznamu mrtvých.

Jako poslední šanci dvakrát zkusili otisky prstů. Raul Vasquez. U toho jména stála poznámka, že se dvakrát „nedostavil k výkonu trestu“ za napadení a ublížení na těle a za kuplířství.

Přesunuli ho do vězeňské nemocnice, dokud se nezotavil natolik, aby mohl být převezen k soudu do Bronxu.

To jsem věděl z článku. Zbytek jsem si domyslel.

Seděl tam ve vězení. Přemýšlel a vzpomínal.

Co mu pověděla Didi. O mé dceři. O tom zvláštním prasečím inzulínu, který potřebuje k životu. Proč prasečí? zeptala se mě tehdy, pamatujete? Jako starostlivá milenka, ne vyděračka, která ze mě páčí detaily.

Vasquez seděl ve vězení a zuřil. Ukrýval jsem se před ním. Byl jsem pryč. Ale pak pochopil, že se jedné věci nevyhnu. Bez ohledu na to, jak se budu skrývat, tohle ošidit nesmím.

Tady pan Widdoes. Už pro mě máte inzulín?

Kolik lékáren mu muselo říct ne. V kolika se zeptali: Jaký Widdoes?

Ale pokračoval. Volal dál. Měl času na rozdávání. A motivaci měl víc než dobrou.

Možná začal v New Yorku. Pak pokračoval Pensylvánií. A tak dál.

Jednoho dne se dostal až k Illinois.

Roxmanova lékárna.

A tentokrát, když se zeptal, jestli mají jeho inzulín, lékárnice řekla, že ne.

Ještě ne.

Ale v pondělí bude.

Čtrnáct dní poté, co jsem mluvil s Jameelem, za mnou přišel po hodině a podal mi list papíru.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Ten tvůj člověk,“ odpověděl. „Ale jsou tam tři.“

„Tři?“

„Jo – tři Raulové Vasquezové. Ale jestli je z New Yorku, počítám, že je to tenhle.“ Ukázal na první jméno na seznamu. „A tuším, že je tady.“

Ležel jsem nahoře v posteli. Nemohl jsem usnout.

Kim znala noční rytmus mého dechu, a tak se nepotřebovala dívat, aby poznala, že jsem vzhůru a zírám do stropu.

„Co se děje, miláčku?“ řekla. „Co je?“

Ještě jsem jí to nemohl říct. Neměl jsem to srdce. Z jedné katastrofy jsme vyvázli; vybudovali jsme si nový život. Byli jsme šťastní. Nemohl jsem jí říct, že jsme neunikli docela. Že minulost po nás natahuje svoje ledově chladné prsty.

„Nic,“ řekl jsem.

Přemýšlel jsem.

Kdy můžou propustit odsouzeného na dvanáct let?

Kdy vyleze ven?

Pak se za mnou vydá – to jsem věděl. Za mou rodinou. A pak udělá to, co udělal Winstonovi a Samu Griffenovi i tomu muži, kterého vyhodil z vlaku v Lynbrooku na Long Islandu, a bůhvíkolika dalším.

Toho dne, kdy přišel k nám domů jako odborník na krby.

Slyšel jsem o rodině, která šla spát a už se nikdy neprobudila.

Ano, přijde si pro mě.

Pokud… Šeptal jsem to slovo jako vášnivou modlitbu.

Pokud se já nedostanu první k němu.

Nevěděl, že já vím, že žije. Nevěděl, že vím, že mě našel.

Ale co na tom záleželo?

Byl ve vězení. Seděl.

Abych se k němu dostal, budu muset proniknout za zdi Attiky.

Jenže – jak bych mohl dokázat tohle?

Byla to moje poslední hodina.

Měl jsem ji zakroužkovanou v kalendáři. Představoval jsem si ji ve snech.

Když jsem procházel detektorem kovů, člen ostrahy jménem Stewey řekl: „Poslední, co?“ a já měl pocit, že se tváří skoro smutně. Třeba si lidé zvyknou na člověka, kterého ponižují. A bůhví, jestli ještě někdy natrefí na tak prima oběť.

Než jsem šel do třídy, zastavil jsem se v místnosti bachařů.

Byla to místnost se skládacími židlemi, stolky a s televizí, v níž obyčejně běžely reprízy Dukes of Hazzard. Bachařům se nejspíš hodně líbila Daisy – zřejmě ty její kraťoučké šortky –, protože na stěně visel její plakát. Někdo jí na bílou halenku přikreslil prsa.

Nalil jsem si kafe. Přidal jsem si do šálku smetanu v prášku a zamíchal jsem si to plastovou lžičkou.

Volnou chůzí jsem přešel k muzeu v levém rohu místnosti.

„Jedeš dvanáct nula jedničkou, co, kámo?“ řekl mi Tlustý Tommy. Seděl na dvou židlích a na stolku před sebou měl večeři.

Je přirozené, že zaměstnanci přejímají jazyk místa, kde pracují. Strážní v Attice často hovořili stejně jako zdejší vězni. A 12:01 znamenalo návrat na svobodu – vrátí vám doklady a můžete se pohybovat, jak se vám zlíbí.

Možná, pomyslel jsem si. Uvidíme.

Popíjel jsem kávu, prohlížel si sbírku bodných i střelných zbraní, zatímco Tlustý Tommy pojídal jídlo, které ho mohlo nanejvýš znechutit. Kromě nás dvou v místnosti nikdo nebyl.

Když jsem se otočil a odešel, Tlustý Tommy sice zvedl oči, ale neřekl nic.

Z místnosti do třídy jsem musel projít černými zavřenými dveřmi – dvakrát zaklepat a počkat, až mě další bachař pustí. Pak jsem šel „kuželkářskou dráhou“, což byla hlavní chodba věznice. Uprostřed je rozdělena přerušovanou žlutou čárou jako státní dálnice. Jedna strana je pro vězně. Druhá pro strážné. Nebo pro lidi, kteří spadají někam mezi.

Minul jsem strážného jménem Hank.

„Nazdar, Jobvoku,“ řekl mi. „Budeš mi chybět. Byls můj nejlepší amigo.“

„Díky,“ řekl jsem, ale věděl jsem, že to nemyslel doopravdy.

Když se třída uklidnila, řekl jsem jim, že se dnes vidíme naposledy. Ze mě práce s nimi bavila. Ze doufám, že nepřestanou číst a psát i sami. Řekl jsem jim, že v nejlepších třídách se učitel stane studentem a studenti učiteli, a to že se stalo i tady – hodně jsem se od nich naučil. Nikdo se netvářil zrovna dojatě; ale když jsem skončil, pár z nich na mě mrklo, jako bych jim měl skutečně chybět.

Malik k nim nepatřil. Minule mi předal vzkaz. Kde prý na mě bude autor čekat.

Řekl jsem třídě, že bychom mohli tuhle poslední lekci využít k volné úvaze. Chtěl jsem, aby každý z nich napsal esej o tom, co jim tyhle hodiny daly. Tentokrát jsem jim řekl, že můžou připojit i svá jména.

Pak jsem se omluvil a šel jsem na toaletu.

Minul jsem černého strážce, který měl stát za dveřmi a který za nimi tentokrát opravdu stál. Řekl jsem mu, že se vrátím za deset minut, a on na to: „Zalarmuju noviny.“

Autor mi řekl, že na mě počká u vězeňské lékárny.

Pracoval tam.

Práce v lékárně dává člověku glanc, vysvětlil mi jeden student, protože zaručuje přístup k lékům.

Věděl jsem, že autorovi dávala přístup i k něčemu dalšímu. K výrobcům léků. Mohl jim zavolat a zjistit si různé věci, stačilojen chtít. Jako třeba, kam se distribuuje určitý typ vzácného inzulínu.

Možná mu ani netrvalo celé roky, než mě našel.

Sel jsem zpátky kuželkářskou dráhou. Sel jsem podle šipek.

Lékárna byla jeden velký pult chráněný ocelovým pletivem. Povšiml jsem si, že ve vězení je vlastně několik dalších vězení menších, což platí i o životě. S tak zajímavým poznatkem jsem mohl seznámit třídu, kdybych ještě nějakou měl.

Šel jsem kolem lékárny a kráčel jsem prázdnou chodbou, která se stáčela prudce doleva a zdánlivě nikam nevedla. Ale někam přece.

Malik mi řekl, kde na mě bude dotyčný čekat, a tak jsem se k tomu místu vydal.

Ve výklenku uprostřed chodby.

V úkrytu. Ve starší instituci, jakou byla Attica, jich bylo hodně, byla to skrytá zákoutí, kde vězni obchodovali, prodávali drogy a sami sebe. Kde si vyřizovali účty. Závětří. I když jsem očekával, že se tady strhne uragán.

Došel jsem k výklenku, který byl tichý a klidný, a zastavil jsem se.

„Haló?“

Slyšel jsem, že tam je a oddychuje.

„Haló,“ zašeptal jsem znovu.

Vystoupil ze stínu.

Vypadal jinak – to mě napadlo ze všeho nejdřív. Ze se liší od člověka, kterého jsem si ho pamatoval.

Jeho hlava. Připadala mi menší, měla jiný tvar, jako by mu ji někdo sevřel do svěráku. Přes čelo se mu táhla dlouhá jizva. To byla jedna věc. A na pravém rameni měl kérku. Vězeňské hodiny bez ručiček – symbol pro pobyt v kriminále. Na předloktí měl náhrobní kámen s čísly – dvanáct – délka trestu.

„Překvápko, co?“ řekl.

Ani omylem. Ale chtěl jsem, aby si to myslel.

„Jak se vede, Chucku?“ řekl. Usmál se stejně, jako tenkrát před mými dveřmi, když k nám přišel a položil dlaň Anně na hlavu.

„Larry,“ opravil jsem ho.

„Larry. Jo, jsem mimo. To byla parádní akce, cos rozehrál – jak jsi sehrál, že je po tobě. Všechny jsi je převez, co, Larry?“

„Všechny ne.“

„Ne, všechny ne. To máš pravdu. Neměls dovolit, aby si jedna z mejch holek prohlídla tvoji peněženku, Larry. Tos zvoral. Troubo.“

Ta hosteska v Crystal Night Clubu. Widdoes…, co je to za jméno? řekla mi.

„Já myslel, že jsi po smrti.“

„Zbožný přání.“

Ano, pomyslel jsem si. Přesně tak. Ale jednou přijde čas, kdy člověk musí s přáními přestat.

„Hledal jsem tě, Larry. Všude možně. Vzal sis něco, co je moje. Já to chci zpátky. Takže jsem tě hledal. A taky jsem tě našel. A hnedka dvakrát.“

„Dvakrát?“

„Jednou v Chicagu. Jo, jo… přesně tak. Tos nečekal, co? Jo, věděl jsem přesně, kde jseš. Oakdale. Pak jsi mi zase uhnul.“

„Ano.“

„Bennington. Kousínek odtud. No, není to klika?“

„Je.“

„Hm, hm. Víš, jak jsem tě našel?“

„Ne.“

„Díky tvý holce. Přes lékárny. Nejdřív v Chicagu. Pak v Benningtonu. A než se naděj u, než řeknu popel, tak tě mám tady u sebe.“

„Ano.“

„Říkal jsem si: ‚Tady je tvoje dvanáct nula jedna, chlapče. Jak na podnose.“

„Proč jsi mě nepřišel pozdravit?“

„Přišel. Zdravil jsem tě. Řek jsem svýmu klukovi, aby mi ten pozdrav sepsal.“

„Tvýmu klukovi? Vždyť ani neumí číst.“

„Nemyslím Malika, ale svýho fakt dobrýho kámoše. Je to židovskej profesor literatury, co odkrágloval manželku. Píše tady všem žádosti o podmínku. A parádní porno věci. Jeho poslednídílo je Jebeme s Charleym Schinem‘. Myslí si, že jsem si to celý vymyslel. Že mám básnický střevo.“

„Ano…, je to velmi působivé.“

„Myslel jsem si, že zdrhneš. Když ti naservíruju tvůj vlastní životní příběh a tak.“

Ne, pomyslel jsem si. Kdybych měl utéct, udělal bych to už v Oakdale. To Deanna říkala taky – Utečeme, a já řekl: Fajn, ale jestli utečeme teď, nikdy se nebudeme moct zastavit. Nikdy. Takže by možná bylo lepší zůstat. Takže jsem si vzal dovolenou a přijeli jsme sem.

„Máš něco mýho, Larry,“ řekl.

„Část toho byla předtím moje.“

Vasquez se usmál. „Ty myslíš, že tady budeme vyjednávat, jo? Myslíš, že se s tebou chci dohodnout? Jseš v prděli. To je tvůj osud. Smiř se s tím. Padni na kolena, otevři hubu a řekni Prosím, tatínku. Chci svoje peníze.“

V lékárně někdo křičel: „Doktor říkal, že ty prášky potřebuju, rozumíš?“

„Jsi ve vězení,“ řekl jsem.

„To ty taky. Jseš v base. Bručíš. Myslíš si, že jseš tam venku v bezpečí? Přemejšlej chvilku, debile. Můžu tě prásknout – můžu jim říct: Tohle je Charley. A to bys měl ještě kliku. Protože taky můžu poslat někoho k tobě domů, aby ti ojel ženu. To by taky šlo. Kolik je tvý dceři? Už by si mohla něco začít s pánama?“

Vrhl jsem se na něj.

Podlehl jsem reflexu, který mi velel: Poslouchej – musíme toho člověka zastavit, musíme mu navěky zavřít hubu. Musíme. Jenže když jsem se na něj vrhl, když jsem se mu natáhl po hrdle, zvedl koleno a zasáhl mě do žaludku. Klesl jsem na kolena. Obešel mě, chytil mě pod krkem a stiskl. Šeptal mi do ucha.

„Tak to je, Charley. Přesně. Naprdnul ses, co? Tak poslouchej. Není to klika, že ses objevil v Benningtonu? Šedesát kilometrů odsud. Skoro jako ve vedlejší cimře. A pak, aby toho nebylo dost, tak vlezeš do těchhle dveří a začneš tady učit. To je pořádná klika, ne? Nebo není? Nebo je to klika až moc velká? Co myslíš, Charley? Myslíš, že je to až moc velká klika? Já nevím. Něco sis na mě přines, co, Charley?“ Natáhl ruku a přejel mi po pravé kapse. Našel to – ten nůž, který jsem sebral v muzeu. „Máš něco, co bys do mě rád vrazil, co, Charley?“ Vytáhl mi z kapsy nůž a ukázal mi ho.

„Už bys měl mít rozum, Chucku. Jistěže za vámi přijedu k řece. Jistě, přijdu sám. Jasně. Ale já se s tím tvým poslíčkem sešel u řeky první, co? Ustřelil jsem mu kebuli, co, Charley? S kým si myslíš, že máš co do činění? Myslíš si, že jsi ve školce?“ Přiložil mi nůž ke krku a přitiskl mi ho na krční tepnu. Pak se usmál a srazil mě na podlahu. Cítil jsem něco štiplavého – moč a čpavek.

Chtěl jsem mu odpovědět.

Říct mu, že ano, že vím, s kým mám tu čest. Ze právě proto jsem čekal půl roku v Benningtonu, než jsem se začal ucházet o práci učitele ve vězení. Ze jsem chtěl, aby mě nejdřív našel, jak tam bydlím a učím na střední škole. Aby mu pak připadalo jako náhoda, že jsem ve věznici získal místo učitele. A chtěl jsem mu říct, že právě proto jsem si schválně nechal klíče v kapse, když jsem procházel detektorem kovů – chtěl jsem zjistit, jestli by sem šlo propašovat zbraň. Pistoli. A že když jsem se dozvěděl, že propašovat sem zbraň nejde, tak jsem začal navštěvovat místnost bachařů, protože jsem se doslechl, že tam mají cosi jako muzeum.

Chtěl jsem mu říct, že kdysi to bývala pravda – když jsem seděl s Winstonem u řeky, tak jsem netušil, s kým mám tu čest, ani tenkrát později v hotelu Fairfax, ani tenkrát jsem to nepochopil. Ale že teď už vím. Ze jsem se poučil.

A ještě jednu věc. Úplně poslední. Ze když jsem stál v muzeu zády k Tlustému Tommymu, šeptem jsem si to ponaučení opakoval a přitom jsem se modlil k bohu zmařených plánů. Protože jsem se poučil, že když chcete toho boha rozchechtat, připravíte si plán. Když chcete, aby se na vás usmál, připravíte si dva.

Dva.

Sáhl jsem do své levé kapsy. Vytáhl jsem tu pružinovou pistoli vyrobenou z kusu dřeva a plechovky, kterou jsem v muzeu pečlivě nabil.

Střelil jsem užaslého Vasqueze mezi oči.

Times Union

PŘI ÚTOKU V ATTICE BYL ZABIT VĚZEŇ

Bret Harding

Raul Vasquez, 34 let, vězeň v Attice, byl včera zabit poté, co se jeho zamýšlené oběti podařilo sebrat mu ve vězení vyrobenou střelnou zbraň a smrtelně ho s ní zranit. Lawrence Widdoes, 47 let, jenž vyučuje ve vězení v Attice dvakrát týdně angličtinu, byl panem R. Vasquezem napaden poblíž lékárny. Svědek, který pracuje v lékárně, viděl, jak R. Vasquez pana Widdoese napadl. „Škrtil ho fest, to teda jo.“ uvedl Claude Weathers, další vězeň. „Pak najednou lup ho – a Vasquez se skácel k zemi.“ Pan Widdoes, jenž utrpěl odřeniny na krku, neví, co tento útok vyprovokovalo, ale domnívá se, že může jít o dopad negativní kritiky, jíž podrobil jednoho ze svých studentů, který je s R. Vasquezem na jedné cele. Widdoes, jehož učitelské povinnosti končí v důsledku omezování výdajů z rozpočtu, je šťasten, že přežil. „Mám pocit, jako bych se podruhé narodil,“ řekl pan Widdoes.

Přišel jsem domů.

Kim vyběhla z kuchyně, zastavila se a dívala se na mě jako na zjevení.

Přikývl jsem a zašeptal: „Ano.“

Pomalu ke mně došla a přivinula se ke mně.

Už je dobře, říkala, už se můžeš uklidnit.

Alex běžel po schodech a volal: „Táta je doma.“ Tahal mě za košili, dokud jsem ho nezvedl a neobjal ho. Tvář měl lepkavou od čokolády.

„Kde je Jamie?“ zeptal jsem se Kim.

„Na dialýze,“ řekla.

Políbil jsem ji na temeno. Postavil jsem Alexe na zem. A šel jsem nahoru do Jamiina pokoje.

Byla napojená na přenosný dialyzační přístroj. Posadil jsem se na postel vedle ní.

„Brzy se vrátíme do Oakdale,“ řekl jsem. „Za tvými kamarádkami, jo?“

Přikývla.

Prováděla si dialýzu třikrát týdně.

Zvažovali jsme, že ji zapíšeme na seznam čekatelů na transplantaci ledvin a slinivky – což byla nejnovější naděje pro diabetiky, jako byla ona. Ale po zbytek života by musela pečlivě brát léky potlačující imunitní reakci, takže těžko říct, jestli by to pro ni bylo skutečně lepší. Prozatím jsme jí třikrát týdně napojovali žíly na tuhle příšernou mašinu, já jsem pak seděl u její postele a poslouchal vrčení a hučení, jak přístroj proháněl krev jejím selhávajícím tělem.

Někdy jsem se nechal tím zvukem unést do minulosti a Anně zase byly čtyři roky, já s ní byl zase v zoo jako toho nedělního dopoledne: Krmíme slony. Já ji zvedám do výšky a cítím, jak jí tluče srdíčko. Ve vzduchu voní blížící se zima, listy se snášejí k zemi ze střechy tmavorudých větví. Anna a její táta kráčejí ruku v ruce vzpomínkami.

A já vím, že tady budu sedět pořád.

Budu tady sedět tak dlouho, jak bude potřeba.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai