Aféra Niny B.

Johannes Mario Simmel

(1994)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Robert přijme místo řidiče u milionáře Brummera, nesmlouvavého obchodníka, který neváhá odstranit kohokoliv, kdo by mu zkřížil cestu. Brzy pozná jeho pravou tvář a hluboce ho nenávidí. Jediný způsob, jak se dostat z Brummerova područí, vidí v jeho fyzické likvidaci…

Johannes Mario

Simmel

Aféra Niny B.

NAŠE VOJSKO PRAHA

PROLOG

Měl mnoho nepřátel. Já jsem byl ten největší. Mnoho lidí ho nenávidělo. Nikdo ho nenáviděl víc než já. Mnoho lidí mu přálo smrt. Já však byl rozhodnutý ho zabít, zabít muže, kterého jsem nadevše nenáviděl.

Toho dne jsem byl u cíle. Čekal jsem dlouho. Teď moje čekání skončilo. Váhal jsem dlouho. Dále už jsem nemohl. Teď šlo o můj život –a o jeho.

V Baden-Badenu bylo onoho 7. dubna velmi teplo. Mělké zalesněné údolí, v němž se rozkládalo město, pohlcovalo sílu mladého slunce a ukládalo ji do tmavé úrodné půdy. Kvetla tu spousta květin –žluté, modré a bílé. Na březích ospale bublající řeky Oos jsem viděl prvosenky a petrklíče, ocúny a fialky, když jsem řídil těžké auto po Lichtentalské aleji. Bylo to jeho auto, jedno ze tří, které vlastnil, a hodilo se k němu: procovský, obrovský červenočerný cadillac s bílými pneumatikami.

Všichni lidé na ulicích se tvářili přívětivě. Zeny se záhadně usmívaly. Chodily v lehkých pestrobarevných šatech. Některé měly na hlavě výstřední klobouk. Toho jitra, kdy jsem jel na policejní ředitelství, abych učinil udání, jsem viděl hodně výstředních klobouků. Tohle bude zřejmě jaro klobouků, myslel jsem si.

Muži se procházeli v šedivých, světlehnědých, světlemodrých či tmavomodrých oblecích, mnozí už nechali pláště doma. Dívali se na ženy a dávali si přitom na čas. Nikdo mimo mne neměl v tento jarní den v Baden-Badenu naspěch. Mne poháněla nenávist, mne poháněl neviditelný, neslyšitelný hodinový strojek, který jsem sám uvedl do chodu a před jehož hodinou nula nula nebylo úniku –ani pro něj, ani pro mne.

Pod starými zaprášenými topoly v aleji si hrály děti. Honily barevné obruče a jezdily kolem dokola na dětských bicyklech. Vzduchem létaly míče. Dětské hlasy zněly jásavě a bezstarostně. Mezi dětmi bylo pár Francouzů, slyšel jsem, jak na sebe pokřikují:

„Armand! Armand! Rends-moi la bicyclette!“

„Mais non, Loulou! Laisse-la moi encore un peu!“

V zrcátku auta jsem v zatáčce spatřil svou tvář. Byla bílá. Vypadal jsem nemocně. Pod očima jsem měl černé stíny. Rty byly bez krve. A na čele se mi leskly drobné kapičky potu. Sundal jsem si čepici se štítkem a otřel si pot. Čepice byla šedivá jako můj dvouřadový gabardénový oblek. Košile byla rovněž šedivá, popelínová. Kravata tlumeně modrá, polobotky černé. Byl jsem jeho řidič a byl jsem příslušně oblečený: jako řidič muže, který se jmenuje Julius Brummer.

Julius Maria Brummer, to bylo celé jeho jméno. Vědělo to jen pár lidí. Mně to jednou vyprávěl, jedné zimní noci na nějaké dálnici: „Své matce jsem připravil obrovské zklamání. Hrozně si přála dceru. Měla se jmenovat Maria. Matka byla po mém narození hluboce nešťastná. A tak mi dala aspoň dívčí jméno.“

Dojel jsem k hotelu Atlantic.

Na terase snídalo jen pár hostů. Seděli ve stínu velkých, bíločerveně pruhovaných markýz. Zdi hotelu byly čerstvě natřené císařskou žlutí.

Živé ploty pod terasou se leskly vlhce a tmavozeleně. Naproti hotelu zářila velká okna kasina. Mezi kvetoucími stromy růžově probleskovala obrovská mušle pro lázeňský orchestr. Všude hýřila spousta barev. Vzduch se mihotal. Vypadalo to, že den bude velice teplý. Šlápl jsem na plyn. Poháněl mě čas. Musel jsem učinit udání a musel jsem si pospíšit…

Policista u vchodu na Zemském policejním komisařství v Žofiině ulici s úsměvem zvedl na pozdrav ruku k čepici, když jsem k němu přistoupil. Pak se podíval na dvě písmena na levé klopě mého saka. Podíval se tam skoro každý, kdo mě spatřil. V levé klopě jsem měl zapíchnutá písmena J a B, vyrobená ze zlata a připevněná na zlaté jehlici. Byla to začáteční písmena jeho jména. Juliu Brummerovi se jeho jméno zřejmě líbilo. Anebo se mu aspoň líbila jeho začáteční písmena. Umísťoval je všude –na svých pozemcích, na svých činžácích, na své vile, na svých třech autech, na své jachtě a na oblecích všech zaměstnanců. Jeho žena měla hromadu šperků. Mohla si ty vzácné klenoty libovolně navlékat a zase svlékat. Jeden si však sundat nemohla – před lety ho zlatník spojil nad kotníkem její levé nohy: tenký zlatý kroužek, do něhož byla vyrytá dvě písmena…

„Přejete si?“ zeptal se policista.

„Rád bych učinil udání.“

„Ztratil jste něco?“

„Ne. Proč?“

„Myslel jsem, že chcete ohlásit ztrátu,“ řekl policista a prohlížel si moje J a B.

„Jde o trestní oznámení.“

„Levý vchod. Druhé poschodí, místnost třicet jedna.“

„Děkuju,“ řekl jsem.

Budova pocházela z poloviny minulého století, schodiště bylo vybílené a prušácky střízlivé. Ve druhém patře stálo na dveřích kanceláře třicet jedna:

PŘÍJEM OZNÁMENÍ

Před těmito dveřmi jsem se zastavil a vzpomněl si na Brummerovu mladou ženu Ninu a na to, že ji miluju a proč. Potom jsem si vzpomněl na Julia Brummera a na to, že ho nenávidím, a jak silně a proč.

Na Ninu jsem myslel jen krátce, ale na jejího muže jsem myslel dlouho. Na to, že ho nenávidím víc, než Ninu miluju, víc, mnohem víc. Nikoho jsem nemohl milovat tak, jak jsem Julia Brummera nenáviděl. Intenzita mých citů k Juliu Brummerovi, proměněná v jinou formu energie, by dokázala postavit katedrálu, vybudovat přehradní hráz, osvětlit v noci městskou čtvrť.

Když jsem stál na liduprázdné chodbě před kanceláří 31, přejel jsem ukazováčkem po zlatých písmenech na svých prsou. Byla hladká a chladná. Ten dotyk mi dal sílu, která mi chyběla k tomu, abych zaťukal na dřevěné dveře místnosti 31.

Pak jsem to udělal.

Nenávist je něco úžasného.

„Dále!“ zvolal mužský hlas.

Místnost 31 byla velká a příjemně zařízená –nevypadala ani jako kancelář. Lázeňské město Baden-Baden vycházelo zřejmě i na policejní půdě vstříc smyslu svých hostů pro krásu. Obrazy na stěnách znázorňovaly rozmanité scény z honů ve stylu známých anglických originálů. Pánové v červených kabátcích a černých kalhotách, na holínkách stříbrné ostruhy, na prsou krajková žabó z bílého hedvábí, se na rychlých koních hnali po podzimních lukách, zatímco divoké smečky psů dávily rozličnou zvěř.

Nábytek v místnosti 31 byl moderní a účelný. Stálo tam pár pohodlných židlí s polštářovanými sedátky a polštářovanými opěradly zelené a hnědé barvy, světlé skříně na spisy, široký psací stůl z modřínového dřeva. Stůl stál u otevřeného okna. Oknem padalo sluneční světlo do místnosti a na široká ramena muže sedícího za stolem. Když jsem vešel, ťukal dvěma prsty na malém psacím stroji, teď spustil ruce a vzhlédl.

„Prosím?“

Sundal jsem si čepici a s úklonou odpověděl: „Poslali mě za vámi. Chci učinit udání.“

Načež ten asi třicetiletý sympatický muž ukázal směrem na židli ve své blízkosti. Sedl jsem si a přehodil nohu přes nohu. Jednu ruku jsem nechal položenou na desce psacího stolu. Snažil jsem se působit nenucené. Myslím, že se mi to podařilo. Úředník měl husté šedé vlasy ostříhané nakrátko, takže mu odstávaly od hlavy jako kartáč, světlemodré oči a velká smyslná ústa s překvapivě rudými rty. Na sobě měl šedivé flanelové kalhoty a béžové sportovní sako. Zelená kravata se ke vzoru saka nehodila, ale košile byla v pořádku, stejně jako hnědé mokasíny bez tkaniček.

Úředníkův pohled sjel jako obvykle z mé tváře o kousek níž. S očima upřenýma na J a B z osmnáctikarátového zlata řekl: „Jsem kriminální komisař Kehlmann.“

„Já jsem Holden,“ odpověděl jsem klidně. „Robert Holden.“

„Žijete v Baden-Badenu, pane Holdene?“

„Ne, v Düsseldorfu. V Baden-Badenu jsem jen přechodně. Jsem řidič, přivezl jsem sem na léčení svého šéfa. Jmenuje se Julius Brummer.“

„Ach,“ vydechl Kehlmann tiše. Soudě podle této uměřené reakce, byl kriminální komisař nesmírně zdvořilý člověk. Julia Brummera znal přirozeně každý. Julia Brummera znala v Německu většina lidí; v posledním půlroce stálo jeho jméno často v novinových titulcích. Byl stejně proslulý jako filmové hvězdy. Na fotografiích se znovu a znovu objevovala jeho široká těstovitá tvář s vodovýma knoflíkovýma očima a světlým knírkem. Na stránkách novin, v ilustrovaných časopisech, ve filmových týdenících, na televizních obrazovkách. Všechna média o něm informovala slovem i obrazem: když Düsseldorfským obchodním světem a düsseldorfskou společností otřáslo jeho zatčení, když po senzačním propuštění z vazby předstoupil ve spolkovém sněmu k výslechu před sociálně demokratickou frakci… Ano, Julius Maria Brummer byl známou osobností.

Řekl jsem kriminálnímu komisaři Kehlmannovi: „Jestli se divíte, že je můj šéf v Baden-Badenu – z vyšetřovací vazby ho už před několika měsíci propustili.“

„Ach,“ vzdychl opět Kehlmann. Potom se věcně zeptal: „Chcete učinit udání na pana Brummera?“

Zdálo se, že je to pro něj docela běžné. Na Julia Brummera podává udání kdekdo. Kehlmann se tvářil, jako by taková udání přijímal rád.

„Ne,“ odpověděl jsem, „není to udání na pana Brummera.“

„Nýbrž, pane Holdene?“

Odpověď na tuto otázku jsem měl přesně promyšlenou. Naučil jsem se ji nazpaměť, vtloukal si ji do hlavy tak dlouho a tak dokonale, že mi slova, která jsem teď říkal, připadala podivně cizí a prázdná, bez významu a bez obsahu. Pohlédl jsem Kehlmannovi do modrých očí a prohlásil: „Je to udání pro krádež, pomluvu, rušení domácího klidu a bankovní podvod.“

Nato se Kehlmann tiše zeptal: „Týká se to udání jednoho člověka?“

„Ano,“ opáčil jsem stejně tiše, „jednoho člověka.“

„Na jednoho člověka je toho dost,“ poznamenal Kehlmann.

„To ještě není všechno,“ pokračoval jsem vážně. „Ten člověk se v nejbližší době dopustí vraždy.“

Teď se na mě Kehlmann dlouze a mlčky zadíval. Věděl jsem, že se na mě v tomto bodě mé výpovědi dlouze a mlčky zadívá –on, anebo ten, kdo bude mé udání přijímat.

Snesl jsem pohled kriminalisty Kehlmanna s nehybnou tváří a počítal přitom od jedné. Došel jsem k sedmi. Myslel jsem, že dojdu k deseti.

„Je to udání na neznámého pachatele, pane Holdene?“

„Ne.“

„Vy toho člověka znáte?“

„Ano.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Ano.“

„Jak se jmenuje ten člověk, pane Holdene?“

Myslel jsem na to, že Julia Brummera nenávidím tak, jak nikdy v životě nedokážu nikoho milovat. Myslel jsem na to, že jsem rozhodnutý ho zabít. Odpověděl jsem hlasitě: „Ten člověk se jmenuje Robert Holden.“

Nato se kriminální komisař Kehlmann zadíval na písmena na klopě mého saka. Dal jsem mu čas. Věděl jsem, že v tomto bodě mé výpovědi bude potřebovat čas. Začal jsem opět počítat. Dostal jsem se ke čtyřem. Počítal jsem původně s tím, že se dostanu k sedmi nebo k osmi. Pochopil jsem, že musím být opatrný. Tenhle člověk reaguje náramně rychle. Dostal jsem se tedy jen ke čtyřem, když komisař řekl: „Jmenujete se Robert Holden a chcete učinit udání na Roberta Holdena.“

„Ano, pane komisaři.“

Dole projížděl po ulici těžký náklaďák. Slyšel jsem, jak zarachotila převodovka, když řidič zařadil nižší rychlost.

„Existuje ještě jeden Robert Holden?“ zeptal se Kehlmann.

Také o odpovědi na tuto otázku jsem dlouho přemýšlel. Prohlásil jsem: „Ne. Jiný Robert Holden neexistuje.“

„To znamená, že chcete učinit udání sám na sebe?“

„Ano, pane komisaři,“ řekl jsem zdvořile, „přesně tak.“

PRVNÍ KNIHA

1

Moje vyprávění trvalo toho dne přes tři hodiny. Kriminální komisař Kehlmann mi pozorně naslouchal. Pak mě vyzval, abych se vrátil do hotelu a čekal. Zakázal mi opustit Baden-Baden, pokud mu to předem neoznámím. Zahájí vyšetřování, řekl, ozve se mi…

Zdálo by se, že jeho povinností bylo vzít mě hned do vazby. Tak jednoduchý příběh jsem mu však zase nevyprávěl. Byl to naopak nesmírně složitý příběh – zabere mnoho stránek mé knihy. Kriminální komisař Kehlmann se neodvážil vzít mě hned do vazby, prostě si to netroufl. Poslal mě domů…

A tak teď sedím ve svém hotelovém pokoji, třesu se strachy, ruce mám ledové, hlava mi třeští, jako by se mi měla rozskočit, a přemýšlím, přemyslím pořád o tomtéž. Myšlenky se mi točí dokola: uvěřil kriminální komisař Kehlmann mé historce? Vyprávěl jsem ji dost přesvědčivě?

Jestli jí neuvěřil, jsem ztracený a všechno bylo zbytečné, všechna opatrnost, všechna vychytralost, všechny přípravy. Pak je po všem.

Ale přijal by mé udání, pustil by mě domů, kdyby mi nevěřil? Ne, jistě ne.

Znamená to tedy, že mi věří. Věří mi?

Třeba mě pustil domů právě proto, že mi nevěří. Aby mě ukolébal, aby mě mohl celé dny a týdny, možná měsíce sledovat. Nervy mám zatraceně špatné, prožil jsem toho příliš mnoho. Víc už toho prožít nemohu, nesmím.

Musím se uklidnit, musím být docela klidný. Jen žádné nerozvážnosti. Utřídit myšlenky. K tomu mi dopomůže, když všechno sepíšu: soustředím se při tom a všechno si v hlavě uspořádám. Jen tak mohu doufat, že překonám ten poslední, nejtěžší úsek své cesty.

V tom, že si poprvé v životě začínám vést deník právě dnes, 7. dubna 1957 odpoledne, je kus ironie. Přesně před jednačtyřiceti lety jsem se totiž narodil. Motorem, který mě pohání, abych papíru svěřil jisté tajné a nebezpečné události ze své minulosti, však rozhodně není zamyšlení na počátku pátého desetiletí mého života; je to spíš velmi reálný následek toho, že jsem se právě vrátil z delší návštěvy policejního ředitelství města Baden-Badenu do stinného, chladného hotelového pokoje.

Tímto sedmým dubnem 1957 bezesporu začal (ať se na ty události díváme, jak chceme) rozhodující úsek mého života. Svou výpovědí u kriminálního komisaře Kehlmanna jsem – abych z nedostatku lepšího a nového přirovnání použil to otřepané a staré, které je za tohoto zářivého jarního počasí zvlášť nevhodné –uvedl do pohybu lavinu, jejíž budoucí rozměry nedovedu odhadnout ani já.

Na stole přede mnou leží pět set listů kancelářského papíru. Koupil jsem si ho po odchodu z policejního ředitelství a rozhodl se vést si ode dneška deník. Popsal jsem v posledních hodinách asi tucet listů. Vysvětlil jsem na nich, že Julia Mariu Brummera nenávidím. Nevysvětlil jsem proč. Popsal jsem svou jízdu na policejní ředitelství a první část výpovědi u kriminálního komisaře Kehlmanna. Napsal jsem, že jsem udal sám sebe.

Teď nevím, jak dál.

To, co jsem kriminálnímu komisaři Kehlmannovi vyprávěl potom, bylo totiž tak fantastické jako skoro všechno, co se mi přihodilo za posledního půl roku. Co jsem mu vyprávěl, bylo objektivně pravdivé a subjektivně nepravdivé. Jestli však má mít deník, který si dnes začínám vést, nějaký smysl, musí být jeho obsah pravdivý objektivně i subjektivně. Abych toho dosáhl, nemohu pokračovat v líčení své výpovědi před kriminálním komisařem. Musím se vrátit dál do minulosti, musím vyprávět od začátku, jak vznikla ta strašlivá konstrukce zdánlivého šílenství, v níž se dnes pohybuju. Musím se vrátit až do onoho deštivého srpnového večera minulého roku, kdy jsem před Julia Brummera předstoupil poprvé. Začnu tím setkáním a budu vyprávět chronologicky, co se stalo do dnešního dne. Takže mi až do okamžiku, kdy přítomnost dohoním, nebude připadat, že píšu deník, ale spíš zprávu o minulosti, knihu vzpomínek. Proto si myslím, že bude nejlepší, když tucet stránek, které jsem dosud popsal, zařadím před své vzpomínky – jako prolog.

Čím více se přátelím s myšlenkou na tuto neobvyklou novou činnost, tím více se mi ulevuje. Psaní mě rozptýlí. Pomůže mi zaostřit pohled a jednat v posledních týdnech před smrtí jednoho padoucha chladnokrevněji.

Když jsem chodil do školy, vyvolávaly po určitou dobu moje kompozice svou vybranou formou obdiv učitelů. Rodiče se tehdy oddávali vznešené naději, že se stanu spisovatelem – byli jsme totiž velmi chudí a rodiče si v jakémsi ilustrovaném časopise přečetli podrobnosti o ročním příjmu pana Ludwiga Ganghofera.

Své rodiče jsem zklamal – nejen pokud šlo o mou literární kariéru. A musím se usmát, když si uvědomím, že ani tato pozdní spisovatelská činnost, do níž se pouštím dnes, v den svých jednačtyřicátých narozenin, nebude finančně výnosná.

Tyto stránky mohou mít jen dvojí budoucnost. Buď se to, co jsem začal, podaří. Pak bude svět chudší o jednoho lumpa a já budu opět svobodně dýchat a žít v bezpečí. Pak si deník ponechám a budu si v něm čas od času číst, abych z něj čerpal jistotu, že v tomto světě zbabělých soudců a podplacených svědků platí pořád ještě jakási nedotknutelná spravedlnost, která mě učinila svým nástrojem.

Na druhé straně se to, co jsem začal, podařit nemusí. V tom případě poslouží můj rukopis kriminálnímu komisaři Kehlmannovi jako moje přiznání.

2

S Juliem Mariou Brummerem jsem se poprvé sešel 21. srpna 1956 večer. Toho dne v Düsseldorfu pršelo. Starý autobus, jímž jsem jel z centra na Cecíliinu alej, byl přeplněný. Dělníci a prostí zaměstnanci se vraceli z práce. Jejich mokré šaty páchly, bylo cítit laciný krém na boty, zkažený omastek a zatuchlé výpary obklopující chudáky. Na vyčerpané tváře dopadalo kalné světlo stropního osvětlení. Někteří muži si četli. Jednomu dělníku s tváří poďobanou od neštovic visel v koutku úst černý oharek vyhaslého doutníku Ženy hleděly matnýma očima do prázdna. Mladá dívka vedle mne se pokoušela namalovat rty. Autobus se kymácel a drncal. Dívce se to nepovedlo a trpělivě si červenou rtěnku zase setřela. Druhý pokus se podařil. Dívka zvedla otevřenou pudřenku a vyzkoušela si před malým zrcátkem různé druhy úsměvů.

Mezi cestujícími se prodíral špatně naložený průvodčí. Po oknech stékaly kapky a na ulicích se leskla světla. Stále více lidí vystupovalo. Bojovali v nárazovém východním větru s deštníky a polykala je tma. Dívka s nalíčenými rty nás opustila na zastávce Malkasten, před velkým kinem. Viděl jsem, jak celá rozzářená běží k mladému muži. Ten však vzhlížel k osvětleným hodinám a jeho hezká tvář byla rozezlená. Dívka se opozdila. Smutně sklopila hlavu. Když se autobus rozjel, díval jsem se na ty dva, jak stojí zalití neónovým světlem pod obrovským obrazem americké krasavice s velkými ňadry. Zažil jsem konec jednoho milostného příběhu. On byl příliš hezký, ona příliš ustrašená. Položila mu ruku na mokrý plášť. Mladík ji setřásl, zahodil cigaretu a odešel. Dívka za ním klopýtala na vysokých podpatcích, vrážela do spěchajících lidí, nesmyslně si upravovala mokré vlasy a zůstala pak tiše stát v dešti, útlá a sklíčená…

„Dvorní zahrada!“ zvolal nevrlý průvodčí.

Kino, dívka, světla zmizely. Dojeli jsme k řece a k dlouhé řadě nóbl vil na jejím břehu.

Vystoupil jsem. Studený déšť mě udeřil do tváře. Před Rýnskými terasami parkovalo mnoho aut. Viděl jsem osvětlená okna. V baru hrála hudba. Čtyři páry tančily. Hudbu nebylo slyšet. Páry klouzaly po parketu neslyšně…

Šel jsem dál po Cecíliině aleji a zvedl si límec starého pršipláště. Pak jsem se zastavil pod stromem a vyhrnul si kalhoty. Nechtěl jsem, aby se mi zamazaly. Modrý oblek byl můj jediný. Jinak jsem měl ještě dvoje staré flanelové kalhoty, jedny šedé a jedny hnědé, koženou bundu a sportovní sako. Šedé flanelové kalhoty už byly místy prošoupané. Podšívka saka potrhaná. Ale můj modrý dvouřadový oblek vypadal ještě docela slušně – při elektrickém osvětlení. Na denním světle se na loktech a na kolenou leskl. Leskl se už také na zadku, ale to nebylo vidět, protože tam zakrývalo kalhoty sako.

Měl jsem ještě dva páry bot, jedny hnědé a jedny černé. Levá bota černého páru měla tenkou podrážku. Přesto jsem si obul tyhle boty. Hnědé nevypadaly k modrému obleku dobře. A já jsem chtěl dnes večer udělat za každou cenu dobrý dojem. Měl jsem ještě jednu marku a jednatřicet feniků. Nájemné za pokoj jsem dlužil už několik měsíců. Bytná se mnou nemluvila.

Ve stromech hučel východní vítr. Na vodě kvílela siréna parníku. Alej teď opsala oblouk. Náhle jsem spatřil shluk lidí. Stáli před otevřenou bránou do parku, osvětlenou reflektory několika aut. Když jsem přišel blíž, viděl jsem tři auta i v parku za bránou. Policisté pobíhali sem tam.

Na emailové tabulce na mříži stálo CECÍLIINA ALEJ 486. Protlačil jsem se mezi lidmi. Bylo jich nejméně třicet, mužů a žen. Někteří měli roztažené deštníky, jiným stékal po tváři déšť. Dívali se na policisty, kteří běhali po mokré trávě parku k svým autům a k velké vile za starými stromy. Mezi kuželi reflektorů padal ve stříbrných šňůrách hustý déšť. Vypadalo to všechno neskutečně, jako filmová dekorace vytvořená jen pro tuto chvíli.

Vedle brány stály dvě staré ženy.

„Plynem,“ řekla první.

„Hloupost,“ namítla druhá, „kyselinou solnou a lyzolem.“

„Plynem,“ trvala na svém ta první. „Slyšela jsem, co říkal ten chlap ze sanitky! Je už mrtvá.“

„Kdyby byla mrtvá, proč by ji tak rychle odváželi? Se sirénou a celou parádou?“

„Až budeš mít tolik peněz ty…,“ odpověděla první žena.

„Stejně to byla kyselina solná,“ prohlásila druhá a chraplavě zakašlala.

„Co se tu děje?“

Staré ženy se na mě podívaly. Nedočkavé tváře jim osvětlovalo rozptýlené světlo reflektorů.

„V Božích rukou,“ řekla ta druhá a bouřlivě kýchla. „Jsme všichni v Božích rukou.“

Prošel jsem otevřenou bránou. Přes širokou cestu vysypanou drobnými kamínky, která vedla k vile, stálo policejní auto. Jeho motor neklidně brumlal. Minul jsem mladého policistu, který právě hlásil do ručního mikrofonu: „Haló, centrálo… tady Düssel tři…“

„Sanitka už jede do Mariiny nemocnice,“ řekl mladý policista, jemuž stékal déšť za límec. „Manžela přiveze Düssel čtyři z kanceláře…“

Šel jsem dál. Nikdo si mě nevšímal. Záhon s mečíky. Záhon s růžemi. Z živého plotu rododendronů vylezl křivonohý neforemný pes. Klátil se. Žlutou srst měl mokrou a skvrnitou, pahýlem ocasu komíhal sem tam.

Ten smutný starý boxer narazil nejdřív do stromu a pak se mi připletl mezi nohy. Když se jeho těžká hlava dotkla mého kolena, začal kňučet. Sklonil jsem se k němu a pohladil ho. Uši neměl kupírované. Teprve teď jsem si všiml, proč do mě vrazil. Díval se na mě poloslepýma mléčnýma očima podlitýma krví. Náhle padl na zem, znovu vstal a odplazil se do křoví.

Tu ke mně přiběhl jakýsi muž, sotva popadal dech.

„Vy jste ten fotograf z večerníku?“

„Ne“

Sakra, to je k zbláznění! Kde ten chlap vězí?“ Znovu se vrhl do tmy.

To už jsem došel k vile. Ve všech oknech se svítilo, dveře byly otevřené. Viděl jsem terasy a balkóny. Zdi byly bílé, dřevěné okenice zelené. Za některými osvětlenými okny se pohybovaly stíny. Nad vchodem jsem spatřil dvě zlatá písmena velikosti podšálku: J a B.

Vyšel jsem po třech schodech a vstoupil do haly. Byly tam několikery dveře, krb a široké schodiště z černého dřeva, vedoucí do prvního patra. Na bílých stěnách visely tmavé obrazy. Na římse nad krbem stály staré i nové nádoby. Poloslepý pes se přiloudal do haly, doplazil se ke krbu, kde plápolal velký oheň, a natáhl se, jako by chtěl pojít.

V hale bylo mnoho lidí: lékař v bílém, tři policisté v kožených bundách a čtyři muži v civilu. Ti měli na hlavách čtyři klobouky. Stáli v rohu a porovnávali si poznámky. Všechny dveře v hale, vedoucí do nitra domu, byly zotvírané a všichni muži kouřili.

Před krbem seděl pátý civilista. Na kolenou měl telefon a rozčiloval se do sluchátka: „… co to znamená, že už nemáte na první stránce místo? Vyhoďte ty dva sloupce o Alžírsku. Tahle zpráva je rozhodně lepší. Po celém domě ještě smrdí plyn!“

Opravdu, od chvíle, kdy jsem vešel do haly, mi stoupal do nosu fádní nasládlý pach. Zpozoroval jsem, že jsou všechna okna dokořán. Déšť cákal na těžké koberce.

Kávu?‘“ zeptal se nesmělý hlas.

Otočil jsem se. Za mnou stála malá žena s bílými vlasy. Držela podnos s několika kouřícími šálky. Přes černé šaty měla bílou zástěru. Dobrácké oči měla zarudlé. „Dáte si kávu?“ Mluvila tvrdým českým přízvukem.

„Ne,“ řekl jsem, „děkuju.“

„Žena šla dál ke kriminalistům a reportérům. „Káva,“ říkala zarmouceně, „dají si pánové kávu…?“ Byla zcela pohroužená do tragického přediva svého zármutku.

Nu rameno mi dopadla ruka. Otočil jsem se. Jeden z policistů si mě nedůvěřivě prohlížel.

„Kdo jste?“

„Jmenuju se Holden,“ řekl jsem velmi zdvořile. Nestál jsem o nepříjemnosti. Jen žádné nepříjemnosti s policií…!

„Vy sem patříte?“ Byl přepracovaný, jeho levé víčko sebou nervózně škubalo. Koženou bundu měl mokrou.

„Ne,“ řekl jsem.

„Jak jste se dostal do haly?“

„Dveřmi.“

„Nechte si ty drzosti!“

„Nechtěl jsem být drzý,“ odpověděl jsem pokorně. Všechno, jenom žádné nepříjemnosti s policií…! „Přišel jsem opravdu dveřmi. Mám se tu představit.“

„Představit jako co?“

„Jako řidič.“ Pokusil jsem se usmát. Ale pokus se nezdařil. Mám smůlu, pomyslel jsem si stísněně. Když mi sekretariát Julia Brummera napsal, že se mám přijít představit, doufal jsem, že mi dá život opět šanci. Ještě před pěti minutami, když jsem pospíchal deštěm, jsem měl dobrou náladu, teď jsem cítil, jak se mě zmocňuje studený a vlezlý strach, který mě pronásledoval celý život…

„Máte nějaký průkaz?“ zeptal se policista. Pohlédl na mé vyhrnuté nohavice. Viděl staré ponožky, odřené boty, z nichž prosakovala do koberce dešťová voda.

Podal jsem mu pas.

„Německý státní příslušník?“

„Jinak bych neměl německý pas.“

„Tímhle tónem ne, pane Holdene. Takhle ne.“

„Nic jsem neudělal. Proč se mnou jednáte jako se zločincem?“

„Bydlíte v Düsseldorfu?“ zeptal se místo odpovědi.

„Gruppelova ulice 180.“

„Tady stojí jako bydliště Mnichov.“

„V Mnichově jsem žil dřív.“

„Kdy dřív?“

Začaly se mi třást ruce. Dlouho to už nevydržím. „Před rokem. Přestěhoval jsem se.“ Ten hlas! Určitě si toho všimne. „Ženatý?“ Nevšiml si ničeho. „Ne.“

„Znáte pana Brummera?“

„Ne.“

„Paní Brummerovou?“

„Taky ne. Co se tu vlastně děje?“

„Paní Brummerová,“ řekl a otočil palec levé ruky dolů k drahému koberci.

„Mrtvá?“

„Ještě ne docela.“

„Sebevražda?“

„Smrdí to tak.“ Vrátil mi pas a unaveně se usmál. „Tamhle, pane Holdene. Druhé dveře. Ať vám dá kuchařka kávu. Bude to ještě chvíli trvat, než se pan Brummer vrátí.“

3

Jmenovala se Míla Blehová a pocházela z Prahy.

Měla široký kachní nos a nádherný umělý chrup a ten nejdobráčtější obličej, jaký jsem v životě viděl. Když se na něj člověk podíval, věděl hned: tahle žena ještě nikdy nezalhala, tahle žena není schopná udělat něco podlého. Stála u otevřeného okna velké kuchyně, malá a přikrčená, bílé vlasy hladce sčesané dozadu, a při hovoru pracovala. Připravovala jídlo: hovězí závitky. Ležely před ní čtyři plátky masa, krvavé a šťavnaté. Potírala je solí a pepřem.

„Takový neštěstí, takový strašný neštěstí, pane…,“ po vrásčitých tvářích se jí skutálelo několik slzí. Otřela si je pravým loktem. „Musíte mi prominout, že se nedokážu ovládnout, ale Nina je jako moje dítě, jako moje vlastní dítě.“

Seděl jsem vedle ní, pil kávu a kouřil, a přestože okna byla dokořán, byl v kuchyni pořád ještě silně cítit plyn. V tmavé zahradě za domem šuměl déšť.

„Vy znáte paní Brummerovou dlouho?“

„Přes třicet let, pane.“ Její upracované vydrhnuté ruce teď šikovně potíraly plátky hořčicí. Nad zástěrou, na levém rameni, měla v šatech zapíchnutá dvě zlatá písmena: J a B. „Byla jsem její vychovatelka. Učila jsem jí chodit, jíst nožem a vidličkou, česat se a odříkávat Otčenáš. Nikdy jsem ji neopustila ani na jediný den. Panstvo mě bralo na všechny cesty. Byly jsme s Ninočkou pořád pohromadě. Bože, když dostala spalničky a černý kašel… a pak, když její rodiče umřeli, krátce za sebou, všechno jsme to prožívaly spolu, moje ubohá Ninočka a já…“

Teď ukrojila tenké plátky z velkého kusu slaniny a pokládala je pečlivě vedle sebe na hořčici a maso a odkudsi z domu sem pořád nezřetelně zalétaly hlasy portérů a kriminalistů.

Míla Blenová řekla: ,,… a jak je krásná, pane, jako ztělesněný anděl! A jak je hodná! Jestli umře, nechci už taky žít.“ teď začala krájet cibuli na drobná tenká kolečka. „Po všem, co jsme spolu prožily, jako by byla kouskem mne samé, Po ty bídě ve Vídni a po válce a bombách a pak po tom velkým štěstí!“

„Po jakém velkém štěstí?“

„No, s milostpánem. Jak se do mé Ninočky zamiloval. Svatba. Hromada peněz. Norkový plášť a briliantové šperky, nádherný dům…“

Míle Blehové se po starých tvářích kutálely slzy. Pak vydala zvuk, jako by příliš rychle vypila příliš mnoho sodovky. „Zase to říhání,“ řekla odevzdaně. Tvář měla náhle staženou bolestí. „Vždycky když se rozčílím. Je to od štítný žlázy. Mám hyperfunkci.“ Poskládala kolečka cibule na plátky slaniny.

Tu se ozvalo znovu slaboučké, strastiplné zavytí. Vydal ho starý boxer. Ležel stočený vedle krbu a díval se na nás poloslepýma očima podlitýma krví.

„No jo, chudinko Puppele, je to hrozný, viď… „ Kývla na fenu, která zakňučela, přišla k ní a třela se jí o nohu. Míla Blehová opatrně stáčela! první plátek masa a přitom vyprávěla: „Bez chudinky Puppele by byla moje! Nina určitě mrtvá…“

„Jak to?“

„No, dneska je středa, to máme všichni odpoledne volno. Sluha a děvčata a já. Ve dvě hodiny mi Ninočka řekla, jdi si do kina, ale já odpověděla, kdepak, radši se hezky projdu s Puppele… „ Starý bezmocný pes opět zakňučel. „Šli jsme dolů k jachtklubu a Puppele začala najednou výt a táhla mě za šňůru domů… to zvíře to zřejmě vycítilo…“

První závitek byl hotový. Drobná žena ho opatrně probodla hliníkovou jehlou. „Dostala jsem strach, a tak jsme běžely domů, a jak jsem vešla do kuchyně, viděla jsem ji ležet před sporákem, všechny plynový kohoutky! otevřený, byla už skoro v pánu.“ Znovu ji přepadlo dávivé říhání.

„Jak dlouho jste byla pryč?“

„Možná tři hodiny.“

„A tři hodiny stačily, aby…“

„Vzala si taky veronal, pane. Celou tubičku. Dvanáct tabletek.“

„Kolik je paní Brummerové?“

„Čtyřiatřicet.“ Stočila druhý závitek. Kousek slaniny hodila ubohému boxerovi. Chňapl po něm. Chňapl vedle.

„Proč to udělala?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Neví to nikdo.“

„Bylo její manželství šťastné?“

„Nejšťastnější manželství na světě. Milostpán nosil Ninu na rukou. Peněz mají dost, starosti žádný, nerozumím tomu, nemůžu to pochopit…“

Dveře se otevřely a vešel policista, který si předtím prohlížel můj pas.

„Máte ještě kafe, babi?“

„Kolik chcete, pane. Tamhle stojí. Vemte si cukr, dejte si hodně mlíka…“

„Právě jsme mluvili s nemocnicí,“ řekl policista přátelsky a nalil si plný šálek. „Pan Brummer se už vrátí.“

„A milostpaní?“ Ochablé rty staré ženy se chvěly. „Co je s milostpaní?‘

Zkoušejí to s kyslíkovým stanem. A s cardiazolem. Na srdce.“

„A zůstane propáníčka naživu?“

„Jestli přečká tuhle noc,“ řekl policista a vrátil se do haly. Jako by všemu rozuměl, začal pes opět kňučet. Míla Blehová si k němu s námahou klekla a hladila jeho nafouklé tělo. Utěšovala ho ve své mateřštině, tvrdé a bohaté na souhlásky, ale pes kňučel dál a v kuchyni byl pořád ještě cítit plyn.

4

Zazvonil telefon.

Byl malý a bílý a visel na obkládačkách vedle dveří. Míla Blehová rychle zvedla sluchátko. Za poslední půlhodinu uvařila večeři. Červené zelí a brambory už měla hotové.

„Ano, prosím?“ řekla. Naslouchala a nervózně polykala. Jednu ruku si tiskla na bolavý žaludek.

Prosím, milostpane. Hned budu servírovat.“

Nejradši bych odešel – už dlouho. Ale nevěděl jsem kam. Do svého podnájmu jsem se s jednou markou a jednatřiceti feniky neodvažoval vrátit. Schůzka s Juliem Brummerem byla poslední nadějí mého života. Držel jsem se jí jako klíště.

Míla Blehová pochopila už dávno, jak na tom jsem. Teď na mě přátelsky kývla a řekla do telefonu: „Je tady ten řidič. Co jste ho pozval, milostpane. Čeká už dlouho.“

Opět naslouchala.

„Dobře, řeknu mu to.“ Zavěsila a spěchala ke stolu a kladla na podnos nádobí a příbory. „Máte jít hned se mnou.“

„Nebudu přece pana Brummera rušit při jídle.“

„To u nás nevadí, hlavně ve středu. Sluha tu není a servíruju já… nesmím zapomenout pivo…“

Vyndala z ledničky dvě láhve a postavila je na podnos. Pak dala na druhý mísy s jídlem a oba podnosy odnesla k domácímu výtahu. Zmáčkla knoflík. Výtah odjel s bzukotem nahoru. Stará kuchařka odložila zástěru a vyšli jsme z kuchyně. Smutný pes klopýtal za námi.

Hala byla liduprázdná, okna zavřená, stejně jako vchod. Policisté a reportéři zmizeli. O jejich návštěvě svědčily špinavé skvrny na kobercích, plné popelníky a prázdné šálky od kávy. V hale bylo chladno, pronikla tam vlhkost deště.

Vystoupili jsme po schodech do prvního patra. Dřevěné schodiště vrzalo a já jsem si prohlížel tmavé obrazy na stěnách. Trochu jsem se v malířství vyznal, před léty jsem se obrazy zabýval. Breughel se sedláky, nejspíš pravý. Stromy od Fragonarda, také originál. Kopie Tintorettovy Zuzany. Vousatí starci si chlípně prohlížejí mladé děvče s kyprými stehny a bujnými ňadry, stydlivě hledící do tůně…

Poloslepá fena vrávorala před námi po chodbě s mnoha dveřmi. Třetí Míla otevřela. Jídelna byla velká. Uprostřed stál starožitný stůl. Kolem něj dvanáct starožitných židlí. Okna zakrývaly těžké tmavočervené závěsy. Na rozdíl od haly tu bylo velmi teplo. Na hedvábných tapetách jsem viděl stříbrošedé a světlezelené listy a větvičky. Skříně u zdí byly ozdobené složitými řezbami. Díval jsem se, jak Míla Blehová prostírá pro jednu osobu čelo mohutného stolu. Postavila na damaškový ubrus stříbrný svícen a zapálila sedm svíček. Potom zhasla stropní osvětlení. Místnost zahalilo teplé pološero. Stará kuchařka otevřela jeden díl dřevěného obložení. Objevil se výtah na jídlo. Míla Blehová odnesla mísy na stůl a řekla: „Dřív byla jídelna dole, teď je tam konferenční místnost. Výtah je taky nový Jídlo vždycky vystydne, než se dostane na stůl…“

Starý boxer chraplavě zaštěkal a pajdal k druhým dveřím, které se hned nato otevřely. Vešel muž. Světlo sedmi svíček se zatřepotalo na jeho dvouřadovém černém obleku, bílé košili a stříbrné kravatě. Muž byl úplně plešatý, hodně velký a hodně tlustý. Přes svou obtloustlost se na malých drobných nohách, vězících v malých ozdobných botách, pohyboval téměř graciézně. Vnesl se do místnosti jako obrovský balón, který padl na zem, ale znovu a znovu se od ní odráží.

Lebku měl kulatou, čelo nízké. Jeho tvář měla zdravou růžovou barvu maličké vodové oči byly uložené v tukových polštářcích. Nad malými ženskými ústy měl světlý knírek.

Poloslepý pes žalostně zavyl. Tlustý obr ho pohladil.

„Ano, Puppele, ano… „ Pak se napřímil. „Pan Holden? Dobrý večer, já jsem Brummer.“ Ruku měl malou a měkkou. „Promiňte, že jsem vás nechal tak dlouho čekat. Jistě víte, co se stalo.“

Mluvil rychle a věcně a působil dojmem silného člověka, který se dokonale ovládá. Jeho věk jsem odhadoval na pětačtyřicet.

„Dovolte, pane Brummere,“ řekl jsem, „abych vám vyslovil svou účast k… této tragické události. Není to právě vhodný okamžik k tomu, abych se vám představil. Nebylo by lepší, kdybych přišel zítra?“

Julius Brummer zavrtěl hlavou. Přeskočil pět vět dialogu.

„Nemáte hlad, pane Holdene?“

Teprve teď jsem si všiml, že neustále lehce pohybuje čelistí, jako by měl v ústech žvýkačku.

Přikývl jsem. Bylo mi už od hladu špatně.

„Ještě jeden příbor, Mílo.“

„Prosím, milostpane.“

„Netvařte se takhle, pane Holdene! Co to mé ženě pomůže, když se nenajíme? Pro nikoho to nemůže být větší rána než pro mě. Miluju svou ženu. Byli jsme spolu šťastní, viď, Mílo?“

„A jak, milostpane… „ Stará kuchařka bolestně vzlykla a přinesla druhý příbor. Brummer k ní přistoupil a přitiskl ji k sobě. Její bílé vlasy mu sahaly k onomu místu na vestě, kde visel zlatý řetízek od hodinek. „Proč to jenom udělala? Proč?“

„To neví nikdo, Mílo.“ Jeho hlas zněl vřele a sonorně. „Zatím mě k ní nepustili. Ale spolehni se, že vypátrám, co se stalo.“

A co když umře, milostpane, co když naše Nina umře?“

Brummer zavrtěl panovačně hlavou a to znamenalo: Neumře.

Z toho zavrtění hlavou vycházela nesmírná síla. Míla Blehová k Brummerovi dojatě vzhlédla. Byl pro ni pólem síly a klidu. Vysoukala ze sebe: „Udělala jsem hovězí závitky s červeným zelím.“

„Se špekem?“

Vždyť jste mi to ještě v poledne připomenul, se špekem.“

Brummer zvedl víko mísy.

„Čtyři?“

Omylem jsem udělala taky dva pro milostpaní…“

„No, teď je tu pan Holden.“

Jsem holt stará hloupá ženská, milostpane.“

„Jsi ze všech nejlepší, Mílo,“ řekl Julius Brummer.

Byl to týž Julius Brummer, jehož smrt dnes, kdy píšu tyto řádky, po necelých devíti měsících s největší obezřelostí připravuju, protože ho nenávidím víc, než kdokoli na této zemi může kohokoli nenávidět…

5

„Nejlepší pivo na světě. Pro mě tedy existuje jen plzeňské!“ Růžovým hřbetem dlaně si otřel pěnu z úst. Byli jsme teď sami. „Pravé. Dávám si ho posílat v bednách. Přímo z Prahy. Pivo dovedou vařit i komunisti.“

Sáhl na talíř, přetrhl závitek a polovinu hodil starému boxerovi stojícímu vedle něho. Maso upadlo na koberec. Slintající pes se do něj pustil.

„Chudinka Puppele už nevidí.“ Brummer si olízl mastné prsty. „Po druhých štěňatech jí ke všemu vypadala srst. Ale nám to nevadí. Máme tě rádi, Puppele!“

„Jak je stará?“ zeptal jsem se.

„Jedenáct nebo dvanáct, přesně nevím. V pětačtyřicátém, za té hrozné zimy, jsem ji našel v jedné zřícenině –polomrtvou.“ Hodil na koberec další kus masa. „Míla bude nadávat, že tu všechno zasviníme, Puppele… „ Tu starou fenu miloval, to bylo jisté. Řekl: „Nenechte se mýlit, Holdene.“

„Mýlit?“

„Že nemluvím o své ženě. Nemůžu. Když si na manželku vzpomenu, ztrácím hlavu A hlavu teď potřebuju. Sesypalo se toho na mě moc.“

Podíval jsem se na talíř. Byla na něm zlatá písmena J a B. Monogram byl vyrytý i na nožích a vidličkách.

„Zvědavý moc nejste, co?“

„Ani ne,“ řekl jsem.

„Výborně. Vemte si ještě brambory! A zelí. Znamenité zelí, že?“

„Ano.“

„Víte, Holdene, já jsem přejel člověka.“

Vzal jsem si ještě červené zelí.

„Stalo se to před rokem.“

Vzal jsem si ještě brambory.

„Ohavná záležitost. Byl nedoslýchavý. Vběhl mi přímo před auto. Nemohl jsem za to. Opravdu ne. Ale vracel jsem se z party. Tři čtyři martini Možná pět. Byl jsem přirozeně úplně střízlivý.“

Jedl jsem červené zelí a brambory a kousek závitku. „Obrovský tyátr. Policejní hlídka. Zkouška krve. Zkouška pozitivní. Řidičák v čudu. Kdyby mě přistihli znovu za volantem, měl bych z toho trable. Ale pořádné. Smůla, co?“

„Smůla,“ přisvědčil jsem.

„Od té doby jsem odkázaný na řidiče. Ten poslední začal být najednou drzý. Fešák, teplouš. Vydírali ho jeho hošové. A on zkusil vydírat mě. A tak jsem ho vyhodil. Já se vydírat nedám, Holdene.“

„Nejsem buzerant.“

„Ne. Nevypadáte tak. Ale co s vámi tedy je?“

„Prosím?“

„Co s vámi je?“

„Se mnou je všechno v pořádku, pane Brummere.“

„Ale hovno.“

Položil jsem nůž a vidličku na talíř.

„Tak už mluvte!“

Mlčel jsem.

„Dostal jsem na inzerát sedmnáct nabídek.“ Zašťoural se ukazováčkem v zubech. Výsledek ho zklamal, a tak jedl dál. Přitom pokračoval: „Vaše nabídka mě zaujala. Víte proč?“

„Proč, pane Brummere?“

„Byla hrozně devótní. Hrozně podlízavá. Hrozně odevzdaná. Proč jste tak odevzdaný, Holdene?“

Mlčel jsem.

„SS?“

„Ne.“

„V partaji?“

„Ne.“

„Nechcete mluvit,“ konstatoval Brummer a zašťoural se znovu v zubech. Svíčky plápolaly. Pes zavyl. Řekl jsem si, že u toho Julia Brummera nemám šanci. Přivřel teď víčka v úzké štěrbiny. „Mám v Düsseldorfu spoustu nepřátel, Holdene. Ale mám taky spoustu přátel. I u policie. Co?“

„Nic jsem neřekl, pane Brummere.“

„Například v pátracím oddělení. Jeho šéf se jmenuje Rohm. Prima chlapík. Splní mi každé přání. Podá mi jakoukoliv informaci. A to je moc příjemné, co?“

„Jistě, pane Brummere.“

„Zavolám mu. Jak se jmenujete křestním jménem, Holdene?“

„Robert.“

Brummer přistoupil k telefonu, který stál na příborníku.

„Robert Holden, výborně. Narozený kdy?“

„Sedmého dubna 1916.“

Kde?“

Mlčel jsem.

Začal vytáčet. Zeptal se: „Máte pas?“

„Ano.“

„Dejte mi ho.“

Nepohnul jsem se. Každá ulice, po níž jsem šel, byla mrtvá ulice. Každá cesta byla zbytečná. Neexistovala pro mě už žádná cesta.

„Tak dělejte, Holdene, pas!“

Slyšel jsem v tichu vyzvánění telefonu. Monotónně bzučel. Řekl jsem: „Zavěste, pane Brummere. Byl jsem v kriminále.“

„No tak. Jak dlouho?“

Chtěl jsem svou minulost pohřbít. Pykal jsem za ni. Odešel jsem z Mnichova, abych mohl konečně zase svobodně žít, aby moje minulost zemřela. Mnichov byl daleko. Zalhal jsem: „Dva roky.“

„Kdy vás pustili?“ Brummer zavěsil.

„Před čtyřmi měsíci.“

„Proč jste seděl?“

Lhal jsem a viděl jsem celý zoufalý, že mi nevěří: „Podvodný bankrot, měl jsem obchod s látkami.“

„Opravdu?“

„Opravdu,“ řekl jsem.

Ano, tehdy jsem Julia Mariu Brummera obelhal… Nebyl jsem v káznici dva, ale devět let, a neseděl jsem pro podvodný bankrot, ale pro zabití. Zabil jsem svou ženu Margit, kterou jsem nadevše miloval.

Nikdy jsem v Mnichově neměl obchod s látkami. Prodával jsem starožitnosti, byl jsem na ně odborný znalec. Měl jsem krásný obchod na Theatinské ulici.

Když začala válka, byl jsem šťastně ženatý. Polsko, Francie, Afrika, Rusko: pořád jsem snil o své ženě, jen o ní. Byla tím jediným, co mě drželo při životě –nenáviděl jsem válku, uniformu a zabíjení.

Pak jsem se vrátil domů, koncem šestačtyřicátého roku. Byla to dlouhá válka a prohrál jsem v ní víc než ostatní.

Když jsem vešel do ložnice, ležela v posteli s nějakým chlapem, nahá. Tak jsem to udělal.

Udeřil jsem ji a z rány na čele, kterou mi způsobil ten chlap, než utekl, mi stékala přes oči krev a já viděl všechno přes ten lepkavý hustý závěs, který byl rudý. Mlátil jsem ji a slyšel jsem její křik, dokud mě neodtrhli sousedé a nepřemohli mě. Margit zemřela téže noci, moje žena, moje láska.

Byl jsem její vrah. Přiznali mi polehčující okolnosti a dali mi dvanáct let. Za devět let jsem dostal milost.

Opustil jsem Mnichov. Přišel jsem sem, abych na Margit zapomněl, abych zapomněl na celou svou minulost, na všechno. O všechno jsem přišel, o ženu, o starožitnictví, o domov. Chtěl jsem začít znovu. Proto jsem Julia Mariu Brummera obelhal.

Mlčky se na mne díval. Vstal jsem, protože jsem cítil, že mě pošle pryč. Kdo si najme za řidiče člověka, který se vrátil z vězení? Byl jsem smolař. Měl jsem vědět hned, že nebudu mít štěstí. Nemohl jsem mít štěstí. S takovou minulostí ne.

„Proč vstáváte, Holdene?“

„Abych se rozloučil, pane Brummere.“

„Posaďte se. Čtyři stovky a stravu a bydlení zadarmo. Okej?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Vysvětlil si můj bezradný pohyb nesprávně: „Málo?“

Přikývl jsem. Všechno se kolem mne točilo.

„Tak dobře, pět set. Ale říkám vám rovnou, že budete mít spoustu práce, pořád někam jezdím. Hamburk, Mnichov, Berlín, Paříž a Řím. Bojím se lítat.“

„Vy mě přijmete, přestože jsem seděl v base?“

„Přijmu vás právě proto. Lidé jako vy jsou věrní. Máte ještě nějakou otázku, Holdene?“

„Ano. Mohl bych dostat jeden plat předem? Mám dluhy.“

Brummer vyndal ze zadní kapsy svitek bankovek, naslinil si palec a ukazováček a odpočítal přede mne na stůl deset padesátimarkových bankovek. Ucítil jsem horko na šíji, oschly mi rty. Fialové bankovky ležely přede mnou v půlkruhu. Připadaly mi jako duha na konci období špatného počasí. Cítil jsem, že si mě Brummer zvědavě prohlíží. Vzhlédl jsem.

„Pijete, Holdene?“

„Ne.“

„To je základní podmínka. Ženské?“

„Nic moc.“

„Můžete začít hned?“

„Ano.“

Na příborníku zazvonil telefon. Brummer se otočil, pružně prošel místností a zvedl sluchátko.

„Prosím?“

Pak mlčel a poslouchal hlas, který zalétal nezřetelně až ke mně. Sebral jsem bankovky. Stará fena se plazila po břiše k svému pánovi. Venku bušil déšť do okenic. „Přijedu hned,“ řekl Julius Brummer. Zavěsil a přejel si rukou po čele. Pes zavyl. „Musíte mě hned zavézt do nemocnice. Moje žena umírá,“ hlesl.

6

Rychleji!“

Díval se do deště a pohyboval čelistmi. Cítil jsem mátu. Šlápl jsem na plyn. Ručička tachometru vyšplhala na stovku. Řítili jsme se podél Rýna k jihu, do vnitřního města.

V garáži jsem spatřil tři auta: mercedesku, bavorák, červenočerný cadillac. Vzali jsme si cadillac. Fena ležela mezi námi a kňučela. Tenký čůrek lepkavých slin jí stékal na kožené sedadlo.

„Rychleji, sakra!“ poručil Julius Brummer.

Sto deset. Sto dvacet. Sto dvacet pět. Stěrače se kmitaly šílenou rychlostí, auto začínalo na mokré silnici tancovat.

Nesmíte si hned nadělat do kalhot, Holdene. Takový cadillac něco vydrží. Stál mě hromadu peněz!“

Dorazil jsem do Mariiny nemocnice za sedm minut. Auto ještě docela nezastavilo před osvětleným vjezdem do nemocnice, a Brummer už vyskočil. Kňučící pes běžel za ním. Létací dveře se zaleskly. Pak oba zmizeli.

Spustil jsem cadillac pomalu zpátky na silnici a zaparkoval o pár metrů dál pod starým kaštanem. Byla tu tma. Do střechy auta bubnoval déšť. Pustil jsem rádio…

,,… gong oznámil dvaadvacet hodin. Severozápadní rozhlas vysílá zprávy. Londýn. Dnes večer se opět sešel odzbrojovací výbor Spojených národů. Pro vzájemné zabezpečení před překvapivým útokem pomocí systému vzdušné a pozemní kontroly navrhl Sovětům zástupce USA Stassen jménem Velké Británie, Francie a Kanady a se souhlasem vlád Norska a Dánska tento nový plán: celá oblast severně od polárního kruhu v Sovětském svazu, Kanadě, na Aljašce, v Grónsku a Norsku, jakož i celé území Kanady, Spojených států a Sovětského svazu západně od 140. stupně západní délky…“

Ulice byla liduprázdná. Déšť šuměl. Levou ruku jsem měl v kapse saka. V té kapse bylo deset padesátimarkových bankovek…

„… na východ od 160. stupně východní délky a severně od 50. stupně severní šířky, jakož i zbývající část Aljašky a poloostrov Kamčatka včetně Aleut a Kurilských ostrovů budou rovněž podléhat kontrole…“

Pět set marek. Zaplatím činži. Pracuju u muže, který se na nic neptá. Ve městě, kde mě nikdo nezná…

„… jako evropskou inspekční zónu mezi 10. stupněm západní délky na západě a 60. stupněm východní délky na východě, jakož i 40. stupněm jižní šířky. Bude tedy probíhat západně od Anglie, Středozemním mořem a podél Uralu…“

Ale proč si chtěla vzít Nina Brummerová život? Proč se ta bohatá zhýčkaná žena pokusila o sebevraždu?

„… západoevropské státy by přitom Spolkovou republiku, skoro celou Itálii , Francii, Anglii, Irsko, Portugalsko, velkou část Řecka… „ Nikdo to nechápe. Ani Míla Blehová. Jak ta Nina Brummerová asi vypadá? „… a začlenit do inspekční zóny část Turecka o celkové ploše 3,5 miliónu čtverečních kilometrů. Sovětský svaz by za to… „ Boháč. Patrně šmelinář. „… své satelitní předpolí a své území až po Ural… „ Nebo jsem ty peníze neměl vzít? „… celkem asi sedm miliónů čtverečních kilometrů… „ Proč se chtěla Nina Brummerová otrávit? „… umožnit kontrolu a… „ Pomyslel jsem si ještě: Jestlipak už neumřela? Pak jsem usnul…

7

Dvířka auta se zavřela. Škubl jsem sebou. Stupnice rádia svítila bíle a červeně. Ozýval se sentimentální jazz. Zavzlykal saxofon. Hodinky na přístrojové desce ukazovaly čas: za osm minut půlnoc.

„Promiňte, pane Brummere!“

Muž vedle mne nebyl Julius Brummer. Měl na sobě černý gumový plášť, který se leskl, jak byl mokrý. Ze světlých vlasů mu po asketické tváři stékaly dešťové kapky. Oči mu zakrývaly brýle s ocelovou obroučkou.

„Kde je pan Brummer?“ Zeptal se s těžkým saským přízvukem, jeho hlas zněl plačtivě. „Tak mluvte! Je to důležitý. Hledám pana Brummera už celý večer. Kuchařka mi do telefonu řekla, že je tady v nemocnici.“

„Proč se tedy ptáte ještě mě?“

„Musím s panem Brummerem mluvit… musím mu něco říct… „ „Tak jděte dovnitř. Řekněte mu to.“ Zatvářil se jako nešťastné dítě: „To nejde. K tomu nemám povolení. Za půl hodiny mi jede vlak. Musím z Düsseldorfu vypadnout… „ „Kdo jste?“ zeptal jsem se. Muž vypadal vyhladověle a nemocně.

V chrupu mu chyběly zuby. Při řeči trochu prskal. „Pan Brummer mě zná. Jmenuju se Dietrich.“

„Dietrich?“

„Jo. Čekal, že ho zavolám. Co se stalo?“

„Jeho žena spáchala sebevraždu.“

„Proboha,“ řekl. „Kvůli tomu?“

„Kvůli čemu?“

„Vy nevíte, kvůli čemu?“

„Nevím vůbec nic,“ namítl jsem.

Muž na mne pohlédl, jako by ode mne čekal pomoc. „Co mám dělat?“

Pokrčil jsem rameny.

„Člověk se vždycky dostane do maléru,“ řekl trpce. „Úkoly. Rozkazy. Předpisy a směrnice. Na to, že by se jeho žena mohla zasebevraždit, nikdo nepomyslel. To je pěkný nadělení!“ Dobrosrdečně na mne zamžoural: „Mohl byste panu Brummerovi něco vyřídit, kamaráde?“

„Ano,“

„Řekněte mu, že je tu jeho přítel. Jeho přítel z Lipska. Že přinese ten materiál. Zítra odpoledne. V sedmnáct hodin.“

„Kam?“

„Na Hermsdorfský kříž. Sjezd z dálnice do Drážďan.“

„Ve východní zóně?“

„To je přece jasný.“ Mohutně kýchl. „Musím pryč, než mě dopadnou. Nevím, jestli vám můžu věřit. Ale je mi to fuk, tentokrát myslím především na sebe. Svinský povolání! Nic nefunguje. Celá organizace je v hajzlu.“

V rádiu vzlykal saxofon…

„Hermsdorfský kříž, sjezd do Drážďan, sedmnáct hodin,“ opakoval jsem.

„Ať je tam přesně.“

„Okej.“

Jeho přítel ponese černou aktovku. A bude mít na sobě černej gumák. Jako já. Budete si to pamatovat?“

„Určitě.“

Mně je to už fuk. Mám toho až po krk.“ Znovu kýchl.

„Na zdraví,“ řekl jsem.

„Svinskej život,“ dodal smutně. „Člověk by si při něm uhnal smrt… Nemáte cigaretu?“

Nastavil jsem mu balíček.

Můžu si vzít dvě?“

„Vemte si všechny.“

„Nechci vás obírat, jen mi zrovna došly.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem.

Muž vylezl z auta.

„Pěkný fáro,“ řekl s povzdechem ve snaze zajistit si společenský odchod, přejel po mokrých zlatých písmenech J a B na dvířkách. „Na něco takovýho se našinec nikdy nezmůže. Buďte zdráv, kamaráde.“

„Dobrou noc,“ rozloučil jsem se.

Muž se rychle vzdaloval po ulici dolů, hubený, nemocný, ve zmačkaných kalhotách a sešmajdaných botách.

Saxofon dohrál slowfox.

„A teď, dámy a pánové, Ray Torro a jeho nový šlágr Dvě šťastná srdce na Lago Maggiore…“

Vystoupil jsem a zamířil deštěm ke vchodu do nemocnice. Chtěl jsem vyhledat Julia Brummera. Podle všeho jeho žena pořád ještě neumřela.

8

Byla to katolická nemocnice.

Jeptišky na sobě měly bílé volné šaty a bílé široké čepce. Žasl jsem, že jich v tuto hodinu vidím ještě tolik. Pobíhaly po schodech a po chodbách a tlačily malé vozíčky s léky. Byly to moc milé jeptišky a měly tuhle noc hodně práce. Řádová sestra seděla ve vrátnici u vchodu. Byla tlustá a měla brýle. Zeptal jsem se na pana Brummera.

„Je u své ženy,“ odpověděla a spustila noviny, které četla. Vedle ní ležela stočená stará fena a smutně na mne mžourala. Třásla se a vrtěla ocasem.

„Psi do nemocnice nesmějí,“ prohlásila tlustá jeptiška.

„Jak se daří paní Brummerové?“

„Obávám se, že špatně. Musíme se modlit k Bohu, aby jí tuto těžkou vinu odpustil.“

Nepochopil jsem hned, co tím myslí, ale pak jsem si vzpomněl, že sebevražda je v jejích očích těžký hřích, a možná že nejen v očích jeptišky, ale vůbec, a že je to už hrozně dávno, co jsem se sám modlil. Poslední modlitbu, na kterou jsem si vzpomněl, jsem odříkal ve sklepě, když dům zasáhla bomba. Ale nebyla to možná ani opravdová modlitba…

„Musím s panem Brummerem mluvit,“ řekl jsem. „Jsem jeho řidič.“

„Jděte do prvního poschodí. Po chodbě doleva do soukromého oddělení. Obraťte se na noční službu.“

Na schodišti bylo mnoho výklenků a vtěch výklencích stáli pomalovaní světci velikosti dítěte. Pomalovaní byli modře a červeně a žlutě. Svatozáře se jim leskly zlatě. Bylo tu jen málo světců, ale mnoho světic, a před všemi stály vázy s květinami. Slyšel jsem, jak se moje kroky hlasitě rozléhají. Kdesi nablízku začal slabě bimbat zvon.

Noční sestru soukromého oddělení jsem našel v jejím pokoji. Byla mladá a hezká, ale přísná a vážná.

„Pan Brummer je u své ženy.“ Stála u skříně s léky a přehrabávala se v krabičkách s ampulkami. Dopadalo na ni světlo modré stropní lampy.

„Dostane se z toho?“

„To ví jenom Pán Bůh.“ Našla, co hledala: balíček ampulek s nápisem VERITOL. Pak vyšla na chodbu osvětlenou také modrými svítilnami.

‚Šel jsem za ní. Abych ji naladil přátelsky, řekl jsem: „Dopustila se velkého hříchu.“

„Smrtelného hříchu. Nechť jí Pán Bůh odpustí!“

„Amen,“ řekl jsem.

„Kyslíkový stan nepomohl. Nezabírají už ani léky na podporu krevního oběhu. Tep vynechává. Doktor Schuster jí teď ještě zkusí proprat krev.“

„Co je to?“

„Odstraníme dvě třetiny její krve a nahradíme ji cizí krví. Předtím jí doktor Schuster píchne veritol přímo do srdce.“

Má tedy ještě šanci.“

Velmi malou,“ řekla jeptiška a otevřela bílé dveře, které měly v horní polovině skleněné okno. Dveře za ní zapadly.

Přistoupil jsem k oknu, jehož závěs nebyl na vnitřní straně docela zatažený. Spatřil jsem mladou sestru, staršího lékaře a Julia Brummera. Vyděsil jsem se jako nikdy v životě. Strašné nebylo to, co jsem viděl, ale že jsem to musel být právě já…

Ti tři stáli kolem postele mladé ženy. Ležela na zádech v hlubokém bezvědomí. Její světlé vlasy zakrývaly polštář, obličej měla promodralý, rty bílé, neprokrvené. Oči byly zavřené modrými víčky, ústa otevřená. Jestli byla Nina Brummerová zaživa krásná, v tuto chvíli nebyla. Vypadala, jako by byla už dlouhé hodiny mrtvá.

Lékař a sestra připravovali transfúzi. Přistrčili k posteli stříbrný stojan, na němž visela krevní konzerva, a připevnili k levému nadloktí Niny Brummerové gumové bandáže a skleněné trubičky. Julius Brummer se na to díval. Byl ke mně obrácený zády.

Teď odhrnul lékař pokrývku. Nehybná žena ležela na bílém prostěradle nahá až k bokům. Tělo měla oblé a krásné, ňadra velká a plná. Lékař se k ní sklonil a poslouchal jí srdce. Sestra zatím otvírala ampulku. Veritol, žlutý jako med, stoupal do dlouhé skleněné stříkačky.

Lékař přiložil špičku jehly na bílou pleť Nininy hrudi a bodl.

Odvrátil jsem se, protože se mi náhle udělalo nevolno. Déle jsem se na tu ženu nemohl dívat. Tu ženu jsem znal, znal jsem ji…

Šel jsem po chodbě až k malé domácí kapli.

Byl v ní oltář a jedna kostelní lavice. Na oltáři stála velká barevná madona s dítětem v náručí. Dvě svíce se neklidně třepotaly. Také zde byla spousta květin. Před lavicí stály tři řady židlí, tvrdých a nečalouněných. Nalevo od vchodu do kaple byl v arkýři druhý, menší oltář. Před ním stály dvě řady měkkých čalouněných židlí. Jen taktak jsem k jedné z nich doklopýtal. Točilo se se mnou už všechno. Dýchal jsem zhluboka, abych přemohl nevolnost, a v prsou mi šíleně bušilo srdce. Barevná madona s dítětem na mě vážně shlížela.

Tak krátký je tedy život lži, pomyslel jsem si. Chtěl jsem uniknout minulosti, ale dohonila mě už tady, v téhle tiché nemocnici.

Podíval jsem se na madonu a rozhořčeně jsem si pomyslel: Proč mě nenecháš na pokoji? Trest jsem si odpykal. A trpěl jsem taky, ano, a jak.

Madona na mě kamenně hleděla…

Proč, uvažoval jsem, proč?

Už se zdálo, že všechno dopadne dobře –až do chvíle, kdy jsem oknem nahlédl do nemocničního pokoje. Tu jsem ji znovu spatřil, spatřil jsem Margit, svou ženu, která ještě nevstala z mrtvých.

Zní to fantasticky, když to takhle píšu, a přece tomu tak bylo. Leželo tam její tělo, její tvář, její světlé vlasy, Margitino obočí, Margitiny malé uši, Margitiny štíhlé ruce. Ležela tam Margit, a nebyla to Margit, nýbrž cizí bohatá žena, Nina Brummerová.

A přesto… a přesto vypadala tak, jak vypadala Margit po tom, co jsem to udělal, než mě odvlekli jako zběsilé zvíře.

Zuby mi cvakaly rozčilením. Za těmi dveřmi ležela Margit, která nebyla Margit, za těmi dveřmi ležela moje minulost.

„Proč, proč?“ ptal jsem se roztrpčeně madony.

Ale kámen nedovede mluvit.

Musím pryč, pomyslel jsem si v panice. Nemohu u Brummera zůstat. Kdo by to vydržel, dívat se denně na milovanou ženu, kterou zabil?

Nikdo.

A co když Nina Brummerová zemře? Pak ji už neuvidím. Pak bude minulost přece mrtvá.

„Má to být zkouška?“ ptal jsem se marně kamene.

Musel jsem něco dělat. Číst. Na něco se dívat. Zbláznil bych se, kdybych o tom pořád přemýšlel. Vrátil jsem se k oněm dveřím, ale nevolnost mě znovu přepadla, neodvážil jsem se podívat oknem dovnitř. Šel jsem zpátky do kaple. Před druhým oltářem ležela otevřená kniha a u ní visela tužka. Přitáhl jsem si knihu k sobě. Asi do poloviny byly její nelinkované listy rozmanitým písmem popsané modlitbami, voláním o pomoc, výkřiky zoufalství a díky. Začal jsem knihou listovat…

Svatá Matko Boží, pomoz mi v nouzi. Zařiď, ať to není nádor. Rodina mě potřebuje. Johanna Allensweilerová, Düsseldorf 15, Grothestrasse 45 /III.

Bože, vroucně Ti děkuji za zdařilou operaci žlučníku dne 23. 4. 56. Tvoje věrná Lebrechtová Hermine, t. č. Duisburg-Ruhrort, Kiepenheuerweg 13.

Pane na nebesích, slituj se nad naší milovanou maminkou, jde už na třetí operaci pravého oka. Učiň,ať to není šedý zákal. Adolf a Elizabeth Kramhalsovi s dětmi Heinzem-Dieterem a Christou, Düsseldorf, Wallgraben 61.

Byla tam písma roztřesená i pevná, velká i malá. Na konci každého zápisu byla přesná adresa autora. Na každé čtvrté stránce knihy jsem objevil kulaté razítko nemocniční správy, datum a stále týž pečlivý podpis: Angelika Meurenová, vrchní sestra. Pneumothorax byl Tvoje vůle, Pane. Učiň, abych s ním mohl pracovat jako dřív, musím se starat o šest osob. Civilní inženýr Robert Anstand, Düsseldorf-Lohausen, Flughafenstrasse 44/111, levé schodiště.

Pane Bože na nebi, dej mi sílu zůstat u mé Rosemarie. Je deset let ochrnutá, lékaři říkají, že už nemá naději. Odpusť mi hříšné myšlenky a obdař mě moudrostí. Amen, Hans H., Düsseldorf, Färberweg 14.

Na jedné stránce namalovaly dětské ručky kytici: Pro Pánbíčka, protože zařídil, že už maminka nemá bebíčko v žaludku, Jeho Liebknecht Rudi, Düsseldorf, Weymayrstrasse 1…

Šramot mě přiměl zvednout oči. Julius Brummer vešel do kaple. Doklopýtal k velkému oltáři u čelní stěny. Neviděl mě. Měl jsem dojem, že nevidí vůbec nic. Pohyboval se vrávoravě a nejistě jako jeho pes. Po růžové tváři mu tekly proudem slzy. Padl ztěžka na kolena v lavici před madonou. Ozval se úder, jako by dřevo prasklo.

Moji první reakci –upozornit na sebe, potlačila nepřekonatelná zvědavost. Jako uhranutý jsem hleděl na mohutného muže, který se přede mnou zhroutil. Světlo svíček se zrcadlilo na jeho pleši. Hlasitě a pronikavě zanaříkal. Potom udeřil čelem do lavice, škubl sebou a vstal. Povolil si kravatu, rozepnul si knoflík u košile a civěl na madonu s dítětem.

Nešikovně, jako malý venkovský chlapec, sepjal na prsou růžové ruce. Myslel, že je sám. Začal se pomalu a hlasitě modlit: „Prosím Tě, dej, ať moje Nina neumře. Pomoz jí. Učiň, ať jí ta transfúze a veritol pomůžou…“ Sípavě oddychoval. Potom vstal a dovrávoral k oltáři. Opřel se rukama o brokát. Jeho malá ústa sebou škubala…

Jestli ji necháš žít, budu pykat… za všechno… půjdu do vězení… přijmu každý trest… nebudu se těm proklatým psům bránit… přísahám… přísahám při jejím životě… nepojedu do východní zóny…“

Objal světici oběma rukama, jeho tělo kleslo k zemi, měl jsem strach, že madona spadne.

„… zůstanu tady a počkám, až mě zatknou,“ sípal Julius Brummer, „ale nenech ji umřít… prosím, nenech ji umřít…“

S tichým výkřikem madonu pustil a sáhl si na srdce. Pak se otočil kolem osy a padl na obličej. V pádu se zaním zřítila i kamenná socha. S tupým úderem mu dopadla na záda, odrazila se a rozlomila vedví.

Přiskočil jsem k Brummerovi a otočil jeho nehybné tělo na záda. Oči měl otevřené, ale viděl jsem jen bělmo. Byla z něj cítit máta. Vyběhl jsem na chodbu a zavolal hezkou noční sestru. Vynořila se ze svého pokoje.

„Pan Brummer,“ zvolal jsem. „V kapli. Rychle.“

„Co je s ním?“

„Omdlel. Nemusí se dozvědět, že jsem ho našel já.“

Sestra na mě zamyšleně pohlédla, potom sáhla po telefonu na psacím stole: „Dejte mi prosím doktora Schustera… je to nutné…“

9

Uložili ho do volného pokoje, a když se probral a požádal o sklenku koňaku a účet za rozbitou madonu, dali mu bellergal.

„Kupte si větší a hezčí. Všechno zaplatím.“

Skutečně mu neřekli, kdo ho našel. Chtěl vědět, jak se daří jeho ženě, a dozvěděl se, že je dosud naživu. Nato se rozplakal a lékař mu dal znovu Bellergal, zhasl v pokoji a doporučil mu, aby klidně dýchal a ležel na zádech.

Byla to dlouhá noc. Pomohl jsem hezké mladé sestře uklidit nepořádek v domácí kapli a ona nám oběma uvařila silnou kávu. Byla teď velice milá. Řekla, že se před vstupem do řádu znala s mužem, jemuž jsem podobný. Byl pilot. Polské protiletadlové dělostřelectvo ho sestřelilo nad Varšavou hned v září 1939…

Se zájmem jsem jí naslouchal, když mi vyprávěla o svém životě, a velmi pozorně jsem se díval, když mi ukázala starou ohmatanou fotografii pilota, který se mi opravdu trochu podobal. Ale musel jsem pořád myslet na podivnou modlitbu Julia Brummera.

(… jestli ji necháš žít, budu pykat… půjdu do vězení, přijmu každý trest…)

„Psala jsem si ještě dlouho s jeho matkou,“ vyprávěla hezká sestra. „Měla mě moc ráda, od začátku. V říjnu jsme se měli brát…“

(… nebudu se těm proklatým psům bránit, přísahám… přísahám při jejím životě…)

„Měla jsem už svatební šaty a výbavu a všechno. Chtěli jsme žít v Hamburku. U vnitřní Alstery. Měli jsme byt s balkónem…“

(… přísahám… přísahám při jejím životě, že nepojedu do východní zóny…)

„Když zavřu očí, vidím ještě někdy jeho tvář.“ Sestra se odvrátila. „Ale už ne vždycky. Dřív jsem ji viděla pořád.“

Kolem půl čtvrté ráno se Juliu Brummerovi udělalo lépe, zazvonil a chtěl mě vidět. Odešel jsem k němu. Seděl na posteli a žvýkal jako vždy. „Mrzí mě, Holdene, že vaše práce u mne začíná takhle. Jste unavený?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Stalo se něco? Co se tak tváříte?“ Ostře si mě prohlížel. „Slyšel jste o mně něco?“

„Slyšel, pane Brummere?“

„Že jsem sebou praštil v kapli? Šuškaly si jeptišky něco mezi sebou?“ Bránil teď svou vážnost, svou důstojnost.

Vzpomínal jsem na jeho zkřivenou tvář před oltářem, na blábolené přísahy…

„Nikdo nic neříkal, pane Brummere. Řekli mi jen, že vám není dobře. Ale já… vám mám něco vyřídit…“

„Co?“

„Když jsem čekal v autě, přisedl si ke mně nějaký muž.“

„Co to bylo za muže?“

Vyprávěl jsem mu o svém setkání.

Seděl a ani se nepohnul. Závěs na okně za ním se rozzářil. Světlo vycházejícího slunce ho zbarvilo do růžova. Najednou si Brummer olízl rty. Pak žvýkal dál. Nakonec řekl: „To znamená dneska odpoledne, ne?“

„Ano. V sedmnáct hodin. U sjezdu do Drážďan. Na Hermsdorfském kříži.“

„Víte, kde to je, Holdene?“

„Ovšem,“ přisvědčil jsem a záměrně jsem dodal: „Ve východní zóně.“

„Ve východní zóně,“ opakoval Brummer.

(… přísahám… přísahám, při jejím životě, že do východní zóny nepojedu… )

Bylo to už dlouho, co jsem naposledy zažil východ slunce, a překvapilo mě, jak se to odbylo rychle, teď už byl závěs krvavě červený a zářil tak silně, že Brummer vypadal jako silueta –masivní předkloněná opice. Zlaté pruhy světla vzplanuly i na stropě. Pronikaly dovnitř škvírami mezi závěsy.

„Mluvil jste o tom s někým?“

„Ne, pane Brummere.“

Nad dveřmi visel kříž. Brummer na něj pohlédl. Pak přistoupil k oknu a roztáhl závěsy. Dopadlo na něj oslnivé sluneční světlo. Otevřel okno a vyhlédl do nemocniční zahrady, tiché a mokré, zahalené do ranního rozbřesku. Pronikl ke mně chladný vzduch, vonící po vlhké trávě. Začal zpívat nějaký pták. Oba jsme mu naslouchali. Viděl jsem, jak Brummer vrtí hlavou, vytrvale a zvolna.

Otevřely se dveře.

Hezká noční sestra řekla vážně: „Bůh jí odpustil.“

Brummer se chraplavě zeptal: „Je mrtvá?“

„Bude žít,“ odpověděla jeptiška a usmála se. „Transfúze byla úspěšná. Puls je zase pravidelný. Pícháme jí už jen strophantin.“

Uplynuly tři vteřiny.

„Ne,“ řekl Brummer, který se zmítal mezi strachem a nadějí. „Ale ano!“

„To není pravda… „ Pořád se ještě třásl hrůzou.

„Je to pravda. Posílá mě doktor Schuster. Neřekl by to, kdyby si nebyl docela jistý. Vaše manželka zůstane naživu, pane Brummere. Bůh je velkomyslný.“

Uplynuly další tři vteřiny, a pak se Julius Brummer rozesmál. Smál se bouřlivě. Připadal mi jako pravěká bytost, jako titan ze skalní jeskyně. Smál se a bušil si oběma pěstmi do prsou.

„Žije!“ Vyplivl žvýkačku. „Žije, můj miláček žije!“ Plácl mě do ramene. Pak objal mladou jeptišku. Smál se pořád dál.

„Doktor Schuster vás očekává,“ řekla jeptiška rozpačitě.

Brummer vykročil ke dveřím. Když mě míjel, usmál se a řekl: „Jděte se natáhnout, kamaráde. Prospěte se pár hodin. A dejte pro jistotu vyměnit olej.“

„Vyměnit olej?“

„Cesta východní zónou je dlouhá,“ odpověděl Julius Brummer věcně. Potom za ním a za jeptiškou zapadly dveře.

Sluneční světlo teď zaplňovalo celou místnost. Na zahradě zpívali ptáci. Přistoupil jsem k oknu. Vanul mírný východní větřík. Nebe bylo jako vymetené.

Svlékl jsem si sako a rozepnul košili. Pak jsem se natáhl na cizí postel a zkřížil ruce nad hlavou.

Zůstane tedy naživu –a já musím odejít.

Proč musím odejít?

Margit je mrtvá. Už ji nemiluju. Podvedla mě. Nevadí mi dívat se na ženu, která se jí podobá. Nevadí mi to ani za mák, byl to jen šok, zažil jsem před chvílí prostě šok.

Zůstanu. Bylo by směšné, kdybych neodolal cizí ženě. Stačí pár dnů, a zvyknu si.

Naopak: Musím zůstat a vyrovnat se s tím. Horší by bylo odejít a vědět daleko od ní, že existuje.

To jsem si, pane kriminální komisaři Kehlmanne, myslel onoho jitra, abych ospravedlnil skutečnost, že jsem zůstal.

Moje myšlenky byly velmi průhledné, že ano? Jste muž a budete vědět, co si o nich máte myslet.

10

Onoho dne bylo horko už po snídani. Pamatuju se na to přesně, protože to vražedné vedro zavinilo všechno, co se nakonec přihodilo. Nad asfaltem se mihotal vzduch. Když jsem jel do města vyměnit olej, byla kovová střecha vozu rozžhavená. Zeny měly na sobě bílé blůzy, šortky a strakaté šaty. Ukazovaly paže a nohy a ňadra. Většina mužů chodila jen v košili. Mnohde zbyly ještě kaluže po nočním dešti. Z louží se pářilo.

Zatímco mechanici v Goethových garážích mazali vůz a vyměňovali olej v motoru a převodovce, odešel jsem do Grupellovy ulice 180 a zazvonil na svou bytnou. Byla to zatrpklá osamělá žena s neupravenými vlasy a hladovýma očima.

„Poslyšte, pane Holdene, teď už toho mám ale dost! Vám nestačí, že neplatíte činži, co? Teď vám mám ještě otvírat, protože jste asi moc nóbl, abyste si odemkl sám!“

Neodpověděl jsem jí, ale zamířil rovnou do svého ošklivého pokojíku, sundal jsem ze skříně starý kufr a sbalil si pár věcí, které mi patřily.

„Co to má znamenat?“ Přišourala se ke mně a založila hubené paže do kostnatých boků. „Snad si nemyslíte, že si můžete jen tak zmizet! To mám běžet pro policii?“

„Dávám výpověď, paní Meiseová. Vypište mi účet do příštího prvního. Všechno, co vám dlužím. Hoďte sebou!“

„Vždyť nemáte ani floka! Chcete jen, abych odsud odešla, a pak vezmete roha!“

Vyndal jsem z kapsy deset padesátimarkových bankovek a strčil jí je pod nos. Vytřeštila na mě oči a odešla. Zavřel jsem kufr. Byl na omak vlhký, protože v tomhle pokoji bylo pořád všechno vlhké.

Byl to tmavý pokoj s výhledem na zeď, z níž opadávala omítka. Peřiny byly neustále vlhké, stejně jako košile ve skříni a všechny mé papíry. Ale byl to laciný pokoj, stál pětatřicet marek, a já jsem v něm vlastně jen přespával. Do postele jsem si lehal v obnošené košili a v ponožkách, protože jsem neměl pyžamo a vlhkost mi vadila.

Bytná se vrátila s účtem. Zaplatil jsem jí. Beze slova si peníze vzala a mlčky zmizela. Položil jsem na stůl klíče, zvedl kufr a opustil pokoj, kde jsem čtyři měsíce svého života přespával a kde mě často pronásledovala noční můra.

V garážích už byli s autem hotovi. Natankoval jsem plnou nádrž a hodil ošoupaný kufr na zadní sedadlo. Na červené kůži vypadal zvlášť šeredně. „Můžu si zatelefonovat?“ zeptal jsem se muže u čerpadla. Ukázal bradou na skleněnou kabinu vedle čerpacích stojanů. Byl tam telefon. Zavolal jsem Juliu Brummerovi do kanceláře, dal mi své číslo. Zatímco jsem čekal na spojení, vystoupil mi na čele pot. Ve skleněné kabině bylo horko jako v parní lázni.

„Holden?“

„Ano, pane Brummere. Jsem hotový.“

„Dobře.“ Znělo to věcně jako vždy. „Mám tu ještě asi dvě hodiny co dělat. Pak se pro mě zastavte, teď jeďte domů. Ať mi sluha sbalí kufr.“

„Ano.“

„Znáte Stadlerovo květinářství na Královské aleji?“

„Ne. Ale najdu ho, pane Brummere.“

Ve stínu garáží si hrálo pár dětí. Měly na sobě plavky. Jeden klučina stříkal na ostatní z hadice. Smály se a křičely jedno přes druhé, poskakovaly a hrály si. „Zajeďte tam pro květiny, které jsem objednal. Jsou pro moji ženu. Odvezte je do nemocnice.“

„Ano, pane Brummere.“

Ano, pane Brummere. Ne, pane Brummere. Hned, pane Brummere. Jak rychle jsem přijal ten tón, jak rychle jsem si na něj zvykl. Ano, pane poručíku. Ne, pane poručíku. Hned, pane poručíku. Tehdy mi to nevadilo, a nevadilo mi to ani dnes. V Brummerově domě mám pokoj a postel, která určitě nebude vlhká. V kapse mám peníze, mám práci a šéfa, který se na nic neptá.

Ne, pane Brummere. Ano, pane Brummere. Hned, pane Brummere. No a? Ve válce se kromě toho ještě střílelo.

„Jak je to s účtem?“ zeptal jsem se pumpaře.

„Posíláme ho panu Brummerovi jednou za měsíc.“

„Fajn,“ řekl jsem a sedl si za volant. Když jsem zapnul motor, rozběhl se ventilátor. Autem, jež tiše vyjelo na ulici, proudil vzduch. Až se prý vrátíme z východní zóny, slíbil mi Brummer, dostanu fešáckou uniformu ušitou na míru u fešáckého krejčího.

Uniforma je uniforma.

Ano, pane poručíku. Ano, pane Brummere. Měl jsem práci. Měl jsem klid. Nikdo se mě na nic neptal. Nikdo se na mě nedíval skrz prsty. To znamená moc pro člověka, který se vrátil z kriminálu.

Zastavil jsem a vystoupil, vyndal kufr z auta a dal ho dozadu do velkého zavazadlového prostoru. Auto bylo krásné, a kufr hrozně ošklivý. Daroval mi ho kalfaktor Hirnschall, když mě propustili…

11

Jednatřicet tmavorudých růží.

Když jsem přišel, měli je už zabalené ve dvou celofánových papírech. Byla to obrovská kytice, sotva jsem ji unesl.

„Než je dáte do vody, zkraťte prosím stonky.“

„Jistě.“

„Holandské zboží nejlepší kvality. Pan Brummer bude spokojený.“

„Účet…“

„Pan Brummer má u nás konto. Mnohokrát vám děkujeme. Na shledanou, pane…“

Pomalu jsem zjišťoval, jak žijí bohatí lidé. Mají konta. Účty dostávají jednou za měsíc. Mají úvěr, protože mají důvěru. V tom je ten rozdíl.

Na oslavu dne jsem měl na sobě pořád modrý oblek. Avšak na slunci se látka na loktech a kolenou leskla až příliš nápadně. Všimla si toho i dáma v květinovém salónu. Podívala se rychle stranou, jako by spatřila něco ohavného, třeba epileptika nebo člověka, který zvrací. Bylo to opravdu noblesní květinářství a Düsseldorf byl opravdu noblesní město a Julius Brummer byl jeden z jeho nejnoblesnějších obyvatel. Cestou k noblesnímu cadillaku mě napadlo, že si teď můžu dát ušít nový oblek. A uniformu dostanu taky…

V Mariině nemocnici seděla ve vrátnici jiná jeptiška a na soukromém oddělení sloužila také jiná. Hezká noční sestra, která ztratila snoubence nad Varšavou, byla už pryč. Místo ní teď pracovala v přetopeném pokojíku starší žena. Vážným pohledem sledovala, co se objeví, až rozbalí celofán.

„Mají se zkrátit, než se dají do vázy,“ připomněl jsem. Jeptiška vyhrkla zděšeně: „Ty růže stojí nejméně marku padesát jedna.“

„To jistě.“

„Takový hřích! Mnoho rodin za to musí žít celý týden.“

Z pěti set marek, které mi dal Brummer, zůstalo sto pětasedmdesát u vdovy Meiseové, ale i s třemi sty pětadvaceti markami v kapse jsem si připadal jako Brummerův blízký příbuzný, jako podílník na jeho obchodech, jako příslušník vládnoucí třídy. Pokynul jsem jeptišce a odešel.

Na schodišti jsem si umínil, že si dám nejdřív ušít oblek z šedivého freska. Jednořadový. Možná s vestou. Můžu do něj nosit bílé košile a černé kravaty. Černé boty, černé ponožky. K šedivému se dá vlastně nosit všechno. Já…

„Počkejte, prosím!“

Otočil jsem se. Postarší jeptiška běžela za mnou. „Paní Brummerová chce s vámi mluvit.“

„Se mnou? Proč?“

„To nevím. Ještě se docela neprohrála. Ale mám vás k ní přivést. Pojďte se mnou.“

A tak jsem šel za ní zpátky na soukromé oddělení a jeptiška mě pustila do pokoje Niny Brummerové a řekla hlasitě: „Milostivá paní je dosud velice slabá. Neměla by ještě mluvit.“ Pak zmizela.

I v tomto pokoji bylo horko. Hlava Niny Brummerové spočívala na polštáři položeném našikmo. Byla už umytá a učesaná, ale obličej měla dosud modrobílý, odkrvený a vyčerpaný. Vypadala přesně jako Margit, ta podobnost byla nepochopitelná, teď však svítilo slunce, první šok jsem už překonal a pohled na její tvář jsem snesl.

Na přikrývce leželo jednatřicet růží. Nina Brummerová hladila květy třesoucíma rukama. Její šedivé rty se pohnuly. Promluvila tak tiše, že jsem jí nerozuměl. Přistoupil jsem k posteli. Zašeptala s přemáháním: „Nový… řidič…?“

„Ano, milostivá paní.“

Chraplavě se nadýchla. Zdálo se, že ji to strašně namáhá. Prsa se jí pod přikrývkou zvedala. Velké modré oči měla mléčně potažené, panenky těkaly sem tam. Nebyla zcela při smyslech. Žila –ale žila jen maličko. Ztratila spoustu krve. Byla zesláblá. Dávali jí prostředky na oživení srdeční činnosti. Organismus měla otrávený. Ne, ta žena nevěděla, co činí, co říká. Škubla teď hlavou jako mechanická figurína a prosebně zamumlala: „Pomoct…“

Sklonil jsem se k ní. Když otevřela ústa, cítil jsem dosud svítiplyn. Bylo mi horko, bylo mi nanic.

„… musíte… mi… pomoct…“

V tu chvíli, přirozeně bez zaklepání, vešla postarší jeptiška. Přistoupila k posteli a vzala růže.

„Našla jsem vázu.“ Vrátila se ke dveřím. Řekla ostře: „Pan doktor výslovně nařídil, aby paní Brummerová nepřijímala návštěvy a nemluvila. Velice jí to škodí.“

Dveře se zavřely.

Nina Brummerová blábolila zkřivenými ústy, z nichž tekly sliny:

„Všichni… mě… nenávidí…“

To jsem jí věřil. Tady ji určitě nemilovali: bohatou, zhýčkanou, zahálčivou hříšnici, která si chtěla vzít život.

Ne, tady Ninu Brummerovou nikdo nemiloval.

„… nemůžu… nikomu… věřit… „ Hlava jí klesla na rameno. Chroptivě dýchala o život.

Plyn… plyn… pořád jsem cítil plyn…

Pohled na ty oči obrácené v sloup jsem nesnesl. Připadal jsem si, jako bych poslouchal, co říká ze spaní, blábolení cizího člověka v narkóze.

Pohlédl jsem na stolek vedle postele. Stál na něm bílý telefon. Vedle něj leželo pár šperků: prsten, široký zlatý náramek, ozdobné hodinky s lesklými kameny.

„… nesmí o tom nikdo… vědět… ani… Míla…“

Její pravá ruka sklouzla pod přikrývku, a když se vynořila, držela dopis. Nepohnul jsem se.

„Vemte… si…“

V jejích krásných, mléčně zkalených očích se objevil strašný výraz odevzdanosti.

„Prosím…“

Ruka s dopisem se ke mně natáhla.

Ta žena není při smyslech, pomyslel jsem si, není při smyslech, určitě není při smyslech.

Vzal jsem dopis.

Přečetl jsem si, co stálo na obálce.

Pan Toni Worm Düsseldorf Stresemannstrasse 31A

Písmena byla křivá a velká, roztažená po obálce jako bizarní pavučina. Ta písmena se podobala šílenství, noční můře, horečce.

Položil jsem dopis na přikrývku tam, kde tvořila prohlubeň mezi prsy Niny Brummerové, a zavrtěl jsem hlavou.

„Musí… ten… dopis… dostat… „ Pokusila se napřímit a padla zpátky na polštář.

Nevěděla, co dělá. Vydávala se mi napospas. Riskovala vydírání, manželství, budoucnost. Riskovala všechno, –pod vlivem cardiazolu, veritolu, slabosti, ztráty krve, otravy. Ta žena nebyla při smyslech.

„… udělám… všechno… co… chcete… „ Nemohl jsem už ten naříkavý hlas poslouchat. Nechtěl jsem ho poslouchat. Zavrtěl jsem hlavou a ukázal na telefon. Nemohl jsem mluvit, protože jsem zase ucítil plyn, a hnus mi svíral hrdlo.

„Nemá… telefon…“

Nevím už, kdy jsem Ninu Brummerovou začal milovat. Tohoto rána určitě ne.

Člověk se nemůže zamilovat do někoho cizího, do ženy na prahu smrti. To nejde. To je nemožné. Ale svým způsobem pro mě Nina Brummerová nebyla cizí, znal jsem ji už léta, dlouhá léta. Znal jsem její tvář, její pleť, její oči a její vlasy. Byla to Margitina pleť, Margitiny vlasy, Margitina tvář, byly to Margitiny oči.

Jsem realista. Jakákoli metafyzika je mi protivná. Ale přesto se zdá, že pro milence smrt neexistuje. Moje láska k Margit nebyla ještě u konce, když jsem ji zabil. Naopak, zabil jsem ji, protože jsem ji tolik miloval. Proto jsem nesnesl, že mě podváděla. A teď jsem stál před ženou, která se jí nepochopitelně podobala. V níž Margit opět ožila. Moje láska k ní mohla pokračovat. Třeba to vysvětluje, co jsem učinil: Vzal jsem si ten dopis.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem.

Ve skelných očích Niny Brummerové se objevila bezmezná úleva.

„Počkejte… na… odpověď…“

„Ano.“

„A… zavolejte mi…“

Dveře se rozlétly.

Jeptiška prohlásila: „Jestli okamžitě neodejdete, zavolám pana doktora.“

Hlava Niny Brummerové klesla na stranu. Zavřela oči.

„Už jdu,“ řekl jsem.

12

Dům ve Stresemannově ulici 31 A byl starý. Stál za dvěma pokřivenými stromy, šedivý, jednopatrový a pochmurný. Pocházel zřejmě z přelomu století. Balkón nad vchodem nesly masivní karyatidy. Vedle dveří postávala bledá mladá dívka v černých šatech. Měla klobouk ve tvaru dortu a silné brýle. Ve zdvižených rukou držela časopisy.

„Bůh žije,“ prohlásila.

„Co je?“

„Jeho království se přiblížilo. Svědkové Jehovovi káží na celém světě.“ Zvedla časopisy ještě výš. Přečetl jsem si titul:

STRÁŽNÍ VĚŽ.

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Nemusíte si kupovat nic, co nechcete,“ řekla dívka. Zmužile se usmála. „Na naši generaci čeká den Posledního soudu. Lidé zlí budou při něm zahubeni, ale Svědkové Jehovovi a všichni, kdo milují spravedlnost jako oni, zůstanou ušetřeni, jako byl kdysi před potopou ušetřen Noe se svou rodinou. Ti, kdo přežijí, učiní v novém Božím světě Zemi svým vlastnictvím. To se lze dočíst u svatého Petra a Matouše.“

Dal jsem jí marku a ona mi podala jeden výtisk časopisu a řekla: „Stojí jen padesát feniků.“

„To je dobré,“ odpověděl jsem a vešel na tmavé chladné schodiště. Na zdi visela tabule se zvonky a jmény nájemníků. Byli čtyři, dva v přízemí, dva v prvním poschodí. Četl jsem:

TONI WORM HUDEBNÍK

Bydlel v prvním poschodí. Na dveřích bylo kukátko, a když jsem zazvonil, objevilo se v něm lidské oko a prohlíželo si mě.

Trochu jsem se lekl, protože jsem za dveřmi neslyšel kroky. Oko si mě prohlíželo dál.

Neviditelná ústa obličeje, k němuž to oko patřilo, se zeptala: „Co chcete?“

„Mám tu dopis. Pro pana Worma. Jste pan Worm?“

„Ano.“ Mluvil nezřetelně. Buď byl nachlazený, nebo opilý.

„Tak otevřete!“

„Hoďte dopis do schránky.“

„Mám počkat na odpověď.“

„Do schránky. Hoďte ho tam.“

Zavrtěl jsem hlavou.

Oko si mě nevraživě měřilo.

Hlas řekl zlostně: „Tak si ho nechte!“

„Ten dopis je od paní Brummerové.“

Dveře se rozlétly.

Stál v nich mladý muž, nanejvýš pětadvacetiletý. Na sobě měl tmavohnědý lesklý župan s úzkými stříbrnými ozdobami. Byl to neobyčejně krásný mladík a nebyl nachlazený, ale opilý. Velké černé oči mu planuly, krátké kadeřavé vlasy mu spadaly do bledého zpoceného čela. Plná, smyslná ústa byla ochable otevřená. Měl nápadně dlouhé hedvábné řasy a výrazné jemné ruce. Byl to opravdu atraktivní typ s širokými rameny a úzkými boky. Byl bos. Proto jsem ho neslyšel. Opíral se rameny o zeď.

„Vy jste od policie?“

„Ne.“ Vešel jsem kolem něj do bytu a myslel jsem na modrookou Ninu a na její plné bílé tělo. Černý Toni s hedvábnými řasami. Blond Nina. Krásný pár. Určitě si toho měli spoustu co říct. A napsat.

V obýváku byly zavřené okenice. Svítilo se. Byl tu cítit koňak a cigarety. Na otevřeném křídle ležely listy notového papíru, košile, kalhoty a kravata. Byl tu regál s mnoha knihami a časopisy poházenými jeden přes druhý. Stál tu široký gauč a nízký stolek s dlaždicemi a tři křesla. Na gauči ležely zválené peřiny. Na stolku čtvery ranní noviny. Mezi nimi stála poloprázdná láhev Asbachu a sklenička. Všude kolem špinavé popelníky.

Z lustru na nás dopadalo tvrdé elektrické světlo, zatímco škvírami v okenicích pronikaly zvenčí jasné sluneční paprsky. Sedl jsem si na rozházenou postel a objevil přitom na poličce na zdi fotografii Niny Brummerové. Byla to velká fotografie: Nina Brummerová na pláži v přiléhavých černých plavkách a rozesmátá. Vypadala velmi atraktivně. Mnohem atraktivněji než teď.

Mladík přivrávoral ke mně. Podal jsem mu dopis. S heknutím padl do jednoho ze tří křesel a roztrhl obálku. Ruce se mu třásly tak, že mu z nich dopis vypadl. Zvedl ho a začal číst.

Když papír otočil, zasténal. Roztřesenou rukou si prohrábl krátké černé vlasy. Napil se. Pil zřejmě už dlouhé hodiny. Pohlédl jsem na noviny na titulku a počítal slova v nadpisech. Napočítal jsem čtyřikrát slovo „Nina“ a čtyřikrát písmeno „B.“, třikrát slova „pokus o sebevraždu“ a třikrát slovo „aféra“.

Pak jsem si všiml, že ten hezký mladík dopis dočetl a civí na mě. Namířil na mě ukazováček.

„Kdo jste?“

„Řidič pana Brummera.“

Worm se zvrátil do křesla a opakoval: „Řidič pana Brummera… „ Zavřel oči. „Copak se zbláznila…? Kde vám ten dopis dala?“

„V nemocnici.“ A dodal jsem: „Jsem přítel. Můžete se na mě spolehnout. Nemám zájem vyzradit váš vztah.“

„Jaký vztah?“ S námahou se napřímil. „Nevím, o čem mluvíte.“

„Ale ale, pane Worme!“

„Jděte pryč,“ zablábolil, pokusil se vstát, a svezl se zpět do křesla. Župan se mu rozhalil. Toni Worm byl opravdu dokonale rostlý.

Zamířil jsem ke dveřím. Kdesi někdo zatáhl za splachovadlo. Ve zdi šuměla voda.

„Hej! Vy!“

Otočil jsem se. Bylo mi ho líto. Byl to hezký mladík. Chápal jsem i Ninu.

Toni Worm se s obtížemi postavil, zavrávoral směrem ke mně a padl na otáčivou židličku u křídla. Oběma lokty se opřel o klávesy, které vydaly vysoký a hluboký falešný akord. Potom sklouzl stranou; podařilo se mi ho zachytit, dřív než spadl na koberec.

„Nemůžu to udělat. Slyšíte?“ naříkal.

„No dobře, tak to nedělejte.“

„Jak si to představuje?“ Znovu vstal. Opřel se zády o křídlo a udržel se tak na nohou. Dech mu páchl po koňaku. Bylo to jitro zápachů.

„Stojí to ve všech novinách. Vyšetřuje to policie… co se stane, když to praskne? Musím v klidu pracovat. Mám dobrej džob. Znáte bar Eden?“

„Ne.“

„Dobrej džob, opravdu. Zrovna začínám. Musím taky myslet na sebe. Podívejte se na tenhle byt… nábytek, knihy, všechno jsem si koupil sám. Za své peníze… Dostal… dostal jsem cenu… na konzervatoři… za tohle…,“ chabě plácl rukou do hromady volných listů notového papíru, „za rapsodii! Dvě třetiny jsou už hotové. Příští rok si chci koupit volkswagen. Řekl jsem jí, že si ji nemůžu vzít… Nikdy jsem jí nelhal… Tak proč to udělala? Proč?“

Pokrčil jsem rameny.

„Brummer mě zničí, jestli to praskne! Jakýpak útěk! Utéct kam? Ptám se vás, kam máme prchnout?“

„Mě se neptejte,“ odpověděl jsem.

Plácl dlaní na dopis: „Air France. Koupit letenky do Paříže. Okamžitě. Co je to za nesmysl? Vždyť leží v nemocnici! Jak se odtamtud dostane?“

„Mě se neptejte,“ opakoval jsem.

„Co budeme dělat v Paříži? Neumím francouzsky, nemám peníze. Ona nemá peníze.“ Popadl mě za klopy: „Proč si chtěla vzít život?“

„To ne,“ řekl jsem.

„Co?“

„Nedotýkejte se mě. Nemám to rád.“

Pustil mě.

„Co je tak hrozný, že to nemůže snést?“

„Nemám tušení.“

„Ale ona to píše.“

„To je váš problém.“

„Jak to můj? Vdaná je přece ona!“

Z fotografie na nás zářila Nina Brummerová, kyprá a blond, svůdná a žádoucí –ale zřejmě ne dostatečně žádoucí a svůdná.

„Nemůžu jí pomoct… „ Toni Worm odvrávoral ke stolku, nalil si koňak, ale hodně ho přitom vybryndal, „… nechci s tím mít nic společného. Říkal jsem jí pořád, že nadevšechno je mi moje práce.“ S podivnou hrdostí zvolal: „Nikdy jsem si od ní nevzal peníze! Ani dárek! Jsem skoro o deset let mladší než ona.“ Hlas mu přeskakoval. „Platila mezi námi naprosto jasná dohoda ode dne, kdy mě oslovila.“

„Ona vás oslovila?“

„Ale ovšem, v baru Eden… „ Přejel si rukou po ústech. „Je tak milá, tak krásná, tak skvělá! Bylo… bylo nám spolu opravdu báječně… „ Praštil do hromady notového papíru. „Ale co tohle? Dvě třetiny mám hotové! Nikdy jsem jí nehrál divadýlko!“

„Musím už jít, pane Worme.“

„Řekněte jí, že nemůžu. Ať mi už nepíše. Ať zachová klid. Můžeme se pak zase scházet. Později. Přeju jí všechno nejlepší.“

„Ale letenky do Paříže nezajistíte.“

„Ne. A nenapíšu jí. Ani jí nezavolám.“

„Okej,“ řekl jsem. „Přestaňte už chlastat a pokuste se usnout.“

„Nemůžu spát… Nemyslete si o mně nic špatnýho… Mám ji rád… moc rád… Co udělala, je pro mě strašný… Ale jak jí mám pomoct, když mi neřekne, proč to udělala? Něco hrozného! Co bylo tak hrozné?“

„To já nevím,“ odsekl jsem a odešel.

Když jsem vyšel z temného schodiště na rozpálenou ulici, uslyšel jsem milý hlas.

„Dobrý den, pane.“

„Dobrý den.“

„Bůh žije,“ řekla Svědkyně Jehovova. Stála dosud na slunci, naplněna svým posláním.

„Ano, ano,“ přisvědčil jsem a zamířil k červenočernému cadillaku, „povídali jsme si už před chvílí.“

„Ach, promiňte,“ řekla dívka a usmála se. Na ten úsměv si ještě vzpomenu…

13

Devítipatrová kancelářská budova, lesklá a průhledná, postavená ze skla, betonu a oceli, se tyčila v centru Düsseldorfu. Na střeše trčely stožáry s anténami. Skleněné dveře se otvíraly samy, když se k nim člověk přiblížil. Obsluhovaly je selénové buňky. Nad portálem byla do domovní fasády zapuštěná dvě pozlacená metrová písmena…

Obrovská hala byla klimatizovaná. Šplouchala v ní kašna. V její nádrži plavaly rybky. Reflektory je osvětlovaly střídavě červeně, zeleně a modře. Barvami haly byla matně žlutá a šedá. Procházelo jí mnoho lidí, viděl jsem tu spoustu hezkých dívek.

Jezdily tu tři výtahy. Stáli před nimi muži v modrých uniformách. Na klopách měli zlatá písmena…

Na široké stěně haly byla barevná mozaika: Sedláci orali pole; horníci rubali uhlí; ženy sklízely vinné hrozny; učenci se skláněli nad folianty a retortami; námořníci stáli u kormidel lodí brázdících stylizovaný oceán. Nad impozantním obrazem byla napsaná zlatým písmem tato slova:

MÝM POLEM JE SVĚT

Pod nápisem sedělo za mahagonovou přepážkou šest zaměstnanců, tři muži, tři dívky. Všichni měli modré uniformy a všichni na nich měli zlatá písmena.

Jedna rusovláska se na mě usmála, když jsem k ní přistoupil. „Mám odvézt pana Brummera, jsem jeho řidič.“

Rusovláska zatelefonovala sekretářce a pak mi podala sluchátko. Uslyšel jsem Brummerův hlas. „Všechno v pořádku, Holdene?“

„Ano. Sluha vám sbalil kufr. Košile. Toaletní potřeby. Černý oblek.“

„Dobře.“

„Pes leží ve voze. Kuchařka připravila chlebíčky.“

„Za pět minut jsem u vás.“

„Dobře, pane Brummere.“

Podal jsem sluchátko rusovlásce a ta ho položila na přístroj. Měla dobrou náladu. Všichni v hale měli dobrou náladu, protože tu bylo chladno. Zeptal jsem se jí: „Co je tohle vlastně za podnik?“

Dívka se na mě udiveně podívala.

„Jsem tu nový. Vozím pana Brummera teprve ode dneška,“ vysvětloval jsem a usmál se.

„Export,“ odpověděla rusovláska s úsměvem.

„Co exportujeme?“

„Všechno možné. Dřevo a ocel. Stroje a plasty.“

„Kam?“

„Všude. Do celého světa.“

„Hmm.“

„Prosím?“

„To nic,“ řekl jsem. „Potřebuju si zatelefonovat. Soukromě.“

„Automaty jsou tamhle.“

Odešel jsem k protější stěně, kde bylo šest telefonních kabin. Nad nimi ukazovaly šestery hodiny čas –v Düsseldorfu a ve světě. V Düsseldorfu bylo za dvě minuty jedenáct. V Moskvě za dvě minuty jedna. V New Yorku za dvě minuty pět. V Rio de Janeiru za dvě minuty sedm. Vešel jsem do kabiny, otevřel telefonní seznam a našel číslo, které jsem hledal.

Vytočil jsem ho.

„Mariina nemocnice.“

„Prosím paní Brummerovou.“

„Lituji, nesmím spojovat.“

To jsem očekával. A taky tohle.

„Pan doktor Schuster to zakázal. Pacientka je ještě velice slabá. Nesmí mluvit.“

Řekl jsem: „Tady je Brummer. Spojte mě okamžitě s manželkou, nebo si na vás budu stěžovat!“

„Prosím za prominutí, pane Brummere. Dostala jsem příkaz. Nemohla jsem vědět…“

„Manželku,“ opakoval jsem, „prosím!“ Pak jsem slyšel z dálky hlas Niny Brummerové: ‚Ano…?“

„Tady je řidič…“

„Ano… a…?“

A proč jsem teď neřekl pravdu? Proč jsem Ninu Brummerovou obelhal? Bylo to ze soucitu? Anebo to už byla láska?

To je směšné. Nepředstavitelné, nic takového neexistuje. Ne, miloval jsem zřejmě Margit, pořád ještě Margit. Jí vděčila Nina Brummerová za tuto chlácholivou lež.

„Pan Worm udělá, co jste navrhla. Prosí vás jen o trpělivost.“

„Trpělivost…?“

„Byla u něj policie.“

Mlčení.

„Podařilo se mu policisty uklidnit. Ale nemůže v tuto chvíli nic podniknout, aby nevzbudil podezření.“

„Ano… ano… „ A dávivý kašel.

„Proto vám ani nezavolá.“

Mlčení.

Skleněnými dveřmi kabiny jsem zahlédl Julia Brummera, jak vystupuje z jednoho ze tří výtahů. Šel k recepci. Rusovláska na mě ukázala. Řekl jsem do sluchátka: „Mám vám vyřídit, že vás miluje.“

Byla to milosrdná lež, nic jiného. Za dva tři dny se Nina Brummerová jistě zotaví natolik, že jí budu moct všechno vysvětlit.

Lhal jsem dál: „Je v duchu s vámi. Pořád.“

Julius Brummer se blížil k mé kabině. Zamával. Přikývl jsem.

„Musíte mít trpělivost. Jen trochu trpělivost.“

„Děkuju…,“ zachraptěl její hlas.

„Na shledanou,“ řekl jsem, zavěsil sluchátko do vidlice a vyšel z kabiny. Julius Brummer měl teď na sobě béžový letní oblek, žluté sandály a rozhalenou žlutou sportovní košili.

„Musel jste se ještě honem rozloučit se svou přítelkyní?“

Přikývl jsem. „Hezká černovláska?“

„Hezká blondýnka,“ upřesnil jsem.

Brummer se zachichotal.

V Moskvě byla jedna hodina čtyři minuty.

V Rio de Janeiru bylo sedm a čtyři minuty.

V Düsseldorfu bylo jedenáct a čtyři minuty a velmi teplo.

14

Horko bylo pořád větší.

Jeli jsme po dálnici k jihu přes Bonn a Koblenz do Limburgu. Tam jsem zabočil na státní silnici č. 49 do Giessenu a Lichu. Tím jsem se vyhnul Frankfurtu. Silnici č. 49 opravovali. Byla na třech místech uzavřená a dvakrát jsme museli čekat.

Julius Brummer si mě prohlížel.

„To auto vás baví, co?“

„Ano, pane Brummere.“

„Jezdíte dobře. Když si pomyslím, že ani nejste šofér…“

Mlčel jsem, protože jsem věděl, kam míří. Objevil jsem na něm nový rys: tohle bavilo zase jeho.

„Neřídil jste dlouho, co?“

„Ne, pane Brummere.“

„Jak dlouho, Holdene?“

Dopřál jsem mu tu zábavu. „Co jsem se vrátil z vězení, pane Brummere.“

Zachrochtal. Šlápl jsem na plyn. Už předtím se mi svěřil, že rád jezdí rychle.

V lese bylo chladněji. Jednou jsme zastavili. Starý pes, který ležel mezi námi, vyskočil z auta a rozběhl se do trávy.

Vyndal jsem ze zavazadlového prostoru proutěný košík s chlebíčky a velkou chladicí tašku. Mezi ledovou dřevitou vlnou v ní ležely čtyři vychlazené láhve piva. Zelené sklo se na vzduchu okamžitě orosilo a pivo bodalo do zubů, tak bylo studené.

Seděli jsme na břehu potoka tekoucího podél silnice. Díval jsem se na oblázky na dně a na pár malých rybek a vzpomínal jsem na ryby v osvětleném bazénu v Düsseldorfu. Rybky v potoce mi připadaly spokojenější.

V lese bylo naprosté ticho, kdesi v dálce poráželi dřevaři strom. Údery seker krátce třeskaly. Chlebíčky Míly Blehové byly obložené trojím salámem, sýrem, ředkvičkami, paprikovými lusky a rajčaty. Nad potokem se vznášely vážky. Starý pes položil Brummerovi čumák na koleno.

„Už máš zase hlad, Puppele?“

Brummer dal jeden sendvič feně, která mu žrala slintavě z ruky. „Protože to naše panička přežila, viď?“

Pohlédl na mne. „Žiju s ní jako s člověkem. Spí dokonce v mé posteli. (Kde spí paní Brummerová? napadlo mě.) No jo, drahoušku, jsi ze všech nejhezčí, i když nemáš kupírované uši… „ V jeho hlase znělo upřímné pobouření. „Chápete to, Holdene? Někteří lidé kupírují boxerům uši! Protože to je chic. Takové svinstvo! Kdybych do toho měl co mluvit, trestal bych to káznicí!“ Bouřlivě se rozesmál. „Chacha, tohle slovo asi neslyšíte rád?“

Pomyslel jsem si, že bych si tohle nemusel dát líbit, vzal jsem si chlebíček se sýrem a zeptal se: „Podniknete něco proti Tagesspieglu, pane Brummere?“

„Proti Tagesspieglu, proč?“

„Tagesspiegel píše, že máte obchodní potíže. Proto, že si vaše žena chtěla vzít život.“

Brummerová tvář se zachmuřila.

„Ty svině!“ Mluvil s plnými ústy: „Potíže mám. Jisté potíže. Moje žena si dělala starosti. Příliš velké starosti.“ Přivřel oči ve škvírky a sotva slyšitelně zašeptal: „Ale bránit se budu… počkejte, až se vrátím do Düsseldorfu! Chtějí mě odrovnat, ty svině… Počkejte, až se vrátím z východní zóny, Holdene!

Pak si to s nimi vyřídím, se všemi!“ Zbytek chlebíčku hodil do potoka. „Chudák manželka, všechno se jí hrozně dotýká, protože mě miluje. Mám na světě jen tři lidi, kteří mě milují, Holdene… „ Povytáhl si kalhoty a zamířil zpátky k autu. „Manželku, starou Mílu a Puppele. Ukliďte ty láhve a papíry!“

„Ano, pane Brummere,“ řekl jsem a pomyslel si, že ke třem lidem, kteří ho milují, počítá Julius Brummer starého psa, a vzpomněl jsem si na mladého pana Worma a jeho hedvábné řasy.

Nad vodou tančily vážky a starými stromy pronikaly šikmé sluneční paprsky. Svačit u potoka mi připadalo romantické. Chlebíčky byly znamenité a pivo jako křen. Plzeňské. Originál.

15

Dálnice žhnula.

Do Alsfeldu jsem měl průměr sto třicet kilometrů. Kolem auta si prozpěvoval vítr. Starý pes spal mezi námi. Julius Brummer kouřil těžký doutník.

Řítili jsme se zatáčkami v kopcích mezi Niederjossou a Kirchheimem nahoru a zase dolů do roviny před Bad Hersfeldem. Na východním obzoru se objevily malé bílé mráčky. Bylo vidět na všechny strany do velké dálky. Kolem ubíhala zelená pole a mezi nimi žlutá a hnědá ornice. Bylo vidět vesnice s bílými zdmi a červenými střechami a mnoha kostely. V tomhle kraji byla spousta kostelů.

Za sjezdem do Bad Hersfeldu a Fuldy dálnice opět stoupala. Les se přiblížil až k ní. Stromy byly tmavozelené, někdy se zdály černé. Vzduch v lesích voněl a byl opět chladnější.

Potom jsme předjeli dlouhé kolony amerických vojenských vozidel. Předjížděli jsme dvou půltunové náklaďáky s otevřenou korbou a těžké tanky a džípy a obrněná průzkumná vozidla. Na náklaďácích seděli vojáci v ocelových přílbách a v maskáčích. Z průzorů tanků vyhlíželi vojáci v kožených přílbách se sluchátky na uších. V džípech seděli důstojníci. Řidiči byli většinou černoši.

U všech sjezdů z dálnice jsem viděl barevné vlaječky a osamělé vojáky se samopaly. Jednou jsem napočítal sedmdesát tanků a přes sto náklaďáků. Džípy jsem nepočítal, bylo jich příliš mnoho.

„Manévry,“ řekl Julius Brummer a sklepal popel z těžkého doutníku. „Amíci mají velké manévry.“ Spustil okénko a vystrčil ven svou růžovou ručku.

Pár vojáků na náklaďácích nám také zamávalo.

Někteří nemávali.

„Kdybych byl hezká holka, mávali by všichni,“ prohodil Julius Brummer.

Přehnali jsme se kolem náklaďáků a po chvíli jsme předjeli další kolonu tanků. Byly natřené zeleně a hnědě a trčely z nich antény a věže měly ověšené přílbami a dekami. Všechny ty tanky a džípy a náklaďáky mířily k východu.

„Byl jste na vojně, Holdene?“

„Ano, pane Brummere.“

„U jaké zbraně?“

„U tankistů.“

„Co říkáte těmhle –impozantní, co?“

„Impozantní.“

„I když to je všechno trochu směšné, když si představíte, že dnes existují vodíkové bomby.“

„Jistě, trochu směšné to je.“

„Chcete doutník?“

„Ne, děkuju, pane Brummere.“

Na pravém okraji dálnice se objevily anglické a německé nápisy. Četl jsem:

POZOR! ZA 150 METRŮ JE HRANICE VÝCHODNÍ OKUPAČNÍ ZÓNY!

Dálnice se svažovala opět do údolí. Bylo vidět daleko na východ. Vesnice s bílými zdmi a červenými střechami a mnoho kostelů. Pole byla zelená a zlatožlutá a mezi nimi se táhla hnědá ornice. Spatřil jsem větší město s mnoha vysokými komíny. Z těch komínů se kouřilo.

„Eisenach,“ řekl Brummer. „Eisenach je už za hranicí.“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

V krajině však žádný rozdíl nebyl. Za hranicí to vypadalo všechno stejně. Jen na kraji dálnice se objevily dřevěné věže a pár bunkrů. Na loukách pod námi jsem spatřil muže v zelené uniformě. Na ramenou měli pušky. Někteří vedli kola, jiní psy a další stáli na místě s triedry u očí a dívali se na město s kouřícími komíny, které se jmenovalo Eisenach a bylo už za hranicí.

Dálnice zničehonic skončila –u mostu vyhozeného do vzduchu. Tam byly tabule, které ve třech jazycích hlásaly, že ke kontrolnímu bodu Herleshausen-Wartha je to ještě pětadvacet kilometrů po vedlejší silnici.

Cadillac poskakoval po vymleté silnici do údolí, kde se páslo stádo krav. V poslední půlhodině provoz utichl. Potkávali jsme jen málo aut. Některá měla bílé poznávací značky východní zóny. Silnice byla velice úzká a velice prašná. Museli jsme zavřít okénka. Okolí bylo pořád chudobnější. Lidé na polích vypadali smutně a vážně.

„Prdel světa,“ prohlásil Brummer.

Les se zakrslými stromy. Špinavá vesnice. Benzínová pumpa. Krámek. Děti šťourající se v nose. Písek a prach. Domy z nepálených cihel.

„Sem nikdo neinvestuje. Silnice stojí za hovno. Všechno už je připravené na příští válku.“

„Ano, pane Brummere.“

„Chacha! Jaké štěstí –za tu ponese ovšem odpovědnost někdo jiný!“

„Ano, pane Brummere,“ souhlasil jsem.

Byla to opravdu hnusná silnice, klikatá, se sjetými krajnicemi a děravým povrchem.

16

Vesnice byly pořád menší. Jednou –v obci Eschwege –mi Brummer poručil, abych zastavil před krámem.

„Kupte bonbóny a čokoládu!“ Dal mi peníze. „Tu nejlacinější, abyste jí dostal hodně. V zóně postávají kolem silnic děti. Ty přece za nic nemůžou!“

Vešel jsem tedy do malého nízkého obchůdku a nakoupil za třicet marek čokoládu a bonbóny. Byla toho spousta, dali mi to všecko do velké krabice.

Když jsme jeli kolem tamějšího kostela, rozezněly se zvony: byly tři hodiny odpoledne. Na prostranství před kostelem stál pohřební vůz a kolem přihlíželo mnoho sedláků a žen. Všichni byli v černém, stáli na červeném písku a dívali se, jak čtyři hasiči v uniformách sundávají z vozu rakev a nesou ji do kostela. Hasiči se potili. Měli na sobě černé kalhoty a černé holínky, červené kabátky se zlatými třásněmi a na hlavě stříbrné přílby. Zvony už nevyzváněly. Na prostranství bylo ticho, slyšeli jsme jen ženy, jak se modlí, když jsme je míjeli.

„Pohřeb přináší štěstí,“ řekl Julius Brummer a sáhl si na knoflík u saka. Červený prach se usazoval už i v autě, cítil jsem ho za krkem a mezi prsty na volantu. Starý pes spal. Dýchal v tom horku ztěžka a čokoláda pro děti ze zóny měkla.

Poslední obec před hranicemi se jmenovala Herleshausen. Za ní se klenul přes silnici obrovský viadukt. Byl to dálniční most. Pak silnice skončila. K západoněmecké celnici vedla jen polní cesta. Stálo na ní pár tiráků a osobních aut. Byla tu hospůdka s hudebním automatem a jedovatě zelenými kousky dortu pod sklem. Byla tu benzínová pumpa, pomalovaná červeně a žlutě, a otravovala tu spousta much. Z hospůdky se ozývala hudba. Frank Sinatra zpíval: „Hey, jealous lover…“

Pohraničníci byli velice milí. Měli na sobě kalhoty hráškové barvy, zelené košile a potili se. Předložili jsme jim své pasy. Pohraničníci zasalutovali a popřáli nám příjemnou cestu. Závora pod černočervenozlatou vlajkou se zvedla a my jsme přejeli po špatné silnici z jednoho Německa do druhého.

V druhém Německu byli pohraničníci taky velice milí a nad závorou vlála taky černočervenozlatá vlajka. Lidoví policisté měli hnědé uniformy a byli mladší než západní pohraničníci. Sloužila tu také děvčata v uniformách. Dívky měly modré kalhoty a blůzy a potily se stejně jako muži v hnědých uniformách a jako starší muži na Západě.

„Kampak, pánové?“ zeptal se mladý Sasík u závory.

„Do Západního Berlína,“ řekl Brummer. (Nemohli jsme přece jet jen k Hermsdorfskému kříži a tam se obrátit. Museli jsme jet až do Berlína.)

„První barák,“ řekl lidový policista.

Napravo od silnice stálo nádraží s mnoha kolejemi. Ve stínu nádražní budovy seděli lidé. Čekali na vlak. Stanice se jmenovala Wartha. Mezi kolejemi ležely velké haldy uhlí a leskly se v slunci. Také ve Warthě bylo odpoledne velice klidné.

Oblékl jsem si sako. Zamířili jsme do baráku, kde byla pasová kontrola, zaplatili jsme poplatek za použití dálnice do Berlína a dostali stvrzenku. Zeptali se mě, kolik mám s sebou západních peněz, a číslo 325 zanesli do propustky a pak se zeptali Brummera, ale ten zpaměti nevěděl, kolik u sebe má.

„Tak vyndejte náprsní tašku, pane řediteli,“ vyzval ho lidový policista.

Prohlížel jsem si velké obrazy rozvěšené na stěnách baráku. Byly to obrazy Piecka a Grotewohla, Arndta a Lessinga, Joliota-Curie a dalších mužů, které jsem neznal. Pod obrazy visely citáty a básně. Pár jsem si jich přečetl a pak jsem vyšel ven. Z reproduktorů se nesla hudba. Zábavní orchestr lipského rozhlasu hrál potpourri ze starých melodií Petera Kreudera.

Stromy za kontrolním bodem se temně odrážely od jasného nebe. Čtyři lidoví policisté hráli skat. Z ampliónu zpíval tenor: „… milióny nemám zapotřebí, k štěstí nechybí mi ani fenik…“

Vrátil jsem se k autu, vedle něhož stál mladý lidový policista. Byl světlovlasý a velmi hubený a nanejvýš dvacetiletý. Ukázal jsem mu propustku a otevřel dvířka. Starý pes zvedl hlavu. Sundal jsem si zase sako a pověsil ho na věšáček v autě. Přitom mi přímo před policistovy holínky vypadla z kapsy brožurka. Dočista jsem na ni zapomněl.

17

Jak už jsem řekl, za všechno mohlo to horko!

Kdyby toho dne nebylo tak nelidské horko, reagovali bychom všichni jinak, i pes. Zavinilo to horko, nic jiného.

„Co je to?“ zeptal se světlovlasý policista. Skrčil se a zvedl sešitek

„Svědci Jehovovi. Vy k nim patříte?“

„Ne.“

Policista si mlčky Četl titulek jednoho článku a já jsem si ho četl mlčky s ním:

KOMUNISMUS NEMŮŽE PRAVÝM KŘESŤANŮM ZAVŘÍT ÚSTA!

Světlovlasý policista se tiše zeptal: „Co to má znamenat?“

Tvářil se, jako by mu bylo milejší, kdyby mi ta brožurka z kapsy nevypadla, a já se tvářil asi stejně.

„Nic,“ řekl jsem. „Zahoďte to.“

„Odkud to máte?“

„Z Düsseldorfu.“ Vzpomněl jsem si na černé šaty, bledou tvář, klobouk ve tvaru dortu. Silné brýle. Milý hlas. „Dobrý den, pane. Bůh žije…“

Pružným krokem k nám přistoupil Julius Brummer. Žoviálně prohodil: „Nějaké problémy?“

„Váš řidič…,“ spustil světlovlasý policista, ale větu nedokončil. Možná že se až příliš prudce pohnul, možná že jeho holínky vydávaly pach, který se psovi nelíbil. Ale myslím, že bylo prostě jen příliš velké horko.

Starý pes znenadání zavyl, vyskočil z auta a chňapl po policistovi. Jeho nažloutlé zuby se zaryly do policistových kalhot.

„Puppele!“ vykřikl Julius Brummer zděšeně. Ale pes jen záludně vrčel. Látka se s praskotem trhala. Policistova levá nohavice byla vedví. Objevila se noha, spodky, nikde ani kapka krve. Blonďatý policista děsně zaklel. Rozmáchl se nohou a kopl psa do boku. Pes odlétl, udělal ve vzduchu kotrmelec a přistál vedle baráku, kde zůstal s kňučením ležet. Přiběhly k nám dvě uniformované dívky. Seběhli se policisté, kteří až dosud hráli karty. Za nimi další lidé. Všichni stáli na slunci kolem nás a nikdo nepromluvil ani slovo. Hubený blonďatý policista si prohlížel roztržené kalhoty. Brožurku držel pořád v ruce.

Julius Brummer rychle oddychoval, měl strach, tušil jsem to, a ostatní to viděli taky. Brummerův strach bylo přímo cítit. Zakoktal: „Promiňte…“ Blonďatý policista se na něj mlčky díval, jak tam stojí, velký a masivní, před červenočerným cadillakem s bílými pneumatikami.

„Promiňte prosím, můj pes je už starý. Nevidí. Občas se něčeho lekne. Čehokoli…“

Přicházeli stále další lidé. Nikdo nemluvil. Z reproduktorů jásal tenor:… nechci nic než hudbu, hudbu, hudbu…“

„Je to hrozně starý pes,“ řekl Julius Brummer úpěnlivě. „Skoro slepý, opravdu, je už skoro slepý…“

Dívali se na něj jako na návštěvníka z jiné planety. Byli všichni ještě hrozně mladí, ale tvář měli staré, a žádný nebyl tak tlustý jako Julius Brummer. „Ty kalhoty jsou nadranc,“ procedil blonďatý policista skrz zuby. „Zaplatím vám je. Všechno zaplatím. Hlavně že vás nekousl. Řekněte mi, kolik ty kalhoty stojí.“

„To nevím.“

„Nechám tu peníze. Nechám tu obnos, jaký budete chtít. Moje pojišťovna zaplatí všechno, co pes provede.“

„Ale ne u nás.“

„Prosím?“

„To by mi ta vaše potvora musela roztrhnout kalhoty na Západě!“

Měl pravdu. Pět set metrů západně by jeho kalhoty nepředstavovaly vůbec žádný problém. Brummer ztratil hlavu.

„Proboha, tak já vám ty peníze věnuju! Musíme už jet! Čeká mě důležitá obchodní porada!“

Dělal jednu chybu za druhou. Ke všemu teď vytáhl tlustou náprsní tašku, vyndal z ní bankovky a podával je světlovlasému policistovi, který se na ně odmítavě a mlčky díval, ani se nepohnul a nevzal si je.

„Tak prosím, prosím!“

Ale blonďatý policista vrtěl jen hlavou a stál zpříma ve slunečním žáru, bledý a hubený, směšný v těch roztržených kalhotách, jimiž prosvítalo šedivé maso a bílé spodky, a starý pes se k nám připlazil a olizoval Brummerovi boty.

Světlovlasý policista řekl kolegovi: „Přiveď poddůstojníka ve službě!“

„Proč?“ zvolal Brummer zoufale. „Tak už si ty peníze proboha vemte! Mám naspěch!“

„Musíme sepsat hlášení.“

Julius Brummer se na mě rozkřikl: „Nestůjte tu jak idiot! Promluvte si s ním! Kdyby vám nevypad ten zatracený sešitek, neměli bychom tyhle potíže!“

„Ty potíže bychom neměli, kdybychom sem přijeli starým volkswagenem, a ne tímhle cadillakem,“ řekl jsem, abych Brummerovi pomohl, a zašklebil jsem se na blonďatého policistu ve stylu ‚podřízení mezi sebou‘. „Nemám pravdu?“

„Je mi líto,“ řekl policista už přívětivěji. „Ale hlášení musíme opravdu sepsat.“

„Člověče, vybodni se na to! Šéf spěchá!“

„To mi přímo trhá srdce!“

„Podívej, zpátky pojedeme zase tudy. Tak si ty prachy vem jako zástavu.“

„Hlášení sepsat musíme,“ trval na svém policista.

Ostatní stáli mlčky na žhavém slunci a neřekli ani slovo, ale všichni civěli na Julia Brummera prázdným pohledem, tupě a bez sympatií. A Brummer stál mezi nimi, v ruce náprsní tašku se spoustou západních peněz, které mu už půl kilometru nebyly k ničemu…

Poddůstojník ve službě přišel co by dup. Následovali jsme ho do malé kanceláře, kde bzučela spousta much. Poddůstojník si sedl k starému psacímu stroji a začal pomalu vyťukávat hlášení a postupně jsme se všichni dostali ke slovu –blonďatý policista, Julius Brummer i já.

Všichni jsme se v té malé kanceláři potili. Brummer se potil nejvíc. Byli jsme k sobě zase velmi zdvořilí. Na zdi visely hodiny a já viděl, jak ukazují 16 hodin, potom 16.30 a 16 hodin 45 minut. V 17 hodin jsem pohlédl na Julia Brummera a ten pokrčil rameny. Myslel jsem na bledou, černě oblečenou dívku v Düsseldorfu a slyšel jsem její tichý milý hlas hovořící o zániku světa a o Noemovi a jeho rodině. Ten hlas mluvil taky o lidech milujících spravedlnost, ale na to jsem si už nevzpomněl.

18

V 17 hodin 15 minut jsme konečně směli jet dál. Celá ta záležitost stála nakonec Julia Brummera osmdesát západních marek –dvacet marek pokuty a šedesát marek za kalhoty. Teď na to však měl stvrzenky a všechno bylo v pořádku. Publikaci Svědků Jehovových mi zabavili podle předpisu.

„Sto třiašedesát kilometrů k Hermsdorfskému kříži,“ řekl jsem, když jsme projeli pod druhou závorou a míjeli ukazatel. „Když na to dupnu, stihneme to za sedmdesát minut.“

„Nejeďte rychleji než osmdesátkou,“ přikázal mi Brummer. „Nechci mít další potíže.“ Kouřil opět tlustý doutník. „Ten chlap tam na mě počká. Koneckonců ho za to platím.“ Zřejmě ho těšilo, že existují lidé, kteří se od něj nechají platit.

Silnice vedoucí zpátky na dálnici byla stejně špatná jako na západní straně, domky tu byly stejně křivé a lidé na polích stejně chudí. Pak jsme dorazili na dálnici.

Vedla vysoko nad Eisenachem a byla zčásti zničená. JÍZDA V JEDNOM PRUHU, varovaly výstražné tabule…

Z komínů v Eisenachu se kouřilo. V oknech obrácených k západu se odráželo slunce. Na kopcích za městem se zvedaly nad černým lesem bílé skály a na některých z nich se tyčily hrady.

Po půl hodině byla dálnice po obou stranách v pořádku a vedla přímočaře po náhorní rovině k východu. Potkávali jsme dlouhé kolony sovětských vojenských vozidel. Byly to těžké tanky a otevřené dvouapůltunové náklaďáky a džípy. Na náklaďácích seděli ruští vojáci v hráškově žlutých uniformách, v džípech důstojníci s červenými čepicemi a z průzorů tanků vyhlíželi vojáci s koženými přílbami a sluchátky na uších. Všechny kolony, které jsme potkávali, směřovaly k západu.

Začal jsem opět počítat tanky a Julius Brummer vystrčil ruku z okénka a pár vojáků na náklaďácích mu zamávalo.

„Zřejmě tu mají taky manévry.“

„Ano, pane Brummere.“

Proti nám se valily další tanky a další náklaďáky s vojáky a na horských svazích jsem viděl další hrady. Některé byly černé a vypálené, jiné červené a zdály se neobydlené.

„Tady ale jezdí tanků! Člověče, doufám, že válka nevypukne dřív, než dojedeme do Berlína. To by byla sranda, co, Holdene, chacha!“

„Ano, pane Brummere, to by byla sranda!“

Gotha. Erfurt. Výmar. Jena.

17 hodin 45 minut. 18 hodin 30 minut.

Sluneční světlo bylo teď rudé. Barvy všech věcí se nepřetržitě měnily. Starý pes ležel na zadním sedadle. Cítil, že se na něj pán zlobí. Hlavu měl zabořenou mezi tlapami.

„Jestli je ten chlap inteligentní, tak si sedne do hospody a dá si pivečko,“ řekl Brummer. Mělo to znít jako mimochodem, ale neznělo to tak. Potom Brummer pustil rádio, nastavené dosud na Severozápadoněmecký rozhlas. Ozval se hlasatel: „… nejedna filmová hvězda by byla šťastná, kdyby se za tak krátkou dobu spadla o devět liber. Pro Montgomeryho Clifta to naopak znamená katastrofu. Oblíbený herec, přetížený filmovými závazky a ve špatné fyzické kondici, se radil s odborníkem, který mu předepsal lahůdkovou dietu, jako humry, kaviár…“

Julius Brummer rádio zase vypnul. Pole teď vypadala jako červené zlato, louky byly fialové a nebe bledlo na východě pořád víc a víc.

V 18 hodin 45 minut jsme dojeli k Hermsdorfskému kříži. Pod šedivými oblouky dálnic, které se tu setkávají, jsem spatřil shluk lidí. Dopravu řídili policisté. Na trávě stála sanitka…

Jeden lidový policista nás zastavil. Řekl zdvořile: „Musíte jet oklikou kolem restaurace, pane.“

„Proč?“ zeptal se Julius Brummer.

„Nehoda,“ vysvětloval policista. Před dvěma hodinama. Auto přejelo nějakýho muže. Řidič ujel.“

Tvář Julia Brummera zpopelavěla.

Policista pokračoval: „Zahynul na místě. Bylo to moc podivný. Podle mě na tom něco smrdí.“

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Podívej, kamaráde: Ten maník stojí na kraji silnice. Svítí slunce. Auťák do něj najede a odhodí ho na dvacet metrů. A ten sviňák za volantem ani nezastaví. Nepřipadá ti to divný?“

„Ví se, kdo to byl?“

„Nenašly se u něj žádný doklady. Starší chlapík. Na sobě měl černej gumák. V tomhle vedru! To je uhozený, ne?“

19

Za námi zastavila další auta. Troubila. Policista mávl rukou, abychom jeli dál. Když jsem se rozjel, všiml jsem si, že Julius Brummer sedí vedle mne podivně ztuhlý, nohy natažené, ruce na sedadle. Obličej měl bílý, rty se mu chvěly. Zamumlal: „Dál…“

Sjel jsem tedy z dálnice a zastavil na velkém parkovišti před motelem, který pocházel ještě z doby třetí říše a byl postavený v jejím typickém stylu. Nekonečné řady oken, obrovské kvádry a sloupy.

Julius Brummer se nehýbal. Tvář měl modrou, ústa otevřená, jazyk vyplazený v koutku. Rozepnul jsem mu košili a spatřil na jeho krku tenký zlatý řetízek. Visela na něm zlatá plaketa velikosti pětimarkové mince. Byla do ní vyrytá slova:

MÁM PRÁVĚ TĚŽKÝ SRDEČNÍ ZÁCHVAT. SÁHNĚTE PROSÍM DO PRAVÉ KAPSY MÉHO SAKA A DEJTE MI DO ÚST JEDNU KAPSLI, KTEROU TAM NAJDETE. DĚKUJI.

Julius Brummer

V pravé kapse jeho saka jsem našel krabičku. Vyndal jsem z ní měkkou průsvitnou kapsli s červenou tekutinou a vložil ji Brummerovi do úst. Pak jsem mu stiskl čelisti. Slabé lupnutí naznačilo, že kapsle praskla. Počkal jsem minutu. Brummer začal dýchat, z tváře mu zmizela modrá barva, otevřel oči.

„Můžu pro vás něco udělat?“

„Už je to dobré. Občas se mi to přihodí.“ Stydlivě si zapnul košili. „Teď už to aspoň víte –pro budoucnost. Musím si pár minut odpočinout. Zajděte na místo té nehody. Pokuste se zjistit, co se stalo s aktovkou toho mrtvého. Je to pro mě hrozně důležité. Musím se za každou cenu dozvědět, kam ta aktovka přišla.“

‚Ano, pane Brummere.“

Vystoupil jsem a vrátil se na dálnici. Zvědavci tam ještě postávali. Mrtvola a sanitka už zmizely, ale přecházeli tam policisté a fotografovali kaluž krve na jízdní dráze, pruh zeleně, stopy nohou.

Zastavil jsem se vedle dvou kluků a poslouchal, co si povídají:

„Vůbec nebrzdil. Šílený, co? Najel tomu strejdovi stovkou rovnou do prdele.“

„Bude v tom politika.“

„Cože?“

„Bude v tom určitě politika. Nejspíš to byl Amík.“

„Blbost, člověče!“

„Řekni sám –vůbec nebrzdil! A ten strejda u sebe neměl žádný papíry. Docela nic.“

„Já u sebe taky nic nemám.“

„Ty jsi ještě dítě. Když u sebe nemá papíry dospělej, je v tom politika!“

„Neblázni pořád, člověče!“

„Neohlížejte se,“ řekl jakýsi ztrápený hlas. „Nedejte najevo, že mě znáte.“

Zapálil jsem si cigaretu a pak jsem se otočil a nastavil krabičku muži stojícímu za mnou. Byl to pan Dietrich, trudnomyslný agent s vadným chrupem, s nímž jsem se seznámil minulé noci, když hledal Julia Brummera. Za denního světla vypadal ještě žalostněji. Bledé čelo měl zpocené, nos napuchlý a zarudlý od nachlazení, oči mu slzely. Hleděly za lesklými brýlemi rezignovaně a kalně. Dietrich měl na sobě vyboulené šedivé kalhoty, sešmajdané boty a staré hnědé sako. Sedl si na zem. Posadil jsem se vedle něj. Voněla tu šalvěj a heřmánek. Oba kluci běželi za policisty, kteří teď sypali na vozovku magnéziový prášek, aby objevili další stopy.

Dietrich si odplivl skrz mezery v zubech a řekl: „Byl jsem u toho. Stalo se to ve tři čtvrti na pět.“ Ruce měl špinavé a roztřesené. „Opel-kapitán. Tři muži. Můžu to auto popsat. Mám jeho poznávací značku. Viděl jsem to přesně. Zastavili, ale pomalu. Proto nemůžou policajti najít stopu po brzdění. Jeden z chlapů vystoupil a pelášil zpátky.“

„Proč?“

Dietrich se mečivě zasmál: „Pro aktovku! Odnesl si aktovku… Kde máte šéfa?“

„Na parkovišti.“

„Řekněte mu, že s ním chci mluvit.“

„Tak pojďte hned se mnou.“

„Je tu moc policajtů. Musím být opatrnej. Ať ještě čtvrt hodiny počká. Půjdu pěšky dál. Po pravé krajnici. Směrem na Eisenberg. Až mě dohoníte, přisednu si k vám. Ale musíte být ve voze jen vy dva. Ať se nepokusí o podraz. Tady jsme ve východní zóně.“

20

Slunce zapadlo.

Nastal večer, ochladilo se. Na západě zářilo nebe rudě, na východě bylo bezbarvé. Vjel jsem do lesa před Eisenbergem.

„Tamhle je,“ řekl Brummer. Bylo mu už dobře.

Na krajnici šel před námi k severu Dietrich jako tramp, ruce v kapsách vypoulených kalhot.

Šlápl jsem na brzdu. Když Brummer otevřel dvířka a vpustil agenta dovnitř, pes zavrčel.

„Ticho, Puppele!“

Seděli jsme teď všichni tři vedle sebe. Les ustoupil od silnice, před Zeitzem se před námi otevřela široká rovina. Dietrich mluvil podlézavě, ale jeho hlas zněl přesto drze a podivně výsměšně: „Mrzí mě, co se tu stalo, pane Brummere!“

„Kde se tu vůbec berete?“

„Dostal jsem tip. Včera v noci. V Düsseldorfu.“

Brummer se otočil ke mně. „U dalšího P zastavíte. My dva vystoupíme a budeme se bavit dál.“

„Ano, pane Brummere.“

„To nepřichází v úvahu,“ prohlásil Dietrich. Zničehonic se zašklebil. „Každý auto, který tu zastaví, je policajtům podezřelý. Hlavně auto se západní značkou. Myslíte, že se chci nechat při týhle akci sbalit?“

„Myslíte, že se s vámi budu bavit před svým šoférem?“

„Tak mlčte!“ Malý smutný Dietrich byl k nepoznání. „Já nevystoupím. Buď se s vámi budu bavit za jízdy, anebo vůbec ne.“

Následovalo mlčení. Brummer hladil starého psa a koukal před sebe na bílý střední pruh vozovky, letící proti nám.

První kolo s Dietrichem prohrál. Svou porážku si teď vylil na mně.

„Holdene!“

„Pane Brummere?“

„Budete teď často svědkem mých soukromých záležitostí.“ Pozvedl hlas: „Vrátil jste se z kriminálu, Holdene! Mně to nevadí. Zaměstnal jsem vás. Ale jestli budete žvanit, jestli někde vykecáte, co tady uvidíte a uslyšíte, na hodinu letíte a budete na Západě vyřízenej, o to se postarám. Mám dost známostí. Můžu ho zlikvidovat, když budu chtít, Dietrichu?“

Agent přikývl.

„Řekněte mu to!“

„Pan Brummer může zlikvidovat každého, koho chce. Proto držte hubu, kamaráde!“

„Jasné, Holdene?“ teď byl zase silný. Brummer –šéf. Brummer, který nestrpí odpor. Brummer –titan.

„Jasné, pane Brummere!“ odpověděl jsem.

Po tomto vítězství nade mnou se mu hned zlepšila nálada.

„A teď k vám, Dietrichu. Co jste to dostal za tip?“

„Že po našem muži jdou. Po těch papírech.“

„Od koho byl ten tip?“

„Jsem chudej člověk, ale mám přátele. Ten tip jsem dostal od přátel.“

„Proč jste mi nedal vědět?“

„Nezastihl jsem vás. Volal jsem několikrát do nemocnice. Čestný slovo.“

„Lžete!“

„Jsem chudej člověk.“

„Jste svině!“

„Chudá svině, pane Brummere. Chudá svině se o sebe musí postarat, mám nemocný plíce.“

„Do prdele,“ ulevil si Julius Brummer.

Silnice vedla opět do kopce. Obzor byl na severu fialový a zamlžený. Světla ubývalo.

„Je mi to úplně jasný. Přijel jste na kříž a čekal jste. Kamaráda jste nevaroval.“

„Nebyl to můj kamarád!“

„Myslel jste si: Uvidíme, komu se to povede, Brummerovi, nebo těm druhým. Povedlo se to těm druhým. A tak jste počkal na mě. Kdyby se to povedlo mně, poštval byste je na mne.“

„Chudák se nemůže rozhodovat svobodně, pane Brummere. Když je člověk bohatej jako vy, vypadá všechno jinak.“ Dietrich kýchl a pes zavrčel.

„Ticho, Puppele! Mohl bych vás udat. Na nejbližším kontrolním bodě. Víte to?“

„Ano, pane Brummere. Samozřejmě, pane Brummere. Vyslýchali by mě. Musel bych vypovídat. Všechno, co vím. To by byla legrace, pane Brummere, bože, bože!“

„Můj řidič říká, že znáte číslo toho auta.“

To byla jeho druhá porážka. Automaticky do ní zatáhl i mě.

„Je to tak.“

„Kdo mi zaručí, že nelžete?“

„Nikdo, pane Brummere. Zatím jedou zpátky. Ale za chvíli dorazí na berlínský okruh. Na hranicích čekají moji přátelé. Když se dohodneme, vystoupím ve Schkeuditzi. Je tam obchod. Zatelefonuju přátelům a ti se na auto zavěsí, až se tam objeví. Nezapomínejte, že mají ty papíry. Když se nedohodneme, odletí papíry zítra ráno na Západ.“

„Třeba je to všechno podvod. Nikdy jsem ty papíry neviděl.“

„Ale já jo.“

„Jste lhář.“

Dietrich prohlásil s hrdostí proletáře: „Nenechám si od vás nadávat, pane Brummere!“

„Poslyšte –vždyť vy se mě pokoušíte vydírat!“

„Léta jsem pro vás dělal špinavou práci. Platil jste mi za to mizerně. Proč? Protože na mě něco víte, proto! Nejspíš něco víte na spoustu lidí. Teď vím něco já na vás.“

„Nic nevíte!“

„Tak pusťte ty papíry na Západ, pane Brummere!“

Dietrich vytáhl špinavý kapesník, vysmrkal se do něj a prohlédl si výsledek plný soucitu sám se sebou. „Takovýhle život mě už nebaví. Je mi čtyřicet…“

Jemu taky, pomyslel jsem si.

„… ve čtyřiceti člověk začíná přemýšlet…“

Ale ale, pomyslel jsem si.

„Říká se, že každý má jednou v životě šanci. Tohle je ta moje šance. Odjedu do Mnichova a otevřu si tam espreso. Byl jsem dřív číšník. Vyznám se v tom…“

Kolem nás se mihla tabule:

RESTAURACE SCHKEUDITZ –17 KM

„Podívejte, pane Brummere, i malý člověk musí myslet na budoucnost. Jistota –tohle slovo platí pro všechny!“

„Kolik?“

„Dvacet tisíc.“

„Vám přeskočilo!“

„Mám výdaje. Musím zaplatit přátelům v Berlíně.“ Začalo se smrákat. Rozsvítil jsem parkovací světla.

„Víte co, Dietrichu? Polibte mi prdel!“

„Dvacet pět tisíc, pane Brummere. Pět tisíc za to, co jste zrovna řekl. Jsem chudej. Ale jsem člověk stejně jako vy. Nenechám se od vás urážet.“

„A já se nenechám vydírat. Od takový svině jako vy už vůbec ne. Holdene!“

„Pane Brummere?“

„Zastavte. Vyhoďte toho chlapa!“

Zajel jsem s autem na krajnici. Vzduch byl vlhký, uklouzl jsem na mokré trávě, když jsem obcházel auto a otvíral dvířka na té straně, kde seděl Dietrich.

„Ušetřete si námahu,“ řekl Dietrich a vystoupil. „Až se ty papíry dostanou do Düsseldorfu, můžete si taky hledat nové místo!“ Strčil ruce do kapes saka a vykročil.

Čtyři kroky. Šest kroků. Sedm.

„Pět tisíc,“ řekl Brummer.

Muž s kovovými brýlemi se vzdaloval po silnici do tmy.

„Deset tisíc.“

Odpověď se neozvala.

„Patnáct, moje poslední slovo!“

Muž s vyboulenými kalhotami šel pořád dál. Mihlo se kolem nás auto se západním číslem. Řidič zatroubil.

„Pane Brummere, nesmím tady stát.“

„Dietrichu!“ zavolal Brummer, jako se volá na psa.

Dietrich nereagoval. Byl už dost daleko, šedivá postava zahalená nocí. Z lesa se valila mlha, mléčná a řídká.

Mihl se kolem nás další vůz.

Řidič opět zatroubil, dlouze a vztekle.

„Nesmím tady…,“ spustil jsem.

„Jeďte za tím sviňákem, rychle!“

Vlezl jsem za volant, zapnul dálková světla a kužely reflektorů rozřízly cáry mlhy a dopadly na staré kalhoty, špinavé sako a světlé vlasy. Dohonil jsem Dietricha. Skočil do trávy a rozběhl se k nedalekému lesu. Před chvílí zažil, co se může stát, když auto honí člověka. Zastavil jsem. Brummer prudce otevřel dvířka a zavolal: „Vraťte se!“

Dietrich doklopýtal zpátky ke stromům.

„Dostanete ty prachy!“

Dietrich zůstal stát v trávě, která mu sahala po kolena.

„Dvacet pět tisíc?‘

„Jo. Dvacet pět tisíc.“

„Jak je dostanu?“

„Šekem…,“ zaskřehotal Brummer. Měl jsem strach, aby nedostal nový záchvat. „… na nějakou západní banku. Zúčtovatelným šekem… který můžu na tři dny zablokovat, když se ukáže, že jste lhal…“

„Vyplňte ho,“ ozval se hlas muže v trávě, ošklivého nastydlého muže, stojícího mezi šalvěji, chrpami a bodláčím.

Julius Brummer vyndal sešitek. Na koleně vyplnil šek.

„Tady je, Dietrichu!“

Agent se vrátil vysokou trávou skrz bodláčí, chrpy a šalvěj. Brummer vystrčil šek z okénka. Dietrich si ho pečlivě prohlédl.

„Jestli jste mě obelhal, dám ho zablokovat,“ řekl Brummer.

„Jestli mě zatknou, až si ho půjdu vybrat, tak všechno vybalím,“ řekl Dietrich. Pak se rozhovořil konkrétně a prozradil Brummerovi poznávací značku a barvu auta, které zabilo muže na Hermsdorfském kříži, a jména svých přátel u kontrolního bodu před západním sektorem Berlína.

Julius Brummer si všechno poznamenal. Na vyplnění šeku si nasadil rohovinové brýle a Dietrichovy informace si teď pečlivým písmem pilného žáka zapsal do notýsku. Pak se přes brýle podíval jako tlustá sova na mne.

„Jeďte rychle do Schkeuditze. Dietrich musí telefonovat.“

„Ano, pane Brummere.“

Mlha, valící se z lesů, zhoustla. Zaplavila dálnici, ale dálkové světlomety ji prosvítily. Bez ohledu na povolenou rychlost jsem jel stočtyřicítkou. Nebe bylo černé.

V mlze se před námi objevila rozmazaná světla.

„To je Schkeuditz,“ oznámil agent.

„Zastavte u hostince,“ řekl Brummer.

„Ne, kousek dřív, prosím.“

„Okej.“

Zatímco se z mlhy vylupovala světla, Dietrich řekl Brummerovi: „Dreilinden, kontrolní bod Západ. Vedle celnice. Ten muž k vám přistoupí a osloví vás vaším jménem. Celým jménem.“

Zastavil jsem. Dietrich vystoupil.

„Dám si udělat nový zuby,“ řekl agent. Pokynul nám a rychle se ztratil v mlze.

„Zasraná mlha,“ zaklel Julius Brummer, „Doufejme, že ještě nezhoustne.“

Pomyslel jsem si, že naše bezpečnost závisí jednou na papírech, jednou na poznávací značce auta a jednou na mlze. Jak je ten svět ubohý!

Naproti tomu…

Před třemi týdny jsem šel s jednou pouliční děvkou. Měla malý byt. Pak jsme si povídali o životě. Byla to děsně pesimistická holka. Postěžovala si: „Už mě to moc nebaví! Ta trocha štěstí! A kolik trablů? Děkuju za květiny.“

„Chtěla bys umřít?“

„Radši dneska než zejtra,“ řekla. „Život mně může bejt ukradenej!“

Taky stanovisko.

Ale pak jsme v noci najednou v jejím malém bytě ucítili plyn. Rozběhli jsme se do kuchyně, nazí a zpanikaření, a zjistili jsme, že je jeden plynový kohoutek otevřený. Vařili jsme si čaj, a zatímco jsme leželi v posteli, voda přetekla a uhasila plamen.

„Bože,“ vzdychla ta holka, „představ si, zlato, kdybysme bejvali usnuli! Je mi z toho nanic! Mohlo nás to stát život!“

21

Před Labem zhoustla mlha tak, že jsem musel ubrat na třicet kilometrů. Občas jsem stáhl okénko a vystrčil hlavu, protože se skla neustále orosovala. V mlze bylo cítit kouř, ve vzduchu byla cítit voda. Rozeznával jsem jen střední pruh, a někdy ani ten ne. Musel jsem neustále přejíždět na druhou stranu dálnice. Po chvíli jsem ztratil orientaci a dostal strach, že jsem přehlédl značku, která mě měla zavést zpátky, a že jedu po nesprávné straně. Z nejistoty se mi doslova zatočila hlava, přestože jsem se podle světel aut v protisměru mohl čas od času přesvědčit, že jedu ve správném pruhu. Na mostě přes Labe pracovali v noční směně montéři. Jejich acetylénové lampy osvětlovaly vysokou věž. Za Coswigem jsem přejel zajíce. Ozvalo se obvyklé odporné chrupnutí a auto sebou obvyklým způsobem smýklo, a pak se Julius Brummer rozpovídal. Od té doby, co Dietrich vystoupil, nepromluvil. Teď se zase rozhovořil…

„Před chvílí jsem vám vyhrožoval, Holdene. Mrzí mě to. Odpusťte mi to.“

„Prosím, pane Brummere,“ řekl jsem.

Mlha se teď dala do pohybu. Východní vítr hnal její cáry přes dálnici. Brummer hovořil rozvážně jako člověk, který formuluje závěť. Jestlipak brzo umře, pomyslel jsem si. Bude to zvláštní, jestli umře, a já si pak na to vzpomenu. Této noci mluvil ke mně…

„Zažil jste toho dost, co jste u mně. Byly to ošklivé chvíle…“

Sledoval jsem upřeně bílý střední pás a pomalu mě začínala bolet záda. Byl to dlouhý den.

„Teď se toho stane ještě víc, Holdene. Budu vás možná potřebovat. Pomůžete mi?“

Mlčel jsem. Bylo dvacet hodin třicet minut. Už půl hodiny nás nikdo nepředhonil a nikoho jsme nepotkali. Plavali jsme v mlze jako poslední lidé na světě.

„Ještě mě neznáte. Nežádám vás o přátelskou službu –jen žádnou sentimentalitu! Zaplatím vám. Pomůžete mi, když vám zaplatím?“

„Musím vědět, oč jde, pane Brummere. Podívejte, vrátil jsem se…“

„… z kriminálu,“ dokončil Brummer. „Právě, Holdene.“

„Prosím?“

„Proč jste se vrátil z kriminálu?“ Odpověděl si sám: „Protože jste tam pykal. Co jste si tam odpykával? Vinu za minulost.“ Dal si do úst žvýkačku a rozkašlal se. „Podívejte, Holdene, většina dnešních lidí má nepříjemnou minulost. Jedni byli náckové, druzí komunisti. Jedni byli v emigraci, druzí měli odejít, a neodešli. Jedni už nedokážou věřit na pánbíčka. Druzí mají zpackané manželství. Kdyby to tak někdo mohl smazat! Malí lidé mají starosti. Rozpadají se jim rodiny. Nevydařily se jim děti. Politikové nemůžou spát. Jak můžou dneska zastávat to, co řekli před rokem? Vědci, kteří zkonstruovali atomovou bombu –něco tak nevkusného! Bylo by hezké, kdyby člověk mohl říct: To jsme nebyli my, pánové, to byl někdo jiný…“

Vtom se rozpršelo. Kolem auta se mihla velká tabule. Byli jsme v Treuenbrietzenu.

„Vemte si, koho chcete, lidi vysoce postavené, lidi obyčejné… všichni mají nějakou budoucnost, významnou budoucnost, bezvýznamnou budoucnost, mají strach, mají špatné svědomí. Víte, co všichni potřebují, Holdene?“

„Co, pane Brummere?“

„Dvojníka! Bože, to by byl vynález století! Druhé já, které by na sebe vzalo, co člověk udělal –všechny jeho sprosťárny, chyby, omyly! Tenhle nápad bych si měl dát patentovat! Dvojník pro svědomí je nadevšecko jmění!“

22

Dvojník…

Nevím, jestli znáte ten pocit, když se vás zmocní nějaký nápad; když se vám uhnízdí v mozku a v krvi; nevím, jestli to znáte.

Někdo si s vámi celičký den povídá. Ale v paměti vám utkví jen jediná věta. Jen pár slov. A ta vás už neopustí. Znáte to?

Dvojník…

Pak by neexistovala vina, neexistoval by trest.

Ten čin jsem nespáchal já, slavný soude. Ten čin spáchal někdo jiný, kdo vypadá jako já; kdo mluví jako já; kdo žije jako já. Ale je zlý. Já jsem dobrák. Jeho musíte potrestat, slavný soude, jeho, ne mne…

Takový dvojník neexistuje.

Co to vlastně znamená?

Věcí, která neexistuje, nazývají lidé věc, kterou ještě neobjevili. Věc sama nemá vůbec nic proti tomu, aby ji objevili.

Takový dvojník tedy neexistuje, prozatím.

Nevím, jestli znáte ten pocit, když se vás najednou zmocní nějaký nápad; když se vám uhnízdí v krvi a v mozku; nevím, jestli to znáte.

Oné deštivé noci se ve mně zrodil nápad. Zrodil se mezi Treuenbrietzenem a berlínským okruhem a vyvolal ho ve mně Julius Brummer –on sám, jeho pozdější oběť…

23

Z šumění deště se zase vynořil jeho poučující hlas. Jako nenásilná filmová promítačka mě vrátil do přítomnosti.

„… taky moji minulost, Holdene. Ale ano, ovšem! Musím k vám být docela upřímný. Ne proto, že bych chtěl, abyste mě chápal. To ne, vždyť si vás platím. Ale protože musíte vědět, oč jde, když mi máte pomoct…“

Rozbořený most nad dálnicí.

Tabule v dešti.

NÁRODNÍ PODNIK ZEISS-JENA doporučoval své výrobky. Lipsko zvalo na veletrh.

‚Ano, i já mám svou minulost, a ani já nemám dvojníka, který by ji ze mne sňal…“

Nemá dvojníka…

„Nemám ošklivého Julia Brummera II., na kterého bych mohl všechno svést…“

Musím o tom přemýšlet. Musím se nad tím zamyslet, později, až budu sám.

„Jdou po mně, Holdene. Chtějí mě dostat před soud…“

„Kdo, pane Brummere?“

„Nepřátelé. Mám úspěch, proto mám i nepřátele. Připravují na mě žalobu. Už dlouhé měsíce. Vážení pánové, počestní obchodníci, známí občané. Víte, co jsem proti tomu podnikl?“

„Co, pane Brummere?“

„Řekl jsem si: Ti pánové přece musejí mít taky minulost! Moje teorie. Každý má svou minulost. Stálo mě to spoustu peněz, ale už ji mám.“

„Máte co?“

„Minulost svých žalobců. Na fotografiích a dokumentech, slovem i obrazem. Víte kde?“

„V té ukradené aktovce.“

„Správně.“

„Takže ji nemáte.“

„Ale získám ji zpátky, na to se spolehněte! V Dreilindenu, u západní závory, na nás čeká přítel pana Dietricha. Pan Dietrich je můj přítel, protože jsem mu dal peníze. Přítel pana Dietricha je můj přítel, protože mu pan Dietrich dal peníze. Dostanu tu aktovku zpátky, mám ještě víc peněz, budu mít ještě víc přátel, mimo jiné i vás, Holdene.“ Ztišil hlas do šepotu. „Kdo má tu aktovku, je nejmocnější v celém městě. Možná nejmocnější v celé zemi. Nikdo se neodváží pohnat ho před soud. S ním nelze uspořádat proces! Oněm nelze říct jediné ošklivé slovo! Co to bylo? Zase zajíc?“

„Čokoláda, pane Brummere, spadla ze sedadla.“

„Jaká čokoláda?“

„Pro děti z východní zóny.“

24

21 hodin 10 minut.

Berlínský okruh.

Spleť sjezdů a nájezdů, odbočky do Frankfurtu nad Odrou, Küstrinu a Postupimi. Nejvyšší povolená rychlost pro vojenské kolony třicet kilometrů za hodinu. Dálnice opisovala široký oblouk.

Za Babelsbergem se objevily nové tabule. Rovné šipky ukazovaly cestu do DEMOKRATICKÉHO SEKTORU, zalomené šipky do ZÁPADNÍHO BERLÍNA. Kolem nás se míhala světla. Lilo jako z konve. Nebe před námi se rozjasňovalo.

Kontrolní bod Dreilinden se objevil znenadání za zatáčkou, ozářený mnoha světlomety. Toho večera byl jen malý provoz, u odbavovacích přepážek nikdo nestál. Viděl jsem opět fotografie a četl opět básně a nápisy a všichni policisté se chovali přátelsky.

V 21 hodin 35 jsme pokračovali v cestě.

Po kilometru tmy se vynořil západní kontrolní bod, jediný dlouhý barák s nákladními rampami uprostřed vozovky. Pohybem ruky nás k sobě přivolal berlínský policista. Zapsal si číslo auta a byl stejně přívětivý jako jeho východní kolegové.

„Přes Töpen?“

„Přes Warthu,“ odpověděl jsem.

Na konci rampy stál opel-rekord. Seděli v něm dva muži v pláštích do deště. Jeden vystoupil a pomalu k nám zamířil, ruce v kapsách pláště, klobouk stažený do tváře.

„To je všechno, můžete jet,“ řekl přívětivě západní policista. Šlápl jsem lehce na plynový pedál. Vůz se rozjel k muži v gumáku.

„To je on,“ řekl Brummer. Znělo to šťastně. „Vidíte, Holdene, jak to funguje?“

„Ano.“

Muž stál už před námi. Brummer spustil okénko. Ten muž byl mladý. Naklonil se do auta.

„Julius Maria Brummer?“

„Ano.“

„Z Düsseldorfu?“

„Ano.“

„Čekáme na vás, pane Brummere.“

„Ano.“

„To je váš řidič?“

„Ano.“

„Dobrá. Ať se s autem vrátí do Düsseldorfu.“

Brummer se nehlasně zeptal: „Co to má znamenat?“

„Julie Mario Brummere,“ řekl ten mladík pomalu, „jmenuju se Hart. Jsem kriminální komisař. Z pověření düsseldorfské prokuratury vás zatýkám.“

Déšť bušil do střechy auta a v lehké mlze se mihotala spousta světel, červených a bílých.

Hart pravil: „Když se Düsseldorfská prokuratura dnes v poledne dověděla, že jste opustil Düsseldorf směrem na Berlín, informovala nás dálnopisem a požádala, abychom vás na kontrolním bodě zatkli, protože hrozí nebezpečí útěku.“

Brummer se klidně zeptal: „Jak zní obžaloba?“

„Obžaloba zní,“ odpověděl kriminální komisař Hart, „falšování listin, zakládání fingovaných firem, směnečné podvody, vydírání, daňové podvody a přestupky proti devizovým zákonům. Vystupte si.“

Brummer vystoupil ve zmačkaném letním obleku do deštivé noci. Povzdechl si: „Co se mnou bude?“

„Do rána zůstanete na prezídiu. Pak vás dopravíme letecky do Düsseldorfu.“

„Nesmím létat. Mám nemocné srdce.“

„Máte lékařské vysvědčení?“

„Samozřejmě.“

„Pak vás odvezeme vlakem.“

Starý pes zaštěkal.

„Nojo, Puppele, nojo…“

„Pes zůstane u řidiče,“ přikázal Hart.

Tu se Brummer rozkřikl: „Ten pes je zvyklý na mě! Nemůže beze mě být!“

„Prosím vás, pane Brummere! Půjdete do vyšetřovací vazby!“

„Říkám vám, že s ním můj řidič nic nepořídí! Uteče mu! Někoho napadne! Odmítám za něj odpovědnost!“

„Nemůžete si ho přece vzít do vězení!“

Ve tmě se přede mnou rozsvítily světlomety auta a zase zhasly. Zahlédl jsem je, Brummer je zahlédl taky, jen Hart si jich nevšiml. Stál k nim zády. Spor o psa pokračoval.

„Dovolte, abych ho dopravil aspoň zpátky do Düsseldorfu.“

Reflektory se rozsvítily znovu a potřetí. Očekával nás tu ještě někdo jiný…

25

Dohadovali se dlouho a nakonec Brummer prosadil svou. Starý pes za ním běžel do černého opel-rekordu. Já jsem tam odnesl kufřík. Brummer seděl na zadním sedadle. Postavil jsem mu kufřík k nohám.

„Děkuju, Holdene. Vemte si pokoj v hotelu. Ráno se vraťte zpátky.“ Pokynul mi. „A nedělejte si starosti. Nebude to tak horké. Myslete na náš rozhovor.“

„Ano, pane Brummere.“

„Nesmíte už spolu hovořit!“ okřikl nás Hart.

„Dobrou noc, pane Brummere,“ rozloučil jsem se.

Dvířka zapadla a opel-rekord se rozjel. Čekal jsem, až jeho červená světla zmizí, a pak jsem se vrátil ke cadillaku, sedl si za volant a čekal. Déšť bušil do střechy. Čas od času kolem mne přejel vůz z východní zóny. Čekal jsem jedenáct minut. Potom se ze tmy na konci nakládací rampy vynořil muž a zamířil ke mně. Měl na sobě černé manšestrové kalhoty a hnědou koženou bundu a vypadal jako zápasník ve volném stylu. Byl hodně vysoký a šel předkloněný. Brutální lebka mu seděla přímo na ramenou, krk neměl. Špinavě světlé vlasy měl ostříhané nakrátko, maličká vodnatá očka uložená v důlcích vypolštářovaných tukem. Šel houpavým krokem. Připadal mi trochu jako lidové vydání Julia Marii Brummera. Beze slova otevřel dvířka a padl na sedadlo vedle mne. Ucítí jsem vůni jeho kožené bundy a mokrého manšestru. Pohlédl jsem na něj a on na mne. Po dlouhém mlčení se mě zeptal vysokým pronikavým hlasem: „Nechcete už konečně jet?“

„Kam?“

„Do Berlína, člověče!“

„Vy jste…“

„No jasně. Jsem jeho bratr.“

„Čí bratr?“

„Dietrichův bratr. Nepředstírejte, že jste rozčilenej. Všechno je v suchu. Dva kamarádi maj ty pány v merku. Brummera zhaftli, co?“

„Ano.“

„Brzy bude venku. Tak už jeďte, kolego!“

Rozjel jsem se. Světla zůstala za námi. Stěrače hlasitě kmitaly. Obr řekl: „Jmenuju se Kolb.“

„Myslel jsem, že jste bratr…“

„Jsem.“

„Ale…“

„Různí otcové, mladíku, různí otcové!“

Minuli jsme zrezavělý sovětský tank na rudém podstavci. Na stráži před ním stáli dva promočení vojáci. Byl to památník, který v Berlíně pořád měnil stanoviště. Ve vězení se mi o tom dostal do rukou novinový článek. Teď tedy stojí tady…

„Trvalo vám to dlouho, kamaráde, moc dlouho.“

„Byla mlha.“

„Přesto! Ty druhý tu byli už před dvěma hodinama. Vy se jmenujete Holden, že jo?“

„Jak to…“

„Od bratra, po telefonu.“ Vzdychl si. „U jednoho za to může kriminál, u druhýho něco jinýho. Podívejte se na mě. Víte, co je to u mě?“

„Co?“

„Kýla. Tragédie, co? Jeden špatnej pohyb –a šmytec. Víte, co jsem dělal?“

„Co?“

„Slyšel jste někdy o Pěti Arturech?“

„Jo,“ zalhal jsem.

„Tak vidíte. Bezvadný číslo. Po celý Evropě. Třikrát v Americe. Byl jsem untrman. Jeden špatnej pohyb. Kýla. A spadla klec. Tragédie, co?“

Dojeli jsme na Avus. V dešti se mihotala červená poziční světla na vysílacích stožárech berlínského Riasu.

„Nemůžu si naříkat,“ řekl Kolb. „Mám bratra, na kterýho se můžu spolehnout. Podporuje mě, rozumíte? A teď se mu konečně poved pořádnej kšeft. Přeju mu to. Teda opravdu. Pánbůh ještě existuje! Teď mu splácí, co pro mě Otto udělal.“

„Poslyšte, Kolbe, kam to vlastně jedeme?“

„Domů, člověče. Do hajan. Copak nejste unavenej?“

„Jsem, ale…“

„Hasenheide.“

„Co je to?“

„Ulice. V Neukollnu. Penzión Róza.“

„Ale poslyšte…“

„Co byste ještě chtěl? Americkej sektor. Telefon v pokoji. To je důležitý.“

„Důležité, proč?“

„Musím vám, člověče, přece ještě zavolat a říct vám, kam si máte přijít pro aktovku s těma papírama.“

Tu sepřed námi vynořila nová světla. Avus skončil. Dorazili jsme do Charlottenburgu.

Zeptal jsem se: „Copak jste si tak jistý, že tu aktovku dostanete zpátky?“

„Člověče, aktovka, kterou bych nedostal, neexistuje!“

„Ale, ale!“

„Žádný ale ale! Všechno je zařízený. Zbejvá vyřešit jen jednu maličkost. Jeden z těch tří chlapíků si tu aktovku připnul k zápěstí. Řetízkem. Stříbrným. Na tom řetízku je zámek. Viděli jsme to. Jak ty hochy znám, bude mít klíček od toho zámečku někdo jinej.“

„No a?“

„Poslyšte, chcete mě urážet? Tu kýlu jsem si neudělal v prackách. Tohle je moje specialita. Podívejte se na tu starou rozhlasovou věž! Víte, jak vidím ty světla, jsem hned sentimentální. Ne, opravdu –projezdil jsem celej svět, ale něco takovýho není nikde. Mám pocit, že už taky pořádně mluvím. Jako bych se narodil v Berlíně. A ne v Drážďanech. Co?“

„To tedy jo.“

„Bratr to tady nevydržel. Hrozně se tu nudil. To víte, číšník! Ty chtěj, aby kolem nich bylo v jednom kuse živo! Ale já –kdepak, pěkně děkuju! Podívejte se na ty světla na věži! Nahoře se můžete i najíst. Ještě jsem tam nebyl. Ale je to prej bezvadný.“

26

Můj pokoj v penziónu Róza byl malý jako pokoj u vdovy Meiseové v Düsseldorfu a stejně nevkusně zařízený. Nebyl však vlhký a vedle postele stál opravdu telefon. Na poličce ležela bible, rádce pro chovatele drobného zvířectva a tři francouzské časopisy. Jeden se jmenoval Regál, druhý Sensations, třetí Tabou. V Regálu byly nahé holky, v Sensations nazí mladíci. V Tabou bylo obojí.

Lehl jsem si do postele a prohlédl si časopisy a pak jsem si přečetl, že krotcí králíci jsou strašně plodní: od března do října vrhají každých pět týdnů čtyři až dvanáct mláďat, která jsou už za šest měsíců schopná rozmnožování, přestože dorostou až za rok. Nakonec jsem v bibli hledal příběh o Noemovi a potopě, ale byl jsem už příliš unavený a nenašel jsem ho.

Telefon mě vzbudil v půl třetí ráno. Spal jsem do té doby při světle.

„Holden?“

„Ano.“

„Tady je Kolb.“ Jeho kastrátský hlas zněl spokojeně. „Vzbudil jsem vás, kamaráde?“

„Ano.“

„Fajn. Fajn. Všecko je v kabeli. V šest hodin třicet na letišti Templhof.

V restauraci. Buďte přesnej. Tam to dostanete.“

„Už to máte?“

„No poslyšte, tak rychle nestřílej ani Prušáci! Ten pán teď leží v hotelu a spí.“

„Ale…“

„Člověče, vy jste teda netrpělivej! Bavorák, že jo?“

„Jo.“

„To jsem si myslel hned. Řek jsem v restauraci na letišti. Objednejte si klidně kafe. Přídu tam. On příde taky. Odlítá. V sedum. Teda: na sedum hodin má letenku. Radši mě nezdravte, rozumíte? Až odejdu na záchod, zaplaťte a přivezte auto. Ke vchodu do haly, jasný?“

„A když nepůjdete na záchod?“

„Spolehněte se, že pudu.“

Ráno svítilo slunce. Bylo stejně teplo jako den předtím. Odjel jsem na letiště, sedl jsem si do restaurace a objednal si kávu. Pode mnou rolovala na letištní ploše stříbrná letadla. Tankovala, hlas z reproduktorů oznamoval jejich odlet. Viděl jsem, jak k nám míří cestující. Panoval tu čilý provoz, restaurace se zaplňovala.

V šest hodin dvacet pět se objevil Kolb. Měl na sobě modrý dvouřadový oblek s nápadnými bílými pruhy a bílou rozhalenkou. Sedl si ke vchodu a neznal mě a já jsem neznal jeho. Popíjeli jsme oba kávu.

V šest hodin čtyřicet vešel muž, který nesl v pravé ruce velkou aktovku z vepřovice. Tu aktovku měl připevněnou stříbrným řetízkem k pravému zápěstí. Byl velký a štíhlý a měl černé kostěné brýle. Vypadal jako vědec.

V šest hodin čtyřicet dva přijal světlovlasý číšník jeho objednávku. Bývalý untrman artistické skupiny Pět Arturů si četl Tagesspiegel.

„Pozor,“ ozvalo se z ampliónu, ‚Air France oznamuje odlet svého clipperu 546 do Mnichova. Žádáme cestující, aby se odebrali na palubu po třetím nástupišti. Přejeme vám příjemný let.“

V šest hodin čtyřicet osm přinesl světlovlasý číšník muži s kostěnými brýlemi konvičku kávy. Byl to nešikovný číšník. Těsně před stolem klopýtl. Konvička se převrhla. Její obsah se vylil muži s brýlemi na šedivý flanelový oblek.

Vypukla malá scéna.

Muž s brýlemi se rozčiloval. Světlovlasý číšník se omlouval. Vmísili se do toho další hosté a potvrzovali muži s brýlemi, že si světlovlasý číšník počínal opravdu nepřípustně nešikovně.

Muž s brýlemi se snažil otřít si oblek kapesníkem. Moc mu to nešlo, protože mohl používat jen levou ruku. Nešikovný číšník mu doporučil, aby se odebral do umývárny. Muž s brýlemi vztekle vstal a odešel z restaurace. Po něm se zvedl Kolb. Po Kolbovi jsem se zvedl já…

Toalety byly nalevo od vchodu do restaurace. Když jsem míjel pánské umývárny, uslyšel jsem za dveřmi ošklivý zvuk. Prošel jsem halou k východu a zamířil na parkoviště pro vůz. V ranním vzduchu se pomalu otáčel obrovský letištní radar…

Když jsem přijížděl cadillakem ke skleněnému vchodu do haly, vyšel Kolben. V ruce nesl aktovku z vepřovice. Nasedl ke mně a já jsem se rychle rozjel. Taška ležela mezi námi. Kovový řetízek byl přetržený. Jeho stříbrné články byly od krve.

„Vysaďte mě na Kurfürstendammu,“ řekl Kolb a utřel si ruce do nepříliš čistého kapesníku. Měl je taky trochu od krve. „Přes Kurfürstendamm musíte stejně, když chcete na dálnici, a já musím na sociálku.“

„Kam?“

„Na sociální úřad. Pro podporu.“

„Není trochu brzy?“

„Ach, aspoň tam budu první. Čekání mi nevadí, čtu si noviny. Co říkáte tomu Chruščovovi, kamaráde?“

A tak jsem ho vzal až na dolní konec Kurfürstendammu, kde se rozloučil. „Bylo mi potěšením, Holdene. Jsem rád, že jsem vás tak hladce obsloužil. Z města radši rychle vypadněte! Pak už nemusíte pospíchat.“

„Nemějte strach.“

„Pozdravujte pana Brummera. Jsem mu vždy k službám.“

„Vyřídím mu to.“

„Poslyšte,“ Kolbův pohled zamířil žádostivě na krabici se sladkostmi ležící dosud na zadním sedadle, „není v tý krabici čokoláda?“

„Je.“

„Nač ji tu máte?“

„Na nic.“

„Můžu si ji vzít? Mám dva kluky. Po čokoládě jsou jako diví. Myslím, že by proti tomu pan Brummer nic neměl.“

„Taky si to myslím,“ řekl jsem a vyndal krabici. Viděl jsem v zrcátku, jak mi Kolb ještě chvíli mává. Stál s krabicí na kraji ulice a vypadal spokojeně.

Spěchal jsem, abych se z Berlína dostal co nejdřív. Na hranicích východní zóny panoval zase klid. Kontrola proběhla hladce. Jel jsem až k opuštěnému parkovišti nedaleko Brücku, tam jsem zastavil a vyndal zpod sedadla aktovku.

Na ranním parkovišti bylo naprosté ticho, v dálce se pásly černé krávy a viděl jsem větrný mlýn, jehož lopatky se pomalu otáčely.

Otevřel jsem dvířka a vystrčil nohy z vozu. V aktovce byly fotografie a dokumenty a dopisy a fotokopie dokumentů s poznámkami různých notářů. Prohlížel jsem si fotografie a četl si dokumenty a fotokopie.

Slunce stoupalo pořád výš, oteplovalo se. Čas od času přejelo kolem auto. Krávy stály se skloněnými hlavami v trávě a pásly se.

Když jsem si přečetl všechny listiny a prohlédl všechny fotografie, sbalil jsem je zase do aktovky a aktovku zasunul pod sedadlo. Pak jsem pokračoval v jízdě. Slunce bylo nalevo. Pustil jsem rádio a poslouchal ranní koncert Deutschlandsenderu. Vzpomínal jsem na slova Julia Brummera.

„Kdo má tu aktovku, je nejmocnější v celém městě. Možná nejmocnější v celé zemi.“

Nevěděl jsem, jak mocný je nejmocnější člověk ve městě a nejmocnější v zemi. Avšak aktovka, o níž Julius Brummer mluvil, ležela teď pod mým sedadlem. Občas se trochu posunula a občas zacinkal roztržený stříbrný řetízek –a já jsem celou tu dobu vzpomínal na matku…

Nejkrásnějším dnem byla pro mou matku sobota a její nejkrásnější částí poledne. Byli jsme chudá rodina a měli jsme dluhy. Ale jednou za týden se matka přesto tvářila vesele a říkala: „Roberte, miláčku, teď máme do pondělního rána klid. Teď už nemůže přijít fenďák ani účet za plyn, dneska odpoledne a zítra nám nemůžou vypnout proud. Proto je pro mě sobota nejkrásnější den v týdnu.“

Zeptal jsem se: „Proč ne neděle, mami?“

Odpověděla: „V neděli se už zase bojím pondělka, miláčku. Ale v sobotu je mezitím celý den.“

Tahle logika na mne v dětství zapůsobila tak silně, že jsem ji přijal pro celý život. Neopustila mě nikdy. Bylo to přirozeně také tím, že jsem se nikdy v životě nepřestal bát –když ne výběrčího plynu a elektřiny, tak později horších sil, když ne dluhů, tak jiných lidí, neboť všichni lidé mohou člověku ublížit a také mu ubližují.

I 23. srpen 1956, kdy cadillac Julia Marii Brummera mířil sovětskou zónou Německa k západu, byl sobota, a tak jsem v chudé marce Braniborské –toho dne jsem si vybral kratší cestu do Helmstedtu –dlouho vzpomínal na matku.

Slunce stoupalo, stíny zakrslých borovic se na špinavě žlutém písku krátily a já jsem si říkal, že tohle je zvláštní sobota, sobota, která přinesla konec všech sobot. Anebo ne: konec všech pondělků a strachu z nich.

Nevím, jestli to znáte: pocit, že máte moc. Až do onoho 23. srpna 1956 jsem žádnou moc neměl, nikdy v životě, a neznal jsem nikoho, kdo by ji měl. Právě proto jsem se pořád snažil představit, jak je asi těm mocným osobnostem, velkým vůdcům lidu, milionářům a vládcům.

Moc, kterou jsem teď měl, nebyla vlastně moje moc, ale přesto jsem byl rozhodnutý se na ní skromně, tiše podílet. Já jsem se přinejhorším mohl bez Julia Brummera obejít, on beze mne v žádném případě. Mohl jsem doufat, že není snob a že pro něj nebude nesnesitelné sdílet tajemství se svým řidičem. Nevypadalo to tak. Udělal na mě demokratický dojem.

Ne, asi to neznáte: pocit, že máte moc, pane kriminální komisaři Kehlmanne z Baden-Badenu, jemuž jsou tyto řádky eventuálně určeny. Ne skutečnou moc. Ne pravou moc, ale takovou moc, jaká dne 23. srpna minulého roku ležela pod mým sedadlem v podobě listin a fotografií. Je to opojný pocit, pane komisaři. Jsem si jistý, že jste ho nikdy nepoznal –tak jako moje chudá matka, na kterou jsem vzpomínal onoho 23. srpna mezi Magdeburgem, Eichenbarlebenem a pohraničním kontrolním bodem v Helmstedtu, na kterou jsem vzpomínal, když jsem mířil k západu a k slunnému sobotnímu poledni, které maminka tak milovala.

DRUHÁ KNIHA

1

Vichřice zvedla Nině Brummerové sukni, když vystoupila z taxíku a já zahlédl její krásné nohy. Hned nato se jí rozevlály světlé vlasy. Jak byla zesláblá, zavrávorala a padla na bok auta. Řidič vyskočil a podepřel ji. Potom vyndal zezadu její zavazadla: kožich z kanadského přírodního norka a černý kufřík na šperky ve tvaru kostky. To bylo všechno. Obojí odnesl do skleněné haly letiště v Düsseldorfu-Lohausenu.

Nina Brummerová šla nejistě za ním. Vichřice se do ní opírala a cloumala s ní. Měla na sobě přiléhavý černobílý pepita kostým, černé lodičky s vysokými podpatky a černé rukavičky. Její obličej byl bílý jako sníh, rudě namalovaná ústa nápadně zářila.

Zaparkoval jsem cadillac kousek od vchodu do haly. Čekal jsem tu na Ninu Brummerovou už čtvrt hodiny. Myslel jsem, že budu muset čekat déle, přišla příliš brzo. Bylo 27. srpna 1956, 18 hodin 35 minut. Před čtyřmi dny jsem se vrátil z Berlína.

Za ty čtyři dny se přihodilo mnoho věcí. Měl jsem na hlavě široký obvaz. Levé oko jsem měl dosud podlité krví. A celý prostředek těla mě pálil jako po operaci. Za ty čtyři dny se přihodila spousta věcí, krátce se o nich zmíním…

Nina Brummerová zmizela ve vchodu do letištní haly. Vystoupil jsem a šel za ní. Vichřice byla stále silnější. Slunce zmizelo za černými, divoce rozeklanými pohořími mraků. Nebe bylo sírově žluté a měděnkově zelené, fialové a šarlatově rudé. Ve vichru řinčely tabule, cáry novin mi létaly kolem nohou, vzduchem vířil prach. Kulhal jsem, byl jsem ještě zpola chromý po výprasku, který jsem dostal.

V letištní hale svítily zářivky. Jejich světlo se mísilo se světlem zapadajícího slunce, padajícího dovnitř obrovskými okny, a vytvářelo neskutečnou, chladnou atmosféru. Světla tu bylo hodně –nebylo však živé. Věci ani lidé nevrhali stíny. Jako hlas z říše mrtvých se rozléhaly halou výzvy z ukrytých reproduktorů: „Pan Engelsing z Vídně, který právě přistál s KLM, nechť se dostaví k přepážce této společnosti! Pan Engelsing z Vídně, prosím!“ Lidé v hale mluvili tlumeně. Venku před okny se zvedaly závoje prachu.

Stoupl jsem si za novinový stánek a pozoroval Ninu Brummerovou. Stála u odbavovací přepážky Air France a dávala se zanést do seznamu cestujících. Orazítkovali jí letenku, dali jí kontrolní kartu. Nad ní visela na řetízcích mosazná tabulka. Hlásala:

DALŠÍ LET: 20 HODIN 00 MINUT AF 541 DO PAŘÍŽE

Nina Brummerová, se neustále rozhlížela po hale. Čekala na někoho věděl jsem na koho. Čekala marně…

„Pozor, prosím!“ ozval se znovu hlas z reproduktorů. Rušil ho pazvuk znějící jako šustění uschlého listí. „Pan American World Airways oznamují přílet svého clipperu 231 z Hamburku. Cestující vyjdou východem IV.“ Vyhlédl jsem na letištní plochu. Čtyřmotorové letadlo zahalené prachem stálo před kontrolní věží. Vrtule se zastavily. Mechanici, bojující s vichrem, přiváželi schůdky. Nina Brummerová vzala norkový kožich a kufřík s klenoty a vydala se po širokém schodišti k restauraci v prvním poschodí. Šel jsem pomalu za ní.

Restaurace byla prázdná.

Na jednu stěnu dosud malovalo zapadající slunce fantastické čmáranice: šarlatová červeň v sírové žluti, fialová v měděnkové zeleni. Nina Brummerová si sedla ke stolku u okna. Do vlasů jí padlo světlo a zlatě je rozzářilo, zůstal jsem stát u vchodu a pozoroval ji. Nejdřív tam byla docela sama. Pak se objevil číšník a přijal její objednávku. Potom byla zase sama. Dívala se na místo před kontrolní věží. Cestující, napření proti vichru, mířili k letištní hale. K letadlu přijížděly bachraté cisterny. Mechanici natahovali ke křídlům clipperu kovové hadice. Letadlo i lidi, cisterny i schůdky byly vidět už jen jako šedivé siluety. Přistoupil jsem ke stolku Niny Brummerové: „Dobrý večer!“

V jejích velikých modrých očích jsem spatřil strach. Byla bledá a krásná. Zadívala se na mě a řekla chraplavě: „Dobrý večer…“

Mým zmláceným tělem projelo jako bodnutí podivné zklamání.

„Vy mě nepoznáváte?“

Její odkrvené ruce se sevřely v pěsti. Pěstičky se přitiskly k černobílému pepita kabátku. „Já… ne… kdo jste?“

Neodpověděl jsem, protože se vrátil číšník a postavil na stůl sklenku koňaku. Zvědavě se na mě podíval a zase odešel. Nina Brummerová zašeptala: „Jste… od policie?“

„Jsem ten nový řidič.“

„Ach!“ Pěsti spadly dolů. Chřípí se jí zachvělo. Později jsem zjistil, že se jí to stávalo často. Uměla se dobře ovládat –až na to chřípí. „Promiňte, pane…“

„Holden.“

„Pane Holdene. Ten obvaz… měl jste nehodu?“

„Svým způsobem ano.“

„Co se stalo?“ Nečekala na mou odpověď a zeptala se hned dál: „A kde se tu berete?“

„Věděl jsem, že vás tu najdu.“

„Jak to? Nevěděl to nikdo… Odešla jsem z nemocnice tajně…“

„Já vím.“

„Od koho, od koho?“

„Vím všechno,“ řekl jsem a posadil se. Teď se rozsvítily zářivky i v restauraci a venku, na vzdálených startovacích dráhách, se rozzářila červená, modrá a bílá světla. Západní obzor dostával rychle barvu špinavého popela. Černé cáry mračen se honily po nebi nové noci stále rychleji.

Oči Niny Brummerové byly zapadlé v modrých jeskyních. Tvář měla bílou. Ale i ve strachu a slabosti byla krásná. Vzpomněl jsem si na slova staré české kuchařky: Je jako andílek, pane, jako opravdický andílek. Každý je z ní u vytržení.

„Mluvte,“ zašeptala Nina Brummerová. Když zvedla sklenku a napila se, zacinkaly jí na zápěstích zlaté řetízky. Polovinu koňaku rozlila. Hnědé kapky padaly na bílý ubrus. „Dobře, dám… dám… vám náramek…“

„Nechci náramek.“

„Nebo peníze…“

„Nechci peníze.“

„Tak… co?“

Řekl jsem: „Chci, abyste šla se mnou.“

„Ale to je šílené!“ Bezmocně se zasmála. Venku panovalo na pár vteřin světlo, zelené jako moře. Pod bílou pletí Niny Brummerové probleskovaly lebeční kosti. „Kam s vámi mám jít?“

„Domů,“ opáčil jsem. „Nebo zpátky do nemocnice. Vymyslíme si nějakou výmluvu. Za hodinu budete ve své posteli. Nikdo se nic nedozví.“

Přitiskla si obě ruce k hlavě a zasténala, protože ničemu nerozuměla: „Jaký zájem máte na tom, abych tu zůstala? Říkáte, že víte všechno. Pak jistě víte, že chci odejít od manžela… A proč…“

„Od té doby, co jsme se viděli, se událo mnoho věcí. Váš manžel…“

„… sedí ve vězení.“

„Prozatím…“

Škubla sebou a zašeptala: „Prozatím?“

„Dlouho už sedět nebude. Do Paříže nemůžete. Bylo by to šílenství. Já… já…,“ najednou jsem se zakoktal, protože jsem ji před sebou viděl nahou, viděl jsem její krásné bílé tělo, které se celé chvělo touhou po někom, kdo nepřijde. „Já to nedovolím!“

„Vy jste se zbláznil! Co chcete dovolovat? Jste náš šofér!“

„Pan Worm nepřijde.“

Tu jí do krásných očí vytryskly slzy a já jsem pocítil soucit, skutečný soucit, ne žádost.

„Nepřijde?“

„Ne.“

„Nevěřím vám! Poslala jsem mu letenku. Jsem s ním domluvená. Naše letadlo letí až za hodinu…“

Položil jsem cosi na stůl.

„Co je to?“

„Víte dobře, co je to,“ řekl jsem.

Mezi námi ležel malý bledě modrý sešitek. Oba jsme se na něj dívali. Nina Brummerová zašeptala:

„Jeho letenka?“

„Ano.“

„Jak jste k ní přišel?“ Propadla panice. „Stalo se mu něco?“

„Ne.“

„Ale ta letenka…“

„Nechcete mě vyslechnout, milostivá paní? Nechcete si mě v klidu poslechnout? Mám vám co vyprávět.“

Kousla se do rtů. Přikývla. Podívala se na mě.

Spustil jsem: „Před pěti dny byl váš manžel v Berlíně zatčen. To víte.“

„Ano.“

„Před čtyřmi dny, v sobotu, jsem se kolem osmnácté hodiny vrátil do Düsseldorfu…“

2

Před čtyřmi dny, v sobotu kolem osmnácté hodiny, jsem se vrátil autem do Düsseldorfu. Vlezl jsem si do vany s horkou vodou a oholil se. Pak jsem zašel do kuchyně a s chutí snědl delikátní telecí guláš, který mi uvařila Míla Blehová. Byla na můj příjezd připravená. Zatelefonoval jsem jí totiž z Braunschweigu. („Teď je jedenáct. Přijedu mezi pátou a šestou, paní Blehová.“ –“Dobře, pane Holdene! A říkejte mi prosím Mílo. Všichni mi říkají Míla, stará Míla.“ –“Pak mi vy musíte říkat Roberte.“ –“Ne, prosím, to ne.“ –“Proč ne, Mílo?“ –“Vy jste muž, pane Holdene, a o tolik mladší. Lidi by měli řeči!“)

To slunné sobotní odpoledne jsem si po návratu dával na čas. Přečetl jsem si ve vaně večerník, sedl si ve svém pokoji nad garáží k oknu, vykouřil doutník a díval se do parku, jak ho pomalu zahaluje tma. Pak jsem poseděl u Míly v kuchyni a jedl delikátní guláš a pil delikátní plzeňské. Obě pokojské si jely do města zatancovat, sluha byl v kině.

Starý pes spal vedle krbu. Julius Brummer ho tedy musel nechat doma. Míla Blehová připravovala těsto na koláč. Rozklepla dvě vajíčka na hromádku bílé mouky, nasypala na ně práškový cukr a přidala kousíčky másla. „Odpoledne jsem byla u Niny, pane Holdene. Pustili mě k ní,“ začala vyprávět.

„Jak se jí daří?“

„Bože, je pořád hrozně slabá, moje Ninočka! Ale rty si už namalovala a řekla –víš, Mílo, bála jsem se, že se něco stane manželovi, proto jsem to udělala.“

Míla Blehová začala opatrně hníst těsto. Čas od času si nervózně vzdychla „A já jí povídám, Ninočko, hlupáčku, co tě to napadlo? Náš milostpán je přece nevinný, to všichni víme. Ti druzí mu jen závidí, že vydělal tolik peněz, a proto na něj podali tu sprostou, falešnou žalobu. Ale soud ho osvobodí a nakonec odsoudí je, už brzy! A Ninočka se zeptala: Jak to víš? A já povídám, no, řekl mi to sám milostpán.“

„Kdy?“ zeptal jsem se.

„Dneska v poledne. Přišel domů se dvěma pány od policie a se svým advokátem a odnesl si prádlo a všelijaký papíry a přitom řekl, nerozčiluj se, Mílo, je to všecko nedorozumění, nic jiného. Hlavně nezačni škytat, nestojí to za to. Takový je náš milostpán, pořád myslí na druhý, na sebe nikdy.“

„Ano,“ přisvědčil jsem a dolil si pivo, ‚je to báječný člověk.“

„Že je to tak, pane Holdene? Jak já jsem ráda, že to taky cítíte! Pro mě je milostpán ten nejlepší člověk na světě! Takový dobrák! Tak velkorysý! A o vás má taky moc dobrý mínění, pane Holdene.“

Maličko vydechla. „Ach bože, božíčku, zase ta škytavka!“

Válela přitom těsto válečkem dotenka. „Všecko dobře dopadne,“ prohlásila optimisticky. „Ani trochu se nebojím. Milostpán je hodný, a proto je všechno zlý proti němu. Tak jsem si to sesumírovala.“ Tenoučké těsto vložila do otvírací kovové formy a pečlivě na něj pokládala plátky jablek.

„Z toho koláče bude mít radost!“

„Ten koláč je pro pana Brummera?“

„Ale ovšem! Jeho zamilovaný koláč, víte? Tenoučké těsto a hodně jablek. Zeptala jsem se těch pánů od policie. Samozřejmě, odpověděli, zítra ho můžu přinést do vyšetřovací vazby. Na neděli mu odjakživa peču koláč. Neděle pro něj byla vždycky ten nejhezčí den…“

Míla se usmívala. „Po určitou dobu, po určitou dobu můžou být u moci i zloduchové, že mám pravdu, pane Holdene? Vemte si třeba Hitlera, celý svět se před ním třásl, jak byl mocný! Ale jak dlouho? Nakonec šel k čertu i se svou mocí a zvítězilo dobro\ Anebo Napoleon, se všemi svými vítězstvími. Nakonec ho zavřeli na tom ostrově, však víte! Dokonce i Caesar! Ten měl určitě obrovskou moc! A přesto, jak jsem slyšela, ho nakonec v tom jejich římským parlamentu zapíchli.

Ne, řekla jsem Ninočce, nakonec zvítězí vždycky dobro. A proto se o milostpána nemusíme bát. Mám pravdu?“

„Mílo?“

„Prosím?“

„Uděláte pro mě něco?“

„Co budete chtít, pane Holdene.“

Sáhl jsem do kapsy a vyndal malý klíček s bizarními zoubky. „Když jsem vám dneska v poledne volal z Braunschweigu, měl jsem v autě spoustu listin. Ty listiny dokazovaly, že je pan Brummer úplně nevinný.“

„Ach propáníčka, já to věděla!“

„Pronajal jsem si u jedné banky v Braunschweigu trezor a ty papíry jsem do něj uložil. Vyzvednout je můžu jen já, tímhle klíčkem a zakódovaným číslem.“

„Milostpán se opravdu nemýlil! Jste hodný člověk, udělali jsme s vámi štěstí!“

„Vemte si ten klíček, Mílo! Dobře ho opatrujte! Nesmíte nikomu říct, že ho máte. Víte o nějaké dobré skrýši?“

„Mám synovce. Bydlí kousek odsud. Odnesu ho k němu ještě dneska večer.“

„S tím klíčkem nikdo nic nepořídí, rozumíte? Trezor můžu otevřít jen já. Ale přesto ho nechci mít u sebe.“

„Jak dodělám ten koláč, zajdu za synovcem, pane Holdene.“

„Děkuju, Mílo.“

„Jo, abych nezapomněla, párkrát někdo volal.“

„Mně?“

„Ano, nějaký přítel. Musí prý s vámi nutně mluvit.“

„Jak se jmenuje?“

„To mi nechtěl říct, byl trochu nesmělý. Je z baru Eden. Budete prý vědět, o koho jde, když řeknu bar Eden. Víte to?“ Přikývl jsem a vzpomněl si na jeho dlouhé hedvábné řasy a nedokončenou rapsodii. „Možná že k němu dneska na skok zajdu. Ten guláš byl báječný, Mílo.

Nejlepší, jaký jsem kdy jedl.“

„Vy mě přivádíte do rozpaků, pane Holdene!“

„Ne, opravdu. A děkuju za ten klíček,“ řekl jsem.

Jak Míla otevřela troubu a dívala se na jablečný koláč, objevil se mi před stěnou obloženou bílými kachlíky stín mé matky. Z dálky, z velké dálky se ozval nebojácný hlas ženy, kterou po celý život pronásledovali kramáři a dluhy, berní úředníci a stále se opakující nutnost uvařit rodině teplé jídlo: „Sobota je nejkrásnější den v týdnu…“

3

Ve smokingu vypadal skvěle a hrál znamenitě, měl opravdu talent.

Mnohé ženy měly najednou hladový pohled, když si ho jakoby náhodou prohlížely. Toni Worm byl hezký mladík.

Bar Eden byl naplněný do posledního místa. V sobotu večer si spousta lidí někam vyrazí. Sedl jsem si k podkovovitému baru.

Byla tu spousta svíček a spousta červeného sametu a pár kurviček. Kurvičky nebyly nic moc.

Byl tam taky jeden postarší gigolo a tři odkvetlé barmanky. Na oslavu této soboty jsem si dal whisky a cítil se po cestě trochu unavený, ale ne moc. Už dlouho jsem neseděl v baru a nepil whisky.

Podíval jsem se na Toniho Worma a on na mě od křídla kývl. Znamenalo to, že ke mně přijde, jak bude mít čas. Kývl jsem taky, a to znamenalo, že nemám naspěch. Ani trochu.

Whisky mě hřála a uklidňovala, a tak jsem vzpomínal na zahradu z dětství, kde jsem si hrával a trhával třesně. Byli jsme chudí, ale měli jsme zahradu.

„Ještě whisky?“ zeptala se barmanka. Nebyla už moc hezká, ale postavu měla ještě pěknou. Možná trochu kyprou. Od návratu z vězení se mi líbily kypré ženy. Barmanka na sobě měla černé večerní šaty s velkým dekoltem, spoustu bižuterie a příliš mnoho make-upu. Nazrzavo obarvené vlasy měla hladce sčesané dozadu. Usmívala se, ale neotevřela přitom ústa. Asi neměla v pořádku zuby.

„Ano,“ řekl jsem. „Dáte si jednu se mnou?“

„Ráda.“ Nalila mi. Do své skleničky si nalila pod pultem. Podívala se na mě a usmála se sevřenými rty.

„Čaj,“ řekl jsem.

„Jak to?“

„Do své skleničky lejete přirozeně čaj. Není taky možné, abyste s každým hostem pila whisky. Koneckonců musí vám to ještě o půlnoci počítat.“

„Jste moc milej,“ řekla zrzavá barmanka a ťukla si se mnou. „Je to opravdu čaj. S ledem nechutná tak špatně. Abych nezapomněla, mám dceru.“

Světlo v baru zhaslo. Reflektor se soustředil na postavu černovlasé dívky, která si teď stoupla vedle klavíru a začala se pomalu svlékat. Kapela se odmlčela, jen Toni Worm měl práci.

„No, no, they can’t take that away from me…,“ zpívala dívka a svlékla si kabátek kostýmu. Po něm následovala sukně.

„Dcera se jmenuje Mimi,“ vyprávěla barmanka. „Já jsem Carla.“

„… the way you wear your hat, the way you sip your tea…,“ zpívala striptérka.

„Blondýna. Postavu má jako já. Jenomže je mladší. Slaďoučká. Bude študovat dějiny divadla.“

„… the memory of all that –no, no, they can’t take that away from me…“

Košilka. Podprsenka. Pravá punčocha. Levá punčocha. Pás si černovlasá dívka dala rozepnout od hosta, opilého namol.

„Na zdraví, Carlo!“ řekl jsem. „Já jsem Robert.“

„Na zdraví, Roberte! Je to opravdu kouzelný děvče. Otec nás opustil. Ale Mimi a já držíme spolu. Včera se byla představit u Gründgense. Možná že bude dělat scénografku.“

„Hmm.“

„Bylo jí zrovna devatenáct. Líbila by se ti. Je hrozně něžná. Žije se mnou.“

„Hmm.“

„Zůstaň tu ještě chvíli. Ve tři zavírám. Pojď se mnou. Mimi bude mít radost!“

Z černovlasé dívky spadl poslední kousek prádla. Reflektor zhasl a Toni Worm dohrál. Když se opět rozsvítilo, byla dívka pryč. Toni Worm šel pomalu ke mně. Měl teď čas. Na parketu se objevil komik s několika míči a předváděl, jak může být člověk s několika míči komický. Hosté se hlasitě smáli. Toni Worm si sedl vedle mne.

Barmanka Carla poodešla.

„Dobře že jste přišel, pane Holdene.“

„Co se děje?“

„Podívejte!“ Sáhl si do kapsy a vyndal úzký modrý sešitek. „Proč mi to posílá?“

Podíval jsem se na sešitek. Byla to letenka Air France do Paříže, vystavená na jméno Toniho Worma na let dne 27. srpna ve 20 hodin 00 minut z Düsseldorfu-Lohausenu.

„Vy jste jí neřekl, že s tím nechci mít nic společného?“

Polilo mě horko. „Řekl, přirozeně.“

„Utéct do Paříže! Takový šílenství! Teď jí ke všemu zabásli starýho.“

„Jak si tu letenku mohla obstarat? Vždyť leží ještě v nemocnici…“

„To taky nevím. Zřejmě telefonicky. Boháči mají všude úvěr.“

Ach ano, pomyslel jsem si.

„Poslala mi letenku do bytu. S lístečkem. Abych čekal v letištní restauraci. V sedm večer…“ Naklonil se ke mně: „Něco vám řeknu: vezmu roha. Hned zítra ráno…“

„Kam?“

„Existuje ještě jeden bar Eden. V Hamburku. Patří témuž majiteli. Už jsem s ním mluvil. Tady toho nechám.“

„To máte takový strach?“

„Ano,“ řekl. Dlouhé řasy se mu chvěly. „Nevím, jakou roli hrajete v té rodině vy. A je mi to jedno. Jen vám říkám, že ta ženská je nebezpečná.“

„Ale hloupost!“

„Životu nebezpečná!“ Mávl rukou. „Carlo!“

Carla k nám přistoupila.

„Podívej se na tohle.“

„Letenka. Do Paříže. Proč?“

„Co s ní dělám?“

„Strkáš ji do kapsy Robertovi.“

„Pamatuj si, že jsem to udělal.“ Sklouzl z barové židličky. „Možná že se tě na to brzy někdo zeptá.“

Komik s mnoha míči se ukláněl. Hosté tleskali. Toni Worm mi řekl: „Ještě si na mě vzpomenete!“ A odešel od nás.

„Fajn mládenec,“ řekla barmanka, poslední dny je celej popletenej. Nikdo neví proč. Zejtra nás opustí.“

Toni Worm si sedl ke křídlu a začal opět hrát. Na parket přišla světlovlasá dívka s roztomilým šimpanzem. Šimpanz tu světlovlasou dívku svlékal. Připomínala mi Ninu Brummerovou, myslel jsem na varování Toniho Worma a vzpomínal, jak vypadá Nina Brummerová nahá.

„Tvoje dcera je taky blond?“ zeptal jsem se barmanky.

„Jasně, zlato! Ale přírodní blondýnka, ne odbarvená jako tamhleta.“

„Nemohla bys odtud vypadnout dřív?“ zeptal jsem se a zasunul pod skleničku bankovku.

4

O této barmance Carle a o její dceři Mimi jsem Nině Brummerové nevyprávěl, protože to nebylo důležité. Ale jinak jsem jí onoho večera dne 27. srpna, kdy jsem seděl naproti ní v letištní restauraci, vyprávěl všechno, co jsem tady napsal.

Zatímco jsem mluvil, venku se zcela setmělo. Vítr se změnil v uragán. Viděl jsem, jak před kontrolní věží poskakují svítilny, byl to hotový balet. Za mého vyprávění dvě letadla přistála, jedno odstartovalo. V restauraci teď sedělo sedm lidí a malý chlapec.

„…a tak, „ dokončil jsem vyprávění, „se ta letenka dostala do mých rukou. Tak jsem se dověděl, že tu na vás dnes večer můžu počkat.“

Nina Brummerová se na mě tiše dívala. Tvář měla bílou jako masku. Oči se jí horečnatě leskly. Jen oči měla živé.

„Už mi věříte?“

„Ne,“ řekla Nina Brummerová. „Nemůžu tomu věřit. Nesmí to být pravda. Bylo by to příliš hrozné.“

„Pojďme odtud.“

„Musím tady zůstat.“

„Jak dlouho ještě?“

„Dokud letadlo neodstartuje.“ Bylo 19 hodin 25 minut. „Věřte, že to je zbytečné.“

„Počkám.“

„Budou vás volat… oba., jeho jméno, vaše jméno…“

„Počkám.“

„Můžou tu být vaši přátelé… známí vašeho manžela…“

Nině Brummerové vytryskly z očí slzy. „Copak nechápete, že mi to je jedno?! Zůstanu tady. Počkám.“

„Pane vrchní!“ zavolal jsem nervózně.

Vrchní k nám přiběhl.

„Pán si přeje?“

„Whisky,“ řekl jsem. „Dvojitou. Pospěšte si!“ Najednou jsem si všiml, že se mi třesou ruce. To je zvláštní, pomyslel jsem si, jde přece o Ninu Brummerovou, ne o mne…

5

Na další půlhodinu budu vzpomínat ještě dlouho. Možná že na ni nezapomenu nikdy. Stal jsem se svědkem strašidelné události. Mladá žena zestárla. Krásná žena zošklivěla. Měnila se od minuty k minutě.

Nina Brummerová odvrátila tvář. Nechtěla, abych viděl, že pláče. Viděli to všichni, všichni hosté v restauraci. Pil jsem whisky a připadalo mi, že se mi lepí na jazyk a chutná trpce. Ale přesto jsem si objednal ještě jednu.

„Milostivé paní není dobře?“ zeptal se číšník.

„Jděte pryč,“ přikázal jsem mu hrubě. „Zmizte! Všechno je v pořádku.“

Číšník uraženě odešel.

„Toni řekl, opravdu řekl, že se mnou nechce už nic mít?“

„Snažte se ho pochopit. Ustrašený mladý muž…“

„Řekl to?“

„Ano.“

„Řekl: Zmizím odtud?“

„Opakoval jsem vám všechno doslova.“

Klučina přišel k našemu stolu, šťoural se v nose a civěl na Ninu Brummerovou.

„Siegfriede!“ zavolala na něj matka. „Okamžitě se vrať!“

V 19 hodin 35 minut začal hlas z reproduktoru poprvé vyzývat: „Pan Toni Worm, letící s Air France do Paříže, nechť se laskavě dostaví k odbavovací přepážce!“

„Tady to máme,“ prohlásil jsem.

„Nevadí,“ zašeptala Nina Brummerová.

Číšník mi přinesl druhou whisky. Potil jsem se. Lidé nás pozorovali.

V 19 hodin 40 minut pátral nezřetelný hlas z reproduktoru po Tonim Wormovi podruhé a v 19 hodin 45 minut znovu. Zněl netrpělivě a podrážděně.

„Platím,“ zvolal jsem. Uražený číšník přijal peníze beze slova. Navrhl jsem: „Pojďme aspoň dolů, milostivá paní.“

„Jsem domluvená tady. Musím zůstat tady.“

„Nepřijde.“

„Je teprve tři čtvrtě.“

Hlas z reproduktoru: „Pozor, prosím! Air France oznamuje odlet linky 541 do Paříže! Cestující nechť se odeberou na palubu chodbou III. Dámy a pánové, přejeme vám příjemný let!“

19 hodin 48 minut.

První cestující opouštěli pod námi halu a mířili po letištní ploše, bičované vichřicí, k čekajícímu letadlu.

19 hodin 50 minut.

„Paní Nina Brummerová a pan Toni Worm, letící s Air France do Paříže, nechť se okamžitě dostaví k pasové a celní kontrole. Letadlo na ně čeká.“

„Jděte pryč,“ zašeptala Nina. „Nechte mě samotnou!“

„Nejsem tady z lásky k bližnímu. Nemůžu teď potřebovat skandál.“

„Vy nemůžete potřebovat skandál? Co to znamená?“

„Od sobotního večera se toho stalo víc. Podívejte se na můj obličej!“

„Co se stalo?“

„Pojďte pryč, a já vám to povím.“

„Ne, zůstanu tady.“

19 hodin 54 minut.

„Pozor, prosím, pan Toni Worm a paní Nina Brummerová, letící s Air France do Paříže, nechť se ihned dostaví k pasové a celní kontrole. Letadlo je připravené ke startu.“

Nina Brummerová náhle vstala, zavrávorala a padla zpátky na židli.

„Mohl… byste mi… pomoct?“

Podepřel jsem ji pravou paží. V levé jsem držel norkový kožich a kufřík se šperky. Tak jsem ji vedl ke schodišti. Všichni se na nás dívali. V hale k nám přistoupil letištní zaměstnanec.

„Vy jste pan Toni Worm?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. Bylo mi už všechno jedno –jako jí.

„Co je milostivé paní?“

„Není jí dobře. Nemůže letět. Pomozte mi, prosím.“

„Mám zavolat lékaře?“

„K autu,“ řekl jsem,, jen k autu. Jsem lékař.“

Vedli jsme Ninu Brummerovou mezi sebou k východu. Seběhlo se k nám pár lidí. Nina najednou hlasitě a hystericky vykřikla: „Toni…!“ A znovu: „Toni, ach Bože!“

„Ano,“ řekl jsem a cítil, jak mi po zádech stéká pot. „Ano, miláčku, ano…“

Pak jsem ji měl konečně v autě. Zaměstnanci jsem dal peníze. Rozjel jsem se, jak to šlo nejrychleji. V první zatáčce zaskřípaly pneumatiky. Autem lomcovala vichřice. Nina Brummerová promluvila teprve cestou k městu.

„Pane Holdene…?“

„Co je?“ Byl jsem rozzuřený.

„Zavezte mě, prosím vás, k němu.“

„Není už v Düsseldorfu.“

„Chci jen vidět ještě jednou jeho byt. Jen byt.“

„Je zamčený.“

„Mám klíč.“ Z ničeho nic se ke mně prudce přitiskla. Nebyl jsem na to připravený. Strhl jsem volant zpátky. Cadillac tancoval po asfaltu. Při reflexním pohybu jsem levým loktem udeřil Ninu do prsou. Odlétla do svého kouta a vykřikla bolestí.

Myslel jsem si: Jak dlouho to ještě vydrží? Určitě se co nejdřív zhroutí a pak ji odvezu zpátky do nemocnice. Rezignoval jsem: „Tak dobře. Pojedeme k jeho bytu. Když zůstanete klidná.“

„Zůstanu klidná. Udělám, co chcete, pane Holdene. Jen k bytu. Prosím.“

„Okej,“ souhlasil jsem, „okej.“

Pak mlčela až do města. Tiše plakala, ale v centru města zamumlala: „Povězte mi, co se stalo ještě… povězte mi, proč to všechno děláte…“

Mlčel jsem.

„Slíbil jste, že mi to povíte…“

„Dobře,“ přisvědčil jsem, „tak poslouchejte. Zůstal jsem ještě chvíli u… v tom baru. Když jsem se v neděli ráno vrátil domů, bylo už světlo…“

6

Když jsem se v neděli ráno vrátil domů, bylo už světlo, slunce svítilo, v parku kolem vily zpívali ptáci. Tráva byla ještě orosená, ale květiny už otevíraly květy. Byl jsem trochu opilý, ale ne moc. Matka a dcera mi nakonec uvařily kávu.

Zavezl jsem auto do garáže. Carlině dceři Mimi není devatenáct, ale nejméně pětadvacet, myslel jsem si, a nejspíš ani není Carlina dcera, i když přírodní blondýnka je skutečně, to jsem poznal.

Byt řidiče byl nad garáží. Tvořil ho pokoj, komora a koupelna. To všechno patřilo teď mně, bydlel jsem nad garáží sám. Vila stála v parku, dvě stě metrů odtud. Vyšel jsem po schodech nahoru a těšil se na postel. Byl jsem už opravdu unavený. Čekali na mě v pokoji.

Nepamatuju se na ně. Byli velcí a na hlavách měli klobouky. To ještě vím. Byli větší a silnější než já a byli tři.

První stál za dveřmi, druzí dva seděli na posteli.

První mě hned, jak jsem vešel, udeřil dlaní do týlu. Rázem jsem vystřízlivěl, a jak jsem letěl do pokoje, napadlo mě, že boxeři říkají tomuto úderu „rabbit punch“. Druhý mě zasáhl do břicha.

Zhroutil jsem se. Udělali chybu, že mě mlátili hned od začátku příliš brutálně.

Ležel jsem na koberci. Do pokoje padalo ranní slunce. Všichni tři se na mě vrhli a chvíli do mě bušili.

Křičel jsem, ale okno bylo zavřené, a tak jsem si uvědomil, že to nemá smysl. A přestal jsem.

Potom mě dva zvedli a drželi a třetí položil na stůl všechno, co našel v mých kapsách. V tuto chvíli jsem ještě nebyl zbitý do krve a všechno jsem viděl a všiml jsem si, že mají pořád na hlavách klobouky.

„Kde je ta aktovka?“ zeptal se první.

„A nelži,“ řekl druhý, „víme, že ji máš.“

„Viděli tě s ní,“ zvolal třetí, „v Berlíně. V tom zasraným cadillaku.“

Teprve teď jsem si všiml, že už prohledali celý pokoj. Všechny zásuvky byly vytažené, prádlo se válelo na podlaze, šedivé sako roztrhli. To mě naštvalo, a tak jsem odsekl: „Už ji nemám.“

„Kde je?“

„Odvezl jsem ji hned k jednomu berlínskýmu advokátovi.“

„Jak se jmenuje?“

Pomyslel jsem si, že falešné jméno je stejně dobré jako každé jiné, a odpověděl jsem: „Meise.“

Nato mi první muž plivl do tváře a všichni mě začali znovu řezat. První a druhý mě zvrátili na stolní desku a třetí mi bušil pěstmi do žaludku.

Zvracel jsem trochu žluč, ale ne moc, a muži se vystřídali a do žaludku mi bušil druhý a potom první. Prvnímu přitom spadl z hlavy klobouk. Ptali se mě pořád na totéž a já jsem pořád tvrdil, že jsem tu aktovku předal advokátovi jménem Meise.

Byli už zpocení a udělali si přestávku a ten první vzal klíčky od auta a sešel dolů do garáže a prohledal cadillac a vrátil se a řekl: „Nic.“ Pak mě posadili na židli a drželi mě a bili mě do tváře, až jsem začal krvácet. Měl jsem zakrvácený celý oblek i bílou košili i stříbrnou kravatu s modrými kosočtverci.

Pak mi nabídli peníze a ukázali mi bankovky a dali mi cigaretu, ale měl jsem vyražený zub a roztržené rty.

Do pokoje padalo pořád víc slunce, ale vnímal jsem už jen teplo světla, protože mi do očí tekla krev. Muži kouřili, cítil jsem kouř, a zatímco mě drželi, abych nespadl ze židle, vzpomněl jsem si, že otec často říkával, že právě věci, které člověk nemá, mu mohou dodat velkou sílu.

Touto sentencí poukazoval na metafyzickou blaženost a chtěl jí utěšit mou ubohou matku v naší hmotné bídě, ale já jsem si ji toho nedělního rána vykládal jinak. Myslel jsem na to, že už klíček od trezoru nemám…

„Ty svině pitomá,“ divil se první muž, „proč takhle blbneš? Copak jde o kejhák tobě! Sedíš v base ty?“

„Brummer dostane jen to, co si zaslouží,“ meditoval druhý. „Řekni, kde jsou ty papíry!“

„Už je nemám.“

„Řekni, kolik ti Brummer dal,“ poručil mi třetí. „Dáme ti víc.“

„Nedal mi vůbec nic.“

První muž na mě opět plivl a prohlásil: „Nedá se nic dělat, pánové, musíme přidat!“

Nechci popisovat, co se mnou všechno dělali. Bolelo to moc a dělali to příliš rychle. Nesnáším bolest a moje moudrá předsevzetí byla už za minutu tatam a chystal jsem se všechno vyklopit; chtěl jsem jim nabídnout, aby se mnou jeli do Braunschweigu a vzali si ty papíry; chtěl jsem si od nich vzít peníze; nejsem hrdina a nechtěl jsem jím být; chtěl jsem jim to povědět. Ale už jsem se k tomu nedostal, protože jsem ztratil vědomí. To byla jejich chyba. Bili mě příliš rychle. Poslední, nač si vzpomínám, byl chraplavý, vzrušený štěkot psa v parku…

7

Když jsem přišel k sobě, seděla u mé postele Míla Blehová. Spínala ruce: „Ježíšmarjá, pane Holdene, jak já jsem rozčilená! Myslela jsem, že z toho budu mít smrt!“

Starý pes očuchával moji přikrývku, olizoval mi ruku a hlasitě vyl. Viděl jsem, že jsem obvázaný. V pokoji bylo světlo a to světlo mě bodalo do očí. Obličej jsem měl opuchlý a bolelo mě celé tělo.

„Slyšel jsem psa,“ řekl jsem.

„Ano, stará Puppele začala najednou vyvádět jako divá! Spala u mě a najednou se rozkňučela a rozštěkala, že jsem ji musela odvést dolů do zahrady, a tam se hned rozběhla ke garáži. Naše Puppele má šestý smysl! Utíkala jsem za ní, jak jsem mohla, ale přišla jsem pozdě. Stěží jsem ty tři proklatý vrahy zahlídla. Přelezli plot a zmizeli. Pak jsem vás našla, v bezvědomí a zakrváceného, myslela jsem, že jste mrtvý. Na takovéhle rozčilení jsem už moc stará, pane Holdene! Takovou škytavku jsem nedostala od konce války!“

„Chtěli ty dokumenty, Mílo!“

„To jsem si hned myslela…“

„Kdo mě ošetřil?“

„Zavolala jsem doktoru Schneiderovi. V poledne přijde znovu. Policie tu byla taky. V jedenáct hodin se vrátí.“

„Prima.“

„Zavolala jsem taky milostpánovu advokátovi. Prosí vás, abyste nikomu nic neříkal.“

„Hmm.“

„Byla jsem i u zedníka. Přijde ještě dneska a pustí se hned do práce. Že je neděle, mu nevadí. Dáme na všechna okna mříže.“ Držela v ruce lísteček a nasadila si teď na nos brýle s ocelovými obroučkami. „Všechno jsem si to poznamenala. Můžete mě ještě poslouchat?“

„Dlouho už ne.“

„Advokát říká, abyste co nejdřív zašel do vězení za milostpánem. Má pro vás povolení k návštěvě. Taková sprosťárna!“ Míla pobouřeně škytla.

„Jaká, Mílo?“

„Představte si, že si milostpán podal žádost, aby u sebe mohl mít Puppele, že je na něj zvyklá a že za to zaplatí. Zamítli to! Nanejvýš kanárka, prohlásili!“

„To jsou tedy věci!“

„Advokát myslí, že bychom milostpaní neměli povědět, co se vám stalo. Aby ji to nerozrušilo.“

„To je pravda.“

„Dobře že mi to řekl, Ninočka mi totiž před hodinou volala.“

„Co chtěla?“

„Má strach, že policie přijde a zabaví milostpánovy věci –a její.“

Když jsem se ušklíbl, zabolelo to.

„Prosila mě, abych jí klenoty přinesla do nemocnice. A doklad od uložených kožichů. Přes léto je máme všechny v úschovně.“

Líbilo se mi, že si ženy při vší vášni zachovají vždy smysl pro realitu. I v Paříži je třeba z něčeho žít.

„A doklady a dopisy. Že je chce mít u sebe. Proč se smějete, pane Holdene?“

8

Policisté přišli v jedenáct a já jsem jim sdělil, že se mě ti tři neznámí muži ptali na nějaké papíry.

Na jaké papíry?

Neměl jsem tušení.

Ale něco přece tušit musím!

Ne. Netušil jsem vůbec nic. Domníval jsem se, že to souvisí se zatčením pana Brummera. Pan Brummer má zřejmě hodně nepřátel. Jsem jeho řidičem teprve krátce.

Po policistech se dostavil lékař, který mě už předtím ošetřil. Přiložil mi nové obvazy a dal mi injekci, po níž jsem byl hrozně unavený. Usnul jsem a snil o Nině a najednou jsem zaslechl dunivý rachot, až jsem se zděšeně zvedl a probudil se. S šíleně bušícím srdcem jsem si pár vteřin myslel, že jsem opět v Rusku a že se blíží ruské tanky, a pak jsem otevřel oči.

Oknem nahlížel dovnitř vousatý muž, do pasu nahý. Okno bylo vedle mé postele. Bylo otevřené a muž se zřejmě vznášel ve vzduchu, protože se nepřidržoval římsy. Mnohokrát jsem měl v životě strach, že přijdu o rozum.

Teď jsem ho měl zase.

Vousáč se na mě mlčky díval. Náhle zavládlo kolem ticho.

„Probudil jsem vás?“ zeptal se vousáč a zvědavě strčil hlavu do pokoje. Nebe za ním mělo barvu medu.

„Kdo jste?“

„Zedník. Přidělávám ty mříže.“ Padl jsem úlevou zpátky na polštář.

„Stojíte na žebříku?“

Zašklebil se na mě a řekl: „No jasně. Myslíte snad, že mám křídla?“

9

Dorazili jsme k domu ve Stresemannově ulici 31 A. Vytáhl jsem klíček ze zapalování. „Jsme tady.“

Nina Brummerová sebou trhla. Stísněně se podívala na ponurou fasádu, na pískovcové karyatidy, na starý vchod, na pokřivené stromy před ním. Vysoko nahoře se ve vichřici houpala lucerna. Stíny odumřelých větví se míhaly po zdi a neosvětlených oknech.

„Můžete mi podat plášť?… Je mi hrozná zima…“

Přehodil jsem jí přes ramena norkový plášť. Vystoupila z auta a hned upadla. Pomohl jsem jí na nohy. Tvář měla špinavou. Otřel jsem ji svým kapesníkem. Celá se třásla, rty se jí chvěly.

„Doveďte… mě… nahoru…“

Podepřel jsem ji a vešli jsme do temné chodby.

„Světlo je… vlevo…“

Našel jsem vypínač a stiskl ho, ale zůstala tma.

„Nefunguje.“

Škrtl jsem zapalovačem a vedl ženu v norkovém plášti po vrzajících dřevěných schodech do prvního poschodí. Slabé světélko se mihotalo po skvrnách na vlhkých zdech. Nina Brummerová byla na mé paži stále těžší. Na chvíli se zastavila a zalapala po vzduchu.

Vzpomněl jsem si na citát z Léona Bloye, který jsem kdesi četl: V lidském srdci jsou zákoutí, která nejprve neexistují, a trápení do nich proniká, aby mohla existovat.

Zatímco jsem Ninu Brummerovou vedl ke dveřím bytu Toniho Worma, říkal jsem si, že teď a tady se v jednom takovém zákoutí jejího srdce usídlil stálý nájemník.

Nina Brummerová se opřela celá udýchaná o zeď a začala se přehrabovat v kabelce. Mosazná tabulka s jeho jménem byla dosud na dveřích. Jen Toni Worm už nebyl uvnitř. Protože mě její hledání znervózňovalo, stiskl jsem zvonek. Zazvonil uvnitř hlasitě a zvučně. Zamumlala: „Proč to děláte?“

„A proč to všechno děláte vy?“

Neodpověděla. Našla klíče a odemkla dveře, které se otevřely s táhlým vrznutím. Vešla a rozsvítila. Vstoupil jsem za ní.

Obývací pokoj byl vyklizený. Nábytek zmizel. Na podlaze se válely noviny a listy notového papíru. Stály tam dvě otevřené bedny, z nichž vyhřezávala dřevitá vlna. Špinavá košile. Tři knihy. Jednu jsem zvedl a přečetl si titul. Marcel Proust: Hledání ztraceného času.

Hodil jsem knihu na zem. Nina Brummerová stála uprostřed pokoje ve světle holé žárovky u stropu. Všechno, co tu bylo vidět, si pečlivě prohlížela. Stále si přitom cosi mumlala ale nerozuměl jsem, co říká. Se svěšenými rameny se odvlekla do koupelny.

V koupelně byly prázdné tuby od holicího krému, kousek mýdla, rolička toaletního papíru, starý župan. Nina Brummerová odešla do kuchyně. V kuchyni zůstal jen sporák. Na podlaze před ním se povalovaly prázdné láhve. Začal jsem je počítat, a při čtrnácté prohodila žena nehlasně: „Je to komické, viďte? Já jsem ho opravdu milovala.“ Řekla to vodovodním trubkám.

„Pojďme odtud,“ navrhl jsem.

„Vy tomu nevěříte, já vím. Pro vás jsem bohatá hysterka, která si vydržovala krásného mladíka.“

„Už jste všechno viděla. Pojďte, prosím.“

Otočila kohoutkem. Začala téct voda.

„A víte, co je nejkomičtější? Myslela jsem, že mě miluje taky…“ Zasmála se. „… říkal mi, že jsem jeho první láska. První opravdová. Přede mnou že žádnou neměl. To je přece hrozně komické, nebo ne?“ Zavřela vodu. „Kolik je těch láhví?‘

„Prosím?“

„Počítal jste přece láhve, zatímco jsem mluvila.“

Přistoupil jsem k ní a otočil ji k sobě a ona mi padla na prsa a rozplakala se.

„Chtěla… chtěla jsem se dát rozvést… a pak jsme se chtěli hned vzít. Víte, že pro mě napsal rapsodii?“

„Musíme už jít.“

„Nemůžu… musím si na okamžik sednout…“

„Byt je prázdný.“

„Nemůžu stát… ach, Mílo, nemůžu stát, je mi hrozně špatně,“ volala hlasem nešťastného dítěte.

Dovedl jsem ji opatrně do koupelny a posadil ji na roh vany. Ještě chviličku plakala a pak mě poprosila o cigaretu. Kouřili jsme oba. Popel jsme klepali na dlaždičky. Řekl jsem jí, co jsem jí ještě musel povědět.

„Viděl jsem ty dokumenty a fotografie. Neznám lidi, které ty papíry ohrožují. Ale znám velikost toho ohrožení. Od chvíle, kdy získal ty papíry, má váš muž obrovskou moc.“

„Manžel je nemá. Máte je vy.“

Byl to podivný rozhovor, když na něj teď vzpomínám. Dva cizí lidé v cizí koupelně. Žena v norkovém plášti na kraji vany. Před ní její řidič. A okny lomcovala noční vichřice…

Odpověděl jsem: „Ty dokumenty mám já, ano. A hodlám si je ponechat.“

„Ale…“

„Ale dovolím advokátovi pana Brummera, aby jel se mnou do Braunschweigu a pořídil si v bankovním trezoru jejich fotokopie,“ řekl jsem se samozřejmostí, která mě brzy přešla. „Originály si ponechám.“

„Ne!“ Přitiskla si ruce k spánkům.

„Ale ano. Zítra ráno odjedu do Braunschweigu.“

„Nedělejte to!“

„Proč ne?“

Velmi vážně odpověděla: „Můj muž je velice špatný člověk.“

„Přesto jste s ním tak dlouho žila. Dobře žila.“

„Nevěděla jsem, jak je špatný. Když jsem… to pochopila, pokusila jsem se vzít si život…“

Cigareta jí upadla na zem. Zašlápl jsem oharek. Nina Brummerová mluvila dál. A zdálo se, že na okamžik zapomněla na vlastní neštěstí.

„Nedělejte to, pane Holdene. Vím, co se stane, jestli manžel dostane ty fotokopie.“

„Co?“

„Stanou se hrozné věci. Nikdo jim nedokáže zabránit. Říkám mnoho slov, která pro vás nic neznamenají.“

„Byl jsem v kriminále,“ přiznal jsem, ‚je mi čtyřicet let. Dlouho se mi dařilo špatně, teď se mi daří dobře. A bude se mi dařit ještě mnohem líp. Kdo by se mi odvděčil, kdybych vašemu manželovi ty fotokopie nevydal?“

„Jiní lidé.“

„Jiní lidé jsou mi lhostejní.“

Nina Brummerová se tiše zeptala: „Vy jste nikdy nikoho nemiloval?“

„Lásku do toho nepleťte! Kdepak je pan Worm?“ zvolal jsem rozčileně.

„Měl strach… je hrozně mladý, sám jste to řekl…“

Vstal jsem a začal přecházet sem tam.

„Ne, nehodlám už riskovat. U vašeho manžela jsem v bezpečí. Buďte chytrá. Váš manžel bude díky mně neporazitelný. Vydržte teď u nás.“

„To nemůžu.“

„Máte nějaké jmění? Máte nějaké povolání? Co se stane, když manžela opustíte? Skandál. Dá se s vámi rozvést. Soud ho osvobodí. Nedostanete od něj ani fenik. Budete muset prodat šperky, abyste měla na živobytí. Jeden za druhým. A jednoho dne budou prodané všechny. Já vím, jak je chudoba zlá!“

„Já taky.“

„No a?“

„Vaše slova mě nepřesvědčují. Prodám prostě šperky. A pak budu chudá. Jak mám žít s člověkem, kterého nenávidím a jímž opovrhuju?“

„Žije tak mnoho lidí,“ namítl jsem. „Není to těžké. Ženy to mají dokonce zvlášť snadné.“

Zavrtěla hlavou a mlčela. Vypadala v tu chvíli velice krásně a dojímala mě. Toho dne začala naše láska, naše podivná láska, toho větrného večera 27. srpna. Řekl jsem: „Pojďte už, prosím!“ Nepohnula se. Zašeptala: „Vy… vy jste byl taky chudý?“

„Ano.“

„A proč… proč si o mne děláte takové starosti?“

„Podobáte se někomu, koho jsem znal.“

„Kdo to byl?“

„Moje žena,“ řekl jsem tiše. Její oči náhle potemněly, rty se jí roztřásly, jako by se chtěla znovu rozplakat. Ale nerozplakala se. Přistoupila ke mně a já jsem měl opět ten neskutečný, nemožný pocit, že ke mně přichází Margit, moje mrtvá žena. Upřeně jsem se na ni díval. Zašeptala: „Kde je vaše žena?“

„Je mrtvá,“ odpověděl jsem nehlasně. „Zabil jsem ji.“

„Proč?“

„Protože jsem ji miloval,“ řekl jsem, „a protože mě podváděla.“

Oči Niny Brummerové se zakalily.

Ucítil jsem její dech.

Tři vteřiny. Pět vteřin.

Náhle zavrávorala, jako by ji přemohla slabost.

Vzal jsem ji do náruče a políbil na ústa. Dopustila to, jako by to bylo samozřejmé. Její ústa zůstala zavřená, bylo to, jako bych líbal mrtvolu. Rty měla ledově chladné.

Ano, tak začala naše láska.

Pevně jsme se objímali a kolem bylo takové ticho, že by si člověk mohl myslet, že jsme jediní v domě, snad jediní na světě. Potom ke mně vzhlédla a tvář měla bílou jako křída. „Už nemůžu,“ zašeptala. „Odvezte mě zpátky do nemocnice.“

10

V autě usnula. Hlavu měla na mém rameni a já jsem jel velmi opatrně, abych ji nevzbudil. Přesto jednou v zatáčce na pár vteřin procitla. Než znovu usnula, usmála se na mne, ale nepoznala mě.

Byla kdysi taky chudá, jako já, pomyslel jsem si. To přirozeně pomáhalo. Byla stejně chtivá peněz a bezohledná jako já. To navíc. Byla rozumná a vzdala se hned, když odpor ztratil smysl. To všechno jsem cítil. Napadlo mě, že jsem jel na letiště jen proto, že jsem to cítil už předem. Jinak by mi přece bylo lhostejné, co se s ní stane.

V Mariině nemocnici se už Nina pořádně neprobrala. Byla na pokraji naprostého zhroucení a zmateně blábolila z polospánku, říkala mi Toni a sháněla se po Míle.

„Co se to stalo, pane Holdene,“ chtěla vědět vrchní sestra Angelika Meurenová –táž, která čas od času podepisovala tu podivnou knihu v domácí kapli. Byla kulaťoučká, růžovoučká a plná dobroty.

A tak jsem zalhal: „Milostivá paní mi zatelefonovala. Z jednoho espresa.“

„Jak se tam dostala?“

„Chtěla k manželovi, vrchní sestro. Starost a strach o manžela ji vyhnaly na ulici. Pak ji přepadla slabost a nemohla dál.“

„Volala jsem už přirozeně domů, pane Holdene.“

To bylo nepříjemné.

„Ale nikdo se neohlásil.“

To bylo příjemné. „Mílo! Pomoz mi, Mílo!“ volala Nina, když ji pokládali na nosítka.

„Mějte s ní trpělivost,“ prosil jsem. „Má těžký osud. Manžel, kterého nadevše miluje, sedí nevinně ve vězení.“

Nato na mě vrchní sestra mlčky pohlédla, takže jsem dostal strach, že jsem zašel příliš daleko. Zdálo se, že si vrchní sestra Meurenová myslí tak jako mnoho jiných, že se teď Juliu Mariu Brummerovi dostalo konečně toho, co si zasloužil už dávno.

Mezitím Ninu vynesli do prvního poschodí, kolem výklenku s barevnými světci a malými květináči. Přehodili přes ni šedivou přikrývku, zpod níž vyčuhoval jen pramen světlých vlasů.

Díval jsem se za ní. Ustoupil jsem dokonce pár kroků stranou, abych se za ní mohl dívat déle. Viděl jsem ji zřetelně v celé její kráse, přestože byla přikrytá šedivou přikrývkou, cítil jsem vůni jejího parfému, přestože už nebyla u mne, a říkal jsem si, jak je dobře, že žila ve stejné chudobě jako já. Pak jsem si všiml, že na mě spočívá zamyšlený pohled vrchní sestry a pospíšil jsem si s otázkou, zda mohu norkový plášť a kufřík s klenoty uschovat v nemocničním trezoru. Bylo to možné. Klíček od kufříku jsem si ponechal.

„Od nynějška bude u paní Brummerové sedět sestra ve dne v noci,“ slíbila vrchní. A s úsměvem, který se mi nelíbil, dodala: „Nemusíte si dělat starosti, pane Holdene.“

„Na shledanou,“ odpověděl jsem a uvažoval: Copak je to na mně už vidět?

Rychle jsem nemocnici opustil.

Doma jsem se dověděl, proč se nikdo nehlásil.

„Museli jsme všichni na policejní stanici, pane Holdene, děvčata, sluha i já. Nic zvláštního nechtěli. Zase jen kvůli tý Ninoččině sebevraždě. Už na vás čekám. Byl jste v kině?“

„Ano.“

„To je správný. Musíte se trochu rozptýlit. Byl to smutný, nebo veselý film?“

„Veselý,“ odpověděl jsem.

„Tak to má být, já se v týhle době taky dívám nejradši na něco pro zasmání. Na Heinze Ruhmanna například. Znáte ho?“

‚Ano.“

„To je můj miláček. A pak ten s tím velkým nosem. Fernandel, jestli se nepletu. Bolí vás ještě hlava?“

„Už ne. Můžete se mnou zítra ráno zajet k synovci?“

„Ale ovšem. Pro klíček, viďte?“

„V sedm? Nebo je to moc brzy? Čeká mě dlouhá cesta.“

„V pořádku,“ souhlasila Míla „v sedm. Dneska budeme všichni klidnějc spát. Přidělali už na okna mříže.“

Spal jsem opravdu tvrdě a nic se mi nezdálo. Ráno jsem vytáhl z garáže bílou mercedesku a naložil Mílu. Nebe bylo zářivě tmavomodré, nepohnul se ani větříček. Bylo ještě chladno. Rýn se leskl ve slunečním světle. Starý pes seděl mezi námi. Míla vyprávěla.

„Synovec je můj jediný příbuzný, který je ještě naživu. Syn mý sestry. Bude se vám, chlapec –bože, říkám pořád chlapec, a přitom mu je už osmadvacet –určitě líbit, pane Holdene. Je reportér, jak se říká.“

„Aha.“

„No. V oblastní redakci. Hlásí policejní zpravodajství a sebevraždy, všechno, nač si vzpomenete. Má v bytě zapnutý takový zvláštní rádio, já tomu nerozumím, jsem jen hloupá ženská, ale slyší hned všechno, co se kde v Düsseldorfu šustne –a hned se tam s volkswagenem rozjede, vyfotografuje to a napíše o tom. Už jsme tady, číslo čtrnáct.“

Zastavil jsem před novostavbou. Ulice byla liduprázdná. Slunce svítilo šikmo skrz stromy. Míla Blehová vystoupila. „Počkejte chviličku, řekl, že přijde hned dolů.“

Díval jsem se za ní, jak se ztěžka šourá ke vchodu a zvoní. V pátém patře se otevřelo okno. Roztřeseným vysokým hlasem starých žen zavolala Míla nahoru: „Šotku!“

„Hned,“ ozvalo se.

Pak se Míla, sledovaná starým psem, vydala zpátky. U auta se zastavila. „Hned je tady, pane Holdene.“

„Jak že se jmenuje?“

Míla se zachichotala: „Peter Romberg. Ale říkali jsme mu odjakživa Šotek. Co si vzpomínám, říkalo se mu Šotek.“

Hned nato oblastní reportér Peter Romberg vyšel z domu a vstoupil do mého života –a od té chvíle, myslím si dnes, bylo neodvratné všechno, co se stalo a děje a ještě stane. Dne 28. srpna časně ráno Julius Maria Brummer prohrál svůj život. Jen to v tu dobu ještě nikdo netušil.

11

Petr Romberg byl hubený a nesmělý a na nose měl kostěné brýle. Zrzavé vlasy mu odstávaly od hlavy jako kartáč, tvář měl posetou pihami, nos velký. Usmíval se. Kdykoli jsem Petra Romberga viděl, vždy se usmíval. Jen naposledy se nesmál.

Přišel k autu v šedivých flanelových kalhotách a rozepnuté šedivé košili a políbil tetičku na tvář. „Promiň, nepoznal jsem tě hned.“

„To nic, Šotku. Tohle je pan Holden!“

„Buďte zdráv!“ řekl jsem.

„Buďte zdráv!“ řekl i Petr Romberg a podal mi ruku. „Jsem totiž krátkozraký. Pět dioptrií vlevo, šest vpravo. Slepý jako sůva.“ Měl nepravidelné zuby, ale když se usmíval, vypadal sympaticky. „Naštěstí se ty dioptrie od mých dvaceti let nemění!“

Míla se tiše zachichotala: „Mám mu to říct. Šotku?“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Je mu teprve osmadvacet. A je už ženatý. Má malý dítě.“

„No ne!“ užasl jsem upřímně. „Jak staré?“

„Šest let, jmenuje se Mickey.“

„To jste si pospíšil, pane Rombergu!“

„Je to hodný chlapec, pane Holdene. A má taky milou ženu! Kdyby si začal s jinou, tak by to ode mě schytal! Přetáhla bych ho válečkem na nudle!“

„Ale Mílo!“ namítl stydlivě Petr Romberg.

„Musíte jeho ženu poznat, pane Holdene, i holčičku, jsem do Mickey celá blázen, něco tak slaďoučkého…“

„Všechna čest, pane Rombergu!“

„Děkuju,“ zasmál se. „Tady je ten klíček.“

Schoval jsem ho do kapsy.

Romberg řekl prostě: „Víte, nejdřív jsem pana Brummera považoval za podvodníka –jako všichni. Ale jestli je na světě někdo, komu věřím, tak je to Míla. A Míla mi už léta tvrdí, že pan Brummer je ten nejlepší a nejslušnější člověk na světě.“

„A má pravdu,“ přisvědčil jsem.

„Musíte k nám opravdu někdy přijít, pane Holdene.“

„Rád, pane Rombergu.“

„Nemáme ještě pořádné koberce a kuchyňské zařízení jsme si museli půjčit. Manželka se bude možná stydět, znáte ženské, ale já myslím, že náš byt je už teď docela fajn, co říkáš, Mílo?“

„Moc fajn, namouduši!“

„Ukážu vám své fotky.“

„Je to můj synovec, ale říkám vám s čistým svědomím, že dělá překrásný obrázky!“

„Víte, pane Holdene, ty krvavé zločiny a policejní rozhlas –to dělám jen proto, že musíme z něčeho žít. Jednou, až budu nezávislejší, budu fotit něco docela jiného. Zajímavějšího!“

„A co vás zajímá, pane Rombergu?“

„Zvířata!“

„Chtěl byste je fotit?“

„A psát o nich.“ Znovu se na mě usmál. „Zvířata mi často připadají zajímavější než lidi!“

„Musíte si ty snímky prohlídnout, pane Holdene,“ naléhala Míla Blehová. „Jeho fotky pelikánů jsou nejkrásnější, jaké jsem v životě viděla! Jednou se jimi proslaví, ten náš Šotek! Ach bože, už mám zase škytavku!“

12

Julius Maria Brummer svěřil svou obhajobu advokátovi jménem Zorn. Tento advokát se onoho rána vydal se mnou do Braunschweigu. Pan doktor Hilmar Zorn byl maličký mužíček s obrovskou hlavou učence. Když se rozčilil nebo unavil, stalo se něco s jeho očima. Panenky mu vypadly ze závěsů a zdálo se pak, že šilhá. K tomu se přidaly lehké poruchy řeči a neúnavná potřeba strkat si prst za límec košile a tahat za něj. Doktor Zorn měl na sobě vždy barevnou vestu, i za teplého počasí, jednobarevnou, či kostkovanou.

Onoho rána mě nechal nejdřív půl hodiny jezdit krokem po tichých ulicích čtvrti Rungsfeld. Teprve když si byl naprosto jistý, že nás nikdo nesleduje, poslal mě na dálnici. „V naší situaci musíme mít při všem, co podnikneme, vždy absolutní jistotu. Jen tak můžeme doufat v úspěch,“ řekl. Mluvil s neobyčejnou mravní vážností, kdyby člověk neznal pravdu, myslel by si, že se chystá jako křižáci bránit západní kulturu před válečnickými barbary z dalekých stepí. Později jsem pochopil, že tato vážnost byla jeho největší silou. Působila sugestivně. Člověk, kterého Zorn hájil, se každému hned jevil v mírnějším světle, jako oběť pronásledovaná možná nevinně.

Na dálnici panoval ohromný provoz. V obou směrech byly obsazené betonové jízdní pruhy nalevo i napravo od bílé dělicí čáry. Auta se řítila k severu a k jihu v odstupu několika metrů. Všichni jsme jeli jednotnou stokilometrovou rychlostí, na předjíždění nebylo ani pomyšlení.

Toho dne bylo strašné horko. V autě bylo nejchladněji, když se zavřela okénka. Proud vozů neustával. Zahřáté pneumatiky svištěly po zahřátém betonu. Doktor Zorn seděl vedle mne nehybně od osmi do půl dvanácté. Toho dne měl na sobě červenou vestu se sedmi stříbrnými knoflíčky. Nerozepnul si ani jeden. Košili měl bílou, kravatu stříbrnou, jednořadový oblek šedivý. Já jsem jel v košili s ohrnutými manžetami a rozepnutým límcem. Když hodiny na přístrojové desce ukázaly přesně půl dvanácté, Zorn prohlásil: „Jste zpocený.“

Musel jsem mu dát za pravdu.

„Podívejte se na mě,“ pokračoval Zorn. ‚Potím se já? Ani trochu. A proč ne? Protože se potit nechci. Je to otázka vůle. Víte, že bych se spíš potil bez vesty? Proč? Vesta mi pomáhá zachovat si rovnováhu. Rovnováha je ze všeho nejdůležitější. Pane Holdene, čekají nás těžké časy,“ prohlásil pak bez přechodu.

„Prosím?“

„Bona causa triumphat –rozumíte?“

„Tohle ještě ano.“

„Dobrá. Ale stejně. Dočkáme se nejednoho překvapení. Pan Brummer je, hmm, osobnost současných dějin, jinak se to nedá říci. Jde o velké peníze. A to dostávají lidé ty nejpodivnější nápady.“

„Jak tomu mám rozumět, pane doktore?“

„Myslím, pane Holdene, že jste se obětí takových nápadů stal už i vy. Dovedu si například představit, že žijete v domnění, že si chci doklady v Braunschweigu jen ofotografovat a originály nechat v trezoru.“

„V tomto domnění opravdu žiju,“ přitakal jsem. „Ofotografujete si je, dáte je do trezoru a klíček si nechám já.“

Doktor si zhluboka povzdechl, začal maličko šilhat, posunul si kravatu a řekl: „Ofotografuju si je a zůstanou v trezoru. A vy mi dáte klíček. Teď hned.“

„Kdepak,“ odpověděl jsem.

„Tss, tss, tss,“ udělal advokát. „V tom případě se uvidíme znovu ve Stadelheimu.“

„Kde?“

„Kdybyste laskavě držel pořádně volant, pane Holdene! Při téhle rychlosti může snadno dojít k nehodě. Řekl jsem ve Stadelheimu a myslel jsem tím tamější bavorskou věznici. Určitě ji znáte, vždyť jste v ní devět let pobýval.“

Pootevřel jsem okénko na své straně a zhluboka jsem se nadýchl, protože jsem cítil, že se mi dělá špatně.

„Zavřete prosím to okénko, pane Holdene, nesnáším průvan.“

„Když je otevřené jen jedno okénko, nemůže vzniknout průvan,“ namítl jsem tvrdohlavě. Ale okénko jsem zavřel.

Maličký advokát vytáhl z aktovky list papíru a školometsky si nasadil brýle.

„Pane Holdene, je přece jasné, že se informujeme o všech zúčastněných, když jde o tolik jako při téhle cause, že ano. Vy jste panu Brummerovi před časem řekl, že jste měl v Mnichově obchod s látkami.“

„To jsem taky měl,“ lhal jsem.

„Dále jste mu řekl, že jste byl odsouzen v souvislosti s podvodným bankrotem tohoto obchodu.“

„Odsouzen jsem opravdu byl.“

„Ale ne pro podvodný bankrot, pane Holdene.“ Nato začal trochu zadrhávat. „P-prosím vás n-naposledy, abyste jel opatrně. Podle informace mnichovské prokuratury vás porotní soud dne 13. dubna 1947 odsoudil k dvanácti letům káznice za vraždu vaší manželky Margit.“ (Řekl: „M-Margit“) „Soud vám v rozsudku přiznal polehčující okolnosti. Byl jste pět let na frontě a dva roky v zajetí. Když jste se –hmm –1. září 1946 vrátil, našel jste manželku…“

„Přestaňte!“

„… v jednoznačné situaci s písmomalířem Leopoldem Haukem…“

„Říkám, abyste přestal!“

„… a udeřil jste svou manželku Margit Holdenovou, rozenou Reniewiczovou, nohou od židle tak, že jmenovaná p-podlehla ještě téže noci svým zraněním.“

Mlčel jsem a křečovitě jsem oběma rukama svíral volant, protože mi opravdu dělalo potíže držet stopu. Vzpomněl jsem si na song z Žebrácké opery: Jo, jen si ukuj plán, a zkus, ať svět ho zří, dej k plánu plán a další plán, zhasnou ti všecky tři.

Advokát četl dále z papíru: „Sympatie porotců byly na vaší straně, pane Holdene. Několikrát jste uvedl, že jste svou manželku velice miloval. To dělá vždycky dobrý d-dojem.“

Kolem nás se mihla modrobílá tabule. Oznamovala, že jsme půldruhého kilometru před hranicemi města Braunschweigu. Advokát pokračoval: „Byl jste vzorný vězeň, jak mi oznámila správa věznice. Proto vás taky 11. ledna 1956 pro dobré chování p-propustili. Jistě víte, že byste si musel odsedět celý zbytek trestu, kdybyste se znovu provinil ve smyslu německého trestního zákona.“ Nato se zatahal za límec.

Od kořínků vlasů mi po čele stékal do obočí pot a odkapával na tváře. Cítil jsem ho na ústech. Chutnal slaně.

„Už v Západním Berlíně jste se dopustil několika nezákonných činů,“ řekl Zorn. „Dovedu si představit, že by na revizního soudce udělalo velice špatný dojem i zadržování cizího majetku. V duchu vás už vidím znovu ve vaší malé cele.“

„Co chcete?“

„Ten klíček, pane Holdene.“

Jo, jen si ukuj plán…

„A co se stane, když vám ho dám?“

„To ještě nevím, pane Holdene. Vím jen, co se stane, když mi ho nedáte.‘

… a zkus, ať svět ho zří…

„Tamhle u benzínové pumpy, u výjezdu, je parkoviště. Tam zastavíte.“…

… dej k plánu plán a další plán…

„Jinak bych byl nucen podat na vás okamžitě trestní oznámení pro zpronevěru, vydírání a donucování.“

… zhasnou ti všecky tři.

Zajel jsem autem na parkoviště před čerpadlem. Kvetly tam modré, bílé a červené kytky. Povalovaly se tam papíry, noviny a pomerančové slupky. Když jsem zastavil, ležely před předními koly noviny Westdeutsche Allgemeine Zeitung. Titulek zněl:

SPOLKOVÁ REPUBLIKA JE ROKU 1956 NA ŠPICI MEZINÁRODNÍHO EXPORTU.

„Klíček,“ opakoval Zorn a zajel si pravým ukazováčkem za límec.

Podal jsem mu ho a moje ruka byla vlhká; jeho ruka byla suchá. „Nemyslete si, že se nedovedu vcítit do vaší situace. Zažil jste toho asi hodně,“ prohodil.

„Byl jste v Rusku?“ zeptal jsem se.

„Byl jsem u Stalingradu. Můžeme jet dál,“ prohlásil a posunul si kravatu. „Za půl hodiny jsme v Braunschweigu.“ Klíček od trezoru si strčil do kapsičky u vesty. Jeho pohyby mi přitom připadaly graciézní a hbité.

„Dívat se, jak se potíte, je pro mě utrpení, pane Holdene.“

Zhasnou ti všecky tři.

13

Pak už jsem pro maličkého advokáta neexistoval.

Díval se opět strnule před sebe, ruce na kolenou, vzpřímený a důstojný. Jel jsem velice pomalu, protože mi bylo dosud velice špatně. Dýchal jsem zhluboka a za pár minut se mi udělalo lépe, ale nevzmohl jsem se na jedinou rozumnou myšlenku, tak mě to vzalo. Je po všem, je po všem, je po všem, vrčel motor těžkého auta, je po všem, je po všem, je po všem, bušila mi krev ve spáncích.

„Rád bych vás požádal, abyste jel trochu rychleji, pane Holdene,“ promluvil mužíček vedle mne. „Mám v bance práci nejméně na dvě hodiny.“

Byl jsem silnější. Mohl bych se na něj vrhnout. Vzít si klíček. Zorna vyhodit z auta. Zajet do banky. A co pak? Existuje telefon a ten by byl rychlejší. Ledaže bych ho zabil. Proboha, co je to za šílenství, co je to za šílenství…!

Přidal jsem.

„Tohle bylo kdysi kultivované město,“ řekl maličký advokát. „Nálety ho z dvaasedmdesáti procent zničily. Všechno shořelo a rozpadlo se, nádherné hrázděné domy, honosné paláce. Zatímco budu pracovat v bance, zajděte si prohlédnout dóm. Je z dvanáctého století. Je v něm pochovaný Jindřich Lev.“

Když jsem Zorna vysadil u banky, odjel jsem opravdu k dómu, prohlédl si gotické světce a postál dlouho před velkým kamenným lvem, pod nímž ležel muž jménem Jindřich.

Bylo mi čtyřicet let. Kdyby mě Brummer obvinil z pokusu o vydírání, přišel bych znovu za mříže.

Sedl jsem si na podstavec náhrobku, protože se mi udělalo zle. Vzpomínal jsem na svou mrtvou manželku Margit, kterou jsem miloval a která mě podvedla, teď byla mrtvá a já jsem ji už nemiloval. Už dlouho ne.

Přešel kolem mne kostelník a řekl: „Tady nemůžete sedět.“

A tak jsem zase vstal.

Bože, pomoz, dej ať…

… ale najednou jsem se modlit přestal, protože jsem se za to sám sobě hnusil. Pokusil jsem se o něco, a nevyšlo mi to. Brummer mi zřejmě od začátku nevěřil a dal svým advokátům ještě před cestou do Berlína pokyn, aby se podívali na mou minulost. Minulosti byly jeho specialitou, to jsem si měl uvědomit.

Bylo by to bývalo taky příliš snadné, náramně snadné! Brummer měl velkou moc a příliš mnoho peněz. Já jsem neměl nic. Nemohlo to dopadnout dobře. A kdybych se pokusil zmizet do ciziny? Měl jsem auto, měl jsem pas…

Ne, to nejde.

Když pro Zorna nepřijedu včas, je definitivně po všem. Takhle mám alespoň malou šanci, že mě Brummer neudá. Když ho požádám za odpuštění. A když budu náležitě poslušný. Bylo mi jasné, že musím být poslušný. Pak mohu mít ještě šanci. Je komické, že člověk vždycky doufá, že bude mít ještě šanci…

A Nina?

Ne. Nemohl jsem teď myslet ke všemu ještě na Ninu. Měl jsem dost práce sám se sebou. Takové to bylo, když jsem někoho miloval…

„Tašku, pane?“ zeptal se slabý hlas. Přede mnou stála stará dáma v černých šatech. Záda měla ohnutá. Opírala se o hůl, bolestně zkroucená, její malé hubené tělo opisovalo půlkruh. Měla svraštělou nedokrvenou tvář, v níž plály tmavé oči. Plaše se usmívala. V levé ruce držela krabici s barevnými papírky. Slibovala: „Všemohoucí Bůh se vám odmění.“

„Za co se mi všemohoucí Bůh odmění?“

„Potřebujeme novou krytinu na střechu dómu,“ vysvětlila mi trpělivě. „Potřebujeme na ni spoustu tašek. Jedna taška stojí padesát feniků. Koupíte si jednu, pane?“

Dal jsem jí marku.

„Jakou barvu?“

„Prosím?“

„Jakou barvu si přejete? Střecha bude z různobarevných tašek. Anebo chcete padesát feniků vrátit?“ To řekla trochu nehlasně.

„Ne. A na barvě mi nezáleží.“

„Tak vám dám dvě hnědé.“ Olízla si prsty a přehrabovala se v krabici. Upadla jí přitom berla. Zvedl jsem ji. Stará dáma mi podala dvě hnědé kartičky s kresbou dómu. Pod ní arcibiskup děkoval za dar.

„Zaplať pánbůh, teď už konečně mohu jít domů!“

„Odkdy tady jste?“

„Od rána.“ A pokračovala: „Musím každý den prodat deset tašek. S těmihle dvěma je jich dnes dokonce jedenáct.“

„Musíte? Kdo vás nutí?“

Dáma sklonila hlavu ještě níž a zašeptala: „Složila jsem slib. Aby mi Bůh odpustil hřích.“ S těmito slovy se odšourala, záda zkřivená, hlavu na stranu, usmívající se a laskavá. Dívka v Düsseldorfu, členka Svědků Jehovových, se usmívala podobně.

Dopustila se ta stařenka těžkého hříchu? Jakých hříchů se vůbec může dopustit starý člověk? Ale třeba hřešila v mládí. A teď prodává tašky na oslavu Pána a ke spokojenosti arcibiskupa. Celé dopoledne mi bylo horko. Teď mě mrazilo. Proto jsem vyšel na slunce. Město bylo rozpálené. Prach oslňoval ve sluneční záři jako sníh a všechny předměty měly tvrdé, ostré obrysy. Odjel jsem zpátky k bance.

Zorn už čekal. Drobný a korektní stál na kraji ulice, aktovku v ruce. Zastavil jsem a Zorn nastoupil.

„Máte šest minut zpoždění,“ vyčetl mi.

„Trochu jsem zabloudil.“

„Ještě čtyři minuty, a byl bych šel na policii,“ prohlásil.

Mlčel jsem.

„Abych nezapomněl: Najal jsem ještě jeden trezor a uložil jsem do něj klíček od prvního trezoru. Klíček od druhého jsem dal řediteli banky. Je to můj známý. Říkám vám to, aby vás cestou nenapadla nějaká hloupost.“

Vzduch nad dálnicí vřel. Sto kilometrů nepromluvil mužíček ani slovo, ale viděl jsem, že si mě ze strany pozorně prohlíží. Nakonec jsem se zeptal: „Proč se na mě tak díváte?“

„Ze zájmu,“ odpověděl. „Studuju typy. Vy nejste typ vyděrače.“

„Ne?“ zeptal jsem se s nadějí.

„Ne,“ řekl. „Spíš typ vraha.“ A pak mlčel až do Düsseldorfu. „Ozvu se vám,“ řekl, když jsem ho vysadil před jeho kanceláří. Byl jsem hrozně unavený a jel jsem hned domů.

Míla Blehová mi oznámila: „Ninočka volala. Chce s vámi mluvit, pane Holdene.“

„Zítra,“ řekl jsem, „zítra.“

„Máte hlad?“

„Není mi dobře. Máte tu prášek na spaní?“

Přinesla mi ho a já jsem si přečetl, že se doporučuje vzít jednu až dvě tabletky před spaním. Vzal jsem si čtyři, ale nezabraly, neusnul jsem a poslouchal žabí kvákání od jezírka. Viděl jsem, jak nebe dostává olověnou, pak světle šedou, pak růžovou a nakonec zlatou barvu. Hlava mi třeštila a měl jsem hrozný strach.

Potom vyšlo nad stromy slunce a žáby zmlkly. Ozvaly se hlasy z ulice, lomoz automobilů a cinkání jízdních kol a vzdálený hukot probouzejícího se města. V osm hodin zazvonil v mém pokoji domácí telefon. Ohlásila se Míla.

„Pane Holdene, právě volali z vězení. Milostpán chce s vámi nutně mluvit. Dostal povolení, abyste ho dneska dopoledne navštívil, ale musí to být do jedenácti. Máte přijít hned.“

Uvažoval jsem, jak to mají někteří lidé dobré. Třeba ta stará ohnutá dáma, která po spáchání těžkého hříchu složí slib a nemusí se už ničeho bát před Bohem ani před lidmi, ne, nemusí se už ničeho bát.

14

Byla to velká místnost ve čtvrtém poschodí věznice. Zamřížovaná okna se nedala otevřít. Proto bylo uvnitř hrozné horko. Místnost dělily dvě přepážky z jemného drátěného pletiva, sahající od podlahy ke stropu. Táhly se rovnoběžně v určité vzdálenosti od sebe. Po obou stranách pletiva stály stoly a židle. Mezi pletivem nebylo nic.

Seděl jsem pod zavřeným oknem a čekal a potil se. Hlava mě bolela ještě víc. Po deseti minutách se v druhé polovině místnosti otevřely dveře a objevil se úředník v černé uniformě. Kulhal.

„Prosím, pane Brummere!“

Vstal jsem.

Julius Maria Brummer vešel do druhé poloviny místnosti. Měl na sobě bílou košili a modré kalhoty, boty bez tkaniček a límec rozhalený. Kravatu neměl. Zděsil jsem se jeho vzezření. Jeho kulatý obličej byl smrtelně bledý a kruhy pod vodovýma očima fialové. Čas od času zvedl levé rameno k levé straně hlavy a potom jím vodorovně zakroužil a zase ho spustil. Vypadalo to, jako by se chtěl ramenem poškrábat za uchem.

„Pane Brummere, můžete s návštěvou hovořit deset minut,“ řekl kulhající soudní úředník. Posadil se. Brummer přistoupil k svému pletivu a pohlédl na mě. Také já jsem přistoupil k svému pletivu, ale nepodíval jsem se na něj.

„Podívejte se na mě, Holdene,“ řekl Julius Maria Brummer. Přinutil jsem se k tomu. Podíval jsem se do těch maličkých, zrádně sentimentálních očí žraloka, uviděl jsem jeho světloučký knír, smrtelně popelavé křeččí tváře, nízké čelo, měkká ústa s myším chrupem. Přidržoval se pletiva, jeho těstovitá tvář sebou škubala. Neřekl však nic, ani jediné slovo.

„Deset minut, pane Brummere,“ připomněl úředník.

„Holdene,“ začal Brummer. Jeho hlas ke mně zalétal potichoučku, skoro neslyšně. „Byl tady můj advokát. Ještě včera večer. Všechno mi řekl.“

„Pane Brummere,“ spustil jsem, „než budete mluvit dál, dovolte, abych…“

„Máme jen deset minut,“ přerušil mě Brummer. „Pro to, co jste udělal, není slov…“

„Pane Brummere, pane Brummere…“

„… před několika dny jste mě ještě neznal. Nic jste o mně nevěděl. Neměl jste důvod hájit mé zájmy. A přesto,“ řekl Brummer a pozvedl hlas, „přesto jste to udělal. A pomohl jste mi, víte jak. A nechal jste se zmlátit. Neotáčejte se, chci se na vás dívat, když s vámi mluvím. Osud mě v tuto chvíli těžce zkouší. A tak mě rozrušilo a zároveň mimořádně potěšilo, že jsem našel přítele tam, kde jsem to nečekal.“

Upřeně jsem na něj zíral, a zatímco mi třeštící hlava obraz Julia Marii Brummera rozkmitala před očima, slyšel jsem, jak říká: Zachránil jste můj majetek, uložil jste ho geniálně do bezpečí a všechno jste hned dobrovolně předal mému advokátovi. Víte, co mnou nejvíc otřáslo, Holdene? Vaše slova, když jste mu dával ten klíček.“

„Už si na ně nevzpomínám.“

„Kéž by to panu Brummerovi pomohlo, pravil jste. Nic jiného si nepřeju. Nikdy, slyšíte, Holdene, nikdy vám to nezapomenu. Nemůžu vám podat ruku, protože jsem dosud ve vězení. Ale zajeďte hned k mému advokátovi. Čeká na vás. Prosím vás, abyste v duchu upřímného přátelství, které k vám cítím, přijal, co vám předá. Jste slušný člověk, Holdene.“

„Pane Brummere,“ řekl jsem, „co jsem udělal, udělal by každý.“

Brummer zavrtěl svou těžkou lebkou a mříží zavanula vůně máty, když zvolal: „Nikdo by to neudělal! Ani já ne! Nemohl jsem spát, co jsem vás opustil, protože jsem byl přesvědčený, že… uděláte něco jiného, však víte, co myslím. Včerejšek byl nejšťastnější den mého života. Vrátil mi důvěru v lidi.“

„Ještě tři minuty,“ poznamenal soudní úředník.

„Holdene, tímto vám svěřuju to nejmilejší, co na tomhle světě mám –svou ženu.“

„Ale…“

„Komu bych ji měl svěřit, kdo jiný by ji mohl chránit, Holdene,“ řekl Julius Maria Brummer dojatě. ‚Zítra ji propustí z nemocnice. Od té chvíle ji neopustíte ani na krok. Nenecháte ji nikdy odejít samotnou. Zažil jste na vlastní kůži, čeho jsou moji protivníci schopní. Holdene, považuju vás za svého nejbližšího důvěrníka.“

„Ještě minutu.“

„Skončil jsem, řekl jsem všechno.“ Brummer se hluboce uklonil. „Skláním se před vámi, Holdene. Skláním se s vděčností.“

„Návštěva skončila,“ prohlásil úředník.

„Vyřídíte mé ženě, že ji miluju?“

„Ovšem, pane Brummere, rád vaší paní řeknu, že ji milujete.“

„A že všechno dobře dopadne.“

„A že všechno dobře dopadne.“

„Pozdravujte Mílu. Ať dá chudince Puppele pěkný kousek masa!“

Julius Maria Brummer mi pokynul a odešel. Sedl jsem si a chvíli čekal, až se mi udělá lépe. Pak jsem se zvedl taky, ale velmi pomalu a opatrně, protože se podlaha pode mnou kymácela a houpala a zdi kolem mne se houpaly a kymácely a ve vzduchu se mihotaly maličké puntíky.

Pěkný kus masa.

Jeho chudince Puppele.

15

„Vy jste panu Brummerovi neřekl pravdu!“

„Přišel jste mi to vyčítat?“ zeptal se doktor Zorn. Dnes měl na sobě zelenou vestu ve světlehnědém obleku. Seděl za psacím stolem a kouřil doutník. Také u něj byla okna zavřená. V místnosti se vznášela hustá oblaka modrého kouře.

„Proč jste mě chránil?“

„Na to vám neodpovím,“ řekl advokát. Jeho kravata byla dnes trochu příliš pestrá, měla nápadný skotský vzorek.

„Pátral jste přece z pověření pana Brummera po mé…“

„Učinil jsem to z vlastní vůle. Pan Brummer výsledky mých rešerší nezná.“

„Vy jste mu tedy neřekl ani o mé minulosti?“

„Bylo by to snad ve vašem zájmu, pane Holdene? No tak –proč vás to rozčiluje?“

„Protože nechápu, proč jste to udělal.“

„Abych si vás zavázal,“ poznamenal tiše. „Kromě toho si dovedu představit, že byste někdy mohl… hmm… učinit laskavost také mně.“ Začal se opět tahat za límec.

„Jakou laskavost?“

„Na to vám neodpovím,“ řekl podruhé. Podíval se na hodinky. „Je mi líto, ale venku čeká další mandant. Kdybyste mi tohle laskavě podepsal.“

„Podepsal?“

„Potvrzení příjmu. Třiceti tisíc marek. Z pochopitelných důvodů vám pan Brummer nechtěl dát šek. Podepište mi to, abych vám mohl peníze vyplatit v hotovosti.“

Podepsal jsem.

Zorn stvrzenku přijal, pečlivě si ji prohlédl a potom otevřel zásuvku psacího stolu.

„Doufám, že vám nebude vadit, když to dostanete v padesátimarkových bankovkách.“ Odpočítal a položil přede mne na desku psacího stolu šest set fialových padesátimarkových bankovek. Čas od času si olízl prsty. Kladl bankovky na hromádky po tisíci markách. „Nesmíte ty peníze uložit. Dokud bude pan Brummer ve vazbě, nesmíte, dělat žádné nápadné nákupy. Slíbíte mi, že budete nadále žít jako dosud.“ Šoupl přede mne list papíru. „Stvrdíte mi to písemně.“

Stvrdil jsem to písemně tím, že jsem podepsal připravené prohlášení.

„V příštích dnech se na vás budou obracet různí lidé, které neznáte,“ řekl maličký advokát s bílou hřívou. „Každý pokus o kontakt mi okamžitě ohlásíte. D-dostanete pak další pokyny. A teď mě omluvte.“ Vstal a podal mi studenou suchou ruku. „Prohlédl jste si braunschweigský d-dóm?“

16

Slunce mě udeřilo do hlavy jako kladivo, když jsem vyšel ven. Světlo mě bodalo do očí. Tohle léto začínalo být nelidské, dny byly stále teplejší. Svlékl jsem si sako a šel kolem obchodu s auty, kolem klenotnictví a kolem pánského krejčího a říkal jsem si, že si teď mohu koupit každé auto, které se mi líbí, ty nejlepší hodinky, nejlepší obleky. Tedy: mohl jsem, ale nesměl jsem. Slíbil jsem, že nezměním dosavadní způsob života. Byla to podivná situace. Podle dosavadního způsobu života jsem si sedl do stinného rohu malého espresa na chodníku a objednal si sklenici limonády se spoustou ledu. Na chodníku stálo šest stolečků s dvanácti barevnými židličkami, ale byl jsem tam jediný host. Vyndal jsem peníze a podíval se na ně. Nejdřív na celý svazek a potom na jednotlivé bankovky.

Tohle byla tedy mzda za strach, za to, že jsem se pokusil někoho vydírat, a za to, že doktor Zorn obelhal pana Brummera. Za to jsem teď měl třicet tisíc marek. Kdybych se býval o vydírání nepokusil, zůstal bych chudý. Chudý bych taky zůstal, kdyby pan Zorn řekl panu Brummerovi pravdu. Musely se tedy stát dva nemorální činy, abych ty peníze dostal. Jeden by býval nestačil. Začal jsem tušit, jak lidé přicházejí ke jmění.

Objevil se číšník s limonádou a já jsem bankovky schoval a opatrně se napil, malými doušky, protože jsem si nechtěl zastudit žaludek a rozstonat se s tolika penězi v kapse, s tolika penězi!

Ve sklence, která se zvenčí orosila droboučkými kapičkami, cinkaly kostky ledu. Limonáda je můj zamilovaný nápoj. Když jsem byl malý, dělala jí matka v létě celé džbány a stavěla je do sklepa, protože jsme neměli ledničku.

Držel jsem sklenku v jedné ruce, druhou jsem měl položenou na saku, tam, kam jsem zasunul bankovky, a vzpomínal na matku a na jeden dávný letní den, který byl stejně horký jako dnešní. Tehdy nás navštívil exekutor…

Hrál jsem si na zahradě, když přišel, a viděl jsem, že je celý bledý. Nesnášel horko. Pan Kohlscheit byl starý muž v lesklém černém obleku. Kdykoli k nám přišel, a chodil často, měl vždy tutéž rozbitou aktovku.

Matka ho přivítala a byla hned úžasně srdečná. „Bože, pane Kohlscheite, jak já vás lituju, táhnout se tu dálku až k nám v tomhle počasí, ne, to je ale hrůza!“

„Srdce,“ řekl pan Kohlscheit, „víte, zlobí mě srdce. A pak ty nepříjemnosti! Co myslíte, že jsem už dneska zažil? Jeden chlap se na mě vrhl pěstmi!“

„Propáníčka,“ vyjekla matka.

„Toho rozčilování, paní Holdenová! Člověk už není nejmladší.“

„To máte pravdu,“ přitakala matka. „Posaďte se na chvíli na terasu. Tam je stín. A vypijte si sklenku limonády.“

„Děkuju, to ne…“

„Je ledová, čistý citrón, pane Kohlscheite! Musíte si skleničku vypít! Roberte, miláčku, běž a přines džbán!“

„Hned, maminko!“

„A co se stalo, pane Kohlscheite, když se na vás ten chlap vrhl pěstmi?“

„Ach, to je pořád dokola, víte, pořád dokola. Policie a hrozný křik, a pak ho odvedli a jeho žena, chudák, mě proklela a křičela za mnou, že mi přeje, abych dostal rakovinu plic a chcípnul na ni, ale pomalu! Co tomu říkáte, paní Holdenová? Já za to přece nemůžu! Mě pošle berňák a řekne: Jdi fendovat. A lidi si myslí, že mě to baví.“

„Mě by to bavilo,“ řekl jsem. „Mami, až budu velký, chci být exekutorem. Je to napínavé povolání.“

„Jsi ještě dítě a nechápeš to. Nepleť se pořád do hovoru dospělých! Jdi pro ten džbán!“

Odběhl jsem do sklepa a vrátil se s limonádou a pan Kohlscheit se žíznivě napil a řekl: „Neděkuju vám za tu limonádu, paní Holdenová, děkuju vám za vaši dobrotu. Vy máte ještě srdce. A teď do práce!“ Pak nalepil s mnoha povzdechy exekuční známku na jediný cenný kus nábytku, který nám ještě zbyl –na velkou skříň z doby císařovny Marie Terezie. Prohlásil: „Když už to musím udělat, dám vám aspoň dobrou radu: Splaťte čas od času pár marek. Jenom pár. Pak vám tu skříň nikdy neodneseme! Protože, mezi námi, nábytkem jsme zavalení. Sklady jsou přeplněné. Nemůžeme se těch krámů zbavit.“

„To je dobrá rada,“ poděkovala matka.

Pan Kohlscheit jí na rozloučenou políbil ruku. ‚A nic ve zlém.“

„Ale prosím vás,“ odpověděla matka. Ještě na ulici se ten starý muž otáčel a mával a my jsme mu mávali taky a matka řekla: „Podívej, má roztrhanou ponožku. Určitě má taky dluhy.“

„Když má exekutor dluhy a nemůže je splatit, musí fendovat taky sám u sebe, mami?“ zeptal jsem se tehdy a dnes, po tolika letech, jsem si na to vzpomněl, v jedné ruce sklenici limonády, druhou ruku na saku, tam, kde jsem měl schovaných třicet tisíc marek.

Třicet tisíc marek. Bože na nebesích!

Dopil jsem a zaplatil a odešel do vedlejšího květinářství. Objednal jsem tam třicet rudých růží. „Pošlete je prosím hned paní Nině Brummerové. Leží v Mariině nemocnici.“

„Chcete k nim připsat pár řádek, pane?“

„Ne.“

„Koho máme uvést jako odesílatele?“

„Nikoho. Pošlete je, jak jsou,“ řekl jsem.

Nina.

Teď jsem na ni mohl zase myslet, teď jsem byl zase v bezpečí. Nesouvisí to nijak s mou láskou, řekl jsem si, když jsem se horkem vracel k autu. V mé včerejší situaci by každý myslel pouze na sebe.

Anebo ne?

Sedl jsem si na horké kožené sedadlo a nastartoval. Myslel jsem vytrvale na Ninu. Rozesmutnělo mě to, přestože jsem měl až dosud dobrou náladu.

Nina.

Ne, asi to přece není láska. Rozhodně to není dobrá láska. Jinak bych na ni včera myslel, na ni především. Asi se s ní chci jen vyspat.

Ale proč teď cítím pocit viny? Proč jsem zesmutněl, když na ni myslím? Proč mi to není všechno jedno a proč se jen snažím dostat ji co nejrychleji do postele?

Ach, Nino!

Musím se pokusit zapomenout na cestu do Braunschweigu. Rozhodně o ní nesmím Nině vyprávět. Kdyby se to dověděla, začala by se mě možná bát. A já chci, aby mi důvěřovala. Není to láska, když se člověk snaží získat důvěru toho druhého?

Když jsem u semaforu zastavil na červenou, přistoupil ke mně kamelot a podal mi do auta poledník. Dal jsem mu dva groše a přečetl si titulek. Byl přes čtyři sloupce a zněl:

BRUMMER PROHLAŠUJE, ŽE JE ZCELA NEVINNÝ.

Civěl jsem na písmenka a myslel na Ninu a na všechno, co se ještě stane, a začala se mi zase trochu točit hlava.

Za mnou zatroubila auta. Na semaforu svítila už zelená. Rozjel jsem se a přemýšlel, zda Nina hned pochopí, od koho jsou ty růže, a najednou se mi zdálo, že cítím její parfém, ano, její parfém, docela zřetelně.

Třeba je to přece láska.

17

Když jsem vstoupil ve vile do haly, moje kroky se v ní rozléhaly. Okna a závěsy byly zatažené, a tak byl uvnitř chládek a tma, byl cítit jen vosk na podlahu. Na stolku před krbem ležela hromada dopisů.

„Mílo?“

Žádná odpověď.

Šel jsem do kuchyně. Byla pečlivě uklizená. Kohoutek odkapával. V tichu byl ten zvuk slyšet velmi silně.

„Mílo!“

Tu jsem zaslechl slaboučké zaskučení. Druhé, přivřené dveře z kuchyně do Mílina pokoje se otevřely. Vešel starý boxer. Jak byl napůl slepý a bezmocný, vrazil jako vždy do sporáku, smutně zakňučel a otřel si znetvořené tělo o mé kalhoty.

„Pojďte dál, pane Holdene!“ uslyšel jsem Mílu. „Musela jsem se jen trochu natáhnout.“

Její pokoj jsem ještě neviděl. Byl malý a měl jedno okno do parku. Před oknem stálo houpací křeslo. Na stole vedle něj fotografie Niny Brummerové, velké a malé, nejméně tucet. Byla na nich Nina jako holčička v krátkých šatečkách se stuhou ve vlasech, Nina jako žabec, Nina jako mladá žena na koni.

Stará kuchařka ležela na bílé železné posteli, nad níž visel obraz madony. Lekl jsem se, když jsem ji spatřil. Tvář měla šedivou a lesklou, rty namodralé. Obě ruce si tiskla k břichu. Na sobě měla černé šaty, staromódní šněrovací boty a bílou zástěru. Čepeček měla na vlasech posunutý.

„Proboha Mílo, co je vám?“

„Ale nic, pane Holdene, neděste se, to hned přejde, jen mě občas chytne štítná žláza.“

„Potřebujete doktora.“

„Ale kdepak! Vzala jsem si už kapky. Za hodinku budu zase v pořádku. Došlo k tomu jen proto, že jsem se tak strašně rozčilila.“

„Kvůli čemu?‘

„Pane Holdene, všichni odešli! Sluha, děvčata, zahradník! Všichni najednou, jsme v domě jen my dva.“

Pes zakňučel.

„A přirozeně naše stará Puppele.“

„Jak to odešli? Kam odešli?“

„Prostě odešli. Sbalili si věci a zmizeli. Poštval je zahradník. Že si prý o nich povídají všichni okolní posluhové. A že tu nemůžou zůstat, když milostpán sedí.“

Míla ztěžka polkla a po dobrácké staré tváři se jí řinul pot. „Byla to děsná hádka, pane Holdene! Vyhrožovala jsem jim, že je budeme žalovat, když odejdou bez řádný výpovědi, ale vysmáli se mi. Je jim to prý jedno! Ať si je žalujeme! Nic se jim nestane, proč taky, když milostpána obžalovali jako podvodníka! Nato jsem dostala záchvat, to je přece přirozený. Ale za chvíli to přejde, cítím, že se to už lepší.“

Sedl jsem si do houpacího křesla a prohlížel si fotografie. Stará kuchařka mě s napětím sledovala: ‚Ale vy neodejdete, pane Holdene?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

A díval jsem se na fotografie.

„Já věděla, že zůstanete milostpánovi věrný.“

„Ano,“ řekl jsem.

A díval jsem se dál na fotografie.

„Zítra se vrátí Ninočka. Budu pro nás vařit samý dobroty a budeme si tu hezky žít. A až milostpána osvoboděj, vezmeme si jen posluhovačku. Víc nepotřebujeme, viď, Puppele?“

Starý boxer zakňučel.

„Máte taky radost, že se nám milostpaní vrátí, pane Holdene?“

Přikývl jsem a podíval se rychle do zahrady, protože jsem už nemohl vidět ty fotografie. Ze starého stromu právě spadlo zralé žluté jablko. Viděl jsem, jak padá a kutálí se dolů k lesknoucímu se jezírku.

18

„Děkuju vám za růže,“ řekla Nina Brummerová. Seděla na nemocniční posteli. Sluha odnášel do auta její zavazadla. Byli jsme sami. Nina měla toho rána bílé plátěné šaty, na nichž byly –bezesporu ručně –namalované fantastické modré, červené, žluté a zelené květy. Nina byla velmi bledá a velmi krásná. Mluvila tak, jak se na mne dívala –přívětivě a ustaraně.

„Jak víte,“ odpověděl jsem, čepici v ruce, „že jsou ode mě?‘

„Protože u nich nebyl dopis ani odesílatel, nic.“ Podívala se na květiny stojící ve váze u okna. „Pane Holdene, musím vám něco říct, než odjedeme domů. Je pro mne těžké najít správná slova, protože bych vás nechtěla zranit. Staral jste se o mě. Pomohl jste mi…“ –když pohnula hlavou, padlo jí slunce do vlasů a rozzářilo je –“… moc jste mi pomohl, ano, jsem vám za to vděčná. Mám teď málo přátel. Byla bych šťastná, kdybyste mým přítelem zůstal. Ale prosím vás, abyste mi už neposílal rudé růže.“

Podíval jsem se na ni. Uhnula před mým pohledem a přecházela sem tam. Vedle v kapli se rozezněl malý zvon. Plátěné šaty modelovaly Nininu postavu, červené střevíčky měly vysoké tenké podpatky. Do bledé tváře se jí trochu vrátila barva, když zajíkavě říkala: „Prosím vás, buďte rozumný.“

„To jsem.“

Tu se na mne neočekávaně podívala, velké modré oči jí náhle potemněly, téměř zčernaly. Fascinovalo mě to. Vypadala v tu chvíli jako mladá nevinná dívka.

„Je rozumné, říkat někomu, že ho milujeme, když jsme ho právě poznali a nic o něm nevíme?“

„Vím toho o vás dost,“ odpověděl jsem, „víc toho vědět nechci. Kromě toho rozum nemá s láskou nic společného.“

„Pro mě ano, pane Holdene. Víte, co jsem právě prožila. Budu teď náramně rozumná, a proto se už do nikoho nezamiluju, do nikoho. Už nemůžu.“

„Třeba se to zase naučíte,“ dodal jsem, „není třeba spěchat.“

„A když se to naučím, pane Holdene, když se to naučím?“

„Tak vás požádám, abyste se dala rozvést a žila se mnou.“

„Před několika dny jste mě ještě zapřísahal, abych manžela neopouštěla.“

„Před několika dny jsem ještě neměl peníze.“

„To byla velice nešťastná odpověď, pane Holdene,“ řekla Nina rozechvěle. „Dovedu si představit, odkud je teď máte.“

„Není to přesně tak, jak si představujete,“ namítl jsem.

„Nechci vědět, jak to je. Manžel má ty fotokopie, že ano?“

„Ano.“

„To stačí. Jak víte, chtěla jsem si vzít život, když jsem se dozvěděla, z čeho manžela obviňují. Vám se podařilo na té aféře vydělat. To je vaše soukromá věc. Ale já musím trvat na tom, abyste také respektoval můj soukromý život, jinak…“

„Jinak?“

„Jinak bych vás musela požádat, abyste dal výpověď.“

„To je těžké,“ řekl jsem. „Teď, když jsem si ty peníze vzal, výpověď dát nemůžu. Teď mě potřebují. A pokud jde o respektování vašeho osobního života, milostivá paní…“

„Promiňte, vyjádřila jsem se špatně. Je to… pro mě těžké…“ Jako dítě, které doufá, že svého učitele překvapí neočekávaným nápadem, zvolala rychle: „Říkáte, že mě milujete. Tak mi z lásky dopřejte klid!“

„Myslím, že vám může být jedno, jestli vás miluju.“

Nina se usmála: „To znamená, že se o tom už nemusíme bavit?“

„Jestli si přejete, nebudeme o tom už mluvit.“

„Jste milý, pane Holdene.“ Impulsivně mi podala ruku.

Uchopil jsem ji.

„Uzavřeli jsme mír?“ zeptala se.

„Naopak,“ odpověděl jsem, „vyhlašuju vám válku.“

„Pane Holdene!“

„Nemějte strach, milostivá paní. Bude to velice něžná válka. Je vám přece jasné, že jsme se oba nechovali moc ušlechtile, ani vy, ani já. Sedíme na stejné lodi. Proto spolu musíme vycházet.“

Úsměv jí zmizel z tváře. Prudce se otočila a zamířila ke dveřím: „Vzal byste můj kufřík se šperky?“

Nepohnul jsem se.

„Slyšel jste?“ U dveří se otočila a pokusila se na mne povýšeně podívat, protože nám oběma bylo jasné, že ten kufřík je první měření sil. „A co růže?“ zeptal jsem se.

„Nemůžu přijít domů se třiceti rudými růžemi, pane Holdene, nebuďte naivní.“

„Se třiceti ne, ale s jednou.“

„To by bylo ještě horší. Pomyslete na personál.“

„Personál dal výpověď. Je tam jen Míla.“

„Požádala jsem vás, abyste mi odnesl kufřík.“

„Ano,“ řekl jsem, „slyšel jsem to.“

Pak uplynulo pět vteřin, po které jsme se dívali jeden druhému do očí. Nininy panenky opět ztmavly a já cítil, jak mi buší srdce. Jako dítě jsem cestou do školy často hrával tuto hru: jestli dojdu k další lucerně za pouhé čtyři kroky a šlápnu vždycky na dlažební kostku a nikdy na škvíru mezi nimi, nebudu vyvolaný z počtů. Tohoto letního rána jsem hrál podobnou hru: jestli si Nina vezme růži, bude mě milovat, ano, bude mě jednou milovat.

Šest vteřin. Sedm vteřin. Osm vteřin. Potom vykročila Nina pomalu, pomaloučku k váze u okna. Její tvář měla přitom barvu růže, kterou ulomila těsně pod květem a položila na zlato, platinu a drahé kameny do kufříku.

Cvak, udělal zámeček, když zaklapla víko. Pak na mne znovu pohlédla. Měl jsem pocit, že ji ten výstup vzrušil.

Rty měla pootevřené, oči přivřené.

„Vezmete mi teď ten kufřík?“

„Ano,“ řekl jsem, „teď vám ho vezmu.“

Devětadvacet rudých růží tam zůstalo, ale co na tom? Ta jedna, kterou si vzala domů, měla větší cenu než všechny ostatní.

Když jsem scházel ze schodů podél malých světců ve výklencích, uvědomil jsem si, že se mi po obličeji řine pot. Zatočila se mi trochu hlava, když jsem se podíval na Ninu kráčející přede mnou na vysokých podpatcích a v přiléhavých barevných šatech; když jsem se podíval na její vlasy; když ke mně zavanula vůně jejího parfému; když jsem viděl její křehká zápěstí, štíhlé kotníky. Jednou se otočila a zvysoka na mne pohlédla.

Usmál jsem se.

Nato se ke mně prudce otočila zády a její podpatky zlostně zacvakaly halou –a mně bušilo srdce v jejich taktu.

19

Záhon růží zářil rudě v slunci, ve světle zelené trávě stály modrobílé, žlutomodré a žlutobílé mečíky. Ve starých stromech zpívali ptáci, horlivě ťukal datel a nad stříbrným jezírkem tančily mihotavé vážky. Když jsem po široké pěšině vysypané drobnými kamínky nesl k domu Ninin kufřík, vzpomínal jsem na deštivou noc, kdy jsem tudy šel poprvé. Tehdy zde postávali cizí lidé, v trávě parkovala policejní auta a ve vile bylo cítit plyn. Tehdy. Připadalo mi, že od oné noci uplynuly do tohoto rána roky.

Nina šla přede mnou, a když zavřu očí, vidím ještě dnes, po mnoha měsících, zřetelně její obraz –světlovlasou ženu v barevných šatech, zářivě zahalenou do zlaté sluneční záře, a tato vzpomínka mě ještě dnes vzrušuje tak, jako mě tehdy, onoho letního rána, vzrušoval pohled na ni.

Když jsme byli asi pět metrů od vily, otevřely se dveře a pod nabubřelá písmena J a B vyšla holčička. Byla to malá holčička ve světlemodrých šatičkách. V ručkách držela kytici bílých karafiátů, hleděla na nás smrtelně vážně a špičkou jazyka si rychle olizovala rty. Pak se otočila ke tmavé škvíře otevřených dveří, jako by tam hledala pomoc. Za dveřmi byly slyšet hlasy.

Holčička hrdinně přikývla a rozběhla se k nám. Zakopla přitom a div neupadla. V poslední chvíli chytila rovnováhu a dorazila k nám celá udýchaná.

„Ale Mickey,“ zvolala Nina a roztáhla náruč, a mě napadlo, když jsem zaslechl to jméno, kdo ta holčička asi je: dcera policejního reportéra Petra Romberga, jediného příbuzného Míly Blehové.

„Dobrý den, tetičko,“ zadrmolila Mickey. Měla zřejmě za úkol předat Nině karafiáty a zprvu ten úkol chtěla splnit. Stalo se však něco neočekávaného. Mickey se zastavila. Všichni jsme se zastavili. Holčička měla černé oči. Ty oči se teď fantasticky zvětšily. Černovlasá holčička se na mne dívala a já jsem její pohled s ostychem opětoval. Mickey měla hedvábně světlou pleť, vlásky jemňoučké a ostříhané nakrátko.

„To je pan Holden, Mickey,“ řekla Nina „ještě ho neznáš. Teď s ním budeš často jezdit autem.“

„Dobrý den, pane Holdene,“ pozdravila Mickey slavnostně.

„Dobrý den, Mickey.“

Holčička se začala usmívat, nejdřív plaše, potom odvážněji a nakonec se rozesmála. Ústa měla dokořán, viděl jsem její droboučké, nepravidelné zoubky. Mickey se na mě radostně smála, přistoupila ke mně a podala mi karafiáty: „To je pro tebe, pane Holdene!“

Pak se obrátila k Nině a řekla, co ji naučili.

„Vítáme tě doma, tetičko Nino, a máme všichni hroznou radost, že jsi zase s námi.“

Hned nato se ozval tichý výkřik. Z vily se vyřítila Míla Blehová. Za ní běželi Petr Romberg a advokát Zorn, který měl dnes na sobě béžový oblek se žlutozeleně kostkovanou vestou. Oba muži se smáli, zato Míla zoufale bědovala: „Ježíšmarjá, Mickey, co to vyvádíš? Ty karafiáty přece nejsou pro pana Holdena, ale pro milostpaní, vždyť jsme ti to zvlášť říkali!“

Nato Mickey odpověděla: „Ale já jsem je radši dala panu Holdenovi!“

Stál jsem tu jako idiot, kufřík u nohou, karafiáty v ruce, teď už se rozesmála i Nina.

„Proč mu je chceš dát, Mickey?“ Míla lomila rukama a krátkozraký pihovatý Petr Romberg si zatím nachystal foťák a začal nás fotografovat. „Protože se mi líbí,“ řekla Mickey. Přitiskla se ke mně. „Budeš si se mnou hrát, pane Holdene?“

„Ale ovšem.“

„Musíš se mě ptát. Na města a tak. Už jich hodně znám. Dokonce i hlavní město Varšavu.“

„Zaznamenal jste úspěch, pane Holdene,“ řekla Nina.

„Jeden ano,“ odpověděl jsem. Nato se Nina rychle otočila a objala Mílu.

„Drahá Mílo…“

„Ach, milostpaní, nemějte to tomu dítěti za zlý!“

„Na zvířata se mě můžeš ptát taky,“ mumlala Mickey na mých prsou.

„Srdečně vám blahopřeji k uzdravení.“ Doktor Zorn se hluboce uklonil. Bílé vlasy měl kolem hlavy rozčepýřené jako odkvetlá pampeliška. „Vyřizuji vám upřímné pozdravy od pana manžela. V tuto chvíli je v myšlenkách s námi.“

„Tati,“ zvolala Mickey, „teď mě ještě musíš vyfotit s panem Holdenem!“

Petr Romberg si klekl do trávy a Mickey se do mě zavěsila jako dospělá a oba jsme se smáli do aparátu. Stáli jsme ve sluneční záři mezi květinami a nikdo netušil, jakému temnému teroru, jaké noční můře bude brzy sloužit fotografie, která tu právě vznikla už brzy, brzy…

20

V hale stály květiny ve vázách a květináčích, ve velkých koších a malých miskách. Byly od Brummera a dalších lidí. Odnesl jsem zavazadla nahoru a doktor Zorn hned odešel s Ninou do ústraní. „Musím si s vámi pohovořit o naléhavých otázkách, milostivá paní.“

„To je všechno, pane Holdene,“ řekla Nina, studená jako ryba. „Zatím vás už nepotřebuju.“ A tak jsem odešel do kuchyně. Petr Romberg se právě loučil. Musel do redakce. Mickey začala naříkat: „Tatínku, prosím tě, dovol, abych tu směla zůstat.

Chci si hrát s panem Holdenem!“

„Pan Holden má práci, nesmíš ho obtěžovat.“

„Ale vždyť mi to slíbil! Obtěžuju tě, pane Holdene?“

„Nechte Mickey klidně tady,“ svolil jsem. „Opravdu jsem jí to slíbil. Může mi pomáhat při mytí auta.“

„To bude prima!“

Míla zavrtěla hlavou: „Božíčku, no tohle, pane Holdene, ta maličká je jinak hrozně plachá, s nikým nepromluví, a s vámi…“

„Tak už pojď, pane Holdene, pojď, umejeme auto!“

Vytáhl jsem cadillac a odjel s ním pod velký kaštan. Bylo tam chladněji. Mercedeska parkovala na ulici před vchodem. Oblékl jsem si staré montérky a Míla zatím dávala pokyny Mickey.

„Nejdřív si svlékni šatičky, botičky a punčochy, nebo dostanu od maminky vyhubováno, kdyby sis to všechno zamazala!“

Mickey se poslušně svlékla do naha, nechala si jen růžové kalhotky. Tělíčko měla bílé, zpod kůže jí vystupovaly lopatky a na levém ramínku měla mateřské znaménko. Směla cadillac postříkat. To bylo něco! Čas od času postříkala ‚omylem‘ také mne a já jsem se pak vždycky jako hrozně vyděsil a lomil rukama a naříkal, že mám špatné srdce, a Mickey se div neudusila smíchy. Pak jsme auto umyli šampónem a Mickey přitom předváděla, jak je vzdělaná.

„Zeptej se mě na ledovec, pane Holdene!“

„Co je s ledovcem?“

„Devět desetin ledovce je pod vodou, jen jedna nad vodou. Proto do něj lodi vždycky narazí.“

„U sta hromů!“

„Zeptej se mě ještě na něco! Na města a země!“

„Jak se jmenuje hlavní město Rakouska?“

„Vídeň.“

„Výborně.“

„Ještě něco, ještě něco, prosím!“

„Kdo to byl Adolf Hitler?“

Smutně se na mě podívala.

„Ty jsi o něm ještě neslyšela?“

S podrážděností experta, který si neví rady, odpověděla: „Člověk nemůže vědět všechno.“ A se zvědavostí dítěte se zeptala: „Kdo to byl Adolf Hitler?“

Ano, kdo to byl?

Uvažoval jsem, ale daleko jsem se nedostal, protože se vzápětí ozvala na ulici strašná rána. Plech skřípal o plech a na dláždění se tříštilo sklo.

„Jé, to je bezva!“ zvolala Mickey nadšeně, „někdo tě naboural, pane Holdene!“

Rozběhli jsme se k bráně. Modrý bavorák najel do Brummerovy bílé mercedesky. Jeho kapota vězela hluboko v jejím zavazadlovém prostoru. Ulice byla v horkém poledni opuštěná.

Vedle aut stála mladá žena, co to povídám, mladá dívka, sotva odrostlá škole. Měla na sobě bíle lemované červené plátěné šaty, červené střevíčky a červené rukavičky. Vlasy měla černé a ostříhané na kluka, pleť velmi bílou, velká ústa velmi rudá. Připadala mi krásná, ale byla to krása svědčící o nuzném mládí, chudobě a odříkání. Na to, jak vypadala, by musela být sebevědomější, suverénnější, musela by se držet víc zpříma. Působila však ustrašeně a pokorně. Určitě na ni často křičeli a postrkovali jí sem tam. Byla to krása z odlehlého sklepa.

Podíval jsem se na ni znovu, protože jsem tomu zprvu nevěřil –byla tak mladá, nanejvýš dvacet, ale teď už jsem nepochyboval: ta dívka byla těhotná. Na její nádherné postavě se zřetelně rýsovalo bříško.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal jsem se.

Dívka neodpověděla. Pohlédla na mne, až mi to bylo nepříjemné. Ještě nikdy jsem neviděl v lidských očích takový strach. Nebo ne, nebyl to strach. Co to jenom sakra bylo? Tragično. To je ono, ty oči byly tragické. Všechno bylo na té dívce tragické.

„Ójé, ójé, óje,“ křičela Mickey. „To tě ale bude něco stát!“

Dívka zavřela oči. Ústa se jí chvěla. Přidržovala se bavoráku.

„Mickey, vrať se okamžitě do parku! Tak už běž!“

Mickey neochotně odešla a zastavila se hned za mříží, aby nepřišla o jediné slovo z našeho rozhovoru. Řekl jsem dívce: „Uklidněte se. Zaplatí to přece pojišťovna.“ Dívka zavrávorala. „Chcete skleničku vody?“

„Už je to dobré.“ Křečovitě se usmála a její tvář přitom vypadala ještě tragičtěji. „Najednou… najednou se mi zatočila hlava a nic jsem neviděla –a pak se to zřejmě stalo: jsem…“

„Ano,“ řekl jsem, „to vidím. Sedněte si do auta, zavolám rychle policii.“

Vzápětí mi dívka visela na krku. Svírala mě oběma rukama a na tváři jsem cítil její dech.

„Policii nevolejte!“

Snažil jsem se ji odtrhnout, ale nepodařilo se mi to. Měla v té panice obrovskou sílu.

„Policii nevolejte!“

„Poslyšte, já jsem jen řidič, ta mercedeska nepatří mně!“

„Pane Holdene,“ zavolala pronikavým hláskem od plotu Mickey, „mám přivést tetu Mílu?“

Nato mě cizí dívka pustila. Prohlásila: „Ten bavorák taky nepatří mně.“

„Ukradla jsi ho?“ vyptávala se nadšeně Mickey.

„Patří mému příteli.“

„Jak se jmenuje?“

„Herbert Schwertfeger,“ zašeptala dívka. To jméno jsem už slyšel, ale nevěděl jsem, kde a kdy.

„A jak se jmenujete vy? Tak mluvte hlasitěji!“

Černovlasá dívka odpověděla tak hlasitě, že to slyšela i Mickey: „Jsem Hilda Lutzová. Bydlím v Reginině ulici 31.“

„Máte nějaký průkaz?“ Dívka zavrtěla hlavou.

„Žádný?“

„Ne, nemám… ani řidičák.“

Pak jsme se na sebe dívali a mlčeli.

Nevím, pane kriminální komisaři Kehlmanne, abych zase jednou uvedl vaše jméno, protože tyto stránky píšu pro vás, připadá mi totiž správné připomenout si občas, jaký smysl sleduju touto zprávou, k jakému konci směřuju –nevím, pane kriminální komisaři Kehlmanne z Baden-Badenu, zda vám vaše povolání dovoluje mít občas s někým soucit. Nevím, jestli jste se narodil chudý, či bohatý. Neodpovídejte mi, nemělo by to význam. Skutečnost, že se těhotná Hilda Lutzová bezpochyby narodila chudá, tato skutečnost probudila můj soucit, pane komisaři. Chudoba mě s ní spojovala, pane komisaři. Bohatství rozděluje, vyvolává exkluzivitu. To jsem si uvědomil právě na panu Brummerovi a jeho krásné, povýšené ženě. Bohatství izoluje lidi od okolí. Jsou vysvobození, ale také oddělení od páchnoucí tlačenice v autobusech a v podzemní dráze, jsou uzavření, ale zároveň separovaní ve svých luxusních autech a střežených vilách, hlídaní ve spacích vagónech a přepychových lodních kabinách, ale odloučení. Třeba bych ten soucit neměl, kdyby mercedeska patřila mně a bavorák Hildě Lutzové. Doufám, že chápete, pane komisaři, kam mířím. Jestli to nemůžete pochopit, připočítejte to, co jsem udělal, k dlouhé řadě mých dalších zločinů.

Zeptal jsem se tedy Hildy Lutzové: „Do jaké situace mě to chcete dostat? Kdo zaplatí škodu, když nezavolám policii?“

„Můj přítel, pan Schwertfeger!“

„Nevím ani, kde bydlí.“

„A nevíme ani, jestli se opravdu jmenuješ Hilda Lutzová!“ zvolala Mickey. Zaregistrovala tedy její jméno. Tehdy to pro mne nebylo důležité. Dnes, kdy píšu tyto řádky, je to ze všeho nejdůležitější. Kdyby si jejího jména nevšimla, vyvíjelo by se všechno jinak, všechno mohlo dopadnout ještě dobře.

Hilda Lutzová řekla: „Zajedeme ke mně. Ukážu vám své doklady. Zavoláme panu Schwertfegerovi a on to dá do pořádku.“

„Říkám vám, že ta mercedeska nepatří mně!“

„Prosím vás!“ V její tváří by se krve nedořezal.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem s upřímným úmyslem pomoct té ubohé dívce, pane komisaři Kehlmanne. Při čtení dalších řádek začnete –tak jako já uvažovat o účinnosti upřímných úmyslů.

„Moc vám děkuju! Za půl hodinky můžete být zpátky.“

„Dobře. Mickey, řekni tetě Míle, co se stalo!“

„Nejezdi tam, pane Holdene, hrozně se bojím!“

„Proč by ses bála, ty přece zůstaneš tady.“

„Nebojím se o sebe! Bojím se o tebe, pane Holdene!“ volala Mickey a její černé dětské oči se obrovsky zvětšily a žebra droboučkého hrudníku se rychle zvedala v rytmu neklidného dechu. „Zůstaň tady!“

Já jsem však nezůstal, nýbrž odjel s Hildou Lutzovou do Regininy ulice 31 –vstříc bezpráví, temnotě a děsu.

21

„Pojďte dál,“ vyzvala mě Hilda Lutzová. Bydlela v ateliéru vysoko nad střechami města, v moderní novostavbě. Vyjeli jsme výtahem do devátého poschodí. Místnost, do níž jsem vešel, se zdála neobyčejně velká. Byla velmi teplá a velmi světlá. Stál tam moderní nábytek, gauč s barevnými polštářky, křídlo. Tmavé rádio na světlém linoleu, které dosud nekryl koberec. Pár knížek, dvě mapy, moderní obraz s hranatými agresivními tvary. Byl to krásný, ale zatím nezařízený byt. Jako by majitelce došly peníze. Anebo jako by někdo, kdo to financoval, náhle pocítil nával šetrnosti. V takových bytech žijí často hezké mladé dívky s bezmocnými obličeji. Mívají přítele a samy jsou bez peněz a bez zaměstnání. Přítel má zaměstnání a peníze. Děvčata žijí z lásky a naděje. Přítel bývá často ženatý… Zatímco Hilda Lutzová začala kramařit v zásuvce psacího stolu, vyšel jsem na balkón a pohlédl dolů. Po Reginině ulici se sunula maličká auta. Po letním nebi plul stříbrný zepelín. Na jeho trupu stálo: PIJTE UNDERBERG.

„Pane Holdene?“

Hilda Lutzová stála u křídla. Slyšel jsem, jak jí příšerně cvakají zuby. „Chtěl jste vidět… nějaký doklad… Tady je.“ Položila cosi na křídlo.

„Půjdu… zatím zavolat svému příteli.“ Nato zmizela.

Vrátil jsem se ke křídlu. Našel jsem tam fotokopii úředního dokladu. Četl jsem:

ODESÍLATEL: VELITEL BEZPEČNOSTNÍ POLICIE A SD BĚLORUSKA. ADRESÁT: OSOBNÍ ŠTÁB ŘÍŠSKÉHO VELITELE SS SPIS ČJ. TAJNÉ 102/22/43 JEN PROSTŘEDNICTVÍM DŮSTOJNÍKA

Minsk, 20. července 1943

V úterý dne 20. července 1943 v 7.00 hodin jsem podle rozkazu zajal osmdesát Židů zaměstnaných u generálního komisaře Běloruska a předal je ke zvláštnímu určení. Osoby, které měly zlaté plomby, byly nejprve řádně prohlédnuty odbornými lékaři..

Takhle dokument začínal a pokračoval po celé hustě popsané strojopisné stránce. Nakonec byla udána spotřeba munice: devadesát pět nábojů. Někteří z osmdesáti židů zřejmě nebyli mrtvi hned. Hlášení podepsal SSobersturmbannführer Herbert Schwertíeger.

Sedl jsem si na židličku u křídla a přečetl si listinu znovu a začal jsem chápat. Když jsem všechno pochopil, otevřely se dveře a vešel asi padesátiletý muž. Byl podsaditý, zarudlý a neobyčejně elegantní. Viděl jsem jen málo elegantnějších mužů. Světlehnědé semišové rukavičky, béžové ponožky, letní oblek pískové barvy, krémová košile, hedvábná kravata v barvě bot –všechno nádherně sladěné. Šedivé vlasy měl sčesané dozadu, ostříhané nakrátko a pedanticky rozdělené pěšinkou. Modré oči hleděly do života bez obav. Rty měl úzké. O serióznosti takového člověka byste nepochyboval ani na okamžik, pane kriminální komisaři Kehlmanne.

V kapsičce saka měl bílý hedvábný kapesníček. Šířil kolem sebe osvěžující vůni kolínské. Ač byl podsaditý a spíš malý, držel se zpříma. Bezesporu vážený občan, který jistě miluje klasiky a Bacha, večer sklenku dobrého alkoholu a karneval na sněhu. Tento muž řekl tichým příjemným hlasem: „Buďte zdráv, pane Holdene!“

Vstal jsem a zeptal se:,,Pan Schwertfeger, jestli se nepletu?“

Nato se mi muž rychle pokusil potřást rukou, což se mu podařilo, protože jsem reagoval příliš pomalu.

Pohlédl jsem na fotokopii, kterou bezpochyby pořídil maličký doktor Zorn, a přečetl jsem si, abych si dodal odvahy, znovu odstavec, v němž se hovořilo o dvouletém židovském dítěti, jemuž rozbili hlavu o kmen stromu. A cítil jsem přitom jemnou vůni kolínské, která byla v tomto poledním žáru neobyčejně příjemná.

Vzhlédl jsem a řekl: „Kdybych tušil, co má vaše přítelkyně za lubem, tak bych sem nepřišel.“

„Moje přítelkyně,“ odpověděl muž bez emocí, stále týmž příjemným, klidným tónem, „neměla za lubem vůbec nic. Splnila jen moje přání.“

„Vaše přítelkyně tedy najela záměrně do mercedesky pana Brummera. Zaplatíte škodu, anebo mám jít na policii?“

„Samozřejmě že zaplatím. Nemluvte o tom. To je zcela vedlejší.“

„Pro mě ne. Odhaduju, že to bude stát dvě až tři sta marek.“

Muž položil na křídlo tři stomarkové bankovky a zeptal se: „Byl jste ve válce?“

„Ano.“

„Kde?“

„V Rusku,“ odpověděl jsem. ‚Ale dejte s tím pokoj. Nebo se pobliju.“

„Já jsem byl taky v Rusku,“ prohlásil muž hlasitě.

„Jo, právě jsem si to přečetl.“

„Válka je válka, pane Holdene. Byl jsem důstojník, dostával jsem rozkazy. Podle přísahy jsem je plnil. Mám snad dopustit, aby mě dneska, po třinácti letech, volali k odpovědnosti sráči, kteří nemají tušení, jak to tehdy bylo?“ Pomalu se dostával do ráže. Myslíte si, že pro mě bylo snadné plnit ty rozkazy? Němci na něco takového nejsou, pane Holdene!“

„A rozbíjet dětem hlavu o strom?“ zeptal jsem se.

„To udělal opilec. Musel jsem dát mužům kořalku, jinak by to vůbec neudělali!“ Lehce si otřel rty kapesníkem a upravil kravatu. „Nemohl jsem mít oči všude. Jednou se otočíte, a stane se takovéhle svinstvo! Toho maníka jsem přirozeně seřval. Ale pojďme k věci, pane Holdene!“

„Sbohem,“ řekl jsem, ale muž mě zadržel: „Poslouchejte ještě chvíli. Vy jste tohle svinstvo…“ –pohlédl na fotokopii jako na ohavného plaza –“… přivezl z východu.“

Podíval jsem se na fotokopii taky, protože jsem se přece jenom díval radši na ni než na pana Schwertfegera, a přečetl jsem si odstavec, v němž si SSobersturmbannführer stěžoval, že mezi těmi osmdesáti Židy měly „nepříjemnou převahu ženy“.

Schwertfeger mezitím řekl: „Uplynulo třináct let. Pracoval jsem. Budoval jsem. A pak si přijde nějaký sviňák a chce všechno zničit!“

„Promluvte si s doktorem Zornem. Tu fotokopii vám nejspíš poslal on. Já s tím nemám nic společného.“

„Vy s tím máte moc společného. Nechte mě domluvit. Copak má ta nenávist a odplata pokračovat navěky! Copak to nikdy neskončí? Myslím, že je už dávno načase, abychom s minulostí konečně skoncovali.“

„Doktor Zorn,“ opakoval jsem. „S tím si musíte promluvit. U mě jste na špatné adrese.“

„Pane Holdene, nechci mluvit o tom, že jsem si vlastní prací a potem vybudoval kvetoucí průmyslový podnik, za třináct těžkých let, z trosek a popele. Ne, o tom mluvit nechci. Ani o tom, že dávám práci a chleba čtrnácti stovkám lidí. Ani o své rodině…“

„Ach,“ prohodil jsem, „vy máte taky rodinu?“

„Žena mi zemřela,“ odpověděl Schwertfeger. „Ale mám mnoho příbuzných, o které se starám. Dva dospělé syny. Jeden studuje práva, druhý je lékař. Ale o těch mluvit nechci, ne.“

Naslouchal jsem pozorně, protože jsem byl zvědavý na další informace.

„Pane Holdene, váš zaměstnavatel je podvodník, který patří za mříže. Způsobil mi škodu za více než půl miliónu marek. Jiné poškodil ještě víc. Nedržel slovo, lhal a podváděl a šidil nás při společných obchodech. Držme se faktů. Pan Brummer patří za mříže! Snad se člověk ještě může dovolávat práva, když se mu stane bezpráví!“

„Co se tak rozčilujete? Vždyť se práva dovoláváte!“

„A co se stalo? Brummer vyrukuje s tímhle dokumentem. Chce mě tím přinutit, abych mlčel, abych žalobu stáhl, abych se podrobil. Vy jste normální člověk, pane Holdene. Posuďte sám: Je to možné? Tady stojí…,“ natáhl levou ruku –“člověk, který konal jen svou povinnost, plnil rozkazy, za které se musel zodpovídat před svým svědomím. A tady stojí pan Brummer…,“ natáhl pravou ruku –“prachsprostý podvodník, vyděrač nejhrubšího zrna, sviňák, ano, neváhám ten výraz opakovat, sviňák. A vy ještě váháte s rozhodnutím, na kterou stranu se máte postavit?“

„Já neváhám. Stojím na straně pana Brummera.“

Nato si Schwertfeger strčil obě ruce do kapes kalhot a podíval se na mne a začal si hvízdat. Mlčel jsem. Schwertfeger prohlásil: „No dobrá.“ Potom vyndal z náprsní kapsy saka maličký lísteček a položil ho vedle fotokopie.

„Tady je šek na sto tisíc marek. Chybí jen můj podpis. Nevím, kolik dostanete od Brummera. Tolik určitě ne. Opatřete mi originál toho hlášení a já podepíšu šek. Probuďte se, člověče!“

„Nedostanu se k němu. Je v bankovním trezoru.“

„Za sto tisíc se najde cesta vždycky, abych se nezasmál. Šábněte se třeba s tím advokátem. Udělejte, co chcete! Chci znát vaše rozhodnutí do dnešního večera. Hilda vám zavolá. To je všechno.“ Mluvil teď rychle a tvrdě jako člověk, který nezná obtíže. „ ‚Ne‘ jako odpověď neberu!“

Dovedl jsem si dobře představit, jak mluvil v Minsku.

„Poslyšte…“

„Sbohem,“ řekl a odešel.

Byl jsem sám.

Šek bez jeho podpisu ležel vedle fotokopie s jeho podpisem. Četl jsem na šeku slova „sto tisíc“ a na fotokopii slova „zvláštní určení“.

Pak jsem přelétl slova „vyplaťte z mého konta“ a slova „nepříjemnou převahu ženy“. Do místnosti vešla Hilda Lutzová a podívali jsme se na sebe.

Najednou jsem si všiml, že už má na pleti malé žluté pigmentové skvrny. Musela si sednout. „Odešel,“ zašeptala.

Vyplaťte z mého konta.

„Mám vám večer zavolat. Dneska večer v sedm.“

Sto tisíc marek. Z mého konta. Vyplaťte.

„Jsem v šestém měsíci. O jeho minulosti jsem nevěděla. Přísahám. Ani slovo.“

„Kolik vám je?“

„Devatenáct. Odvedl si mě z espresa. Byl na mě hodný.“

„Proč si vás nevezme?‘

„Stydí se. Bojí se svých dospělých synů, celé rodiny. Je o třicet let starší. Proto jsem byla tak šťastná, když jsem poznala, že jsem v jiném stavu. Je celý blázen do dětí… Říkal vždycky, jestli budeš mít dítě, vezmu si tě.“

„Nikdy si vás nevezme,“ prohlásil jsem.

Dívka se rozplakala: „Nevezme si mě, jen když ho teď zavřou.“

„Jinak taky ne.“

„Ale ano! Určitě! Slíbil mi to! Má hrozně rád děti!“

Hlavičkou o strom.

Chudák Hilda Lutzová, copak za něco může?

„Musíte se postarat, aby nepřišel před soud, pane Holdene, prosím vás, moc vás prosím! Vemte si ty peníze!“

„Musíte myslet na sebe, slečno Lutzová. Teď na něj něco víte. Dejte si honem pořádně zaplatit. A vemte roha!“

„Myslíte, abych ho vydírala?“

„Tady vydírá každý každého. Budete blázen, jestli to neuděláte, s dítětem v břiše, svobodná, bez pomoci. Pořádně ho vycucněte, a pospěšte si s tím!“

Dívka řekla celá roztřesená: „Přestaňte, a to hned! Nechci vědět, co dělal dřív! Miluju, miluju ho víc než vlastní život…“

Spotřeba munice činila devadesát pět nábojů.

22

Minutu před sedmou zazvonil telefon.

Jedl jsem v kuchyni, co mi Míla uvařila. Stará kuchařka naservírovala večeři Nině Brummerové a teď se přišla sama najíst ke mně. Nina večeřela sama v prvním poschodí. Od návratu se mně i Míle vyhýbala, jak mohla.

„Sotva si sednu…,“ zabručela Míla. Vstala a odešla –v poslední době chodila ohnutá a ztěžka („Mám asi v nohách vodu“) –k bílému telefonu visícímu na zdi u dveří. „Prosím. Ano, je tady, milostpaní.“ Mávla na mne. „Okamžik.“

Telefon v domě Brummerových byl trochu složitý. Když někdo zavolal, zazvonil nejdřív hlavní přístroj v prvním poschodí, který se dal přenášet do různých pokojů. Z tohoto přístroje bylo možné přepínat hovory do ostatních aparátů –jako například sem do kuchyně. Šel jsem tedy ke dveřím, přiložil jsem sluchátko k uchu a uslyšel jsem Ninin chladný hlas.

„Pro vás, pane Holdene. Nějaká dáma, která nechce říct, jak se jmenuje.“

„Promiňte, že jsem vás vyrušil, milostivá paní,“ řekl jsem, ale Nina už neodpověděla. Ve vedení to zapraskalo a pak jsem uslyšel tichý, váhavý hlas, kterého jsem se bál: „Dobrý večer, pane Holdene. Víte, kdo volá?“

„Ano. Je mi líto, ale říkám ne.“

Ticho. Bylo slyšet šumění proudu.

„Ale… co mám dělat?“

„Co jsem vám radil.“

„A dítě? Buďte milosrdný!“

„Musím už zavěsit.“

„Zapřísahám vás, nezavěšujte…“

Zavěsil jsem bílý telefon do bílé vidlice a vrátil jsem se ke stolu. Pokračoval jsem v jídle, ale pokrm náhle ztratil chuť. Bez chuti bylo i pivo, které jsem pil. Míla Blehová se na mě podívala a najednou se tiše rozesmála. Řekla ošklivému starému psu, sedícímu vedle ní: „Co ty na to, Puppele, je tady dva týdny, a už plete hlavu děvčatům!“

Mlčel jsem a jedl.

Míla žertovala dál: „Však je to taky pěkný mužský, viď, Puppele? A jakou má postavu! Tedy namouduši, kdybych byla mladší, taky bych po něm hodila očkem, hihihi!“ Zachichotala se a přátelsky mě poplácala po ruce –a telefon u dveří zařinčel znovu. Tentokrát jsem k němu šel hned sám.

Ninin hlas byl ostřejší: „Ta dáma, pane Holdene!“

„Milostivá paní, já opravdu…“

Ale to se už zase ozval ten tenoučký, zoufalý hlas: „Nezavěšujte, pane Holdene! Prosím vás…! Mluvila jsem s ním. Jestli jde jen o peníze…“

„Ne,“ řekl jsem hlasitě, „ne, ne, ne! Nejde, pochopte to konečně! Nemůžu nic dělat, slyšíte, nemůžu! A už nikdy sem nevolejte!“

Opět jsem zavěsil. Čelo jsem měl zpocené. Jestli to takhle půjde dál…

„Bude asi ještě hodně mladá, viďte?“ vyptávala se Míla se zvědavostí starých žen.

„Prosím? Ano, devatenáct.“

„Je to k nevíře, jak se ty holky dneska na mužský vrhají!“

Míla hodila feně kousek masa, napila se piva a otřela si rty hřbetem ruky. „Teda já byla v mládí taky pěkná divoška, to jo, když si vzpomenu na Malou Stranu v Praze, na večery u Vltavy… Ale propánakrále, pane Holdene, takhle jsem nikdy nevyváděla! Vždyť to je přímo obtěžování! Ale to víte –po válce je prostě málo mužských.“

Telefon zazvonil potřetí.

Zvedl jsem sluchátko.

„Pane Holdene?“

„Milostivá paní?“

„Přijďte nahoru! Do mého pokoje.“

„Hned, milostivá paní.“

„Teď budete mít ještě nepříjemnosti s Ninočkou,“ řekla Míla soucitně. „Je to opravdu na pováženou, co si ty holky dovolujou!“

Oblékl jsem si hnědé sako a uvázal kravatu.

Pokoj Niny Brummerové byl ve východním křídle vily. Zařízený byl zlatobílým nábytkem v empírovém stylu. Židle a stoly na ozdobných prohnutých nohách, u okna sekretář, úzká skříň. Postel byla velká, dominovala celé místnosti, široká francouzská postel. Zlatobílé pruhované byly i tapety. Dalšími otevřenými dveřmi bylo vidět do obrovské koupelny. Lustr byl rozsvícený, přestože nebyla ještě docela tma, a venku se ve večerním větru pohybovaly tmavé koruny stromů.

Nina seděla u velkého zrcadla. Měla na sobě černý hedvábný župan a stejné pantoflíčky. Světlé vlasy jí v elektrickém světle zářily. Za našeho rozhovoru změnila třikrát polohu zkřížených nohou. Pokaždé bylo zjevné, že chtěla vstát a jít se převléct. Za celý rozhovor však ani jednou nepohnula hlavou.

Stál jsem u dveří za ní, ona mluvila do zrcadla. Ze všech sil se snažila, aby tato scéna byla pro mne urážlivá. Byla nesmírně podrážděná. Chřípí se jí neklidně chvělo. Na stolečku u zrcadla stál mezi parfémy, pudřenkami a kartáči na vlasy bílý hlavní telefon.

Když jsem vešel, zazvonil znovu.

Nina řekla do zrcadla: „Tohle je počtvrté. Už potřetí jsem té dámě řekla, že to není váš telefon, Holdene.“ Telefon monotónně řinčel. „Co navrhujete?“

„Zvedněte prosím a hned zase zavěste.“

Učinila to.

Teď bylo v pokoji ticho. Nina si přehodila nohy poprvé. Pohlédl jsem do zrcadla a výraz její tváře mi řekl, že se mě snaží pokořit.

„Byl to soukromý rozhovor?“

„Ne.“

„To jsem si myslela.“ Oči jí potemněly, viděl jsem v zrcadle, jak jí tmavnou, a pocítil jsem náhle šílenou touhu přistoupit k ní, strhnout jí z ramen hedvábný župan a hodit ji na postel, ale zůstal jsem přirozeně u dveří a slyšel, jak říká: „Byla to ta dívka, která dnes dopoledne najela do naší mercedesky –mám pravdu?“

„Máte pravdu, milostivá paní.“

„Co od vás ještě chtěla?‘

Mlčel jsem a díval se na její nohy a cítil její parfém.

Nina pokračovala mrazivě: „Nemyslete si proboha, že mě zajímá váš soukromý život. Mám jen pocit, že v tomhle případě jde o mnohem víc. Proč mě o tom neinformujete? Nemyslíte, Holdene, že pro mě musí být nesnesitelné dívat se, jak se můj řidič plete do mých záležitostí a do záležitostí mého manžela…“

„Nepletu se do nich,“ naštval jsem se, Jsem do nich zaplétán.“

Tu se telefon rozdrnčel znovu.

„To vidím, ano,“ řekla Nina. Zvedla sluchátko a hned ho pustila. „Jak dlouho se to bude opakovat?“

„To nevím. Doufejme, že ne moc dlouho.“

„Žádám vás, abyste mi okamžitě prozradil, co se stalo.“

„Už jsem vám řekl, milostivá paní, že mi pan Schwertfeger dal 300 marek na opravu auta.“

„To není všechno!“

„Je mi líto. Byl jsem u doktora Zorna. Zakázal mi, abych vám pověděl víc.“

Teď zavřela oči skoro úplně. Přehodila si nohy potřetí, pomalu, velmi pomalu. Ještě nikdy jsem ji neviděl rozzlobenou. Teď rozzlobená byla. Rty měla rozevřené, ňadra se jí prudce zvedala a klesala.

„Tak on vám to zakázal!“

„Ano.“

„To znamená, že mi nevěří.“

„To nemůžu posoudit. Doporučuju vám, abyste si promluvila přímo s ním.“

Telefon opět zazvonil.

Nina procedila skrz zuby: „To je nesnesitelné.“ Udělala týž pohyb rukou a telefon opět zmlkl. Tak snadné to bylo. Tak snadno lze umlčet chudákovo volání o pomoc, ano, tak snadno.

Nina rychle oddychovala: „Holdene, jste můj zaměstnanec. Každého prvního vás platím. Je to jasné?“

„To je jasné, milostivá paní.“

„Proto vám poroučím, abyste mi řekl, co se dneska stalo. Zapomeňte, že vám to advokát zakázal!“

„To nemůžu.“

„Můžete, já platím i advokáta.“

„Advokáta platí pan Brummer,“ namítl jsem, „a advokát platí mě. Je mi líto, milostivá paní. Už se mě na to prosím neptejte. Bude lepší, když nebudete nic vědět, pro vaši bezpečnost.“

Pak jsme se na sebe zase mlčky dívali v zrcadle. Nakonec Nina prohlásila: „Tak dobře, myslela jsem, že spolu budeme vycházet, Holdene. Přese všechno, co jsem udělala já a co jste udělal vy. Ale vy nechcete. Prosím, beru to na vědomí. Považuju vás od této chvíle za svého nepřítele.“

„Jsem z toho hrozně nešťastný…“

„Nepřerušujte mě, když mluvím. Musím vás vůbec požádat, abyste mluvil, jen když vám dám slovo. Chápu, že je tohle vaše první místo a že se ještě nemůžete chovat jako dokonalý řidič, ale jednou se to koneckonců musíte naučit. Takhle se na mě nedívejte! Zakazuju vám, abyste se na mě takhle díval! Vyvezte auto z garáže! Za půl hodiny pojedu do města. Rozuměl jste mi? Proč tu ještě stojíte? Nevidíte, že se chci převléct? Zbláznil jste se, Holdene? Upozorňuju vás, že si vaše drzosti nedám líbit. Je mi úplně jedno, co o mně víte. Já o vás vím taky něco, co by zajímalo mého manžela. Vidíte, teď mlčíte. Tak za půl hodiny! A ještě něco, Holdene…“

„Milostivá paní?“

„Žádám vás, abyste civilní oblek nosil, jen když máte volno. Jinak noste uniformu řidiče, trvám na tom.“

Pomyslel jsem si: Přistoupit k ní. Strhnout jí župan z ramen. Hodit ji na postel.

Odpověděl jsem: „Ano, milostivá paní.“

Telefon už nezazvonil.

A to nebylo taky marné.

23

„Sluneční ulice šedesát sedm,“ přikázala Nina Brummerová.

Sedla si na zadní sedadlo cadillaku, jehož dvířka jsem jí otevřel, a schválně na mne ani nepohlédla. Měla na sobě norkový plášť, stříbrnou malou toaletu a stříbrné hedvábné střevíčky s vysokými podpatky. Zabouchl jsem dvířka, usedl za volant a rozjel se. Na Cecíliině aleji Nina řekla: „Jedete moc rychle.“

Měla pravdu. Byl jsem ještě rozzuřený. Teď jsem trochu ubral plyn. Ve zpětném zrcátku jsem pozoroval Nininu bílou tvář. V odlesku míhajících se světel se jí vždy na okamžik rozzářily vlasy. Tento obraz mi utkvěl v paměti až dodnes. Když zavřu očí, vidím ho okamžitě před sebou. Snažil jsem se zachytit její pohled, ale všimla si toho a otočila hlavu stranou.

Ve Sluneční ulici jsem jí pomohl vystoupit. Poznamenala: „Je správné, že mi při vystupování pomáháte. Ale není správné, že mě při tom berete za ruku. Máte mi ruku jen nastavit, abych se o ni mohla opřít, když budu chtít.“

Na to jsem neodpověděl.

„V jedenáct hodin pro mě přijeďte. Jestli chcete, jděte mezitím do kina.“

Mlčky jsem se uklonil. Počkal jsem, až zmizí v zahradě vily, pak jsem vešel do telefonní budky a zavolal Petru Rombergovi. Zeptal jsem se, jestli ho můžu navštívit: „Jsem kousek od vás. Ale řekněte otevřeně, kdyby vám to nebylo vhod.“

„Ale kdepak! Těšíme se!“

Byl krásný večer, město trochu vychladlo po celodenním žáru a po ulicích se procházelo ještě mnoho lidí. Prohlíželi si výkladní skříně. V espresu jsem koupil bonboniéru pro Mickey.

Když jsem přišel k Rombergovým, malou právě koupali. Ozval se hned děsný křik: „Mami, mami, zavři, ať mě pan Holden nevidí!“

„Nedělej takový tyátr, Mickey, pan Holden už jednu nahou holčičku viděl.“

„Ale když já se hrozně stydím!“

Romberg, pihatý víc než jindy, mě představil své ženě, která vyšla rozehřátá z koupelny: „Moc mě těší. Petr a Mickey mi o vás už moc vyprávěli. Zvlášť Mickey. Ta je do vás celá poblázněná!“

Carla Rombergová byla malá drobná žena s hnědými vlasy a hnědýma mandlovýma očima. Nosila brýle jako její manžel. Nemůžu říct, že by byla krásná, ale vypadala úžasně sympaticky. Kdykoli jsem vešel do jejich bytečku, uvědomil jsem si: tady žije šťastná rodina.

Aby se na ni nezapomnělo, začala si Mickey v koupelně prozpěvovat: „Cítím se sama, v srdci mám tíseň, když ke mně zalétne mexická píseň… Maminko!“

„Co je?“

„Otevři!“

„Vždyť jsi chtěla, abych zavřela!“

„Jen maličko, abych vás slyšela.“

„Nemusíš všechno slyšet,“ odbyla ji paní Rombergová. A pootevřela dveře. Mickey prostě ovládala scénu. Zatímco se šplouchala ve vaně, mladí manželé mi hrdě ukazovali byt. Tvořily ho tři místnosti a byl moderně zařízený. V prvním pokoji stál psací stůl pokrytý fotografiemi a papíry. Všude ležely fotoaparáty, filmy a knihy. V jednom rohu byl krátkovlnný přijímač. Byl zapnutý, slyšel jsem monotónní tikání.

„To je policejní rozhlas. Abych mohl hned skočit do auta, když se něco stane.“

Ve vedlejším pokoji se z rádia ozývala taneční hudba. „To máme nové, pane Holdene, podívejte, má tlačítkové ovládání! A už jsme ho splatili!“

V koupelně si pořád ještě prozpěvovala Mickey. Byla to hlasitá rodina. Zdálo se, že ti tři nejsou vůbec citliví na rámus. Musel jsem ještě obdivovat novou stojací lampu, v kuchyni ledničku („Na splátky, ale přece jen!“) a v malé předsíni šatníkovou stěnu, potaženou květovanou látkou.

„Tu mi dal Petr k narozeninám,“ řekla paní Rombergová. „Musíme si toho ještě tolik koupit!“

„Jde to pomalu, ale přece,“ řekl hrdě Romberg a dal manželce hubičku. Ta se začervenala jako růžička.

„Když bude dobře pracovat, zaměstnají ho příští rok napevno, pane Holdene, jako redaktora!“

„Mají strach pánové, aby jim mě nevyfoukla konkurence,“ řekl Romberg. A pak se na sebe podívali, zamilovaní, mající stejný cíl, plní obdivu jeden pro druhého, oba ne krásní, ale s milýma očima za lesklými brýlemi…

„Düssel pět, Düssel pět,“ ozval se v pracovně mužský hlas z krátkovlnného přijímače, „jeďte na křižovatku Goethovy a Elfí ulice. Srazila se tam tramvaj s náklaďákem.“

„Tady Düssel pět, rozuměl jsem,“ řekl jiný hlas.

Potom tikaly opět hodiny.

„Co vy na to, pane Rombergu?“ zeptal jsem se.

„To je prkotina. Něčím takovým se nezdržuju. Pojďte, dáme si skleničku a pak vám ukážu své fotky.“

„Hned jsem u vás,“ řekla paní Rombergová. „Dám jen malou do postele.“

Zmizela v koupelně, kde okamžitě pronikavý hlásek protestoval: „Maminko, to od tebe ale není hezké, když je tu pan Holden!“

Romberg se na mě podíval a oba jsme se zasmáli.

„Bezvadné dítě,“ prohlásil jsem.

Romberg přinesl láhev koňaku a skleničky a pak jsme si sedli v jeho pracovně, ověšené velkými fotografiemi zvířat.

„Jsme s Mickey hrozně šťastní,“ poznamenal Romberg, „jen kdyby si pořád tak strašně nevymýšlela!“

„Nevymýšlela?“

„Chce být důležitá. Vypráví ty nejfantastičtější historky. Ze zoologické zahrady utekl vlk. Matka její kamarádky Lindy je americká milionářka. Já jsem německý milionář. Ona má záduchu.“

„Já jsem byl zrovna takový,“ namítl jsem.

„Takový určitě ne, pane Holdene! Dovolil vám strážník na rohu, že dneska nemusíte napsat školní úlohy?“

„Centrálo, tady Düssel pět, Düssel pět. Potřebujeme jeřáb. Ten náklaďák je do tramvaje zaklíněný, nemůžeme uvolnit křižovatku…“

„Rozumím, Düssel pět, pošleme tam jeřáb… Zranil se někdo?“

„Nikdo. Je tu jen hromada střepů.“

„Vidíte,“ řekl Petr, „prkotina. Mám na to už nos.“

Do pokoje vešla Mickey. Měla na sobě dlouhou modrou noční košilku a barevné pantoflíčky. Podala mi ruku a udělala pukrle a mluvila šíleně rychle v děsivém strachu, že ji někdo přeruší: „Dobrý večer, pane Holdene, už vím, kdo je to Hitler. Podívala jsem se do lexikonu pro děti. Byl to strašný člověk. V lexikonu stojí, že dával zabíjet a mučit lidi a že začal válku a zničil mnoho zemí.“ Chvatně se nadýchla, protože jí už hrozilo udušení, a citovala zpaměti: „Zodpovědnosti za zhroucení říše se vyhnul sebevraždou. Zanechal Německo strašně zpustošené, rozdělené a oslabené jako nikdy předtím.“ Skončila celá vyčerpaná: „A přitom byl původně malíř pokojů.“

Dal jsem jí bonboniéru a dostal jsem velmi mokrou pusu. „Jú, jú, tatínku, maminko, podívejte, s oříšky a všelijakou náplní! Můžu si vzít ještě jeden oříškový, prosím, prosím?“

„Až v posteli.“

„Pane Holdene, ta mercedeska je už opravená?“

„Teď ale pojď!“ zvolala paní Rombergová. „Bonbón, pomodlit a spát!“ Vlekla Mickey za sebou. Holčička mi ještě od dveří dětského pokoje zamávala a já jsem jí zamával taky a viděl jsem ji obklopenou barevnými hračkami v podobě zvířátek, žirafami a zajíčky, ovečkami, pudlíky, pejsky, kočičkami a opičkami…

Pili jsme koňak a kouřili, policejní rozhlas běžel a Romberg mi ukazoval své fotografie zvířat. A já jsem se u nich cítil jako doma, jako doma! Ani na Ninu jsem si nevzpomněl. Svlékli jsme si saka a sundali kravaty a Romberg mi vysvětloval své fotografie. Nejvíc se mi líbily snímky labutí. Fotografoval je při vzlétání a přistávání na jezeře.

„Taková labuť váží někdy až dvacet kilo! Jakou sílu, myslíte, musí vynaložit při startu z vody? Potřebuje dvaceti či třicetimetrovou startovací dráhu a vzlétne jen s největším vypětím. Kdybyste chtěl let labutě vypočítat jako let letadla, tak by labutě prostě nemohly létat. Jako letadla by byly příliš těžké!“ Obličej mu zčervenal, mluvil o věcech, jimiž žil. A vypadal najednou méně ošklivě. Pomyslel jsem si, že všechno, co nám dělá dobře, nás trochu zkrášluje.

„Byla bych moc šťastná, kdyby Petr mohl dělat jen takovéhle fotky,“ prohodila tiše paní Rombergová.

„Buď ještě chvíli trpělivá, miláčku, dokud nesplatíme dluhy,“ řekl Petr a pohladil jí ruku, drsnou od domácích prací. „Pak si najdu někoho, kdo mi dá peníze.“

„Na co?“

„Rád bych vydával knihy o zvířatech ve vlastním nakladatelství. Podívejte, jaký úspěch měl Bernatzik. Nebo Trimeck. O zvířata se zajímá každý. Byl by to zaručeně dobrý obchod. Potřeboval bych jen kapitál pro začátek.“

„Pozor,“ řekl mužský hlas z rádia, „Düssel dvě, Düssel dvě… jeďte do Regininy ulice třicet jedna, Reginina ulice třicet jedna… právě nám volali chodci, že tam nějaká žena vyskočila z okna…“

Tehdy jsem ještě nic netušil. Tehdy jsem se ještě zeptal: „Kolik byste potřeboval?“

„Tak deset, patnáct tisíc. Zbytek bych dostal od banky. Proč? Znáte někoho?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Šance by tu byla. Ne hned, ale možná za měsíc, za dva…“

„Ach, Petře, kdyby to tak vyšlo! To by bylo báječné!“

„Ano, báječné,“ souhlasil Petr celý rozzářený a vstal. „Pane Holdene, zůstaňte tu prosím s manželkou, vrátím se co nejrychleji.“

„Kam jedete?“

„Do Regininy ulice. Nějaká žena tam vyskočila z okna, vy jste to neslyšel?“

Ovládl jsem se a podařilo se mi zeptat klidně: „Reginina ulice, jaké číslo?“

„Třicet jedna. Proč?“

„Jen tak. Pospěšte si, pane Rombergu.“

„Nic na tom asi nebude. Žárlivost nebo tak. Ale něco přinést musím. A tohle je pořád lepší než nějaká pitomá srážka tramvaje s náklaďákem.“

Pak zmizel a hodiny policejního vysílače tikaly monotónně dál a já jsem viděl a taky slyšel, že na mě paní Rombergová mluví, naléhavě as úsměvem, ale co říká, jsem nevnímal.

Protože jsem pořád a pořád a pořád myslel a doufal jen v jedno. Proti všemu rozumu, beze vší naděje: že to bude jiná žena. Nikoli ona. Taková mladá! Tak nevinná! Jenom ne ona! Ne. Ne. Ne.

Hlas paní Rombergové zesílil: „…nevíte ani, co by to pro Petra znamenalo, pane Holdene! Nakladatelství! Jeho fotografie! Nečekat na tyhle almužny, nedřít ve dne v noci!“

Přikývl jsem.

„Myslíte opravdu, že ta šance existuje?“ Přikývl jsem.

„Pozor,“ řekl hlas, „Düssel dvě, Düssel dvě, jste už v Reginině ulici?“

V reproduktoru to zapraskalo a zapískalo a potom se ozval jiný hlas: Tady Düssel dvě. Je to pěkný svinstvo. Ta ženská vyskočila z devátýho patra…“

Ne. Ne. Ne.

„… docela mladá. Jak jsem řek, pěkný svinstvo.“

„Mrtvá?“

„Vám se to žertuje, kolego! Říkám přece z devátýho patra! Pošlete sem rychle pohřební vůz a pár düsselů! Nemůžeme zvládnout zvědavce. Jsou tu už taky novináři.“

„Jak se ta paní jmenuje?“

„Není to paní, je to slečna. Ke všemu ještě těhotná. ‚Říkaj sousedi. Patrně proto. Jmenuje se Lutzová. Hilda Lutzová.“

„Hláskujte to!“.

Plynule a zvolna odkapávalo z reproduktoru: „Helena, Ivan, Ludvik, David, Adam, nové slovo, Ludvík, Urban, Tomáš, Zuzana…“

Dveře dětského pokoje se rozlétly. Ve veřejích stála Mickey, oči vyvalené, ručky sepjaté na prsou: „Pane Holdene…“

„Co tu děláš? Mazej do postele!“ zvolala matka.

Ale Mickey přiběhla ke mně a vychrlila ze sebe: „Tu přece známe!“

„Koho znáš?“

„Tu Hildu Lutzovou! Co vyskočila z okna!“

„Co ještě nespíš?! Co ležíš takovou dobu a posloucháš dospělé?“

„Ty hlasy mluvily hrozně silně, maminko! Pane Holdene, proč nic neříkáš? Tak něco řekni! Hilda Lutzová je přece ta, co najela do mercedesky!“

„Mickey, teď se ale rozzlobím! Vrať se okamžitě do postýlky! Spodní ret děvčátka se roztřásl: „Ale já tu paní znám, maminko, znám ji doopravdy!“

„Mickey!“

„Pane Holdene, řekni, že je to pravda!“

Odpověděl jsem: „Pleteš se, Mickey. Ta žena, co myslíš, se jmenovala Olga Fürstová, ano, Olga Fürstová!“

„Tady to máš!“

Mickeyin nechápavý pohled se ptal: Proč mě tak sprostě zrazuješ, tak bezdůvodně, ty, kterého miluju?

„A teď už jdi!“ zvolala paní Rombergová a postrkovala holčičku před sebou.

Nato se dala Mickey do tichého pláče a zmizela ve svém pokoji. Dveře se neslyšně zavřely. Zvedl jsem sklenku oběma rukama a napil se, ale polovinu jsem přitom rozlil.

„Nezlobte se, pane Holdene! S tím dítětem je to opravdu hrozné! Pořád chce být zajímavá!“

24

V jedenáct hodin jsem byl opět ve Sluneční ulici šedesátsedum. Ve čtvrt na dvanáct se objevila Nina a já jsem otevřel dvířka cadillaku a nastavil jsem ruku pro případ, že by se o ni paní Brummerová chtěla opřít při nastupování, ale paní Brummerová se neopřela a já jsem se rozjel, ne příliš rychle, a nepromluvil jsem, dokud jsem nebyl osloven, a osloven jsem nebyl.

Ulice teď byly prázdné. Nina se zabývala jinými myšlenkami a já také. Tohle byly moje myšlenky: Ubohá, hloupá Hildo Lutzová! Proč jsi mě neposlechla? Měla ses zachovat jako já. Pan Brummer dostal nápad. Člověka lze v přítomnosti ovládat jeho minulostí. Až do budoucnosti. To je veliká myšlenka, větší než ty, Hildo Lutzová. A větší než já. Na tak velkou myšlenku jsme všichni krátcí. Minulosti, které jsme spojenými silami vykutali na světlo, pan Brummer, pan Dietrich v černém gumáku a jeho násilnický bratr Kolb, maličký doktor Zorn a já, jsou vesměs ošklivé. Lpí na nich krev, mnoho krve a svinstva, lži a zrady, podvody a vraždy. Těmito minulostmi jsme vyvalili na světlo zlé činy a ty budou teď dál a dál plodit nové zlo. Neboť zlý čin nemůže být zapomenut, dokud není odpykán. A kdo chce za všechno to zlo pykat?

Tady nikdo, v téhle zemi nikdo.

Ubohá, hloupá Hildo Lutzová!

Teď už si tě pan Schwertfeger nemusí vzít. Neudělala jsi mu opravdu jen laskavost? Co bude s panem Schwertfegerem teď? Bude mlčet. Víc od něj doktor Zorn nežádá. Víc nežádá od nikoho. A když budou všichni mlčet, nestane se nikomu nic a zlo bude dál žít neodpykané. V tomhle případě proto nelze nad zlem zvítězit. Jen blázen se mu tedy staví do cesty anebo si bere život jako ty, ubohá Hildo Lutzová!

Jsi mrtvá. A těch osmdesát Židů z Minska je taky mrtvých. Pan Brummer žije. A pan Schwertfeger taky. Živí jednají. Mrtví však drží hubu. To je živým příjemné. Mezi sebou se už nějak dohodnou. A není tady nikdo, kdo by je obvinil, ne, už nikdo.

Buď sbohem, hloupá, ubohá Hildo Lutzová! Nechtěla jsi pochopit, co je důležité. Já jsem to pochopil, ach ano, já jsem to pochopil.

25

V následujících čtyřech dnech, pane kriminální komisaři Kehlmanne, se mnou pomocí prostředníků navázali kontakt tito pánové: Joachim von Butzkow, Otto Gegner, Ludwig Marwede a Leopold Rothschuh. Ta jména bezpochyby znáte, jde přece o prominentní průmyslníky z Düsseldorfu, Frankfurtu nad Mohanem a Stuttgartu.

Proč se na mne obraceli?

To jsem se v oněch dnech také dověděl: Jeden z těch čtyř pánů najal muže, kteří mě 23. srpna zmlátili, abych prozradil, kde jsou ty dokumenty. Nedověděl jsem se, který z těch čtyř pánů to byl, ale dověděl jsem se, že o tom zpravil tři ostatní. Tak získali i oni dojem, že bych mohl být s to a ochoten jim pomoct, ne-li pod pohrůžkou násilí, tak v důsledku vidiny peněz. Jejich dojem byl však mylný. Každý kontakt jsem okamžitě ohlásil doktoru Zomovi a odmítl jsem všechny pokusy o podplacení, což pro mne bylo tím snadnější, že jsem opravdu nevěděl, jak bych se mohl dostat k původním dokladům.

Delikty z minulosti, za které teď oněm čtyřem pánům hrozil trest v přítomnosti, byly rozličné.

Pan Joachim von Butzkow za třetí říše jako vrchní zemský soudní ředitel několikrát z horlivosti porušil právo a zavinil tím smrt čtrnácti německých státních příslušníků.

Pan Otto Gegner získal v létech 1945 až 1947 jmění rozsáhlým obchodováním s americkými cigaretami. Cigarety vykládal po miliónech z lodí v řeckých přístavech, daleko od působnosti amerických úřadů, a dopravoval je na náklaďácích přes různé sovětské satelitní státy do Rakouska a Německa. Transporty doprovázeli vojáci Rudé armády. Za tuto přátelskou službu se pan Otto Gegner revanšoval Sovětům tím, že jim v Západním Berlíně a Vídni přihrával lidi, které hledali.

Praxe unášet lidi na otevřené ulici, přičemž oběť označenou špiclem „neznámí muži“ omráčili a naložili do auta –obyčejně do černé limuzíny, vyvolala svého času velký rozruch. Všechny pokusy rakouských a německých úřadů opatřit si usvědčující materiál vůči rakouským či německým osobám stojícím za těmito akcemi však ztroskotaly.

Pan Ludwig Marwede byl homosexuál. Někteří z jeho příliš mladých přátel si schovali jeho dopisy, jiní fotografie.

Pan Leopold Rothschuh se ve skutečnosti jmenoval Heinrich Gotthart a byl v seznamu osob, o jejichž vydání žádalo Polsko, které ho hodlalo soudit za zločiny, jichž se jako náčelník válečného hospodářství dopustil v takzvané Warthegau v létech 1941 až 1944. Dokumenty, které měl k dispozici Zorn, ho obviňovaly ze zavlékání osob, sadistického mučení, mnohonásobné vraždy a krádeže uměleckých předmětů.

Všichni čtyři pánové žili v těch nejlepších poměrech. S výjimkou pana Marwedeho měli rodiny a děti a jejich domovy byly společenskými centry vybrané společnosti. Jejich děti chodily do škol…

Dne 14. září mi zavolal maličký doktor Zorn. Potřebuje, řekl do telefonu, si se mnou promluvit. Byl jsem objednán na sedmnáctou hodinu a v tu dobu jsem seděl v předpokoji jeho kanceláře.

Pak se otevřely dveře a doktor Hilmar Zorn doprovázel k východu klienta. Toho dne byl v modrém obleku s perlově šedou vestou, která měla zakulacené klopičky jako sako. Jeho návštěvník měl šedivý oblek s jemným bílým proužkem, bílou košili a černou kravatu. Herbert Schwertfeger byl elegantní jako vždy. Byl jsem tak překvapený, když jsem ho spatřil, že jsem ho pozdravil, což mě okamžitě rozzuřilo.

Herbert Schwertfeger se ovládal lépe než já, nepozdravil, nebyl vůbec překvapený, že mě tu potkává, ba co víc, tvářil se, jako by mě nikdy v životě neviděl. Pohled jeho nebojácných modrých očí po mně přejel bez zájmu tak, jak se díváme na cizího člověka. Musel se trochu předklonit, když si bral klobouk z věšáku. „Pardon,“ řekl přitom, jako se omlouváme cizímu člověku. Měl černou kravatu, a teprve teď mě napadlo, že to má být možná znamení smutku.

„Na shledanou, pane doktore,“ rozloučil se.

„Moje úcta, pane Schwertfegere!“

Moje úcta, pane Schwertfegere!

Dveře se zavřely a pan Zorn zamířil ke mně a mnul si přitom ruce: „Zdravím vás, příteli! Pojďte dál!“ Okno v jeho kanceláři bylo jako vždy zavřené a vzduch jako vždy modrý od doutníkového kouře. „Není vám dobře?“

„To byl Schwertfeger?“

„Ano, a co? Kouříte? Ne? Ale jistě vám nebude vadit, když si zapálím. Dobře.“ Pečlivě odřízl špičku brazilského doutníku, tiše se usmíval a já jsem viděl, že hodlá poslední události zvládnout s nonšalancí suverénního herce.

„Milý příteli, vidím, že žasnete. Žasnete nad čím? Že si mě pan Schwertfeger zvolil za právního zástupce?“

„Vy jste jeho advokát?“

„Ode dneška.“ Prohrábl si bílou hřívu. Na prstě se mu zatřpytil pečetní prsten.

„Okamžik,“ namítl jsem, „nemůžete přece zastupovat současně pana Brummera i pana Schwertfegera?!“

„Do včerejška jsem nemohl. To byli pánové protivníci. Dnes už nejsou.“ Zasmál se triumfálně a zjevně obdivoval svůj výkon. Já jsem ho obdivoval také. „Naopak! Ode dneška jsou pánové spojenci.“ Ale zatahal se trochu za límec. „Pan Schwertfeger byl u mne dvě hodiny. Byl hluboce otřesený. Jednak zcela neočekávanou smrtí milovaného člověka, jednak tím, že se jen o vlásek mohl provinit účastí na obrovském komplotu proti panu Brummerovi.“

„Komplotu, aha,“ opakoval jsem jako pitomec.

„Vy jste v těchto věcech laik. Stručně vám to vysvětlím: pan Schwertfeger vznesl spolu s jinými pány závažná obvinění proti panu Brummerovi, protože byl –až do včerejška –přesvědčen, že se pan Brummer zachoval nesprávně, teď však náhle zjistil, že se stal obětí falešných informací a falešných bilancí.“

„Zjistil to opravdu náhle.“

„Ano. Aniž to tušil, nahrával celé měsíce mocnému nepříteli pana Brummera, jemuž se podařilo přesvědčit jeho a další pány o přečinech pana Brummera. Teď však panu Schwertfegerovi spadly šupiny…“ –rozčilil se a začal zase zadrhávat –“šupiny z očí! Teď vidí, kdo je skutečný viník!

Proto se rozhodl vytáhnout po boku pana Brummera do boje proti soukromému bankéři jménem Liebling. To je přirozeně senzace prvního řádu. Dnes večer pořádáme v devatenáct hodin tiskovou konferenci v hotelu Breidenbašský dvůr. Pan Schwertfeger u mne uložil všechny listiny a spisy potřebné k tomu, abychom bankéře Lieblinga demaskovali.“

„Bona causa triumphat,“ prohlásil jsem.

„Doufejme.“

„Nechápu jen jedno,“ řekl jsem, „všichni svědkové proti panu Brummerovi nemohou mít přece máslo na hlavě. Všechny přece vydírat nelze!“

„C-co je to za slovo, pane Holdene, ale prosím!“ Advokát nesouhlasně zavrtěl bílou lebkou a zatahal se za límec.

„Chci říct, že v téhle zemi přece musí žít taky pár slušných lidí, to je přece šílené!“

„V t-téhle zemi žije spousta slušných lidí. Ale zdá se, že pan Brummer s nimi –musíme říci: naštěstí –s nimi, neobchodoval. Zdá se, že svou teorii o užitečnosti temných minulostí rozvinul už dávno, hned po válce. Přirozeně existuje i dnes ještě pár nepříjemných svědků, na které nic nevíme. Ale nejsou to naštěstí významní svědci. Jestli padne Liebling, jsme zachráněni. A tím se dostávám k našemu tématu.“

„Prosím?“

„Ohlásil se u vás Liebling osobně nebo přes prostředníky?“

„V životě jsem to jméno neslyšel.“

V advokátových chytrých očích se náhle objevil záludný výraz: „Jestli lžete, pane Holdene, přijdu na to, a víte, co se stane pak. Kolik vám Liebling nabídl?“

Vstal jsem. „Tenhle tón si nenechám líbit.“

„Sedněte si!“ přikázal doktor Zorn hlasitě.

„Nejdřív se mi omluvte.“

Dívali jsme se na sebe a advokát náhle přikývl: „Omlouvám se.“

Posadil jsem se.

Zorn řekl: „Chápejte mé r-rozčilení, pane Holdene. Lothar Liebling je jediný, kdo nám chce vzdorovat. Poslal jsem mu fotokopie dokumentů hovořících proti němu. Zatímco mi ostatní pánové slíbili spolupráci, Liebling mi dal vědět, že hodlá pana Brummera před soudem těžce obvinit bez ohledu na důsledky, jaké z toho pro něj vyplynou. Jak vidíte, je to charakterní člověk.“

„Jako pan Schwertfeger.“

„Pan Schwertfeger předloží důkaz, že hlavní silou v komplotu proti panu Brummerovi byl Lothar Liebling.“

„Nebude hodně těžké to dokázat?“

„Těžké ano, ale nebude to nemožné, když budeme všichni držet spolu.

Jedno by však bylo velice nepříjemné, a proto jsem vás k sobě pozval, pane Holdene. Zapátrejte v paměti! Požádal jsem také pana Brummera, aby se nad tím zamyslel, ale k ničemu jsme nedospěli. Co může dodávat Lotharu Lieblingovi takovou sílu? Jaké má důkazy? Oč se opírá?“

„Nemám tušení.“

„Ne tak rychle! Odpověď musíme najít. Je životně důležitá. Liebling se nesmí o nic opírat, nesmí vědět víc než my, nesmí být silnější než všichni ostatní dohromady, chápete?“

„Chápu to, ale nemám tušení.“

„Neztratil jste náhodou nějaké dokumenty cestou z Berlína do Braunschweigu?“

Na to jsem neodpověděl.

„Jistě víte, co mám na mysli, když říkám neztratil?“

Zachoval jsem klid: „Kdybych si ty dokumenty ponechal, neseděl bych teď před vámi a nenechával se urážet.“

„To je dobrá odpověď,“ řekl advokát spokojeně. „Přesvědčivá.“ Odkašlal si. „Pak je tu ještě paní Brummerová.“

„Co je s ní?“ zeptal jsem se příliš nahlas.

Advokát se smutně usmál: „Stěžovala si na vás, ano, na vás, nedívejte se na mě tak udiveně. Dověděl jsem se, že se k milostivé paní nechováte s patřičnou úctou. Odmítl jste například odpovědět na její otázky.“

„Podle vašeho pokynu.“

„Gratuluju vám k vašemu smyslu pro povinnost, pane Holdene. Je vidět, že jste byl dlouho na vojně a dlouho ve vězení. Rád uslyším, když si bude paní Brummerová stěžovat znovu. Stěžuje si i na mě.“

„Na vás?“ Co jsem tu viděl Herberta Schwertfegera, připadal jsem si jako žvatlající idiot a jako žvatlající idiot jsem se také choval.

„U pana Brummera, ano. Jsem v trapné situaci. Pan Brummer žádá především bezpečnost pro manželku, miluje ji, nic na světě mu není dražší. Proto zakázal, abych ji do čehokoli zasvětil. Nechce ji do ničeho zatáhnout. Jeho přání vzešlo z lásky. A paní Brummerová? Vidíte, jak reaguje!“

Jaký smysl má tohle plácání, uvažoval jsem překvapeně, jaký?

„Tak to jde pořád dokola: Pan Brummer nařídí, abyste jeho manželku všude doprovázel. Vede to k tomu, že si paní Brummerová stěžuje na omezování svobody pohybu. Anebo: Pan Brummer nařídí, abych všechny osobní doklady, cennosti a klenoty milostivé paní uložil v bance. Hned nato si paní Brummerová stěžuje, že nemůže nosit své š-šperky. Pane Holdene, považujete za možné, že by se paní Brummerová spojila s Lotharem Lieblingem?“

Poslední větu vyslovil bez přechodu, aniž pozvedl hlas. Díkybohu, pomyslel jsem si, o tohle mu tedy šlo, o tohle. Ještě mi mozek fungoval…

„To je strašlivé obvinění…,“ spustil jsem, ale advokát mě přerušil mávnutím ruky.

„Otázka, nic víc. Jsem právní zástupce pana Brummera. Mým úkolem je navrátit mu svobodu a dobré jméno. Proto je třeba, abych Lieblinga dostal na kolena. Na koho se ale mám obrátit, když potřebuju informace o paní Brummerové? Na paní Brummerovou? No tak. Na pana Brummera? Ten manželku miluje. Jeho informace jsou bezcenné. Zbýváte vy. Jste nestranný, máte za úkol doprovázet paní Brummerovou na krok. Naléhavě vás prosím, abyste mi okamžitě oznámil, kdyby vám bylo na paní Brummerové něco nápadné. A neříkejte, že to nemůžete udělat, dostal jste hromadu peněz.“

„Neříkám, že nemůžu.“

Nato advokát vstal a napřáhl ke mně ruku: „Děkuju vám.“

„Nemáte zač,“ odpověděl jsem. A pomyslel jsem si, že si maličký doktor nemohl vybrat horšího spolupracovníka. Ještě před čtvrthodinou mi on a lidé jako on připadali jako nadlidí, teď jsem mělo těch pánech jiné mínění. Vrátila se mi opět sebedůvěra a naděje. Však to ještě dobře dopadne, říkal jsem si. Jsem pořád ještě ve hře. Moje situace se zlepšila, moje pozice se upevnila. Ano, to jsem si myslel, takový jsem byl blázen, slepý, ješitný blázen, kterému není pomoci.

26

Toho dne se přihnala velice prudká bouřka.

Pamatuju se na ni, protože se pamatuju na onen den, myslím, že na něj nikdy nezapomenu. Bouřka se celé hodiny převalovala nad Düsseldorfem, a ne a ne vypuknout. Nebe bylo černé, vzduch sírově žlutý od prachu, zvedaného k mrakům prudkými nárazy větru. Ale nespadla zatím ani kapka, nesjel jediný blesk, po němž by zahřmělo. Na ulicích byla tma a vedro, v mnoha obchodech se už ve tři hodiny odpoledne svítilo. I vítr byl horký. A všichni byli podráždění.

V půl čtvrté jsem měl Ninu odvézt od přítelkyně v Dellbrückově ulici. Cestou tam jsem zapnul rádio. Okénko na své straně jsem měl spuštěné a do tváře mi vanul suchý horký vzduch. Poslouchal jsem přitom vysoký ženský hlas mluvící jakoby k dětem.

„… ale když přišli ve tmě k mostu, dal starší bratr přednost mladšímu, jak mu poradil ďábel, a když byli uprostřed nad vodou, udeřil ho zezadu, že se mrtvý zřítil dolů. Potom pochoval starší bratr mladšího pod mostem a vzal mu zlatý poklad, jak mu to poručil ďábel, a přinesl poklad králi se slovy, že ho našel, a král mu za to dal za manželku svou dceru…“

Musel jsem zastavit na červenou. Kolem auta vířil žlutý prach. Světla pořád ubývalo. Uvažoval jsem o tom, že se v německých pohádkách hodně vraždí a lže, podvádí a nahání strach –jako v životě, jako v životě.

Naskočila zelená, jel jsem dál.

„… protože však před Bohem nezůstane nic skryto, hnal po mnoha letech po mostě stádo jakýsi pastýř a spatřil, že dole v písku leží sněhobílá kůstka, a řekl si, že by z ní mohl být dobrý náustek. Sestoupil dolů a vyřezal si z ní náustek pro pastýřský roh…“

Tu se rozsvítilo pouliční osvětlení. Lidé pospíchali. Celá ulice byla nervózní. Tak nervózní bývala města, než se rozhoukaly sirény, kdysi…

„… když na něj pastýř poprvé zatroubil, začala kůstka k jeho velkému úžasu sama od sebe zpívat:

Ach, můj milý hošíčku, pískáš na mou kostičku, bratr mě zabil, pod mostkem pohřbil, chtěl mít zlatou výbavičku pro královu princezničku.

Jaký to zázračný roh, pomyslel si pastýř, zpívá sám od sebe. Musím ho donést panu králi…“

S kvílící sirénou a blikajícím modrým světlem se ke mně blížilo policejní auto, viděl jsem ho ve zpětném zrcátku a zabrzdil jsem na kraji ulice. Auto se kolem mě rychle mihlo. Jel jsem dál, vítr mi hnal prach do tváře, cítil jsem, jak mě začínají pálit oči. A bouřka pořád nikde!

„… když pastýř přišel ke králi, začal roh znovu zpívat svou písničku. Král jí porozuměl a poručil, aby pod mostem začali kopat. Odhalili kostru zabitého. Zlý bratr nemohl čin popřít. Zašili ho do pytle a zaživa utopili. Kosti zavražděného uložili na hřbitově do krásného hrobu. To je konec našeho příběhu, milé děti. Zlý bratr se spolčil s ďáblem kvůli zlatu. Věřil mu a jedl a pil s ním. Ale kdo chce s ďáblem jisti, musí dlouhou lžíci míti.“

Tři vteřiny bylo ticho, pak se ozval mužský hlas: „Ze Severozápadoněmeckého rozhlasu v Hamburku jste slyšeli vysílání pro děti. Ingeborg Lechnerová četla pohádku Zpívající kůstka, kterou napsali bratři Grimmové.“

Hned nato projel po nebi první blesk. Oslnil mě tak, že jsem zavřel oči a šlápl na brzdu. Vzápětí třeskl hrom, suše a tvrdě, jako výstřel z pušky odpálený v největší blízkosti. Nějaká žena vykřikla. A pak se spustil liják, konečně, konečně, a světlo zezelenalo.

27

Toho dne měla na sobě červené vlněné šaty a stála už ve vchodu, když jsem předjel. Vylezl jsem z auta, otevřel dvířka a Nina běžela na vysokých podpatcích prudkým lijákem, jak mohla nejrychleji, ale těch pár kroků stačilo: když padla na zadní sedadlo, měla ztmavlou červenou vlnu přilepenou na těle jako těsný trikot. Voda tekla za krk i mně.

„Domů,“ vydechla Nina udýchaně.

Nebylo vidět na deset metrů. Po nebi se teď nepřetržitě míhaly oslnivé blesky a dunivě rachotil hrom. Chodci z ulice zmizeli, ale před každou křižovatkou se hromadily desítky aut. Mnohá troubila. Neskutečně zeleným akváriovým světlem padaly šedivé, bílé a stříbřité proudy deště, bubnujícího do střechy auta.

„Něco jsem vám řekla, Holdene!“

„Nerozuměl jsem vám, milostivá paní.“

„Řekla jsem, abyste jel rychleji!“

„Nemůžu jet rychleji!“

„Ale já se bojím bouřky!“

Na to jsem neodpověděl. Nina zalezla do koutku, zavřela oči a ucpala si uši –viděl jsem to ve zpětném zrcátku. Bylo mi jí líto, ale rychleji jsem jet nemohl, ani při nejlepší vůli.

Přesto mi to do Cecíliiny aleje trvalo jen dvacet minut. Nad řekou tvořil déšť kompaktní hmotu vypadající jako beton, kolem něhož se válí mlha. Vichřice tu ulámala ze stromů velké větve, ležely na ulici, po níž se v potocích valila voda směrem k Rýnu. Kanály byly ucpané hlínou, listím, květinami a trávou, cesty zanesené blátem. A bouře zuřila dál a světlo bylo pořád zelené. Dorazil jsem k vile, a když jsem chtěl projet otevřenou bránou do parku, uslyšel jsem Ninin výkřik.

„Zastavte!“

Zabrzdil jsem a těžký vůz se smýkl stranou a zastavil u velkého dubu vedle vchodu. Stál tam jakýsi muž. Nina ho spatřila první, já jsem ho uviděl teprve teď. Byl to Toni Worm. Bouřka ho zřejmě překvapila, protože neměl plášť, jen šedivé flanelové kalhoty, načervenalé semišové sandály, modré sako, rozhalenou bílou košili. Dub ho chránil před deštěm. Byl velmi bledý, krásné černé oči s hedvábnými řasami mu planuly. Kočkovitými pohyby širokých ramen, štíhlých boků a dlouhých nohou dorazil třemi skoky k autu. Nina otevřela dvířka. „Toni!“

Padl vedle ní. Dvířka se zavřela. Otočil jsem se. Ninin pohled se zamlžil, rozplynul. Sáhla si na srdce. Zašeptala: „Co tady děláš?“

Mladík s kudrnatými černými vlasy a výraznýma štíhlýma rukama odpověděl: „Volal jsem ti. Řekli mi, že se vrátíš za hodinu. A tak tu na tebe čekám. Dobrý den, pane Holdene.“

„Dobrý den, pane Worme.“

V Mnichově jsem měl jednou souseda, který choval psa, roztomilé zvíře s dlouhýma ušima. Můj soused, kterého hrozně týrala žena, týral svého psa, jak mohl. Při každé příležitosti ho bil karabáčem, kopal ho a bral mu žrádlo, dával mu rozkazy a bil ho a bil a bil. Nakonec si ještě opatřil škrtící obojek. Když jsem se ho na to zeptal, řekl mi: „Tomu vy nerozumíte, pane, chci Rexe vycvičit k lovu, a tak se musí naučit poslouchat na slovo. Sám to ví nejlíp, viď, Rexi?“

Nato pes naklonil hlavu na stranu, radostně zaštěkal, zavrtěl ocasem a v očích se mu objevil výraz oddanosti a lásky k svému trýzniteli, nekonečný obdiv a nekonečná oddanost k člověku, který mu ubližoval, a bylo jasné: jestli je na světě bytost, pro kterou by se tento pes nechal slepě a okamžitě roztrhat na kusy, je to můj soused. Týž výraz, přesně týž jsem teď spatřil v očích Niny Brummerové, když se dívala na Toniho Worma…

„Co se stalo?“ zašeptala.

„Tady ne…“

„Dovnitř nemůžeš. Míla…“

Worm řekl: „Jeďte dál, pane Holdene.“

Nereagoval jsem.

Náhle Nina vykřikla jako šílená: „Neslyšel jste, máte jet dál!“

Nato řekl Worm smířlivě: „Jsme všichni nervózní.“

Venku se nad vodou zablýsklo a hned nato zahřmělo.

„Jeďte prosím dál, pane Holdene!“

Seděl jsem nehybně a díval jsem se na ně.

„Jestli nechcete jet dál, tak si vystupte. Pojede pan Worm.“

Psí oči, myslel jsem si. Karabáč a kopance. Psí oči.

„Kam mám jet?“

„Podél Rýna,“ navrhl Worm.

Jel jsem tedy podél Rýna. V zrcátku jsem viděl, jak se na něj Nina dívá a jak se on dívá na ni. A nikdo nepromluvil a déšť bubnoval do střechy auta, míhaly se blesky a rachotil hrom. Jednou se Ninina ruka posunula po koženém sedadle pár centimetrů k jeho ruce. Ta však zůstala, kde byla, a Toni se na Ninu jen díval a sentimentálně apeloval na společné vzpomínky.

Co chce? Proč se vrátil? Šíleně mě rozčilovalo, že nemluvili, že se nedovím, co chce.

„Tamhle vpředu,“ ukázal Worm.

Vynořila se tam malá zahradní restaurace. Pod stromy stály stoly. Židle byly o ně opřené. Déšť z nich cákal na zem.

„Tam nemůžu,“ namítla Nina. „Kupujeme tady často pivo nebo sodovku. Lidé, kteří nám vozí láhve, by mě poznali.“

„Půjde tam pan Holden,“ prohlásil Worm. „Prosím.“

Zavrtěl jsem hlavou. V Nininých očích se objevila chuť mě zavraždit. „Okamžitě tam odejděte!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Zbláznil jste se, Holdene? Co vás to napadá?“

„Nikam nepůjdu!“

Nina prudce otevřela dvířka a vyskočila do deště. V mžiku jsem byl u ní a uchopil ji za rameno. Padla zpátky do vozu. Déšť nám bičoval tváře jako krupobití. Zvolal jsem: „A co když vás tam poznají?“

„Je mi to jedno! Je mi všechno jedno!“

Toni Worm zůstal v autě a ustrašeně sledoval naši hádku.

„Všechno zničíte, všechno!“ křičel jsem.

Nina se mi vytrhla, udeřila mě do tváře, jak mohla nejsilněji, a rozběhla se k hospodě a já jsem si přál, aby nás nikdo neviděl, a dohonil jsem ji a znovu jsem ji zadržel a řekl tiše: „Tak dobře. Nechám vás o samotě.“

Nina se okamžitě rozběhla zpátky k autu. Dvířka zapadla, byli sami a já jsem stál v dešti…

Hospoda byla prázdná.

Za výčepním pultem si tlustá žena četla noviny. Na klíně jí předla kočka. Na stolech nebyly ubrusy. Tam, kde seděla tlustá žena, svítila holá žárovka. Jiné světlo v místnosti nebylo. Svlékl jsem si sako a sedl si k oknu a venku stál v zeleném bouřkovém světle cadillac. Ty dva uvnitř nebylo vidět, nikdo je nemohl vidět, na to byla příliš velká tma, ale já –já jsem věděl, že tam sedí, věděl jsem to…

Tlustá žena ke mně přistoupila. Tvářila se přátelsky.

„To je počasí, co?“

Díval jsem se na cadillac, stojící venku.

„Dáte si něco?“

„Koňak, ano.“

„Jinak nic?“

„Ano, pivo.“

28

Udeřila mě. Udeřila mě. Udeřila mě. Jsou věci, které snesu. Ty prováděla dosud. Udeřila mě. To neměla dělat. To bylo trochu moc. „Jedno pivečko, jeden koňáček.“

„Ještě jeden, dvojitý.“

„Ještě jeden dvojitý, prosím.“

Moje žena mě tehdy také udeřila. Když jsem vešel do pokoje. Udeřila mě do tváře tak, jak jsem byl udeřen před chvílí. A pak… pak jsem to udělal. Všechno se se mnou točilo, jako se se mnou všechno začíná točit teď, v lebce mi bušila krev, jako mi začíná bušit teď…

„Ještě jeden dvojitý, prosím.“

Musím zavřít oči, tak se se mnou všechno točí. A krev mi v lebce buší a buší a buší. Udeřila. Udeřila. Udeřila mě. Venku stojí auto.

Nechci se tam dívat. Musím se tam dívat. I venku se všechno točí v zelených závojích deště. Ale auto tam stojí. Sedí v něm a povídají si. Nevím, co. Nina se na něj dívá vlhkýma psíma očima, na toho krásného mladíka, s nímž se válela v posteli, nahá a vzrušená. Vrátil se, její tělo po něm touží, budou to dělat zas, budou…

Ne.

Jak to: ne? Zabráním tomu.

Idiote! Jak tomu můžeš zabránit?

Už jednou jsem něčemu zabránil. Dostal jsem za to dvanáct let, ale Margit zemřela. Nemohla mě už podvádět. Udělám to znovu, ano, udělám to znovu. Tentokrát za to nepůjdu do vězení. Udeřila mě. Klid. Musím se uklidnit.

Ne, nechci. Už ne. Skoncuju s tím. Co se tady děje, přesahuje mé síly. Nestačím na to. Skoncuju s tím. Se sebou i s těmi dvěma.

Vrátím se k nim. Ten krásný mládenec je slabší než já. A zbabělý. Margit je jen žena. Ne, ne Margit. To bylo… to bylo tehdy. Tahle se jmenuje Nina. Margit. Nina. Margit. Nina. Vůbec si jich nevšimnu. Beze slova se rozjedu. Pořád ještě prší. Bude to vypadat jako nehoda. Vrhnou se na mě a udělají všechno, abych zastavil. To je jasné. Ale sedí za mnou. Zezadu mě nemůžou tak bít. Po půl kilometru se Rýn přiblíží až k silnici. Znám to místo. Je tam spousta výstražných značek. Voda je tam velmi hluboká. Strhnu volant. Vůz přejede napříč přes silnici. Vykřiknou. Pokusí se vysvobodit z rakve, která je stáhne dolů, dolů, ale bude už pozdě. Voda vnikne otevřeným okénkem do auta, křečovitě se k sobě přitisknou, tak jako se já přitisknu k volantu. Margit a Toni. Nina a Toni. Nina a Toni.

Krev… krev mi v lebce…

Položím na stůl peníze a obléknu si mokré sako. Jdu docela pomalu, protože teď už je jedno, jestli zmoknu. Deset kroků ke cadillaku, který stojí v soumraku masivní a temný a houpá se mi před očima, jako se houpá všechno.

Dopotácím se k autu zezadu, aby si ničeho nevšimli, to je důležité, aby si ničeho nevšimli.

Pět kroků. Uklouznu. Upadnu. Vstanu. Krev. Krev v lebce. Margit a Nina. Margit a Nina… Ještě tři kroky.

Jak je to světlo pořád zelené! Voda je taky zelená. Doprovázet nás budou ryby a rostliny. V noci bude tma a zima, ale to už nebudeme vědět. Ninino krásné tělo zetlí a v jejích krásných vlasech se usadí řasy a živočichové.

Ještě krok.

Udeřila mě. To je konec.

Pak otevřu dvířka a padnu za volant. Vtom ucítím na rameně Nininu ruku a slyším, jak vzlyká: „Holdene, díkybohu, že jste tady, Holdene!“

29

Sundal jsem nohu z akcelerátoru a otočil se, ale pomaloučku, protože mě údy neposlouchaly, a Nina padla zpátky a po tváři se jí valily slzy. Ležela tam ve vlhkých vlněných šatech, oči zamlžené, ruce roztřesené. Toni Worm seděl vedle ní, a když jsem se na něj podíval, zvedl okamžitě paži před obličej: „Jestli se mě dotknete, vyskočím z auta a budu volat o pomoc!“

Spustil jsem okénko a zhluboka se nadýchl a přejel si rukou po obličeji a nesrozumitelně jsem ze sebe vypravil: „Kdo se vás dotýká, pane Worme, kdo se vás dotýká?“

Na Rýnu zakvílela lodní siréna. Bouřka se vzdálila, jen déšť se dosud valil s neztenčenou prudkostí.

„Ty mizero,“ zvolala Nina. „Ty sprostý mizero!“

Worm jen pokrčil rameny.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se a pomyslel si, že moc nechybělo, abychom spolu už nikdy takhle nemluvili.

Nina se schoulila tak, že jí světlé vlasy padly na kolena. Červené vlněné šaty se jí vysoukaly nad ně.

Vydírá mě,“ zašeptala.

Říkal jsem si, že musím být velmi opatrný. Sám jsem byl na pokraji zhroucení. Zhluboka dýchat! Mluvit pomalu! Nenechat se k ničemu strhnout.

Tu promluvil Toni Worm: „Pane Holdene, když už víte o našem vztahu, apeluju na váš rozum!“ Nina se hystericky zasmála.

Byla teď taková tma, že jsem tváře těch dvou neviděl. Od řeky se přes silnici přivalila mlha, zelené světlo zšedlo. Teď pohaslo. V mlze se rozsvítily lucerny a znovu zakvílela siréna –daleko na Rýnu.

Toni Worm mluvil a jeho slova podmalovávalo bubnování deště a Ninin tichý vzlykot. „Vžijte se do mé situace. Odjel jsem do Hamburku a tam se ukázalo, že z angažmá v baru Eden sešlo.“

„Jak to?“

„Zdejší majitel se mě chtěl jenom zbavit. V Hamburku už klavíristu má, na tříletou smlouvu. To znamená, že jsem na ulici. Sotva jsem se přihlásil, přišly daně. Dluhy z Düsseldorfu. Nemůžu je zaplatit. Nemám co žrát. Žiju v nezaplaceném penziónu. Nemám ani křídlo, abych mohl pracovat. Co moje rapsodie, vzpomínáte si, pane Holdene, co moje rapsodie?“

Nina se opět zasmála.

Zatáhl jsem ruční brzdu a vyndal klíček ze zapalování, protože jsem se nechtěl dočkat žádného překvapení. Především jsem už nechtěl do Rýna. Hlavně ne omylem. Tak komický tvor je člověk!

Teď, kdy jsem pochopil, že Nina tím hezkým mladíkem opovrhuje a nenávidí ho, miloval jsem opět vroucně život, který jsem chtěl před chviličkou odhodit. Já že jsem si chtěl vzít život?

Idiote!

Život byl rázem plný naděje, rázem mi sliboval všechno, co jsem si přál.

Tak komický je člověk!

Toni Worm zaškemral: „Nino…“

„Neříkej mi Nino!“

„Paní Brummerová je nespravedlivá. Milovali jsme se. Přišel jsem jen proto, že jsme se milovali.“ Ten mládenec má ale nervy, pomyslel jsem si. „Proč jste přišel?“

„Dařilo se vám už někdy špatně?“

„Ano.“

„Pak mi rozumíte. Měl jsem najednou v Hamburku jen dluhy. Jeden platební příkaz za druhým. Někdo musel něco vyžvanit. Najednou kolovaly po městě podivný drby.“

„Jaký drby?“

„Že jsem měl poměr s paní Brummerovou –nesmím už říkat s Ninou. Příjemné, co?“

„Ty jsi tak sprostý, tak sprostý…“

„Den ode dne se to ozývalo silněji. Worm a Brummerová. Worm a Brummerová. Dostal jsem strach. Nechtěl jsem se zaplést s panem Brummerem. Copak se to nedá pochopit?“

„Dál,“ řekl jsem.

Nervy. Ten mladík má nervy!

„Chtěl jsem se vystěhovat. Do Kanady. Co nejdál. Ale neměl jsem peníze. A pak za mnou přišel ten chlapík, Held se jmenuje. Řekl mi rovnou do očí, že jsem od Niny dostal dopis. Zřejmě vás viděli, když jste mi ho přinesl.“

„To je směšné,“ ohradil jsem se.

„Nikdo vás neviděl!“ zasténala Nina. „Je to lump, prachsprostý vyděrač!“

„Nechte ho mluvit, milostivá paní,“ řekl jsem a cosi v mém hlase vyvolalo jeho nedůvěru, čilou nedůvěru krysy.

„Jestli na mě vztáhnete ruku, vyskočím z auta!“ vykřikl.

„Nic vám neudělám. Mluvte dál!“

„Ten chlap mi za ten dopis nabízí peníze.“

Nina řekla nehlasně: „Psala jsem v tom dopise, proč jsem se pokusila vzít si život. Můj manžel se mi v návalu zoufalství přiznal, jakých přestupků se dopustil.“

„V tom dopise to stálo?“ zděsil jsem se.

„Ano.“

„Napsala jste, že se vám manžel ke všemu přiznal?“

„Ke všemu ne, ale k mnoha věcem. Byla jsem šílená…“

Teď jsem konečně pochopil. Zeptal jsem se Toniho Worma, kterého jsem ve tmě viděl už jen jako stín: „Chtěl ten chlap koupit dopis od paní Brummerové pro pana Lothara Lieblinga?“

Toni se překvapeně zeptal: „Jak to víte?“

„Kolik vám nabízí?“

„Dvacet tisíc. Řekl, že pan Brummer pana Lieblinga vydírá a že se z toho pan Liebling musí nějak dostat. Dopis, ve kterém paní Brummerová takříkajíc vlastními slovy potvrzuje manželovu vinu, by měl před soudem ještě horší následky než…“

„Přestaňte žvanit,“ přerušil jsem ho. „Jak mohl Liebling vědět, že máte dopis, který ho zachrání? Copak je jasnovidec?“

„Já…“

„Vy jste mu ten dopis nabídl sám!“

„Ne!“

„Tak proč jste ho už dávno nespálil?“

„Nechte toho, pane Holdene,“ namítla Nina vyčerpaně, „nemá to smysl. Chce peníze.“

Worm spínal štíhlé umělecké ruce a hrál svou roli neobyčejně vážně: „Jsem v zoufalé situaci. Nechci ho Lieblingovi dát… proto jsem tady…“

„Proč?“

„Chce ode mě peníze,“ vysvětlila Nina.

„Jen proto, že je nutně potřebuju. Tobě to nic neudělá. Jsi bohatá…“

„Přestaň!“

„Ano,“ souhlasil jsem, „bude líp, když přestanete.“

Pak jsme všichni chvíli mlčeli.

Potom jsem se zeptal: „Kde je ten dopis?“

„V mém kufru. V nádražní úschovně zavazadel.“ Rychle a zbaběle dodal: „Podací lístek ale u sebe nemám.“

„Ach bože,“ vzlykla Nina tiše. „Ach bože! A kvůli tobě jsem si chtěla…“ Zakryla si tvář rukama.

„Jsem v zoufalé situaci,“ opakoval Worm vzpurně, jako by trval na spravedlivém nároku.

„Musíte mu ty peníze dát,“ řekl jsem Nině.

„Nemám je.“

„Prodejte šperky.“

„Všechny mé šperky má advokát.“

„Máš přátele,“ naléhal Worm. „Půjč si!“

„Dvacet tisíc! Vy jste se zbláznil!“ zvolal jsem.

„Tolik nabízí Liebling. Zavolejte si mu.“

Nina prohlásila: „Nemá to smysl. Neseženu ani polovinu. Dělej si, co chceš! Zmiz!“

„Počkat,“ řekl jsem. „A co váš muž? A proces?“

„Pan Holden je rozumný, Nino.“

„Držte hubu,“ okřikl jsem ho a Worm opět instinktivně zvedl paži před obličej.

Nina přikázala: „Vystup! Nesnesu tě tady! Dej mi pár hodin! Uvidím, co se dá dělat.“

„Vlak mi jede o půlnoci. Nesmím ho zmeškat. Liebling čeká do zítřejšího poledne. Bydlím v penziónu Elitě.“

Nato otevřel dvířka a odešel deštěm do hospody. Dívali jsme se za ním.

Bouřka se vzdalovala k jihu, nebe se rozjasňovalo. „Odpusťte,“ řekla Nina. Přikývl jsem.

„Odpusťte, že jsem vás udeřila. Odpusťte mi všechno, pane Holdene. Je mi to líto.“ Přikývl jsem.

30

Doma šla Nina do svého pokoje a já jsem namířil do kuchyně, kde Míla opět pekla pro pana Brummera jablkový závin. Sledoval jsem ji přitom a slyšel jsem, jak čas od času cinká zvonek telefonu. Cinkl pokaždé, když Nina ve svém pokoji zvedla sluchátko, aby vytočila nové číslo.

„Ta moje Ninočka se ale natelefonuje!“ řekla Míla s láskou a s láskou kladla do formy na tenké těsto plátky jablek. „Bude to asi kvůli té tiskové konferenci dneska večer. Slyšela jsem v rádiu, ve zprávách v pět hodin, že nastane senzační obrat, jemináčku! Co jsem vám říkala, pane Holdene, o milostpána se bát nemusíme! Nakonec vždycky zvítězí dobro!“

Odešel jsem do svého pokoje, natáhl se na postel a přemýšlel o mnoha věcech. V osm hodin jsem s Mílou v kuchyni povečeřel. Zvonek telefonu pořád ještě cinkal. Jednou zazvonil doopravdy. Ninin hlas zněl velmi unaveně.

„Nechoďte prosím ještě spát, pane Holdene, možná že vás budu potřebovat.“

A tak jsem s Mílou hrál kanastu, a protože jsme hráli jen dva, museli jsme oba držet hrozně moc karet a já jsem uvažoval o spoustě věcí a prohrával. V deset hodin jsme si poslechli večerní zprávy. O tiskové konferenci neřekl hlasatel ani slovo.

„Ještě nic nevědí,“ prohlásila Míla. „Dáme si novou partičku, pane Holdene?“

„Ne,“ řekl jsem, „musím trochu na vzduch, nebo usnu.“

V parku bylo velmi teplo. U jezírka kvákaly žáby. Nebe bylo teď jasné, viděl jsem hvězdy. Chodil jsem sem tam po štěrkové cestě mezi vilou a ulicí a kouřil. Vzduch byl po bouřce velmi čistý, dýchal jsem zhluboka a pociťoval klid. Podobně jsem se cítil, když nade mnou vynesli rozsudek, když bylo konečně všechno jasné.

Teď je taky všechno jasné, myslel jsem si. Vrátil jsem se do vily a vyšel jsem po vrzajících schodech do prvního poschodí, kolem Brueghelových sedláků, Fragonardových stromů a Tintorettovy Zuzany. Nina seděla u stolu u okna, hlavu opřenou o ruce. Telefon stál před ní. V pokoji svítila všechna světla, bílozlatý nábytek zářil.

Nina měla na sobě sukni pískové barvy a matně žlutý svetr. Obličej měla nenalíčený, rty šedivé, pod očima černé kruhy.

„Co chcete, pane Holdene?“

„Prosím, abyste mou otázku nepovažovala za neomalenou. Podařilo se vám sehnat ty peníze?“

„Čtyři tisíce marek. Na jednu odpověď ještě čekám. Ale je teprve půl jedenácté.“ Pokračovala: „Můžu se ptát jen přítelkyň, nikoli mužů. Je to hodně velká částka. Přítelkyně se opravdu snaží, ale kdo má tolik peněz? Možná…“

Zazvonil telefon.

Nina ho rychle zvedla. „Ano, Elli?“ naslouchala. „To se nedá nic dělat. –Proboha, o tom jsem přesvědčená. –Rozhodně ti děkuju za dobrou vůli. –Prosím? Ale ne, tak důležité to zase není! Měj se dobře!“ Zavěsila. „Pořád jen čtyři tisíce.“

Jedno okno bylo otevřené, u jezírka kvákaly žáby, kvákaly velmi hlasitě, noční vítr si pohrával se záclonami a já jsem viděl všechno velmi zřetelně zlaté lístky růží na tapetě, Nininy malé uši pod zlatými vlasy, černou tečku na její levé tváři, když jsem prohlásil: „Zbytek mám já.“

Nina zavrtěla hlavou.

„Ale ano,“ řekl jsem. „Musíte teď myslet na sebe.“

„Jsou to vaše peníze.“

„Dostal jsem je za špinavou věc. Proč bych je zase za špinavou věc nevydal?“ Nina mlčela.

Řekl jsem: „Miluju vás. Nechci, aby se vám něco stalo.“

„Jak mě můžete milovat po všem… po všem, co jsem udělala?“

„To nevím sám,“ odpověděl jsem. „Ale miluju vás.“

Nina přistoupila k otevřenému oknu a otočila se ke mně zády.

„Nejdřív jsem doufala, že přijdete, pane Holdene, to přiznávám. Ze strachu ztratí člověk zábrany i morálku, že ano? Myslela jsem… že za to budete něco žádat…“

„A dala byste mi to?“

„Ano,“ řekla prostě. „Protože pak by to byl obchod a já bych věděla, že mě nemilujete.“

„Ale já nic nežádám.“

„To znamená, že žádáte mnohem víc.“

„Žádal bych,“ namítl jsem, „kdyby se něco takového dalo žádat. Jak se věci mají, můžu v to jen doufat.“

Otočila se, oči měla zase velmi tmavé:

„Ne,“ řekla. „Nemůžu si ty peníze od vás vzít.“

31

V půl dvanácté jsme byli ve velké neútulné hale úschovny zavazadel na Düsseldorfském hlavním nádraží. Na dřevěných regálech byly naskládané stovky kufrů. Bylo tam cítit kouř. Lidé měli unavené tváře. Malé dítě plakalo, protože se mu chtělo spát. Na lavici seděli opřeni o sebe dva opilci. Nina měla na sobě světlý mohérový plášť a hnědé střevíce s nízkými podpatky. Nenalíčila se. Stála těsně vedle mě.

Pět minut po půl dvanácté se objevil Toni Worm, límec měkkého modrého pláště zvednutý, klobouk naražený do čela.

Nina zasténala, když ho spatřila.

„Nemůžu. Nemůžu…“

„Musíte,“ řekl jsem. „Já bych nevěděl, jestli mi dává pravý dopis.“

Mezitím přistoupil Worm ke zřízenci a podal mu lísteček od kufru. Před třičtvrti hodinou mu Nina zatelefonovala do penziónu a dala si s ním tady schůzku. Viděli jsme, jak dostal kufr a hned ho předal nosiči. Nosič zmizel. Worm přistoupil k nám. Neztrácel teď čas předstíráním. Vlak mu odjížděl za dvacet minut, a bylo třeba vyřídit obchod.

„Půjdeme do restaurace.“

Nikdo mu neodpověděl.

Šli jsme za obrovitým nosičem –Worm si vybral zvlášť velkého –dlouhou chodbou vedoucí pod kolejištěm do restaurace. Byl tam špatný vzduch, v místnosti bylo cítit kouř a nasládlý pach piva a jídla. U stolu jedlo ještě mnoho lidí. Obsluhovaly je unavené číšnice. Worm kývl na nosiče: „Sem!“ Sedl si ke stolu u východu. U vedlejšího stolu seděl policista a pil coca-colu.

Z Nininy tváře se vytratil všechen výraz, oči měla vyplakané. Nepromluvila už ani slovo.

„Kde jsou peníze?“ zeptal se Worm.

„Dostanete je ode mne,“ prohlásil jsem, „ale nebude to dvacet tisíc. Deset tisíc. To je nejvyšší nabídka.“

„Dvacet tisíc. Tolik dostanu od Lieblinga. Je mi to líto, ale potřebuju je.“

„Patnáct tisíc,“ řekl jsem. „Ne.“

„Pojďte,“ otočil jsem se k Nině. Vstali jsme a zamířili k východu. Worm řekl polohlasem: „Souhlasím.“

Vrátili jsme se ke stolu a znovu jsme se posadili. Worm otevřel kufr a vyndal dopis.

„Je to on?“ zeptal jsem se.

Worm vyndal dopis z obálky a držel obojí jako kouzelník vytahující z cylindru králíka. Nina přikývla. Ano, byl to ten dopis, sám jsem poznal Ninino roztřesené pavučinové písmo na obálce…

Vyndal jsem z kapsy svazek bankovek, fialové padesátimarkovky, které jsem dostal od maličkého doktora Zorna. Začal jsem je počítat a při každé bankovce jsem pocítil bodnutí v rameni, jako by mi někdo vrážel jehlu do masa, celkem tři sta jehel…

Bankovky se vršily před hezkým mladíkem, který počítal se mnou a tiše pohyboval rty. Když jsem odpočítal přes dvě stě bankovek, prohodil policista u vedlejšího stolu: „To by se mi taky hodilo!“

Worm na něj přátelsky kývl a já jsem počítal dál do tří set a dával jsem bedlivý pozor na dopis ležící mezi námi. Sáhli jsme současně po penězích i po dopisu.

„Pozor,“ hlásil hlas z reproduktoru, „rychlík do Hamburku přes Dortmund, Bielefeld a Hannover odjíždí za pět minut z třinácté koleje. Přejeme vám příjemnou cestu.“

Worm schoval peníze a vstal a já jsem vstal taky.

„Zůstaňte sedět,“ přikázal Worm tiše a obrátil se k policistovi: „Ach, pane strážmistře, vysvětlil byste jim laskavě, jak se odtud dostanou do Křížové ulice?“

„Ale s radostí!“ Policista si k nám přisedl.

„Moc vám děkuju,“ řekl Toni Worm. Uklonil se Nině, která hleděla do země, a odešel rychle k východu. Nemohl jsem jít za ním a venku ho ve tmě srazit, jak jsem se chystal. Policista seděl přímo vedle mne a ochotně vysvětloval: „tedy, jestli je tahle sklenice nádraží, vyjdete tudy na Vilémovo náměstí. Půjdete po něm dolů až na Bismarckovu ulici. Po třech blocích zabočíte doleva…“

Toni Worm právě došel k východu. S tím policistou to byl dobrý trik. Pak se zablýskla skla v otáčecích dveří. Worm zmizel. A s ním i moje peníze.

32

„Musím se něčeho napít,“ hlesla Nina. Vyšli jsme z hlavního nádraží na opuštěné náměstí před ním a Nina zničehonic zavrávorala a přidržela se mé paže. „Musím se okamžitě napít… je mi hrozně mizerně… když si na něj vzpomenu, mám pocit, že budu zvracet…“

„Tak na něj nemyslete.“

„Musím se něčeho napít. Pak mě přemůže únava a usnu a nebudu na to už myslet..“

Padla mi na prsa a rozplakala se. Objal jsem ji a díval se přes její hlavu na prázdné náměstí s kalužemi, v nichž plavalo světlo luceren. Slyšel jsem jak Nina do vzlykotu říká: „Ty peníze vám vrátím… nějak si je opatřím… dostanete všechno zpátky. Ten mizera, ten mizera…“

Minula nás pouliční holka s rudě natřenými rty, zatočila kabelkou a pohrozila prstem: „Ty seš ale ošklivej chlapeček, takhle maminu trápíš!“

Přitiskl jsem rty na Nininy vlasy a díval se na rozlehlé náměstí. Leskla se tam ještě spousta kaluží. Odráželo se v nich světlo luceren.

33

Té noci jsme navštívili mnoho lokálů. Ale ne ty dobré. V dobrých Ninu znali. Všude jsme pili whisky a Nina to nikde dlouho nevydržela. Už po chvíli se jí zmocnil neklid a chtěla pryč.

„Nemůžu tu dýchat, pojďme odtud,“ prosila, anebo: „Z té muziky bych se zbláznila, člověk neslyší vlastní slovo.“

Tak jsem s ní táhl městem, a byli jsme podivný pár: ona nenalíčená, na nízkých podpatcích, ve svetru a sukni od kostýmu, já v uniformě řidiče. Lidé si nás prohlíželi tím víc, že se Nina ještě několikrát rozplakala. Nakonec mi přikázala: „Sundejte si ta písmena, Holdene.“

A tak jsem si vytáhl z klopy jehlici se zlatými písmeny J a B, a než jsme vešli do dalšího lokálu, nechal jsem čepici v autě. Byl to malý bar v City, na stolcích hořely svíčky, elektrické osvětlení tu neměli. Klavírista vyhrával. A já byl teď host v modrém obleku a bílé košili s modrou kravatou, host jako každý jiný.

„Tady je to hezké,“ prohlásila Nina. „Tady zůstaneme.“ Byla už trochu opilá, ne však unavená.

V baru obsluhovala jen děvčata.

„Whisky, prosím,“ poručil jsem.

„To je hezká holka, Holdene.“

„Ano.“

„Podívala se na vás s neobyčejným zájmem.“

„Ne.“

„Ale ano. Vám se nelíbí?“

„Ne.“

„Ach, Holdene!“ Dívka přinesla whisky.

„Jste moc hezká,“ řekla Nina, „jak se jmenujete?“

„Lilly, milostivá paní.“

„To je hezké jméno, Lilly.“

„Děkuju, milostivá paní,“ zapýřila se dívka.

„Nepojedeme domů?“

Nina mě vzala za ruku. „Mám z domova hrozný strach. Budu tam v pokoji sama. Ne, domů ještě ne. Nejsem opilá, opravdu ne. Je mi… je mi už mnohem líp, Holdene. Víte, jsem ráda, že se to stalo. Říkám pravdu. Pořád… pořád jsem na něj myslela a toužila po něm. Pořád. Teď to skončilo.“

„Vážně?“

„Vážně, docela vážně.“

„Miluju vás.“

„Tak přece něco chcete.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Přirozeně.“

„Jste upřímný.“

Měl jsem už taky špičku: „Patříme k sobě. Jednou k tomu dospějete. Času dost. Počkám.“

„Jak dlouho?“

„Moc, moc dlouho.“

„Je tolik hezkých děvčat, Holdene! Podívejte se na Lilly!“

„Já chci vás.“

„To je šílené! Šílené, co tu oba říkáme.“

Ale její ruka zůstala na mé –a Nina se na mě z ničeho nic tázavě podívala, tak tázavě, že mě polilo horko: „teď máte ten dopis vy…“

Vyndal jsem ho z kapsy a přiznal jsem: „Rád bych si ho přečetl.“

Nina zrudla jako holčička. „Ne!“ Pak se na mě podívala a dodala tiše: „Přečtěte si ho.“

„Teď už nechci.“

Podržel jsem dopis nad svíčkou. Hořel žlutým plamínkem, kroutil se a černal. Čekal jsem, až shoří docela, potom jsem černou slupku upustil do popelníku a rozdrtil ji sklenkou na sekt.

„A nepište už nikdy dopisy.“

„Ani vám?“

„Nikomu. Každý může udělat někomu něco zlého.“

„Měl jste v životě hodně žen?“

„Moc ne.“

„Holdene.“

„Prosím?“

„Já jsem měla dost mužů.“

„Napijeme se ještě něčeho?“

„Ach, Holdene, vy jste tak milý!“

„Jsem zamilovaný,“ řekl jsem. „Pak je to snadné.“

34

V baru se svíčkami jsme zůstali.

Klavírista se zeptal, jestli nám může něco zahrát, a Nina si přála píseň z filmu Moulin Rouge a zeptala se, jestli si s ní zatančím.

„Tancuju hrozně špatně.“

„Tomu nevěřím.“

„Opravdu, je to tak.“

„Pojďte,“ prosila Nina.

Byly už tři hodiny ráno a kromě nás seděli u stolků jen čtyři páry. Byli jsme jediný pár, který tančil.

„Neměla byste se nikdy líčit,“ poznamenal jsem. „Bez líčidel je vaše tvář mnohem krásnější. Když jsem vás viděl poprvé, byla jste nenalíčená. A hned jsem se do vás zamiloval.“

„Kdy to bylo?“

„Vy o tom nevíte. Ležela jste v bezvědomí v nemocnici a já jsem vás viděl oknem ve dveřích vašeho pokoje.“

„Ne!“ Nina se zděsila.

„Lékař vám právě dával injekci dlouhou jehlou, přímo do srdce.“

„Vy jste mě viděl nahou?“

„Ano.“

„Whenever we kiss,“ zpíval klavírista, „I worry and wonder…“

„Vypadala jsem asi strašně…“

„Ano,“ souhlasil jsem, „strašně.“

„…your lips may be near, but where is your heart…“ zpíval klavírista a my jsme se pomalu otáčeli.

„Holdene?“

„Prosím?“

„Viděl jste taky to mateřské znaménko?“

„Jaké mateřské znaménko?“

„Pod levým… na levé straně těla. Je hrozně ošklivé. Zkusila jsem všechno možné, abych ho odstranila. Je nejméně tak velké jako nehet na mém malíčku. Určitě jste ho viděl.“

„Já mám takové znaménko taky. Na levém lýtku.“

„Ach, Holdene…“

„Myslím, že už jste z nejhoršího venku.“

„Ano, možná. Ráda… Ráda bych si namalovala rty.“

„Nedělejte to, prosím.“

„Ale mám rtěnku s sebou.“

„Ne, já nechci.“

„Vaši rodiče byli chudí?“

„Ano.“

„Moji taky, Holdene…“

„Ano, já vím,“ řekl jsem a nešikovně jsem jí šlápl na nohu. „Promiňte, opravdu neumím tancovat.“

„Byla to moje vina. Pojďte, dáme si ještě skleničku.“

35

A tak jsme se ještě napili a Nina se zeptala: „Nedivíte se, že nejsem opilá?“

Přikývl jsem.

„Když jsem nešťastná, tak se nikdy neopiju.“

„Přál bych si, abyste byla strašně opilá!“

„Ach, Holdene!“

Do baru přišla žena s květinami a Nina prohlásila: „Nechci.“

„Ale ano,“ řekl jsem. A koupil jsem jednu jedinou červenou růži.

Hezká Lilly přinesla sklenici a zařízla stonek růže a postavila ji do vody. „Máte ještě tu první?“ zeptal jsem se.

Nina se rozesmála. „Víte, kde je? V bankovním trezoru. Všechny mé šperky si přece odnesl advokát.“

„Už se smějete,“ poznamenal jsem.

Vpět hodin bar zavíral. Když jsme vyšli na ulici, svítilo už slunce. Nebe bylo ještě velmi bledé, ale bylo už teplo. Cestou k Rýnu jsme viděli ženy roznášející noviny a mlékaře. Nina seděla vedle mne a držela v ruce moji růži. Měli jsme spuštěná obě okénka. Vzduch byl po bouřce nádherný. Dlouho jsme nepromluvili. Teprve když jsme dojeli k řece, Nina řekla: „Nechci domů.“

„Musíte.“

„Nechci být sama. Kdybych byla sama, musela bych zase na všecko myslet. Pojďte se mnou na snídani.“

„Teď?“

„Mám nápad. Jeďte proti proudu. Jednou jsem tam viděla malou restauraci na člunu. Na ceduli stálo, že mají otevřeno ve dne v noci.“

Silnice byla ještě na mnoha místech mokrá, ze starých stromů kapalo na střechu auta a ve větvích zpívali ptáci. Za čtvrt hodiny jsme dojeli k člunu. Byl celý bílý a měl nástavbu s velkými okny zařízenou jako espreso. Na palubě stálo pár stolků a židlí. Na stolech byly kostkované ubrusy, židle byly natřené na červeno.

Sešli jsme po úzkém můstku na palubu a posadili se na slunce. Otevřel se poklop a objevil se stařík. Bylo na něm všechno bílé: košile, zástěra, kalhoty, vlasy i strnisko vousů. Měl ocelové brýle a vesele se usmíval.

„Dobré jitro, panstvo!“ Přistoupil k nám, podíval se na nás a prohlásil: „Zamilovaní a ztroskotaní. To znám. Potřebujete solidní základ.“ Nepustil nás ke slovu a sám hned sestavil snídani: „Bude to káva, máslo, chléb a každý tři vejce s pořádným kusem šunky. Předtím pomerančová šťáva. To vám prospěje, madam, dejte na starého člověka, chce to pořádný základ.“ Nato zmizel opět v podpalubí. Slyšeli jsme ho rámusit v kuchyni.

„Vypadá jako Hemingway,“ poznamenal jsem.

„Znáte jeho knihy?“

„Všechny.“

Řekli jsme současně: „Sbohem, armádo.“

„Máte ráda milostné příběhy?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ řekla tiše. „Moc.“

A podívala se rychle dolů na vodu. Řeka byla jedna velká stříbrná plocha. Míjel nás remorkér se třemi nákladními čluny. Slyšeli jsme rachot motoru a viděli černý kouř stoupající z komína šikmo k nebi. Nízko nad vodou létali racci. Mávali pomalu křídly a vypadali velmi elegantně. Náš člun se maličko pohupoval na vlnách vyvolaných remorkérem. Lana vrzala. Položil jsem ruku na Nininu ruku a tak jsme seděli, dokud stařík nepřinesl snídani. Káva nádherně voněla a na měděných pánvičkách se tiše škvařila vajíčka. Plavala mezi nimi šunka. Pomerančová šťáva byla velmi studená. Chléb byl tmavý, úplně čerstvý, v kůrce měl zapečená zrnka kmínu. A na kostce másla se leskly kapičky vody…

Hladově jsme se pustili do jídla a podívali se na sebe a usmáli se. Stařík přišel s další konvičkou kávy a nalil nám plné šálky a usmíval se taky.

„Jste tady sám?“ zeptala se Nina.

„Mám dva zaměstnance. Ti večer odejdou. V noci tu jsem sám, ano.“

„Ale kdy spíte?“

„Spím hrozně málo, půl hodinky nebo tak. Víc nemůžu. Od Drážďan.“

Vy jste ten nálet…“

„Ano, jsem od té doby sám. Zůstala tam celá moje rodina. Já jsem měl štěstí. Jenomže od té doby nemůžu spát. A tak jsem si koupil tenhle člun. Dobrý člun. V noci sem chodí zajímaví lidi. A na vodě jsem rád. Myslím si pořád, kdyby zase hořelo, víte…“

Nato se odšoural, milý, neoholený, zasněný.

„Holdene?“

„Ano?“

„Jak to s námi bude dál?“

„Nevím.“

„Ale vždyť je to šílenství… je to všechno šílenství…“

„Máte nádhernou pleť. Až spolu budeme žít, zakážu vám, abyste se líčila.“

Kolem šesté jsme se vrátili domů.

Na schodech před vchodem ležely ranní noviny. Jejich hlavní titulek zněl:

SENZAČNÍ OBRAT V BRUMMEROVĚ PŘÍPADU: HERBERT SCHWERTFEGER ODHALIL HNUSNÝ KOMPLOT

36

14. září. „Pane Holdene, tady je Zorn. Vracím se k našemu poslednímu rozhovoru.

O něco jsem vás tehdy požádal, víte o co?“

„Ano.“

„Ta věc se mezitím vyřešila k mé spokojenosti. Pán, o kterém jsem vám vyprávěl, dostal rozum.“

„To mě těší.“

„Nevím ještě přesně, co se stalo, ale důležitý je koneckonců výsledek, že ano. Úkol, který jsem vám dal, můžete považovat za vyřízený.“

„Dobře.“

„Ještě něco. Zítra dostanete obsílku k doktoru Loftingovi.“

„Kdo je to?“

„Vyšetřující soudce. Poslední události ho přirozeně trochu zmátly. Cítí potřebu položit vám pár otázek.“

„To je pochopitelné.“

„Právě. Musíte jeho otázky zodpovědět pravdivě, pane Holdene.“

„Jistě.“

„Musíte mu říct, co víte, všechno, co víte. Rozuměl jste mi správně?“

„Rozuměl jsem vám správně, pane doktore. Musím vyšetřujícímu soudci říct všechno, co vím.“

37

„Nevím nic,“ řekl jsem. „Je mi líto. Nevím vůbec nic.“

V kanceláři doktora Loftinga byly zatažené závěsy, aby dovnitř neproniklo horko. V místnosti bylo chladno a tma, u stěn stály regály s mnoha knihami. Doktor Lofting, vysoký a štíhlý, seděl naproti mně ve staromódní lenošce. Mluvil tiše, měl bledý obličej, velké smutné oči a pod nimi těžké tmavé pytlíky. Vypadal jako dělník po noční směně a měl měkká, krásně tvarovaná ústa, která by se hodila k umělci, k vášnivému milenci, a milencem doktor Lofting byl, miloval spravedlnost.

Namítl tiše: „Jsem přesvědčený, že lžete.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tady lže každý,“ tvrdil Lofting. Měl před sebou půlmetrovou hromadu spisů. Položil na ni bledou ruku s dlouhými prsty, jejichž špičky byly žluté od nikotinu: „Tohle je materiál svědčící proti panu Brummerovi. Je vinen, a vy to víte stejně jako já.“

„Nevím nic, nevím vůbec nic.“

Lofting tiše pokračoval: „Pan Brummer se dopustil činů, které zákon trestá. V této místnosti proti němu vypovídalo mnoho lidí, pan Schwertfeger, pan Liebling, pan von Butzkow, abych jmenoval jen některé. A teď to všichni odvolávají. Kousek po kousku své výpovědi odvolávají.“

Zvedl jsem ramena a zase jsem je spustil.

„Pane Holdene, já tu pracuju už pětadvacet let. Věřte mi, dřív nebo později spravedlnost zvítězí. Někdy to trvá dlouho, ale nikdy to netrvá nekonečně dlouho. To neexistuje, pane Holdene, je to lest rozumu. Zlo nikdy nezvítězí definitivně.“

Pomyslel jsem si, že se doktor Lofting v tomhle shoduje s Mílou Blehovou, a odpověděl jsem: „Nevím, co tím chcete říct.“

„Nevíte, ne. Nevíte nic, pane Holdene. Rozhodl jste se, že se postavíte na stranu bezpráví a nebudete nic vědět.“

„Musím protestovat proti tomu, abyste…“

„Ne,“ opáčil Lofting tiše, „nemusíte protestovat, pane Holdene. Přede mnou ne. Já do vás vidím. Vidím do všeho, co se v tomhle případu děje. Nedá se nic dělat. Zatím ne, pane Holdene. Ale jednou půjde něco dělat, to vím. A bude to ještě za mého života. Děje se bezpráví. To nepotrvá věčně. Nejásejte, když se vám bude zdát, že pan Brummer vyjde z tohoto boje jako vítěz. Nevyjde jako vítěz –jednou ho odsoudí.“

„Je mi líto, ale nemůžu vám pomoct, pane doktore, nic nevím. A tomu, co říkáte, rozumím taky jen zpola.“

„Byl jste ve vězení…“

„Dostal jsem milost. Nemáte právo vytahovat na světlo mou minulost.“

„Nic nevytahuju. Apeluju na váš rozum. Nepokračujte dál po cestě, po které jste se vydal. Ještě je čas. Když budete vypovídat, mám takovou moc, abych vás ochránil.“

„Nemám, co bych řekl.“

„Pane Holdene, co se stalo dne 22. srpna cestou do Berlína?“

„Nic. Bylo horko.“

„Co jste zažil v Berlíně, když pana Brummera zatkli?“

„Nic. Šel jsem spát a druhý den jsem jel zpátky.“

„Znáte muže jménem Kolb?“

„Ne.“

Ukázal mi fotografii násilnického Sasíka.

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Kdo vás zmlátil ve vašem pokoji?“

„Neznámí chlapi.“

„Proč?“

„Mysleli, že mám nějaké dokumenty.“

„Jaké dokumenty?“

„To nevím.“

„Šlo o dokumenty, jejichž pomocí může pan Brummer vydírat své nepřátele?“

„To nevím.“

„Jste ochoten tuto výpověď odpřisáhnout?“

„Samozřejmě.“

„Můžete jít, pane Holdene, jste nepoučitelný.“

Vstal jsem a uklonil se a odešel ke dveřím. Když jsem se otočil, viděl jsem, jak si vyšetřující soudce vyčerpaným, rezignovaným a zhnuseným gestem zakryl bledou tvář bledýma rukama. V jeho pokoji bylo šero a chladno.

38

17. září..

„Pane Holdene, tady je Zorn. Teď je půl jedné. Odjeďte na letiště. U přepážky společnosti Pan American máte připravenou letenku do Berlína. Letadlo startuje v patnáct hodin.“

„Milostivá paní…“

„Už jsem ji informoval. V Berlíně se ubytujete v hotelu U zoo. Máte tam rezervovaný pokoj.“

„A dál?“

„Dál nic. Odletíte do Berlína a vrátíte se zítra letadlem ve třináct hodin.

Přeju si, abyste dneska večer navštívil pár barů a pořádně to roztočil. Podáte mi přirozeně účet. Vemte si s sebou nějakou holku. Chovejte se nápadně a velkoryse. To je všecko.“

39

Když jsem se loučil s Ninou, řekla rychle: „Odvezu vás na letiště.“ Pak se začervenala. „To nejde, co to povídám.“

„Byl bych moc šťastný,“ přiznal jsem.

Nina o tom vážně uvažovala.

„Když nás někdo uvidí, můžu říct, že jsem vás vyprovázela, abych odvezla zpátky auto. Proč se na mě tak díváte?“

„Vy byste kvůli mně lhala?‘

„Ne, prosím. Nemluvte o tom. Pojedu… pojedu s vámi… a nebudeme o tom mluvit.“

„Souhlasím.“

V autě seděla Nina vedle mne.

„Jaký smysl má ta cesta?“

„Vyšetřující soudce se pořád ještě zabývá Berlínem. Ale nemůže nic najít. Myslím, že Zorn chce zavést vyšetřování falešným směrem. Proto se mám chovat nápadně a chodit po barech.“

„S děvčetem.“

„To si přeje advokát.“

„Znáte v Berlíně nějaké děvče?“

„Ne.“

„Tak co uděláte?“

„Budu chodit po barech sám a pít s děvčaty, která tam vysedávají.“

„V Berlíně je spousta hezkých děvčat.“

„Budu chodit sám.“

„Proč o tom vůbec mluvím! Nic mi do toho není, co budete v Berlíně dělat. Klidně se bavte, pane Holdene.“

„Budu chodit sám a myslet na vás.“

„Prosím ne. Řekli jsme, že se o tom nebudeme bavit.“

„Vy jste nechtěla. Budu na vás myslet. Myslím na vás pořád.“

Před letištní budovou jsem se rozloučil. Nina odjela a já jsem stál na prudkém slunci a mával. Sledovala mě zřejmě ve zpětném zrcátku, protože mávala taky, dokud auto nezmizelo v zatáčce. Vešel jsem do haly a vyzvedl si letenku. Měl jsem ještě čas, a tak jsem si sedl na terasu a dal si kávu a díval se, jak startují a přistávají letadla. Lidé se tvářili vesele, protože bylo tak krásně, a všichni byli spokojení. Na vysokých stožárech se třepotaly ve větru barevné vlajky, na trávníku se páslo stádo ovcí. Začal jsem je počítat a objevil tři černé, a pak jsem si všiml, že jedna z nich je černý pes.

Pil jsem kávu a opíral si bradu o pravou dlaň, protože ještě voněla Nininým parfémem, od rozloučení. Zavřel jsem oči a Nina se přede mnou objevovala v různých šatech a smála se a chodila a naslouchala a byla vážná a dělala všechno, co si přála moje fantazie.

„Pozor, prosím. Pan American World Airways prosí všechny cestující letu 312 do Berlína, aby se dostavili k přepážce společnosti.“

U přepážky stála hezká letuška a čekala, až se shromáždí všichni cestující.

„Dámy a pánové, je nám líto, že vám musíme oznámit, že se pro opravu letadla odlet do Berlína zdrží o tři hodiny. Jestli si přejete, zavezeme vás autobusem do města. Letadlo odletí v 18 hodin. Děkuji.“

Pár lidí nadávalo, ale většině to bylo jedno a s několika z těch, jimž to bylo jedno, jsem se vrátil do města. Chvíli jsem se procházel a díval se do výkladních skříní a pak jsem si vzal taxík a odjel k Rýnu. Myslel jsem stále na Ninu a stále jsem zvedal pravou ruku k ústům, ale vůně slábla, nebyla už skoro vůbec cítit. Jel jsem k bílému člunu. Chtěl jsem si tam sednout na slunce a dívat se na vodu, protože jsem měl čas a byl jsem velmi sentimentální.

„Počkejte na mě,“ řekl jsem řidiči, když jsem vystoupil. V tu chvíli se mi šíleně rozbušilo srdce, protože jsem spatřil červenočerný cadillac, zaparkovaný pod starým stromem.

Na palubě si veselí lidé povídali u barevných stolků. Ninu jsem spatřil hned. Seděla na konci člunu zády k ostatním, hlavu měla opřenou o ruce a hleděla na vodu.

Zamířil jsem k ní. Když zaslechla kroky, otočila se, sáhla si na srdce a otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe ani slovo. Posadil jsem se a vysvětlil jí, že letadlo má zpoždění, a Nina si položila třesoucí se ruku na ústa.

„Strašně… strašně jsem se lekla, když jsem vás uviděla. Myslela jsem, že se vaše letadlo zřítilo a že jste mrtvý… Bylo to hrozné. Stál jste z ničeho nic přede mnou. Teď… teď už to je dobré.“

Oči měla zase tmavé. Řeka se třpytila ve slunci, toho dne plulo po Rýnu mnoho lodí.

Řekl jsem: „Jste tady.“

„Ano.“

„Pořád na vás myslím.“

„Ne.“

Sklonil jsem se a políbil jí ruku.

„Prosím ne.“

Napřímil jsem se.

„Kdy vám letí letadlo?“

„V šest.“

„Teď jsou čtyři. Když vás tam odvezu, máme ještě celou hodinu.“

„Vy mě chcete odvézt na letiště ještě jednou?“

Nina mlčky přikývla.

Poslal jsem tedy taxík pryč, a když jsem se vracel ke stolku, potkal jsem staříka v bílých kalhotách a v bílé košili. Byl opět zarostlý a hned mě poznal.

„Okamžíček, pane. Nápoje jsou už na cestě.“

Nina řekla plaše: „Objednala jsem něco k pití. Představte si, ten stařík tu má whisky a ledničku.“

„Prima,“ zvolal jsem. „Budeme pít whisky s ledem a sodou a led bude cinkat a skleničky se orosí a my budeme sedět na sluníčku a dívat se na sebe, celou hodinu.“

„Je to šílené.“

„Co je šílené?“

„Všechno, co se děje. Vaše letadlo. Whisky. Všechno.“

40

V Berlíně to bylo nudné.

Když jsem po přistání přišel k pasové kontrole, potvrdila se správnost mé teorie o smyslu této cesty. Úředník spustil ruku s mým pasem, podíval se na mě, potom zase do pasu a zaváhal.

„Není něco v pořádku?“

„Ach ne, vůbec ne. Děkuju,“ řekl příliš přátelsky.

Šel jsem dál a po dvaceti krocích jsem se rychle otočil a viděl, jak právě šahá po telefonu. Doktor Lofting dával opravdu dobrý pozor. Ale jak to bylo všechno marné!

Večer jsem navštívil čtyři bary. Ve čtvrtém jsem pozval jakousi rusovlásku a rozházel s ní spoustu peněz, což nebylo těžké, protože mě považovala za západního pracháče a chtěla sekt, ale francouzský. Byla nudná a hrozně se divila, když jsem ji kolem jedné odvezl domů. Zeptala se, jestli nejsem nemocný, a já řekl, že ano, a ona nato, že ji to mrzí. V půl druhé jsem byl v posteli a příští den jsem odletěl zpátky do Düsseldorfu. Po celý let jsem uvažoval, jestli na mne bude Nina čekat, před přistáním jsem byl pesimistický, a když jsem ji pak spatřil, byl jsem tím šťastnější.

Nepromluvili jsme spolu ani slovo. Teprve v autě přiznala: „Nikdy v životě jsem se takhle nechovala.“

„Jak?“

„Tak… tak nelogicky. Vůbec jsem vás nechtěla odvézt! Myslela jsem, že byste si to mohl špatně vykládat.“

„Jak špatně?“

„Úplně špatně. Ale pak jsem si zase řekla: Je tak milý. Tolik ti pomohl, jsme oba dospělí. Proč bych ho neměla odvézt?“

„Správně, milostivá paní.“

„Vždyť na tom opravdu nic není!“

„Ale prosím vás! Je přece docela přirozené, že dáma přijede pro svého šoféra, když se vrací z cesty.“

„Nebuďte drzý!“

Ale usmála se.

„Smím ještě něco dodat?“

„Ne.“

„Promiňte.“

„Dodejte to.“

„Nepovažujte prosím skutečnost, že jsem vám dal peníze, za důvod, že se do mě nemůžete zamilovat.“

To však nebyla dobrá věta. Nina neodpověděla a tři dny se chovala formálně, nepřístupně a cize. Ptal jsem se, jak dlouho to může a bude trvat. Nevyznal jsem se v ní. Třeba mi byla opravdu jen vděčná, že jsem jí dal ty peníze, a považovala za svou povinnost být na mne milá –chvíli.

Ale proč potom přijela na letiště a proč především odjela sama na náš člun? Proč, sakra!

Byl jsem v ty dny stále nervóznější. Potom přišel 29. září a události dostaly rychlý spád. Začalo to tím, že mě pozval Petr Romberg, abych ho zase jednou po večeři navštívil. Požádal jsem Ninu o volno a koupil jsem opět bonboniéru pro Mickey a květiny pro paní Rombergovou. Když jsem přišel, ležela už holčička v posteli. Bonbóny si vzala s vážnou tváří.

„Děkuju.“

„Co je ti, Mickey?“

„Jak to?“

„Koukáš na mě tak divně. Tak… zle.“

„To se pleteš, pane Holdene, nekoukám zle.“

Ale koukala. Černé vlasy jí spadaly na drobná ramínka, ručky měla na pokrývce a dívala se na mne zle, zle, když dodala: „Navíc o tom nesmím mluvit.“

„Ale ale,“ podivil jsem se.

Petr Romberg, který stál vedle mne, mě vzal za paži a odvedl do pracovny. Paní Rombergová zavřela všechny dveře a posadila se k nám. Policejní rádio běželo. Romberg ho zesílil, ve vysílači monotónně tikaly hodiny.

„Aby neslyšela,“ řekl Romberg.

„Určitě poslouchá,“ dodala jeho žena.

„Určitě,“ přisvědčil Romberg, „ale takhle nic neuslyší.“

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

Rombergovi na sebe pohlédli a jejich milé oči za silnými brýlemi zrozpačitěly.

„Dáme si nejdřív koňak,“ řekl Romberg.

Napili jsme se a policejní mluvčí ohlásil rvačku v hospodě u dómu a poslal tam Düssel sedm, aby zjednal pořádek.

„Je to podivná historie,“ začal Romberg. „Nevykládejte si ji prosím špatně.“

„Hergot,“ zaklel jsem, protože jsem byl už dost nervózní, „tak už konečně spusťte!“

„Pojďte se mnou k psacímu stolu,“ řekl Romberg. Stoupl jsem si vedle něj. Na uklizeném stole leželo vedle sebe sedm fotografií. Na šesti z nich byly různé ženy, staré a mladé. Na sedmé byla Mickey se mnou v parku před Brummerovou vilou. Byl to snímek z onoho jitra, kdy se Nina vrátila z nemocnice. Smáli jsme se na něm. Stáli jsme mezi květinovými záhony zalití sluncem a Mickey byla do mne zavěšená.

Z žen na šesti ostatních snímcích jsem jednu znal. Jelikož jsem ji poznal, zamrazilo mě a pomalu a lepkavě a odporně se mě zmocňoval strach. Nevěděl jsem ještě, proč se bojím a čeho. Jen jsem najednou cítil strach. A cítil jsem ho pořád víc.

„Znáte některou z těch žen, pane Holdene?“

„Ani jednu,“ zalhal jsem.

„Pak už nerozumím vůbec ničemu!“ hlesla bezradně paní Rombergová. Její manžel mlčel. Zamyšleně se na mě díval. A já jsem se díval na fotografie a zvlášť na tu, na níž byla žena, kterou jsem znal –mladá, hezká, hloupá Hilda Lutzová. Měla na sobě kožich, byla prostovlasá a smála se. Byla to ohmataná fotografie, Romberg ji zřejmě někde našel, byl reportér, nacházet věci bylo jeho povolání.

„Opravdu žádnou z těch žen neznáte?“

„Ne.“

Paní Rombergová vzdychla.

„Pane Holdene, jistě si vzpomínáte, jak jsem se na Mickey zlobila, když jste tu byl naposledy…“

Přikývl jsem a byl jsem nesmírně iritovaný tím, že si mě Romberg nepřetržitě prohlíží –s chladným, vědeckým zájmem. Tak hledí vědec na podivný fenomén, který si –zatím –neumí vysvětlit. A já, ten fenomén, jsem věděl, že rozhodně nejsem nevysvětlitelný. Zatímco hlas v policejním rádiu sliboval Düsselu sedm lékaře a sanitku, protože rvačka v hospodě u dómu skončila dvěma zraněnými, paní Rombergová pokračovala: „… policejní rozhlas tehdy hlásil, že z okna vyskočila nějaká mladá žena. Jak se jen jmenovala…?“

To je trochu primitivní, pomyslel jsem si a nahlas poznamenal: „Už si to jméno nepamatuju.“

„Hilda Lutzová,“ pronesl Romberg sedící tak, že jsem ho neviděl.

„To je možné,“ připustil jsem. „Jak jsem řekl, už si to jméno nepamatuju.“

„Petr tam odjel a Mickey přišla najednou k nám a tvrdila, že Hildu Lutzovou viděla, že ano?“

„Máte pravdu,“ poznamenal jsem a hrál jsem si na člověka, který si matně vzpomíná, „ta Hilda Lutzová měla údajně najet do Brummerovy mercedesky.“

Strach. Strach. Neměl jsem strach o sebe, měl jsem strach, že se něco stane těmto lidem, jemu, jí, dítěti. Nevěděli, na jaké půdě se pohybují, na jaké zrádné, nejisté a špinavé půdě…

Prohlásil jsem: „Ano, už si vzpomínám. Mickey to zřejmě popletla. Ta žena, co poškodila mercedesku, se jmenovala Fürstová. Olga Fürstová.“ Naštěstí jsem si to vymyšlené jméno zapamatoval.

Naštěstí?

„Když se manžel vrátil, vyprávěla jsem mu to. Druhý den si s Mickey vážně promluvil. Napomenul ji, aby si už nevymýšlela. Ale Mickey plakala a vztekala se a nedala si říct, ne, ne, ne, ta žena se jmenovala Hilda Lutzová! A tak dostala domácí vězení. A brečela. Večer jsme si s ní promluvili znovu. Ale Mickey trvala na svém. Rozčilila se tak hrozně, že zvracela. Čistou žluč. Z rozčilení. Byl to pro nás problém, pane Holdene, skutečný problém…“

„Düssel jedenáct a Düssel dvacet pět. Noční hlídač hlásí podezřelé zvuky v obchodním domě Storm na rohu Tegetthoffovy a Wielandovy ulice.“

„Celé dny tu panovalo hrozné napětí. Něco takového jsme ještě nezažili.

Byli jsme spolu až dosud tak šťastní! Dávali jsme Mickey šanci, aby se omluvila, aby přiznala, že si to vymyslela. Bezúspěšně. Potom, včera, udělal manžel tenhle pokus…“ Paní Rombergová se odmlčela a pohlédla k zemi.

Otočil jsem se a podíval se na jejího pihovatého manžela. Naléval, znovu do skleniček, mluvil váhavě, upřímně si zoufal ze vzniklé situace. „Říkáte, že žádnou z těch žen neznáte?“

„Tahle je Hilda Lutzová.“

„Co vyskočila z okna?“ Hrál jsem dál svou idiotskou roli.

„Ano, ta.“

„Odkud máte tu fotografii?“

„Dal mi ji jeden kriminalista. Opatřil ji pro mě, když jsme si už s Mickey nevěděli rady. Nemyslete si proboha, že jsem vás chtěl špehovat.“

„Kdo by si to myslel?“ zeptal jsem se a sám jsem si odpověděl: já.

„Ale musel jsem to s Mickey nějak vyřešit. A tak jsem vzal fotku Hildy Lutzové a zamíchal ji mezi fotky pěti dalších žen a zavolal jsem Mickey. Tak ty tvrdíš, že jsi Hildu Lutzovou viděla. Řekni mi tedy, jestli je na některém z těch šesti snímků. A Mickey na jeden bez váhání ukázala. Ukázala na správný snímek, pane Holdene.“

Oba se teď dívali na mne.

Mlčel jsem. V rádiu tikaly hodiny a já doufal, že se ozve policejní mluvčí, ale neozval se. „Jak si to vysvětlujete, pane Holdene?“ zeptala se paní Rombergová.

„Nedovedu si to vysvětlit.“

„Ale nějaké vysvětlení přece existovat musí! Zázraky se přece nedějí!“

„Ne,“ připustil jsem „zázraky se nedějí.“

A v duchu jsem je prosil: Zapomeňte na to! Už na to nemyslete! Nechte mrtvé na pokoji. Nelovte v kalných vodách. Ale Petr Romberg byl reportér. Lovit v kalných vodách bylo jeho povolání. A jestli bude lovit dost dlouho…

Maličký doktor Zorn vybudoval obrovskou konstrukci. Intriky a protiintriky. Svědci pro a svědci proti. Myslel na všechno. Jenom ne na zraněný cit dítěte pro spravedlnost. Obrovské konstrukce, dalekosáhlé plány, Brummerovu svobodu, budoucnost nás všech ohrožuje teď malé dítě.

Malé dítě.

„Pane Holdene, myslím, že jste moc nešťastný, protože nám neříkáte pravdu.“

Vstal jsem. „Musím už jít.“

„Proč?“

„Protože nemůžu odpovědět na vaše otázky.“

„Pane Holdene,“ řekl pihatý reportér, „byl jsem na bytovém úřadě. V Düsseldorfu žije dvaadvacet žen, které se jmenují Fürstová. Jen dvě z nich jsou Olgy. Obě jsem navštívil. Jedné je pětasedmdesát a je ochrnutá, druhá je manekýna. Osudného dne byla v Římě.“

„Mám vás rád. Moc rád. Poslechněte mě. Zapomeňte na to. Už nato nemyslete. Jestli na to nezapomenete, přivedete se do neštěstí. Věřte mi!“ zapřísahal jsem je.

Podívali se na mě a pak se podívali jeden na druhého a nakonec řekla paní Rombergová mateřsky: „Nebudeme už o tom mluvit. Ale ještě u nás prosím zůstaňte.“

Romberg řekl s neupřímnou lhostejností:

„Vždyť je to taky hloupost. Chci vám ukázat své nové fotky. Na zdraví, pane Holdene!“

„Na zdraví, pane Holdene!“ opakovala jeho malá žena.

Posadil jsem se. Manželé se přes mou hlavu dívali jeden na druhého, vážně a smutně. Mysleli si, že to nevidím, ale já jsem to viděl ve velkém zrcadle, které viselo na stěně za nimi.

„Na zdraví,“ řekl jsem chraplavě.

Nemělo to smysl, i když jsme se snažili sebevíc. Konverzace byla strojená, atmosféra plná nedůvěry, zanedlouho nesnesitelná. Po půl hodině jsem odešel. Nikdo mě nezdržoval.

41

„Holdene?“

Byl jsem už skoro u domku s garáží, když jsem zaslechl Ninin hlas. Stála jako silueta v osvětleném okně svého pokoje. Přešel jsem po trávníku k vile a Nina zašeptala: „Pojďte nahoru!“

V domě byla tma, ale venku svítil měsíc, v jehož odlesku jsem stoupal po vrzajících schodech. Když jsem vešel, seděla Nina na kraji postele. Měla na sobě dlouhou červenou košili a přes ni černý župan. Na stolečku vedle ní stál popelník. Byl plný.

„Posaďte se.“

Poslechl jsem.

„Volal mi doktor Zorn. Byl hrozně rozrušený. Gratuloval mi.“

„K čemu?“

„Manžela propustí. Na půlmiliónovou kauci.“ Ústa jsem měl vyschlá, ruce ledové.

„Kdy?“

„Zítra odpoledne.“

Mlčel jsem. Co jsem na to mohl říct?

„teď máte, co jste chtěl.“

To jsem si právě myslel taky. Dosáhl jsem toho. Ale není pravda, že jsem to chtěl.

„Prosila jsem vás tehdy, abyste mu ty dokumenty nepředával.“

„Byl jsem v těžké situaci, nemohl… ne,“ přerušil jsem sám sebe, „máte pravdu, ty dokumenty jsem mu dát nemusel. Ovšem kdybych odmítl, mělo by to své následky. A těm jsem se chtěl vyhnout. Chtěl jsem svobodu.“

„A peníze.“

„A peníze, ano.“

Dívali jsme se na sebe a mluvili spolu jako nepřátelé, ještě hůř, jako přátelé. Kde zůstala důvěrnost, která nás spojovala. Dřív jsme se spolu smáli, cítili jsme se zajedno v mnoha věcech, jak daleko už náš vztah pokročil –a teď bylo naráz po všem, všechno skončilo, jako by to nikdy nebylo?

„Jestli se vrátí, bude neporazitelný. Vy ho neznáte. Nevíte, jaký je, když se cítí mocný, teď ho poznáte.“

„S tím se musí člověk smířit. Lidé jako on jsou prostě neporazitelní.“

„Díky vám! Díky vám! Teprve díky vám je neporazitelný, Holdene! Je to vaše vina, nemůžete ji ze sebe smýt!“

„Jaká vina? Jaké smýt? Chtěl jsem se prostě taky dostat k lizu.“

Nina přiznala tiše: „Já nejsem lepší. Vzala jsem si ho bez lásky. Abych zbohatla. Za kožichy, krásné šaty, šperky. Nevymlouvám se. Lidé jako on jsou neporazitelní díky vám a mně, díky lidem, jako jsme my. A proto neseme stejnou vinu jako on.“

„Co bude dál? Co uděláte?“

„To ještě nevím.“

„Vy to ještě nevíte?“

„Ne. Nebudeme si nic namlouvat. Vy jste se mu už vzdal, na mě toto rozhodnutí teprve čeká. Nechte mě teď o samotě, Holdene.“

„Dobrou noc,“ řekl jsem nešťastně.

„Dobrou noc,“ opakovala Nina a udělala to nejhorší. Podala mi ruku, jako bychom teď byli kamarádi, nikoli milenci, po čemž jsem toužil, ne, kamarádi na stejné lodi, na lodi zatracenců. Její ruka byla suchá a chladná.

Nemohl jsem té noci spát. Viděl jsem z postele její okno. Světlo v něm nezhaslo. Dvakrát jsem spatřil její siluetu, když vyhlížela do tmavého parku. Ve tři hodiny ráno jsem konečně usnul a ve čtyři jsem se zase zpocený probudil, slunce už vyšlo a v Ninině pokoji se dosud svítilo. Ptáci zpívali a já myslel na tu loď, loď zatracenců.

42

Od oběda obléhali pozemek reportéři. Před bránou stáli tři policisté, kteří jim zatarasili vchod do zahrady. Filmaři z týdeníku a televizní týmy si připravovali kamery. Kladli kabely k přenosovým vozům. Měli dobrou náladu a plné ruce práce. Zvědavci čučeli celé hodiny skrz železné tyče do zahrady, i malé děti.

V půltřetí jsem nasedl do cadillaku. Když jsem projížděl bránou, reportéři mě fotografovali a ironicky na mě volali: ‚Přivezeme pana ředitele z letního bytu?“

Udělal jsem, co mi doktor Zorn telefonicky uložil. Na naší policejní stanici jsem nabral do vozu kriminalistu v civilu, který měl za úkol zabezpečit Brummerův návrat. Kriminalista už čekal na ulici. Sedl si vedle mne a byl neobyčejně zamlklý. Pak jsem zamířil do města pro maličkého advokáta. Zorn měl na sobě černý oblek a trávově zelenou vestu. Byl velice nervózní, jako by se bál, že by někdo jiný mohl svou hloupostí v poslední chvíli ohrozit zdar jeho smělého plánu.

Když jsme dorazili k věznici, Zorn vystoupil a promluvil se dvěma policisty, kteří tam hlídkovali. Policisté otevřeli velká vrata a pustili mě i s autem na ponuré nádvoří. Stálo tam asi třicet mužů. Viděl jsem zase kamery a zvukové aparatury, mikrofony a kabely. Muži seděli a postávali, kouřili a nudili se. Vypadalo to, že tu čekají už dost dlouho.

Den byl nakonec kalný, na dvoře bylo málo světla, proto s sebou filmaři přivezli velké reflektory. Mlčenlivý kriminalista a doktor Zorn odešli a já jsem mezi reportéry objevil pihatého Petra Romberga. Přátelsky jsem ho pozdravil. Romberg se vážně uklonil, ale nepřistoupil ke mně.

„Rombergu!“ zavolal jsem na něj.

Ostatní si toho všimli, a to mu bylo nepříjemné, proto přišel blíž. Byl rozpačitý a uzavřený. „Dobrý den.“

„Proč se ke mně nehlásíte?“

„Nevěděl jsem, jestli by vám to bylo milé.“

„Co je to za hloupost,“ řekl jsem bezmocně. „Copak jste na tu historku ještě nezapomněl, ještě pořád jste na ni nezapomněl?“

Romberg zavrtěl hlavou: „Jste slušný člověk, pane Holdene, a já si myslím, že víte, co se tu hraje.“

„Co se tu hraje?“

„Chytil jsem stopu. Moc do toho ještě nevidím. Ale trochu přece. Vy jste k panu Brummerovi loajální jako Míla. Proto neříkáte všechno, co víte. Ale já odhalím pravdu. Odhalím…“

„Vy jste se zbláznil!“ namítl jsem rozhořčeně. „Co je vám do pravdy?“

„Pravda se týká každého!“

Vtom se rozsvítily reflektory a prudce osvětlily ponurý dvůr jako filmovou dekoraci. U zamřížovaných oken se objevily strašidelně bílé tváře zvědavců, trestanců a úředníků, soudců i odsouzených. Všichni civěli na tři muže, kteří teď vyšli úzkými ocelovými dveřmi na dvůr a zůstali stát vedle sebe: maličký advokát, mlčenlivý kriminalista a Julius Maria Brummer.

„Okamžik!“ zvolal Zorn a zvedl ruce. Podal Brummerovi velké tmavé brýle a Brummer si je nasadil. Stál tam mohutný a tlustý, bledý obličej odulý, rty malých úst šedivé. Na růžové pleši se mu odráželo světlo reflektorů. Měl na sobě modrý oblek, bílou košili, stříbrnou kravatu. Nepromluvil ani slovo. Zorn zavolal podrážděně: „Můžete fotografovat!“

Kamery se rozvrčely. Blýskala blesková světla. Cvakaly uzávěrky fotoaparátů. Před ocelovými dveřmi se odehrávala pantomima: Zorn si potřásal rukou s Brummerem. Brummer si potřásal rukou s kriminalistou. Zorn se smál. Kriminalista se rozpačitě usmíval. Brummer nehnul ani brvou.

Vypadalo to hrozivě, jak tam stál. Ten jindy směšně sádelnatý kolos působil teď jako symbol pomsty. Přicházím, abych vám to všem spočítal…

Kamery vrčely dál. Vystoupil před ně muž s mikrofonem. Na dvoře se rozhostilo ticho. Muž začal mluvit: „Pane Brummere, moji kolegové z tisku, rozhlasu, televize a filmového týdeníku mě pověřili, abych vám položil pár otázek.“

Brummerová maličká ústa se opovržlivě sevřela. Učinil povýšené, velitelské gesto směrem k advokátovi. Advokát prohlásil: „Pan Brummer odpovídat nebude. Prosím, abyste se obraceli na mne, jsem jeho právní zástupce. Máte pět minut.“

„Ať mluví Brummer!“ vykřikl kdosi.

„Máme málo času,“ odpověděl maličký advokát chladně.

„Pane doktore Zorne,“ řekl muž s mikrofonem, „znamená propuštění vašeho klienta z vazby, že řízení proti němu bylo zastaveno?“

„Řízení nebylo zastaveno. Dosud ne. Údajný přitěžující materiál se však smrskl tak, že soud už neměl právo držet mého klienta ve vazbě.“

„Můžeme z toho, že jste převzal také právní zastupování průmyslníka Schwertfegera, vyvozovat, že oba vaši klienti spojili své zájmy?“

„To z toho vyvozovat nemůžete. Jsem advokát. Mám mnoho klientů.“

Někdo se zasmál.

Maličký advokát si zajel prstem za límec košile a řekl: „Podáme žalobu pro pomluvu na devět deníků, jeden známý ilustrovaný časopis a dvě rozhlasové stanice, protože o mém klientovi referovaly nepravdivě a nenávistně. Další žaloby můžou následovat.“

„Díky čemu se přitěžující materiál tak rychle smrskl?“

„Bez komentáře.“

Kdosi si stoupl vedle mne –vyšetřující soudce Lofting. Stál tu, přikrčený a hubený, ruce v kapsách pomačkaného obleku, bledý a smutný. Pytlíky pod očima měl toho dne zvlášť tmavé. Mlčky jsem se uklonil a soudce se uklonil taky. Stáli jsme ve stínu, za reflektory, za kamerami…

„Bylo vyšetřování vedeno nestranně a objektivně?“

„Naprosto. Jménem svého klienta i jménem svým bych rád poděkoval vyšetřujícímu soudci panu doktoru Loftingovi za jeho férový, bezchybný a ohleduplný postup. R-rád bych řekl, že v tomto případě stál právě vyšetřující soudce před velmi obtížným úkolem. A teď už lituju, pánové. Pět minut uplynulo. Auto, prosím!“

„Sbohem,“ řekl jsem Loftingovi.

„Na shledanou,“ odpověděl tiše, „ještě se uvidíme, pane Holdene, na to se spolehněte!“

Vjel jsem krokem do oslnivého světla k malým ocelovým dveřím. Tam jsem vystoupil a otevřel dvířka.

Julius Maria Brummer stál přede mnou vzpřímený, mohutný a mocný, když mi potřásal rukou, rázně a dlouho. Cítil jsem hnus až v krku, ale víc než hnus mě přepadal strach. Myslel jsem na Ninina slova. Ten muž je teď opravdu neporazitelný –díky mně, díky mně.

Jeden fotograf odpálil bleskové světlo z takové blízkosti, že jsem zavřel oslněné oči. Hned nato Petr Romberg zmizel mezi ostatními.

Všichni tři muži nasedli do auta, já poslední. Kamery se otočily za námi, oslnivé světlo reflektorů dopadlo do zpětného zrcátka a znovu mě oslnilo a pak dopadlo i na doktora Loftinga, kterého jsme míjeli. Doktor Lofting se usmíval. A od toho úsměvu jsem se musel odvrátit, protože jsem ho nesnesl.

43

„Doma všechno v pořádku, Holdene?“

„Ano, pane Brummere.“

Projížděli jsme městem. Byl jsem rád, že Brummer sedí vzadu. Nemohl mi tak vidět do tváře –nedokázal jsem ji totiž zcela ovládat.

„Manželka je zdravá?“

„Ano.“

„A Míla? A stará Puppele?“

„Všechno v pořádku, pane Brummere.“

Tak jsem ho ještě mluvit neslyšel: panovačně, rozkazovačně, neúprosně, tak mluví důstojníci, velká zvířata v generálním štábu. Co tento hlas poručí, musí se bez odmluvy stát –nikoli proto, že je nositel toho hlasu mocný, ne, stane se to proto, že je tak mocné to, co stojí za ním.

„Příští dny na vás čeká spousta práce, Holdene.“

„Ano.“

„Berlín, Hamburk, Frankfurt, Vídeň. Budeme pořád jezdit.“

„Ano, pane Brummere.“

Ano, pane generále. Bože na nebesích!

Maličký advokát podotkl: „Pan Holden se choval ve všech směrech vzorně. Rád bych mu poděkoval.“

„To bych taky rád,“ řekl Brummer. „Upřímně a z celého srdce. Nikdy mu to nezapomenu.“

Mlčenlivý kriminalista se na mne úkosem smutně podíval, ale neřekl ani slovo. Dojel jsem k Rýnu a zamířil k severu. Počasí bylo pořád horší, přihnal se vítr a nad vodou se zvedla mlha.

Také před vjezdem do vily začaly vrčet kamery, když jsme tam dorazili, a oslnily nás reflektory a blesková světla. Mohl jsem jet jen krokem, protože někteří reportéři přiskakovali až k autu a fotografovali dovnitř. Potom je tři policisté odehnali, brána se zavřela a my jsme jeli po vysypané cestě tiše dál ke vchodu do vily.

Bez ohledu na své mohutné tělo vystoupil Julius Maria Brummer do schodů graciézně jako tančící balón. V hale, kam jsem vešel poslední, k němu s kňučením přiběhl starý boxer, skákal na něj, olizoval mu ruce a táhle, zajíkavě, radostně kňučel.

„Puppele! Moje stará Puppele…!“

Do haly vešla Míla. Byla celá v černém a velmi bledá. Brummer ji okamžitě objal a políbil na tvář. Míla zvedla ruku a udělala Brummerovi na čele křížek.

Po dřevěném schodišti sešla Nina.

Brummer si sundal tmavé brýle a vyšel jí vstříc. Sešli se uprostřed, zastavili se a hleděli si dlouho do očí. Nina měla na sobě zelené letní šaty a zelené střevíčky s vysokými podpatky. Byla silně nalíčená a vypadala vyčerpaně.

Julius Maria Brummer ji objal kolem boků a pak s ní odešel po schodech nahoru a zmizel v tmavé chodbě vedoucí k jejím pokojům.

„Pánové musejí prominout, že brečím, ale tohle je nejšťastnější den mého života.“

44

Další týden byl nejhorší v mém životě. Ninu jsem vídal, ale nemohl jsem s ní promluvit. Vozil jsem ji semhle a tamhle, ale Brummer byl stále při tom. Snažil jsem se na ni podívat, ale Nina se odvracela. Nemluvila se mnou, mluvil jen on. Vypadala špatně. Když se usmála, bylo vidět, že je příliš napudrovaná. Pleť měla hrubou.

Čekala na mne opravdu spousta práce. Brummer pořád někam jezdil – na konference, na úřady, k soudu, k advokátovi. Volal si mě v ty nejnemožnější hodiny, jednou ve čtyři ráno. To chtěl na hlavní poštu, podat dopis, on sám, osobně, tak důležitý byl ten dopis.

Mně bylo jedno, kdy si mě zavolal, protože jsem v noci stejně nemohl spát. Člověk zřejmě nemusí zažít Drážďany –spánek může narušit mnoho věcí. Ležel jsem na posteli a hleděl na okno Ninina pokoje. Někdy tam byla brzy tma ale často svítilo světlo dlouho, někdy zhaslo brzy a později se znovu rozsvítilo a já jsem si pak myslel vždycky totéž, protože Brummerova ložnice byla hned vedle.

V ty dny přijal Brummer nového sluhu, nového zahradníka a dvě nové služebné, ale já jsem je moc neviděl, protože jsem byl pořád pryč.

Třetího večera pořádal Brummer večírek. Pozváno bylo třicet pečlivě vybraných lidí, samé důležité osobnosti. Stál jsem v parku, když přijížděla auta, jedno po druhém, byl teplý večer. Nina a Brummer vítali hosty před vchodem. Nina měla na sobě stříbrně protkávané večerní šaty, spoustu šperků a orchidej, Brummer tmavomodrý smoking s rudou vestou. Vypadalo to jako přijetí u dvora. Předjížděl vůz za vozem, vystupoval pár za párem a zdravil domácí paní a domácího pána. Brummer to uspořádal natruc, aby si dodal sebedůvěry, aby demonstroval svou společenskou sílu, protože všechno se přirozeně fotografovalo. Tisk měl vidět, kdo přijal jeho pozvání pouhé tři dny po propuštění z vazby! Všichni to měli vidět, celá země!

V kuchyni pracoval kuchař se třemi číšníky. Brummer si je najal na tento večer. Nové služebné jim pomáhaly. Vypadalo to tam jako na bojišti. Brummer sestavil pro hosty toto menu: kaviár Malossol, želví polévka, poularde de Bruxelles s jemnými saláty, sýr, káva a tak dále. Ke všemu šampaňské. Míla, která dirigovala zmatek v kuchyni jako absolutní šéfová, na mne pohlédla rozzářenou upocenou tváří, když jsem vešel.

„To je ale fofr, jako za starých časů, pane Holdene, namouduši, teď se teprve cítím zase dobře! Dejte si taky skleničku!“ Nalila mně i sobě šampaňské a já jsem si všiml, že už má špičku: „Kaviáru tu musí být pro každýho víc, než stačí sníst, řekl milostpán! A šampaňskýho taky!“

Napočítal jsem na ledových kvádrech šest kilových konzerv kaviáru, láhve se spočítat nedaly, byly naskládané na sobě a vedle sebe na podlaze. I v Mílině pokoji.

Vešla Nina.

Zaměstnanci pozdravili, já taky. „Všechno v pořádku, Mílo?“

„Za půl hodiny to může začít.“

Pohled, jediný pohled…!

„Můžete servírovat martini!“

Nina odešla. Nedopřála mi ani pohled, ani jediný pohled.

Vyšel jsem na ulici k řidičům, kteří tam stáli u svých vozů a kouřili, ale byli hrozně nedůvěřiví a nedali se se mnou do řeči. Odešel jsem do svého pokoje. Všechna okna ve vile zářila, některá byla otevřená, slyšel jsem smích a změť hlasů a pořád mi připadalo, že slyším Ninin hlas, a to mě div nepřipravilo o vědomí z bezmocné žárlivosti a zuřivosti.

Potom –kolem desáté –zazvonil telefon. Někomu se udělalo špatně, pomyslel jsem si, a musím ho odvézt domů, ale neohlásil se Brummer, nýbrž Míla.

„Máte si obléct modrý oblek a přijít sem.“

„Modrý oblek, proč…“

Ale Míla už zavěsila. Převlékl jsem se a odešel do kuchyně.

Vrchní ve fraku a bílých rukavičkách mi se smrtelnou vážností řekl: „Byl byste tak laskav a následoval mě?“ A šel přede mnou do haly a já jsem z prvního poschodí opět slyšel smích a hlasy, ale my jsme zůstali v přízemí. Vrchní otevřel dveře a zavedl mě do menší jídelny, kterou jsem ještě neznal. Její stěny a strop byly obložené tmavým dřevem. Na stole s damaškovým ubrusem, vzácným stříbrem a vzácným porcelánem plápolaly svíčky, jiné světlo tam nebylo. Ve světle svíček zářily bílé vlasy Míly Blehové. Měla na sobě černé šaty s bílým límečkem, brož, prsten a náramek s velkými granáty a zářivě se na mne usmívala.

„Pro nás, pane Holdene, jen pro nás dva. Milostpán chce, abysme si udělali hezký večer. Můžete začít, pane Kollere!“

Posadil jsem se. Míla měla samou radostí vlhké oči. „Sama jsem nic netušila, číšníci to připravili na jeho příkaz, jako překvapení! Takový je náš milostpán, prostě dobrák, skutečný socialista!“

Vrchní přicházel a odcházel, nalil šampaňské a přinesl konzervu s kaviárem. Míla si pleskala na talíř obrovské porce lesklých černých kuliček.

„Víc citrónu, prosím, pane Kollere! S touhle troškou nemůžu vystačit!“ A tak přinesl vrchní další citróny a stará Míla se orgiasticky krmila: „Ne, toast nechci, jím kaviár lžící! Kdybych měla dost peněz, jedla bych jenom kaviár. Všechno bych prožrala! Pane Kollere!“

„Prosím?“

„Nestůjte tady jako vycpanej panák! Dejte si taky skleničku!“

„Když dovolíte…“

Míla se odrážela od tmavého obložení jako stará kněžna na obraze anglického dvorního malíře. Když promluvila, zaleskl se jí umělý chrup.

„Milostpán se mnou dneska mluvil o budoucnosti, o mém stáří. To moje štosování se nelepší, a návaly mám taky pořád. Pracovat ještě můžu, ale dlouho už ne. Teď nám přineste consommé, pane Kollere!“

Vrchní se uklonil a zmizel.

„Ten hlupák se nám klaní! Milostpán se mě zeptal, jestli mi má koupit byt, malý, a dávat mi každý měsíc peníze, dokud nezatřepu bačkorama. Ale já že ne, že bych ráda zůstala tady, ráda bych žila u svý Ninočky, Puppele a u něj. Nato řek pán, drahá Mílo, víš co, tak si vyber jeden pokoj ve vile a žij tu s náma, ale bez práce, jako babička. Není to pro mě krásný den, pane Holdene?“

„Mám z toho taky radost, Mílo!“

„To já vím, jestli mi to někdo přeje, tak jste to vy! Tak, a teď přijde želví polívka. A potom poulard! Panenko Maria, já mám ale hlad, že by to nikdo nevěřil!“

45

Čtvrtý den. Pátý den. Šestý den.

S Ninou jsem dosud nepromluvil. Kdykoli jsem ji spatřil, byl u toho i Brummer. Večer jsem si bral prášky na spaní, ale nezabíraly. Proto jsem si koupil koňak, a koňak zabíral, ale jen na pár hodin, pak jsem se znovu probral a díval se na její okno, jestli se za ním svítí nebo ne, obojí bylo špatné.

Sedmého dne jsem se rozhodl požádat Brummera, aby přijal mou výpověď. Chtěl jsem mu slíbit, že naše tajemství nikomu neprozradím. Chtěl jsem mu říct, že si chci za peníze, které mi dal, vybudovat vlastní existenci, teď už mě přece nepotřebuje.

Musím na Ninu zapomenout, a to rychle, jestli tu zůstanu, stane se neštěstí… Představoval jsem si to všechno snadné. Bylo to opravdu šílenství. Nina měla pravdu: jak mě má, jak mě může milovat, mě, člověka, kterého skoro nezná, o němž nic neví? Šílenství, ano, opravdu! Musel jsem zmizet. Nina byla taky jen žena. Vypadalo to, že Brummera rehabilitují. Kvůli Tonimu Wormovi ho chtěla opustit, ale Toniho Worma milovala.

Proč by měla Brummera opustit, když nikoho jiného nemiluje?

Osmý den lilo jako z konve. V půl deváté jsem odvezl Brummera do města do jeho obrovského úřadu.

„Ach, Holdene, abych nezapomněl, zítra musíme do Mnichova. Dejte promazat auto a vyměnit olej.“

„Ano.“

„Teď se vraťte domů a odvezte manželku. Má nějakou pochůzku. Dopoledne vás už nepotřebuju.“

„Ano, pane Brummere.“

Nina.

Konečně ji uvidím samotnou. A o samotě si s ní promluvím, poprvé po tolika dnech. Byl jsem štěstím bez sebe už proto, že ji uvidím. Být s ní sám, třeba jen v tomhle velkém studeném autě, dopoledne, v dešti…

Měla na sobě černobílý pepita kostým a střevíce z černé krokodýlí kůže a stejnou tašku. Malý černý klobouček, dost vysoký, posazený šikmo na blond vlasech. Nový sluha ji dovedl pod deštníkem k autu. Dokud tam stál, nepromluvila. Seděla vzadu a mlčela. Ozvala se až na ulici.

„Ke člunu,“ špitla plaše. Začervenala se přitom. „Jen na chvíli, Holdene. V deset mám schůzku ve městě. Ale musím s vámi mluvit.“

„Já s vámi. Já s vámi!“

„Za jízdy ne.“

„Ne,“ řekl jsem, „to ne.“

Bylo to opravdu nemožné, byl jsem příliš rozčilený. Měl jsem co dělat, abych se soustředil na jízdu. Nina… Nina… Nina…

Tentokrát jsme vešli do kabiny s velkými skleněnými okny. Byli jsme jediní hosté, opuštěnou palubu skrápěl déšť. Zarostlý stařík vyšel a mnul si ruce: „Naši mladí milenci!“

Objednali jsme si kávu a stařík zmizel. Řeka byla šedivá jako nebe a jako vzduch. Déšť tvořil na obloze koberec nervózních bodů. Člun se lehce pohupoval. Panovalo zde úplné ticho. Dívali jsme se na sebe, a kdybych týden nejedl, nasytil bych se pohledem na její krásu, tak blízkou, tak blízkou…

„Řekla jsem manželovi, že ho opustím.“

„Ne.“

„Ale ano. Včera večer.“ Mluvila pomalu a klidně jako člověk, který se konečně, konečně k něčemu rozhodl. „Poslední dny byly strašné.“

„Pro mě taky.“

„Jednou jste mi řekl, že s člověkem, kterým opovrhujeme, se dá žít, pro ženu že je to zvlášť snadné. Není to pravda.“

Déšť bubnoval do střechy kabiny, díval jsem se na Ninu a každým nadýchnutím, každým zabušením srdce jsem byl šťastnější.

„Je už… úplně nelidský. Považuje se za Boha, nikdo se mu nevyrovná. Ta oslava, Holdene, kdybyste viděl, jak mu všichni lichotili, jak se ucházeli o jeho přátelství, ty poklony, které dělali mně!“

„Peníze, spousta peněz, to je ono…“

„Nic z toho nechci. Nechci se podílet na jeho bohatství a na jeho vině. Je to příšerné, Holdene, on si žije, jako by se nikdy nic nestalo! Jako by se ty zločiny, ke kterým se mi sám přiznal, nestaly! On si na nevinného nehraje, Holdene, on je před sebou samým nevinný. Pověděla jsem mu to.“

„Co?“

„Všechno, co jsem řekla vám. Požádala jsem ho o rozvod. Nechci od něho peníze, ani groš. Jsem mladá, můžu pracovat, dítě nemáme, naštěstí! Navrhla jsem mu, že vezmu u soudu vinu na sebe, jestli chce.“

„A on?“

Stařík z Drážďan, nevyspalý a neoholený, přinesl kávu a my jsme čekali, až odejde.

„A on?“ opakoval jsem.

„Ach, byl báječný…“

„Báječný?“

„Bylo mi ho najednou líto, tak skvěle se zachoval. Víte, jsem asi opravdu jediný člověk, kterého miluje. Řekl, že… že mě chápe. Potom mi plakal v náručí. Mluvili jsme spolu dlouho, celé hodiny…“

„Viděl jsem světlo. Představoval jsem si něco jiného.“

„… povídal, že je to pro něj hrozné, ale že mě chápe. Že mě nechce držet proti mé vůli. Abych mu jen dala čas, trochu času, zítra jede do Mnichova. Mám ho nechat, aby si to do návratu rozmyslel. Ach, Holdene, jsem tak šťastná, že jsem mu to všechno řekla. Člověk musí mluvit pravdu, vždycky, je to nejlepší!“

„Když vás pustí, co budete dělat?“

„To ještě nevím. Pracovat. Žít vlastním životem, úplně od začátku.“

„A já? A my?“

„Nevím, vím jen, že už nechci lhát. Třeba… třeba se budeme jednou milovat –ale pak to musí být láska, o které může každý vědět! Čistá láska. Bez podlosti, bez podvádění. Nechci si už připadat tak špinavá, tak prodejná! Holdene, pro mě je to hrozně důležité, abyste mi rozuměl: chci žít jako slušný člověk! To je pro mě důležitější než láska…“

„A protože je to pro vás důležitější, sedíte tady a všechno mi vyprávíte.“

„Nechápu…“ Zděšeně na mě pohlédla a v mžiku pochopila a znovu se silně začervenala. Objal jsem ji.

„Ne…,“ zašeptala.

Políbil jsem ji. Bránila se, ale jen krátce. Najednou sevřela moji hlavu do rukou a přitiskla se ke mně a opětovala můj polibek tak divoce a vášnivě, že jsem to ještě nikdy, nikdy nezažil. Vysoký černý klobouček jí spadl z hlavy. Člun se pod námi lehce, lehoučce kolébal a my jsme se k sobě tiskli, jako bychom měli utonout, a já jsem pochopil, že jsme oba pro toho druhého poslední oporou, poslední oporou na tomto světě.

46

Düsseldorf. Kolín nad Rýnem. Bonn. Frankfurt. Mannheim. Karlsruhe.

Zatím šlo všechno hladce. Lilo, ale byla dobrá viditelnost. Z motelů u Kolína nad Rýnem a Mannheimu telefonoval Brummer do Düsseldorfu. Chtěl číslo svého advokáta. Za soumraku jsme dojeli do Pforzheimu. Tady na jihu pokročil podzim už dál. Přišel toho roku velmi časně. Byl začátek října, ale lesní stromy měly už žluté, hnědé a červené listy, louky byly šedivé a podél řek jsme viděli stovky fialových ocúnů. Na polích hořela bramborová nať, déšť tlačil dým k zemi.

Kolem páté se z lesů vyvalila mlha, nejprve řídká, v pruzích, potom v cárech. Nebe zčernalo. Pršelo dál. Mlha se líně valila po dálnici.

„Dáme si kávu a pak pojedeme v jednom kuse až do Mnichova,“ řekl Julius Maria Brummer. Byl toho dne velice klidný, vzpomínám si, že jsem ho obdivoval. Jestli rozhodnutím své ženy trpěl, dovedl se neuvěřitelně ovládat. Mluvil velmi málo, jsem si jistý, že myslel hodně na Ninu. Já jsem na ni myslel pořád.

Na odpočívadle u Pforzheimu vyskočil starý chromý pes, který ležel mezi námi, nemotorně z auta a rozštěkal se na kočku. Šli jsme deštěm do restaurace. Bylo tam teplo. Čtyři tiráci mastili karty, z hudebního automatu se linula hudba. Číšnice, která nás obsluhovala, byla hezká.

„Dvě espresa a telefon do Düsseldorfu!“

Brummer telefonoval opět s doktorem Zornem. Já jsem pil horkou kávu a vyhlížel do deště. Až bude Nina volná, odejdeme z Düsseldorfu, třeba do Mnichova. Nebo do Hamburku. Do Vídně. Měst je spousta. Na děti jsme už staří, zůstaneme sami. Najmeme si byt. Později možná domek. Trochu peněz ještě mám, pro začátek…

Brummer se vrátil.

„Samé nepříjemnosti.“

„Stalo se něco?“

„Ano. Musíme dál.“

V autě si Brummer obřadně zapálil brazilský doutník. Mlha se teď dala do pohybu. Východní vítr hnal její cáry přes dálnici. Musel jsem spustit okénko na své straně, protože se skla stále orosovala. Mlha voněla kouřem a déšť tlejícím listím. Na vozovce ležela spousta listí. V lesích před Stuttgartem jsem už viděl jen bílou dělicí čáru a někdy ani tu ne. Ubral jsem na třicet kilometrů. Pes usnul. Ve spánku sebou cukal a občas zavyl. Zdálo se mu možná o kočce.

„Znáte Petra Romberga?“

Brummer mluvil s doutníkem v ústech, jeho špička se čas od času rozžhavila.

„Ano.“

„To dítě, co má, znáte taky?“

„Ano.“

„Šťastná rodinka, co? Rodiče se prý v té holčičce doslova vidí.“

„To je pravda.“

„Udělali by pro ni všecko, co?“

„Splní Mickey každé přání.“

„Tak to nemyslím. Aby dítě zachránili, udělali by všechno, co se po nich žádá –nebo ne?“

Teď jsem jel už jen dvacítkou. Les ustoupil doleva, na siluetách kopců náhle probleskla světla. Byl to zřejmě Stuttgart. Viděli jsme ta světla jen minutku dírou v mlze, potom bylo opět všechno mléčné a zahalené.

„Nerozumím, jak to myslíte, pane Brummere.“

„Ale rozumíte. Proč jste to neřekl advokátovi? Byla to vaše povinnost,“ řekl plačtivě jako uražená holčička.

„Odkud víte, že…“

„Od Zorna. Právě jsem s ním mluvil. Pracuje pro něj hodně lidí, má spojení všude. Ten Romberg chodí po městě a žvaní. O své holčičce. O Hildě Lutzové. O mercedesce. Povězte mi, co se vlastně stalo.“

A tak jsem mu všechno vyprávěl. Kouřil a naslouchal. Nakonec opět dotčeně zakvákal vysokým hlasem: „A to jste si nechal pro sebe?“

„Nepovažoval jsem to za důležité,“ lhal jsem.

„Nepovažoval za důležité!“ zasmál se Brummer. Znělo to jako zachrochtání prasete. „Jestli se Rombergovi podaří dokázat, že jste byl toho dne u Lutzové, jestli se o tom dozví vyšetřující soudce –člověče, advokát zařídil, že na mě nikdo, absolutně nikdo nemůže. A teď tenhle malér! Dá se Romberg koupit?“

„Myslím, že ne.“

„Jaké má důkazy?“

„Mickey. Mickey přísahá, že slyšela jméno Lutzová.“

„Můžeme tvrdit, že vás Mickey toho dne vůbec neviděla?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Viděla nás vaše paní, Romberg a Míla.“

„Romberg se nepočítá, ten žaluje. Míla a moje žena by tvrdily opak.“

„Romberg nás vyfotografoval, Mickey a mě.“

„Kde je ta fotka?“

„Má ji on.“

„Musíte ji od něj dostat i s negativem.“

„Nedá mi ji.“

„Zavinil jste ten malér, a tak musíte…“

„Vůbec za to nemůžu!“

„Neodmlouvejte! Seženete tu fotku co nejrychleji, i s negativem. Když vám ji nedá –prosím, říkáte, že na tom dítěti hrozně visí. Tak se tomu dítěti něco přihodí.“

„Pane Brummere…“

„Co je?“

„Chci vás požádat, abyste přijal mou výpověď.“

Brummer si vyndal doutník z úst a podíval se na mne.

„Udělal… udělal jsem pro vás, co jsem mohl. Zaplatil jste mi za to. Rád bych si teď vybudoval novou existenci. Jistě to chápete, já…“

Brummer se rozesmál, nejprve nehlasně. Jeho tlusté tělo se otřásalo. Smích jím lomcoval. Sípavě oddychoval malými ústy, astmaticky při smíchu chrochtal jako vepř, jako záludné tlusté prase. Pes se probudil a začal kňučet.

„Ticho, Puppele, ticho!“ Potom pronesl chrochtavě: „Máte špatné nervy, Holdene, co? Bylo toho moc. Chápu. Všichni jsme jen lidi. Podívejte se na moji ženu!“ Znovu se rozesmál, to tlusté prase se smálo! „Na moji Ninu. Přisámbohu, jestli mě vůbec někdo miluje, tak ona. A teď je úplně na dně. Toho rozčilování bylo na ni moc. Docela vážně mi navrhla, abych se s ní dal rozvést! To koukáte, co? Myslím –že o tom mluvím tak otevřeně. Proč neodpovídáte?“

„Je mlha, pane Brummere. Musím dávat pozor.“

„Dávejte dobrý pozor, Holdene!“ Smál se, chrochtal a funěl. „To je správné, dávejte moc dobrý pozor! Ano, zmínil jsem se o své ženě, abych vám ukázal, že v tuhle chvíli nikdo nejsme docela pánem svých rozhodnutí. Ona se chce dát rozvést, vy chcete dát výpověď, člověk by skoro řekl, že jste se domluvili!“ Dlouho chrochtal. „Jsou to všechno nervy! Ninu pošlu na zotavenou na jih. Nijak jsem se nerozčilil, když mi učinila ten monstrózní návrh. Nebral jsem ji vážně. Řekl jsem, že ji chápu. Co jsem jí měl říct? Bylo toho opravdu moc. Mám vážnější starosti. Rozvést se nenechám. Za nic na světě. Potřebuju ji. Je to nejlepší žena, jakou znám. Ale má prostě nervy nadranc. Jako vy, Holdene. Proto neberu vážně ani vás.“

„Ale já vás o to prosím, pane Brummere. Chci od vás odejít.“

„Zpátky do vězení?“ zeptal se a srdečně zachrochtal. „Co to děláte, Holdene, dávejte pozor, člověče, byli jsme už skoro na krajnici.“

„Vy víte, proč jsem seděl?“

„Samozřejmě.“

„Odkdy?“

„Už dlouho. Proč?“

Rty jsem měl slepené. Pronesl jsem s obtížemi, skloněný nad volantem: „Zorn tvrdil, že to nevíte…“

„Dobrák Zorn!“

„Ale vždyť jste mi dal za odměnu třicet tisíc marek…“

„To říkáte vy.“

„Prosím?“

„Ach, Holdene, copak jste nás považoval za idioty?“ Mluvil teď zase nosovým, dotčeným hlasem. „Podepsal jste na těch třicet tisíc stvrzenku, ano, nebo ne?“

„Ano.“

„To jsem taky očekával. Nejste o nic lepší než já, Holdene. Ale k čemu by to bylo, kdybych se do vás tehdy ve vězení pustil? Měl bych o spolupracovníka míň, nic jiného, o cenného spolupracovníka, který mi dál poskytoval cenné služby. Proto jsem se do vás nepustil!“ Plavali jsme teď v mlze tak, že jsem musel ubrat na deset kilometrů. Už půl hodiny jsme nepotkali žádné auto.

„A jak moudré to ode mě bylo, když se nad tím teď zamyslím, jak moudré! Podívejte, Holdene, jestli chcete za každou cenu zdrhnout, tak oznámíme, že jste nás vydíral a že jsme vám dali třicet tisíc marek. Abyste nám vydal jisté dokumenty. Vy pak můžete taky ledacos tvrdit. Ale dokázat? Dokázat nemůžete nic. Ty dokumenty už nemáte. Ale my, Holdene, my máme váš podpis na stvrzence.“

Najednou jsem uslyšel zmatené zvuky, šum a ženský hlas, který mluvil pomalu a prostě jako k dětem: „… a s ďáblem se zlý bratr spojil kvůli zlatu. Jedl s ním a pil. Ale kdo chce s ďáblem jísti, musí dlouhou lžíci míti…“

„Když jste si ty peníze bral, zeptal jste se doktora Zorna, za co je dostáváte. Řekl vám tehdy, že vás možná jednou požádá o nějakou laskavost.“

Jedl s ním a pil…

Jeho kaviár. Jeho šampaňské. Jeho poularde de Bruxelles s jemnými saláty.

„Dnes vás o tuto laskavost žádá. Žádá vás, abyste od Petra Romberga opatřil tu fotografii. A negativ.“

„To nemůžu… to nechci…“

„To musíte. A uděláte.“

„Nechte mě odejít, pane Brummere. Peníze vám vrátím. Všechno už nemám, ale vemte si zbytek…“

„Peníze nechci. Peněz mám dost. Zůstanete u mě, tak jako u mě zůstane moje ubohá žena! Oba nevíte, co je pro vás dobré.“

„Jak dlouho… jak dlouho mě budete nutit, abych u vás zůstal?“

„Dokud vás budu potřebovat, Holdene. Nebuďte dětinský. Daří se vám špatně? No tak.“

… ale kdo chce s ďáblem jísti…

Vtom jsem přejel nějaké zvíře. Ozval se obvyklý odporný zvuk, auto sebou jako obvykle smýklo na stranu a starý pes rozčileně zavyl.

„Co to bylo?“

„Zajíc.“

… musí dlouhou lžíci míti…

TŘETÍ KNIHA

1

Déjà vu…

To jsem už jednou viděl. To jsem už jednou slyšel. To jsem už jednou zažil. Znáte ten podivný pocit onoho „déjà vu“, pane kriminální komisaři Kehlmanne, pro něhož trpělivě popisuju tuto hromadu papírů, znáte ho? Jdete na procházku, časně ráno, v malém lázeňském městě. Ulice jsou prázdné. Na sluníčku se vyhřívá kachna. Bílý domek s barevnou řeřichou před okny. Opřený žebřík. Světlovlasé děvče s šátkem přehozeným přes ramena. Zeptáte se na cestu k termálním koupelím. A najednou máte pocit, že jste se té dívky už jednou ptal, že jste tu kachnu, ten žebřík, tu barevnou řeřichu už jednou viděl –a cestu k termálním koupelím znáte, než vám dívka odpoví. Znáte ten pocit, pane kriminální komisaři?

Oné mlhavé říjnové noci jsem na dálnici mezi Stuttgartem a Ulmem přejel zajíce. Tu se v mém mozku, v mé vzpomínce cosi ozvalo.

Déjà vu…

Jedné mlhavé noci jsem na dálnici přejel zajíce už kdysi. Stalo se to u Labe, za Coswigem, cestou do Berlína. Tehdy ležela Nina v nemocnici a vznášela se mezi životem a smrtí. Tehdy Brummera pár hodin nato zatkli.

Déjà entendu…

To jsem už jednou slyšel.

Hodíš minci do automatu a zmáčkneš správný knoflík a vypadnou všechny mince. Přejedeš zajíce –a vybaví se ti všechno, všechno, co Julius Maria Brummer tehdy řekl…

„Vemte si, koho chcete, lidi vysoce postavené, lidi obyčejné… všichni mají nějakou budoucnost, významnou budoucnost, bezvýznamnou budoucnost, mají strach, mají špatné svědomí. Víte, co všichni potřebují, Holdene?“

Slova pronesená v mlze před mnoha týdny. Za Labem, za Coswigem. Teď je slyším znovu, po týdnech, opět v mlze, za Stuttgartem, před Ulmem. Slyším ta slova znovu.

„Dvojníka! Bože, to by byl vynález století! Druhé já, které by na sebe vzalo, co člověk udělal! Dvojníka! Tenhle nápad bych si měl dát patentovat!“

Dvojník…

Nevím, jestli to znáte, pane kriminální komisaři Kehlmanne, ten pocit, když se vás zmocní nějaký nápad; když se vám uhnízdí v mozku a v krvi; nevím, jestli to znáte.

Dvojník…

Nedá Nině volnost. Nedá volnost mně. Stane se další neštěstí. Nikdy spolu nebudeme žít, ne, nikdy.

Dvojník…

„Rozvést se nedám. Za nic na světě. Potřebuju Ninu. Je to nejlepší žena, jakou znám…“

A co kdyby pan Brummer najednou umřel?

Julius Maria má slabé srdce. Na bledém houbovitém krku mu visí zlatá plaketka. Co když najednou umře? Udělá to dvojník, ne já, chraň bůh. Neproviním se, nebudu potrestaný.

Ten čin jsem nespáchal, slavný soude. Ten čin spáchal někdo jiný, kdo vypadá jako já; kdo mluví jako já; kdo žije jako já; ale je zlý, já jsem dobrák. Jeho musíte potrestat, slavný soude. Jeho. Ne mne.

Takového dvojníka nemám, neexistuje, ne, neexistuje.

Co to vlastně znamená?

Věcí, která neexistuje, nazývají lidé věc, kterou ještě nevymysleli. Věc sama nemá vůbec nic proti tomu, aby ji vymysleli!

Takový dvojník tedy neexistuje, prozatím. Nevím, jestli to znáte, pane kriminální komisaři Kehlmanne, ten pocit, když se vás zmocní nějaký nápad, když se vám usadí v krvi a mozku, nevím, jestli to znáte…

Ten nápad vznikl díky Juliu Mariu Brummerovi mezi Coswigem a berlínským okruhem. V mlze, o několik týdnů později, mezi Stuttgartem a Ulmem, získal v mém mozku tvar. Jejím otcem –a teď obětí byl on sám, Julius Maria Brummer.

2

Je obtížné, pane komisaři, vytvořit si vlastního dvojníka, ale není to nemožné. Je to otázka schopnosti myslet reálně. To musíte, když chcete vytvořit ireálný, strašidelný fantom. Musíte uvažovat jasně a rozumně, když chcete někoho přesvědčit. Musíte počítat s lidskou nechutí k nepochopitelným, metafyzickým fenoménům. Navíc je třeba postupovat matematicky. Každou jednotlivou fázi experimentu je třeba exaktně připravit. Nikdy nesmí vzniknout ani stín pochybnosti o reálnosti zdánlivě ireálného, zdánlivě nevysvětlitelného. Myšlení jiných můžete zmást, jen když dokážete sám myslet systematicky. Je obtížné vytvořit si vlastního dvojníka, pane kriminální komisaři, ale nemožné to není…

Když jsem se oné mlhavé noci rozhodl, že Julia Mariu Brummera zabiju tak, aby mě soudy nemohly potrestat, dal jsem se bez váhání do díla. Provedení této perfektní vraždy stály v cestě tři překážky.

Za prvé jsem musel žít dál dosavadním životem, který byl zcela nenápadný, musel jsem tedy žít tak, jako bych se Brummerovi podrobil.

Za druhé jsem musel před Ninou –a to byla ta největší obtíž –hrát přesvědčivě roli člověka, který rezignoval. Musel jsem se přirozeně obávat, že mnou za to bude opovrhovat, ale jinou možnost jsem neměl. Svůj plán jsem musel provést sám. Vědět o něm nesměl nikdo.

Jestliže byla druhá překážka nejtěžší, byla třetí vlastně nejsnazší: uvést v život vymyšleného dvojníka.

3

Abych se vyjadřoval srozumitelně, pane kriminální komisaři, a abych vám ukázal, jakým jednoduchým systémem jsem pracoval, vylíčím vám nejprve příhodu u benzínového čerpadla. Myslím, že vám pomůže odhalit kořeny mého jednání: rozumné šíření nerozumné hrůzy…

Příhoda u benzínového čerpadla začala ve středu po návratu z Mnichova. Vím ještě přesně, že to byla středa, neboť ve středu odpoledne jsem měl volno, a na příhodu u benzínového čerpadla jsem potřeboval volné odpoledne.

Odešel jsem ze svého pokoje pár minut před čtvrtou hodinou. Tři Brummerova auta stála v garáži a dveře garáže zůstávaly ve středu odpoledne vždy otevřené pro případ, že by Nina Brummerová chtěla jet do města sama. Klíčky byly zastrčené v zapalování, papíry v odkládacích skříňkách.

Ninu jsem od návratu nespatřil. Když jsem zamířil k vile, vzhlédl jsem k prvnímu poschodí a měl jsem pocit, že za jedním oknem náhle spadla záclona, která byla dosud odhrnutá. Ale mohl jsem se přirozeně mýlit. Onoho říjnového dne bylo chladno, listí bylo zbarvené do hnědá, do červena, do žlutočervená a do černá a dole u jezírka křičelo pár ptáků. Jejich volání znělo v odpoledním tichu velmi hlasitě a nebe bylo šedivé.

Zašel jsem do kuchyně a rozloučil se se starou českou kuchařkou, protože mi šlo o to, aby mě viděla, než odejdu.

„Nečekejte na mě, Mílo, najím se ve městě.“

Měl jsem toho dne na sobě šedivý oblek, bílou košili, modrou kravatu, a zašel jsem do kuchyně ještě jednou, aby si Míla zapamatovala, jak jsem oblečený…

Také listí na stromech v Cecíliině aleji bylo už barevné. Nad Rýnem se vznášela tenká vrstva mlhy. Proti proudu rachotil remorkér, jeho černý kouř klesal k vodě, cítil jsem ho.

U Dvorní zahrady jsem nastoupil do autobusu a odjel do města. V obchodním domě u hlavního nádraží jsem si koupil jeden hnědý oblek a jeden černý s jemnými bílými proužky, oba v konfekčním oddělení. Dále zelenou kravatu s černými puntíky a stříbrnou s černými proužky. Vybral jsem to nejlacinější, co měli, protože jsem ty obleky a kravaty nehodlal nosit často. Pak jsem ještě zakoupil nejlacinější kufr, jaký jsem tam objevil, a dal jsem si do něj všechno zabalit. Potom jsem odešel na hlavní nádraží a uložil kufr v úschovně zavazadel. Dostal jsem na něj číslovaný modrý útržek. Bylo už půl šesté, začal večerní provoz, z kanceláří a továren pospíchali lidé domů, auta houkala, tramvaje zvonily a všechny křižovatky byly ucpané. Vzal jsem si taxík a vrátil se k Rýnu. Na křižovatce Kleverovy a Schwerinské ulice jsem dal zastavit a vystoupil jsem. Bylo za deset minut šest. Jistě chápete, pane komisaři Kehlmanne, že to všechno vyprávím co nejpodrobněji proto, abyste dobře poznal mechanismus hrůzy této první epizody, neboť týž mechanismus byl základem všech dalších epizod.

Šel jsem pomalu dál až k malému kinu v Lutzowově ulici, třetí příčné ulici severním směrem. Tu středu hráli francouzský kriminální film Ďáblové, který jsem už viděl. Musel jsem si vybrat film, který jsem už znal, pro případ, že budu muset později vyprávět jeho obsah. V šedivém obleku, bílé košili a modré kravatě jsem vešel do předsálí malého kina a koupil si vstupenku na balkón. V poloprázdném sále byla už tma, promítaly se reklamy. V létacích dveřích stála uvaděčka. Byla mladá, rusovlasá a velice hezká. Usmál jsem se na ni a otočil se tak, aby na mne dopadlo denní světlo a aby na mne dobře viděla. Přitom jsem ji oslovil: „Co říkáš, zlato, nemohli bysme si trochu užít?“

Rusovlasá dívka našpulila plné rty přesně podle Brigitty Bardotové, zaklonila hlavu, vypnula ňadra a beze slova vešla přede mnou do tmavého lálu. Světlo její baterky se přitom míhalo po prázdných řadách. Dohonil jsem ji, položil jsem jí ruku na kulaté hýždě a zašeptal: „Tak nebuď labuť!“

Dívka se zastavila a plácla mě přes ruku a ukázala baterkou: „Tady prosím.“

„No dobře,“ řekl jsem, „tak tedy ne. Mohli jsme si udělat hezký večer.“

„Na takového jako vy jsem zrovna čekala!“ utrousila uvaděčka. „To bych si tedy pomohla!“ A zmizela.

Po reklamách přišel týdeník a po týdeníku se ještě jednou rozsvítilo. Otočil jsem se a podíval se, kde je východ, a zjistil jsem, že je po straně, za červeným sametovým závěsem. Pak jsem zahlédl rusovlásku, jak stojí u vchodu. Zamával jsem na ni a ona se ke mně otočila zády. Světlo opět zhaslo a začal hlavní film. Počkal jsem na titulky, pak jsem si zul boty a skrčený jsem prošel v ponožkách prázdnou řadou k východu. Za sametovým závěsem byla tmavá chodba s plesnivými stěnami, potom dvorek, pak už jsem se ocitl na ulici.

A ze všeho nejlepší je, pomyslel jsem si, zatímco jsem si rychle obouval boty, že se můžu týmž způsobem do kina vrátit. Bylo šest hodin dvacet šest minut. Další představení začínalo ve čtvrt na devět. To znamená, že tohle představení skončí určitě v osm. Zbývala mi tedy slabá hodina a půl. To nebylo moc. Pospíchal jsem po Cecíliině aleji. Byla už tma, protože tu středu bylo ošklivé počasí, a já jsem byl za to počasí vděčný. V několika oknech vily se svítilo, a když jsem vešel do parku (brána měla skrytý elektrický zámek), uslyšel jsem štěkot starého psa. Pak nastalo pár nepříjemných minut: musel jsem vyjet s cadillakem z garáže. Nestalo by se žádné neštěstí, kdyby mě při tom někdo viděl, mohl bych vždycky říct, že chci dát rychle vyměnit olej. Ne, neštěstí by to nebylo, znamenalo by to jen, že by mi plán nevyšel.

Nikdo mě neviděl. Auto vyjelo tiše na ulici, zavřel jsem bránu a vyrazil, jak rychle to šlo. Bylo půl sedmé a pět minut. Každá minuta, kterou jsem strávil v cadillaku, mě přiváděla o minutu blíž k cíli –ale také o minutu blíž k debaklu v posledním okamžiku. Můj plán by totiž nevyšel i v případě, že by mě někdo viděl při návratu.

Ve středu města byl ještě čilý večerní provoz, prodíral jsem se jím jen stěží. U hlavního nádraží nebylo přirozeně kde zaparkovat. Nechal jsem cadillac vedle značky se zákazem zastavení a běžel jsem k úschovně zavazadel. Když mi nějaký policista zastrčí za stěrače bloček s pokutou, můžu během večera na kterékoli stanici zaplatit dvě marky. Pak mě nikam nepředvolají a nebudu muset ukazovat průkaz.

V úschovně zavazadel jsem si vyzvedl svůj laciný kufr a běžel zpátky k autu. Lísteček jsem za stěračem nenašel. Měl jsem štěstí. Doufal jsem, že to ještě stihnu. Vzpomněl jsem si na Ninu, ale pak jsem rychle začal myslet na něco jiného, protože jsem pro svůj plán potřeboval klidné nervy. Na Ninu jsem teď myslet nesměl.

Teď ne.

Jel jsem zpátky k Rýnu. Byla už úplná tma. V tiché postranní uličce jsem se v autě převlékl. Šedivý oblek jsem si svlékl, oblékl laciný hnědý a místo modré kravaty jsem si vzal zelenou s černými proužky. Pak jsem si trochu rozcuchal vlasy, hodil kufr a oblek dozadu a jel dál. Bylo sedm hodin deset. Zbývalo mi ještě padesát minut. To nejtěžší na mne teprve čekalo.

4

Zamířil jsem k velkému benzínovému čerpadlu v Xantenské ulici. Všichni mě tam znali, jezdil jsem tam pravidelně. Bylo velmi důležité, že mě tam všichni znali. Dojel jsem pomalu k červeným čerpadlům a zůstal jsem sedět za volantem. Dopadalo na mě dost silné neónové světlo. V jasně osvětlené skleněné kabině před garážemi seděl mládenec, který se jmenoval Pavel a znal mě taky, myslím, že mě měl docela v oblibě. Vyprávěl mi často o své silné motorce. Zatím ji neměl, zatím na ni šetřil, ale mluvil o ní tak, jako by ji už měl dva roky. Jmenoval se Hilfreich. Pavel Hilfreich měl obličej plný boláčků a patrně potíže s děvčaty. Teď ke mně přiběhl v čistých , bílých montérkách a zářivě se na mě podíval. „Dobrý večer, pane Holdene!“

„Dobrý večer, Pavle,“ řekl jsem a potřásl mu rukou. Na levé straně čela mu právě rozkvétal zvlášť velký boláček. „Dej mi plnou!“

„Okej!“ Pavel vzal hadici jednoho čerpadla a odšrouboval uzávěr benzínové nádrže. Motor čerpadla zabzučel, benzín tekl. Na počítadle rychle naskakovaly údaje o litrech a markách. Seděl jsem tiše za volantem a čekal. Mrzelo mě, co musím Pavlovi provést, ale jinak to nešlo. Myslel jsem na Petra Romberga. A na malou Mickey. Na Ninu. Na sebe. Všichni budeme žít v míru, teprve když Julius Maria Brummer chcípne, když konečně chcípne! Jiná cesta neexistovala. Pavla Hilfreicha mě bylo líto.

Cvak, ozvalo se v čerpadle. Nádrž byla plná. Pavel ke mně přistoupil. Otevřeným okýnkem se vesele zeptal: „Olej nepotřebujete?“

„Ne.“ Sedm hodin čtrnáct.

„Vzduch?“

„Taky ne.“ Sedm hodin čtrnáct.

„Vodu?“

„Sakra, všecko je v pořádku.“ Začal jsem se potit. Sedm hodin patnáct.

„Dělá to čtyřiadvacet marek třicet, pane Holdene.“

„Napiš to na konto pana Brummera.“

„Je mi líto, pane Holdene, ale už to nejde.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se, přestože jsem dobře věděl, proč to nejde.

„Pan Brummer u nás přece už nemá konto od… od té doby, co je zase doma. Chce, aby se všechny účty platily v hotovosti. To přece víte, pane Holdene!“

„Máš pravdu, hrome,“ řekl jsem, plácl jsem se do čela a předstíral zlost. „To je pěkný malér, nemám u sebe ani vindru. Můžeš mi to napsat na futro?“

„Ale jasně!“ zasmál se Pavel. „Zaplatíte, až přijedete příště.“

„Díky, Pavle.“

„Není zač. Příjemnou cestu!“ zvolal Pavel. Když jsem se rozjel, viděl jsem ve zpětném zrcátku, jak mává. Bylo sedm hodin šestnáct. A malá Mickey byla o maličko víc v bezpečí. A já jsem byl o kousek dál na cestě k Nině. A Julius Brummer byl o kousek blíž na cestě k smrti.

Zastavil jsem opět v postranní ulici a znovu se rychle převlékl. Laciný hnědý oblek a zelenou kravatu jsem hodil zpátky do laciného kufru. Pak jsem zajel k hlavnímu nádraží. Zaparkoval jsem zase vedle značky zákazu stání, opět jsem se rozběhl k úschovně zavazadel a podruhé toho dne jsem a tam uložil kufr. S modrým číslovaným lístečkem jsem utíkal zpátky k autu. Bylo sedm hodin jednatřicet. Za půl hodiny jsem musel sedět na svém místě v kině, jinak bylo všechno zbytečné. Skočil jsem za volant a nastartoval. Potom jsem nastartoval znovu. Potřetí.

Motor nenaskočil.

5

Zkoušel jsem všechno. Vytáhl jsem sytič. Sešlápl jsem akcelerátor. Zapnul jsem zapalování, vypnul jsem zapalování.

Motor nenaskočil. Modlil jsem se a otáčel všemi knoflíky a vypínači a ruce jsem měl tak zpocené, že mi po všem klouzaly. Zatímco jsem se modlil, napadlo mě, že mě Bůh nevyslyší, protože chystám vraždu, prachsprostou vraždu, nebo ne, nikoliv prachsprostou, ale nutnou, slušnou vraždu. Ale copak existuje slušná vražda, uvažoval jsem a sešlápl znovu akcelerátor, ne, slušná vražda neexistuje, a tak jsem se přestal modlit a zaklel jsem, a vtom motor naskočil.

Zamířil jsem k Rýnu. Silnice už byly prázdné, dorazil jsem tam za osm minut. V sedm čtyřicet šest jsem s vypnutými světlomety zastavil před krásnou vilou Julia Brummera. Vyskočil jsem z auta. Otevřel jsem kovanou bránu. Teď se svítilo ve všech oknech, tam, kde byly zatažené závěsy, pronikalo světlo škvírami. Zavezl jsem cadillac po štěrkové cestě do garáže tak tiše, jak to šlo. Než jsem odjel, zasunul jsem mezi veřej a dveře zápalku. Když jsem teď dveře otevřel, zápalka vypadla. Nikdo tu tedy nebyl. Anebo tu někdo byl a zápalky si všiml a zastrčil ji tam znovu…

Byl jsem se silami u konce, lapal jsem po vzduchu, bolela mě hlava a před očima mi vířila ohnivá kola.

Zpátky do auta. Auto do garáže. Přivřít dveře. Po cestě k bráně. I tentokrát zaštěkal starý pes. Pak jsem v osvětleném kuchyňském okně zahlédl Mílinu siluetu, a zatímco jsem roztřesenýma rukama zavíral bránu, slyšel jsem její tenký stařecký hlásek: „Je tu někdo?“

Rozběhl jsem se po temné Cecíliině aleji. Jestli Míla zpozorovala stín podobný mému stínu, mi nijak neuškodí. Ne, to mi neuškodí…

Běžel jsem zpátky k malému kinu a srdce mě bolelo a hlava mi třeštila a bylo sedm hodin jednapadesát a sedm hodin dvaapadesát a sedm hodin třiapadesát. Celý udýchaný jsem dorazil na dvorek za promítacím sálem. Bleskově jsem si opět zul boty. Pak jsem spatřil ty dva. Stáli přímo u východu z kina a líbali se, mladí, zamilovaní. Stáli tam a líbali se a ona ho objímala a on držel její hlavu oběma rukama.

Přitiskl jsem se k plesnivé zdi průjezdu a ti dva se líbali dál. Mladík něco řekl. Pak se znovu líbali –a stáli přímo u východu z kina…

Jděte pryč, prosil jsem je nehlasně, jděte pryč, jděte pryč, jděte pryč.

Ale oni se pořád líbali a hladili a po dvorku přeběhla kočka a zamňoukala.

Sedm hodin padesát šest. Sedm hodin padesát sedm.

„Ne,“ prohlásilo děvče. „To nemůžu.“

„Ale ano,“ naléhal mládenec. „Můžeš. Jestli mě miluješ, tak můžeš. Jinak mě nemiluješ.“

„Ale když já jsem to ještě nedělala,“ namítlo děvče.

„Jestli nechceš, tak to řekni,“ odpověděl mladík.

„Ale ano,“ řeklo děvče. „Chci, chci, chci.“

Mladík ji objal kolem ramen a oba zamířili přímo ke mně. Vmáčkl jsem se ještě hlouběji do stínu a dvojice mě minula a nevšimla si mě a děvče vydechlo: „Jsi první…“

Rozběhl jsem se v ponožkách přes dvorek a po krátké chodbě. Když jsem vešel do sálu, dotkl jsem se obličejem páchnoucího červeného sametového závěsu. Film ještě běžel –ještě běžel! Přikrčený jsem se doplížil na své místo. Židlička zavrzala. Uhladil jsem si vlasy, setřel pot z čela a snažil se dýchat klidněji. Na plátně už byli dobří odměňováni a zlí trestáni a přes všechna protivenství zvítězila spravedlnost.

Pak se ozvala dramatická závěrečná hudba a rozsvítilo se. Rusovlasá uvaděčka vešla do sálu a zvolala: „Východ je vpravo!“ Ukazovala nemnoha návštěvníkům cestu a znovu přitom narazila na mne a já jsem se zeptal: „Opravdu se s tím nedá nic dělat?“

Dívka zaklonila hlavu a řekla ke špinavému sametovému závěsu: „Ty chlapi jsou dneska už tak nafoukaný, že je to k nevydržení!“

Aby na mne zaručeně nezapomněla položil jsem jí před odchodem znovu ruku na bok a ona mě přes ni znovu plácla, ale tentokrát se už přirozeně zasmála.

Šel jsem domů velmi pomalu. Teď už jsem nespěchal. Kráčel jsem podél Rýna a díval se na světla na druhém břehu a na loď plující po tmavé vodě. Lidé na palubě zpívali veselou písničku, hrála jim k tomu tahací harmonika. Dýchal jsem podzimní vzduch s příměsí kouře a těšil se na léto, jež přijde po této zimě, protože se ho Julius Maria Brummer nedožije. Bude to krásné léto, myslel jsem si, krásné léto pro malou Mickey a pro jejího otce i pro Ninu a pro mne. Všechno bude dobré, teprve až Julius Brummer zemře.

Cítil jsem se velice unavený. Jak jsem stoupal po točitých schodech do bytečku nad garáží, bolely mě nohy. Dveře jsem před odchodem zamkl. Když jsem je teď otevřel, ležel na podlaze za nimi dopis. Zřejmě ho někdo podstrčil pode dveřmi. Když jsem poznal Ninino písmo, zalilo mě teplo. Roztrhl jsem obálku. Vypadl z ní lísteček. Četl jsem: Musím s tebou nutně mluvit. Manžel bude zítra odpoledne u advokáta. Přijeď v půl čtvrté ke člunu.

Sedl jsem si na postel a zvedl dopis k obličeji, protože jsem doufal, že z něj ucítím její parfém; ale cítil jsem jen papír a pomyslel si, že Nina už nepíše dopisy. Pak jsem se podíval oknem na její okno. Stála za závěsem, viděl jsem její siluetu. Zřejmě na mě čekala. Teď se pohnula. Hned nato světlo v jejím pokoji zhaslo. Zhasl jsem i já. A tento úkon mě k ní něžně připoutal, připadalo mi, že na nás padla tma jako teplá přikrývka na postel, v níž oba ležíme, objímáme se a chráníme jeden druhého, spojení na celou noc.

6

Měla nízké černé střevíce, černý plášť do deště a na hlavě černý šátek, zpod něhož tryskaly světlé vlasy. Počasí bylo toho dne nejisté, už dvakrát silně pršelo, ale teď odpoledne svítilo slunce. Po bledě modrém nebi hnal východní vítr cáry šedivých mraků. Jejich stíny klouzaly po hladině řeky.

Dorazil jsem k hospůdce na člunu přesně v půl čtvrté. Nina tam už byla. Stála na silnici, zpola schovaná za starým kaštanem. Vysadil jsem předtím Brummera u doktora Zorna. V pět hodin jsem ho měl zase odvézt.

Hodina pouhá hodina –a přesto mi připadala jako příslib věčnosti, když jsem teď předním oknem viděl, jak ke mně Nina běží. Otevřel jsem pravá dvířka a Nina padla na sedadlo. Těžká dvířka se za ní zabouchla. Dýchala ztěžka, tvář měla růžové od větru, bílé zuby se jí leskly. Ještě nikdy mi nepřipadala tak krásná.

„Musíme pryč!“

„Ale proč…“

Cítil jsem její parfém, vůni jejích vlasů, šílel jsem po ní. Dodala rychle: „Bojím se…“

„Čeho?“

„Jeho… jeho…“ Najednou se na mě rozkřikla: „Tak jeď, jeď už, proboha!“

Rozjel jsem se. Seděla vedle mne a stíny roztrhaných mraků se sunuly po řece a po silnici a přes nás. Jel jsem deset minut, potom Nina řekla: „Tady.“

Zastavil jsem. Pod silnicí tam začínal lužní lesík s hustým podrostem, o kousek dál tekl Rýn. Viděl jsem červenožluté keře, sukovité vrby, vysoké rákosí, zarostlé pěšiny.

„Sjeď ze silnice!“ poručila Nina.

Zamířil jsem s cadillakem přes louku ke křoví a zaparkoval pod starým stromem. Ze silnice nebylo vůz vidět. Nina vystoupila a zamířila do podrostu. Šla tak rychle, že jsem měl co dělat, abych jí stačil. Do obličeje mě šlehaly větvičky, klopýtal jsem přes kořeny a klouzal v malých kalužích spodní vody. Nina šla pořád dál. Lesík byl stále hustší. Kvákala tu spousta žab a ve vzduchu nad námi křičelo pár ptáků. Nahoře na silnici zakvílely pneumatiky rychle jedoucího auta.

Na malé mýtině se Nina zastavila. Kolem dokola rostly mohutné staré stromy, na jejichž do běla vymytých kmenech tkvěly ještě řasy, traviny a písek po poslední vysoké vodě. Na mýtince bylo šero, v dálce šuměla řeka. Páchlo tam trouchnivějící dřevo. Nina se na mě dívala. Chřípí se jí chvělo, oči se jí vlhce leskly, stejně jako plné rudé rty. Objal jsem ji. Tiše vzdychla. Vzal jsem její hlavu do rukou a ona mě objala oběma rukama a přitiskla se ke mně, a když jsem ji políbil, vzpomněl jsem si na mladou dvojici u zadního vchodu malého kina, tak nevinně, tak nevinně…

Nina zavřela oči, ale já jsem je nechal otevřené a viděl jsem blízko, blizoučko její bílou pleť, hedvábné řasy a zlaté vlasy, a stíny mraků se přes nás valily a já jsem byl přešťastný. Pak mě Nina odstrčila a tvář měla tvrdou a hlas chraplavý, když řekla: „Nedá se rozvést.“

„Já vím,“ řekl jsem a chtěl jsem ji vzít za ruku, ale Nina o dva kroky ustoupila. Opírala se teď zády o kmen stromu.

„Ty to víš? Jak to?“

„Řekl mi to. Cestou do Mnichova. Nepřijal ani mou výpověď.“

Nina si strčila obě ruce do kapes pláště a mluvila se mnou jako s nejhorším nepřítelem: „A co ty? Co jsi udělal?“

„Nic,“ opáčil jsem.

Nemohl jsem jí prozradit, co jsem mezitím udělal, nesměla nic vědět. I kdyby mnou opovrhovala, i kdyby mě nenáviděla… nesměla nic vědět.

„Nic,“ opakovala chladně. „To je úžasné! Nic neuděláš, nic neřekneš, nedáš mi vědět. Já musím psát tobě! A vy tvrdíte, že mě milujete?“ zvolala.

Začala mi najednou vykat. Sípavě oddychovala.

„Nino, já…“

„Neříkejte mi Nino! Nemáte na to právo! Obelhal jste mě a podvedl! Nedá se vám věřit! Ani trochu!“

Udělal jsem dva kroky a chtěl jsem ji k sobě přitáhnout, ale Nina ustoupila za mohutný kmen.

„Zůstaňte, kde jste! Myslela jsem, že chcete dát výpověď, pane Holdene, myslela jsem, že se mnou chcete odejít, pane Holdene, a žít –kdekoli, v chudobě, když to jinak nepůjde.“

„Nemůžu dát výpověď. Ví toho na mě příliš mnoho.“

„Co ví, co?“

„Že jsem ho chtěl vydírat, že jsem byl v kriminále. Že půjdu znovu za mříže, když mě udá. Má mě v hrsti. On vás podvedl, ne já! Nechci znovu do vězení!“

„A co já?“ Tvář měla teď bledé. Přitiskla si obě pěsti na prsa. „A co já? Chodí ke mně! Přichází ke mně každou noc! Ještě nikdy nebyl tak něžný… Říká, jak po mně touží… Přichází každý večer… a zůstává. Spí u mě. V mé posteli…“

„Přestaňte!“

„Proč? Copak je horší to poslouchat? Chcete slyšet, co dělá? Jak mě nazývá? Co říká? Vy to nechcete slyšet, ne?“

„Ne!“ vykřikl jsem.

„To je ono,“ zašeptala. „Jen na mě křičte! K tomu je zapotřebí ohromná odvaha! Jak jste odvážný, pane Holdene! A jak moudrý! Těch velkých plánů, těch rad, a teď? Co mi radíte teď?“

„Musíte být rozumná. Najdu nějakou cestu,“ slyšel jsem sám sebe jako z velké dálky. „Nesmíme se ukvapit.“

„Nesmíme se ukvapit, ne!“ Oči měla černé. Její tvář se podobala masce opovržení. „Máme čas, že ano? Ať si zase přijde, dneska, zítra, pozítří! Ke své Ninočce, která ho tak okouzluje, kterou tak miluje!“

Teď křičela ona: „Včera v noci, když jste se vrátil domů, jste mě viděl u okna, viďte? Nebyla jsem sama. Byl u mě. A světlo zhasl on. On, ne já!“

Nesměl jsem jí nic říct. To bylo vyloučené. Musel jsem poslouchat její výčitky, musel jsem snášet její opovržení.

Mlčel jsem.

Nina vystoupila zpoza stromu a vmetla mi do tváře: „Jste zbabělý! Sentimentální a zbabělý! Připomínám vám vaši ženu, jinak nic! To, čemu říkáte láska, je jen vaše špatné svědomí!“

A opět jsem mlčel a voda šuměla a ptáci křičeli. Nina Brummerová ječela celá bez sebe: „A vám jsem se svěřila! Na vás jsem se spoléhala! Bože, to si pořád ještě víc vážím je ho! Dostane, co chce! Je důsledný! Je chlap! Je aspoň chlap!“

Potom se oběma rukama chytila za hlavu a zírala na mě jako na cizího člověka a chřípí se jí chvělo. Mlčky jsem se otočil a odcházel podrostem po úzké pěšině a větvičky mě opět šlehaly do tváře a drásaly mi pleť.

Pět kroků, sedm kroků, pak jsem uslyšel její hlas.

„Holdene…“

Osm kroků. Devět kroků. Deset kroků. „Holdene, prosím… vraťte se… je mi to líto…“

Ale já se nevrátil. Došel jsem rychle k autu a vklouzl za volant a rozjel se k silnici. Když jsem vůz otáčel, spatřil jsem Ninu. Vyklopýtala z lesíka, šátek jí sklouzl na ramena, plášť měla rozepnutý, paže roztažené do prosebného gesta: „Prosím,…“

Šlápl jsem na akcelerátor. Těžké auto se vyhouplo na silnici, zadní kola se roztočila, že po nich zůstala stopa, a potom zabrala. Sklonil jsem se nad volant a viděl jsem, jak ručička tachometru putuje doprava a viděl jsem, jak proti mně letí silnice se starými stromy, viděl jsem ptáky nad vodou, cáry mraků na nebi, loď v dálce. Ninu jsem už neviděl. Neotočil jsem se po ní. Nemohl jsem se otočit, bylo to nad mé síly.

7

To se tedy stalo ve čtvrtek.

V pátek se pak začala šířit hrůza, hrůza, kterou jsem pustil do světa, kterou jsem si vymyslel…

V pátek v jedenáct hodin dopoledne jsem vezl Julia Brummera a jeho krásnou ženu do města. Nikdo nemluvil. Oba seděli za mnou, mohl jsem je pozorovat v zrcátku. Nina vypadala hrozně, pod očima měla hluboké kruhy a na obličeji příliš mnoho pudru. Julius Brummer měl krátké prsty sepjaté na břiše. Občas našpulil rty a hvízdl si. Když se nedíval na manželku, díval se na mne. Buď na moje záda, nebo do obličeje –v zrcátku. Julius Brummer se zřejmě něčím bavil, jednou se dokonce klokotavě zasmál. A já jsem si pomyslel: Každou noc. Každou noc. Každou noc.

Když jsme přijeli do Lützowovy ulice, uslyšel jsem jeho hlas: „Vzduch, Holdene!“

„Ano, pane Brummere,“ odpověděl jsem a zabočil doleva. Pravá přední pneumatika cadillaku byla málo nahuštěná. Brummer si toho před odjezdem všiml. Pravá přední pneumatika byla málo nahuštěná, protože jsem z ní v noci vypustil vzduch.

Před námi se vynořilo velké benzínové čerpadlo. Pomalu jsem k němu dojel. Malý Pavel se k nám spokojeně přiřítil: „Dobré jitro, panstvo!“

Uher na čele měl přelepený leukoplastem. Další boláček se mu už tvořil na špičce nosu.

„Málo vzduchu. Vpravo vpředu,“ řekl jsem. Pavel se hned rozběhl a vrátil se s přístrojem, kterým se reguluje tlak vzduchu v pneumatikách. Klekl si a odšrouboval čepičku ventilku a za dvě minuty bylo všechno v pořádku.

„Děkuju, Pavle,“ řekl jsem a dal mu dvacet feniků.

Pavel se začervenal: „Ach, pane Holdene…“

Podíval jsem se na něj a chystal se odjet. „Co je?“

Pavel zrudl ještě víc. Kroutil se rozpaky, zavíral a otvíral malé špinavé pěsti. Ztlumil hlas, sklopil hlavu: „Nemluvil bych o tom, ale mistr dělal včera vyúčtování a já jsem to musel zatáhnout z vlastní kapsy. Mohl byste mi to prosím vrátit?“

„Vrátit –co?“ zeptal jsem se a prosil ho v duchu za prominutí a opakoval jsem si, že se to všechno děje pro nevinné dítě, které se nemůže bránit.

„Ale vždyť víte, pane Holdene…“ Teď už mu bylo stěží rozumět. „Dvacet čtyři marek třicet. Nezlobte se, já jen, že musím nejpozději v pondělí zaplatit týdenní splátku na motorku…“

Ze zadního sedadla se ozval Brummerův podrážděný hlas: „Co je s tím klukem?“

Otočil jsem se. Brummerovy oči se nedůvěřivě blyštěly. Dívala se na mne i Nina, vyčerpaná a smutná.

„Nemám ponětí, pane Brummere. Nevím, co chce.“

Brummer rychle spustil okénko na své straně a píchl růžovým prstem do vzduchu.

„Ty, jak se jmenuješ?“

„Pavel.“

„Můj řidič ti dluží peníze, Pavle?“

„Ano,“ přisvědčil mládenec.

„Ne,“ ohradil jsem se.

Řekli jsme to současně. Pak jsme se na sebe podívali. Pavel měl ústa dokořán. Nechápavě zakoktal: „Ale, ale pane Holdene“

„Jaké ale?“ zeptal jsem se. „Prober se, Pavle! Copak jsem ti někdy zůstal dlužný za benzín, co teď platíme přímo?“

„Ještě ne, nikdy…“

„… až do předvčerejška. Řekl jste, že u sebe nemáte ani vindru. Proboha, musíte se na to přece pamatovat!“

Nato jsem sundal ruce z volantu, svěsil ramena a počítal do sedmi. Byl bych počítal dál, ale při sedmi jsem uslyšel Brummerův hlas: „Tak co je, Holdene?“

Otočil jsem se. „Pane Brummere, s Pavlem se známe od té doby, co u vás pracuju. Je to poctivý mládenec. Bude to nějaké nedorozumění. Já…“

„Přestaňte žvanit! Tankoval jste tady předevčírem, ano, nebo ne?“

Odpověděl jsem hlasitěji: „Kdybych tu tankoval, tak bych to řekl. Proč bych to měl tajit?“

Mládenec byl v obličeji bílý jako křída, dokonce i boláčky ztratily svou nezdravou barvu.

„Proboha, pane Holdene… vždyť jste tady byl! Mluvil jste se mnou. Podal jste mi ruku! Přece nejsem blázen!“

„Já taky nejsem blázen. Nebyl jsem tady.“

Tu k nám přistoupil majitel čerpadla, hubený válečný invalida jménem Merz. Měl jen jednu paži. Na sobě měl bílý plášť.

„Nějaký problém, pane Brummere?“

Brummer se s heknutím vysunul z auta. Já jsem taky vystoupil. Otočil jsem se přitom k Nině. V jejích očích jsem viděl strach. Její rty neslyšně formovaly slovo… Rychle jsem pohlédl stranou.

Stáli jsme teď před červenočerným cadillakem čtyři. Vítr hnal k silnici šustící listí. Pavel se náhle tiše rozplakal. Slzy se mu po nezdravé pleti, poznamenané akné, řinuly k ústům. Olizoval si je a vrtěl hlavou a nemohl to pochopit. Brummer vysvětlil majiteli situaci. Merz byl slušný člověk a jen tak se nikoho nelekl.

„Pane Brummere, za své zaměstnance dám ruku do ohně! Pavel je poctivý kluk. Ten nelže!“

Teď byla řada na mně, abych se rozčilil.

„Poslyšte, pane Merzi, chcete tím tvrdit, že lžu?“

„Nechci tvrdit vůbec nic,“ odsekl Merz chladně.

S kramářskou logikou, která mu vynesla milióny, Brummer zahřměl: „Ale jeden z těch dvou lhát musí!“

Byl jsem otočený zády k autu, ale přesto jsem na sobě cítil Ninin pohled. Zeptal jsem se Pavla: „Kdy jsem tu měl být? Tak odpověz, já za tuhle komedii přece taky nemůžu. Tak kdy?“

Pavel zavzlykal: „Předevčírem… bylo asi čtvrt na osm…“

Řekl jsem Brummerovi: „To jsem byl v kině!“

„Pane Holdene, pane Holdene, já už těch čtyřiadvacet marek třicet nechci, já ten benzín zaplatím, ale řekněte, že jste tady byl!“

„Tak už přestaň, Pavle, nebyl jsem tady. Taková pitomost!“

Následovala pauza.

Náhle si Brummer opět hvízdl. Plivl na zem a slinu rozetřel botou. Pak se otočil k mládenci. Pohupoval se na špičkách a zeptal se: „Říkáš, že můj cadillac byl tady. Předevčírem po sedmé.“

„Ano, pane Brummere!“

„A můj řidič tu tankoval.“

„Byl jsem v kině!“

„Buďte zticha, Holdene! Dál, Pavle. Co měl můj řidič na sobě?“

„To už nevím… Ale vím… měl na sobě hnědý oblek, zelenou kravatu… i bílou košili…“

„Žádný hnědý oblek nemám!“ zvolal jsem.

„Co se tak rozčilujete? Nikdo vám přece nic nedělá!“

„Trvám na tom, aby se ta záležitost okamžitě vysvětlila!“

„Na tom nemusíte trvat. Na tom mám největší zájem já sám.“ Brummer vyndal tlustou náprsní tašku a vytáhl z ní třicet marek. „Nejdřív peníze. Tumáš. Zbytek je pro tebe.“

„Já od vás žádné peníze nechci, pane Brummere. Chci, abyste mi věřil!“ volal mládenec zoufale.

„Nojo, nojo, samozřejmě že ti věřím!“ Potom se Brummer otočil k Merzovi: „Můžu si zatelefonovat?“

Invalida ho odvedl do skleněné kabiny. Cestou se Merz otočil a nevlídně si mě změřil. Byl přesvědčený, že lžu. Byli o tom přesvědčení všichni. Bohudíky, myslel jsem si.

„Pavle!“

To byl Ninin hlas. Otočil jsem se. Přesunula se k otevřenému okénku a povzbudivě se usmívala na chlapce, který se třásl rozčilením: „Jseš si jistý, že to byl pan Holden? Nemohl to být někdo jiný?“

„Byl to pan Holden! Přísahám při životě své matky!“

Ninin pohled putoval od něho ke mně. Zavrtěl jsem hlavou.

Pavel zvolal: „I kdyby mě pan Merz vyhodil, budu to opakovat pořád dokola. Byl jste tady!“

Mlčky jsem pokrčil rameny.

Brummer se vrátil houpavým krokem k autu. Kolem černých, pečlivě vyžehlených kalhot mu vítr honil barevné listí. Opět si hvízdal. Zastavil se těsně přede mnou a hvízdal mi do obličeje, dost dlouho. Potom poručil: „Domů!“

„Chtěl jste přece…“

„Copak neslyšíte? Domů!“

Nato jsme hráli tu známou hru, spočívající v tom, kdo se vydrží na koho déle dívat, a já jsem prohrál a otevřel mu dvířka. Pak jsem vlezl za volant a spatřil jsem v zrcátku Nininy vytřeštěné oči a pohlédl jsem stranou, a tím do tragických očí Pavlových, a pomyslel jsem si, že jsem toho způsobil už dost, pro začátek dost. Ale pak jsem v zrcátku zahlédl Julia Brummera a pohled na něj mi zas dodal sílu. Brummer si totiž už nehvízdal, nepobrukoval, nesmál se. Seděl tam bledý a zmatený a bál se –jen zatím nevěděl čeho. Měl se to brzy dovědět.

8

„Buďte mi k dispozici,“ řekl Brummer. Vystoupil a zamířil k vile. Po pár krocích se otočil a rozkřikl se na manželku: „Tak už pojď, pojď!“

Nina stála přede mnou a zírala na mne, jako by mě ještě nikdy neviděla. Teď sebou škubla a vykročila poslušně za manželem.

Díval jsem se za nimi, dokud nezmizeli, pak jsem odešel do svého pokoje nad garáží, vyndal jsem láhev koňaku a dal si pořádný doušek, ale jen jeden. Sedl jsem si k oknu a čekal. Za půl hodiny přišel doktor Hilmar Zorn. Pak jsem ho viděl, jak chodí s Brummerem sem tam kolem jezírka. Maličký advokát měl na sobě světlemodrý oblek. Bílé vlasy mu svítily ve slabém podzimním slunci. Brummer se čas od času zastavoval a prudce gestikuloval. Maličký advokát ho uklidňoval. Potom se dál procházeli kolem vody, po barevném listí a ocúnech a tlející trávě. Nakonec oba odjeli Zornovým autem, z ničeho nic.

O hodinu později u mě zadrnčel telefon. Byla to Míla Blehová: „Jídlo je hotový, pane Holdene.“

„Už jdu.“

Stará česká kuchařka prostřela v kuchyni pro sebe a pro mne. Když jsem vešel, poloslepá fena se rozkňučela.

„Ticho, Puppele!“

Ale fena se nedala uklidnit. Očichávala mě a kňučela a štěkala. Odstrkoval jsem ji, ale nedala se odbýt. Kňučela, jako by se bála. Nakonec ji Míla poslala do zahrady: „Dneska to s tebou není k vydržení, moc ráda bych věděla, co ti je!“ Míla se posadila ke mně. „Pomalu nám to tady všem leze na mozek. Pro Ninu jsem vařila zbytečně, nemá na jídlo ani pomyšlení.

Milostpán jakbysmet, ne, nemá hlad. Teď řekněte ještě vy, že je vám taky špatně!“

„Já mám hlad!“

„Díkybohu, aspoň někdo! Udělala jsem královecký klopsy, vemte si pořádnou porci!“ Křečovitě polkla. „Mám zase to štosování. Víte, pane Holdene, je to hrozný, že o tom uvažuju, poněvadž mám Ninu tak ráda a milostpána si moc vážím, ale při tom rozruchu, co u nás teď panuje, si občas říkám, že bych už měla ráda konečně klid. Ta štítná žláza mě hrozně trápí. A tady se už zase něco stalo!“

„Jak jste na to přišla?“

„Ninočka plakala, milostpán křičel. Nechtějí mi nic říct, protože se mě bojí rozčílit. Jako bych se takhle nerozčilovala! Víte něco vy?“

„Ne.“

„Ráda bych už měla klid, namouduši!“ Míla se zase rozvzlykala, bolest jí vháněla slzy do očí. Odsunula talíř. „To je ale hloupé, teď přešla chuť i mě. Ach, jémináčku, a dřív u nás bývala taková pohoda!“

Zařinčel domácí telefon.

„Já to vemu, Mílo, zůstaňte sedět!“ Zvedl jsem sluchátko, zatímco Míla tiše naříkala, a pak jsem uslyšel jeho hlas, brutální a zároveň ustrašený tón: „Přijďte do mé pracovny!“

„Ano, pane Brummere.“

„Teď ještě tohle,“ řekla Míla, „a zbydou tu i vaše klopsy! Je tohle nějaký život? To není žádný život!“

Mezi kuchyní a halou byla krátká chodbička s dvojitými dveřmi. Když byly zavřené, vznikl prostor bez oken. V okamžiku, kdy za mnou zapadly dveře od kuchyně, jsem ucítil Ninin parfém. Vzápětí mě objala a přitiskla své rty na moje. Neviděl jsem ji, jen jsem ji cítil, cítil jsem celé její tělo. Líbala mě nesmírně něžně. Potom zašeptala: „Promiň mi ten včerejšek!“

Měl jsem pocit, že se pode mnou kolébá podlaha. Bylo to šílenství! Kdykoliv se mohly otevřít dveře. Mohla vejít Míla, sluha, jedno z děvčat, Brummer. Ze tmy se ozval Ninin milovaný hlas: „Mám hrozný strach. Co se to u nás děje?“

„Nevím.“

„Kdy tě uvidím?“

„Zítra ve tři u člunu.“

„Budu tam…“

Hned nato mi vyklouzla z náruče. Kuchyňské dveře se otevřely a zavřely. Byl jsem ve tmě sám. Zůstala tu jen vůně, nasládlá vůně.

Vešel jsem do haly, podíval jsem se do kulatého zrcadla a setřel si z úst stopy rtěnky. Pak jsem zamířil k Brummerově pracovně, zaklepal na dveře a otevřel je. Spatřil jsem Brummera, Zorna a šest cizích mužů.

9

Muži byli všichni asi tak velcí a tak staří jako já. Stáli v řadě u okna. Místnost byla velká. Na všech stěnách stály police na knihy. Brummer hodně četl, trpěl utkvělou představou, že je nevzdělaný.

U krbu stál psací stůl. Na něm velká fotografie Niny. Polilo mě trochu horko, když jsem ji spatřil, protože jsem do této místnosti vstoupil poprvé, fotografie ukazovala Ninu Brummerovou v přiléhavých černých plavkách na pláži, mávala a smála se. Byla to táž fotografie, kterou jsem kdysi viděl v bytě Toniho Worma…

Brummer a Zorn stáli vedle sebe. Maličký doktor narovnával nohou třásně perského koberce. Uklonil jsem se.

„Dobrý den. Postavte se prosím tamhle, pane Holdene. Mezi druhého a třetího pána zleva.“

Stoupl jsem si tedy mezi druhého a třetího pána zleva a druhý a třetí pán zleva se nadále dívali strnule před sebe jako ostatní. Maličký advokát –dnes měl na sobě stříbrnou vestu s jemnými oranžovými kosočtverečky přistoupil ke dveřím v mahagonovém obložení a pustil dovnitř rusovlasou uvaděčku. Byla vyšňořená a velmi rozrušená. Černý hedvábný kostým jí přiléhal k tělu a modeloval je stejně ordinérně jako provokativně, černé střevíčky měly tak úžasně vysoké podpatky, že se sotva držela na nohou. Kabátek kostýmu byl krátký, výstřih hluboký, zrzavé vlasy spadaly dívce volně na ramena. Podívala se na nás, jak jsme tam stáli u okna zachichotala se a zrudla.

„Ano, je tady,“ prohlásila.

„Který to je?“ zeptal se Zorn a zatahal se za límec. Byl taky rozčilený, díkybohu!

„Třetí zleva,“ řeklo děvče.

„Jste si jistá?“

„Naprosto. Můžu něco říct? Byl trochu dotěrný, to ano, ale působil docela sympaticky. Nemyslím, že by udělal něco špatného…“

„To stačí,“ zarazil ji Zorn. „Tady máte dvacet marek za námahu. Už na to nemyslete. Byla to jen taková hra. Rozumíte?“

„Ach!“

„Ano. Vsadili jsme se o něco.“

„Aha.“

Zorn dal rychle a trochu opovržlivě peníze také mužům. Mně nedal nic. „Děkuju vám, pánové. Můžete jít. Halou doleva. Brána je otevřená.“

Muži odešli bez pozdravu. Rusovlasá dívka na mne ještě jednou zvědavě pohlédla a pak odešla taky. Brummer si sedl na psací stůl, krátké nohy mu visely dolů. Zorn si sedl do kožené lenošky. Mne nechali stát u okna.

„Pane Holdene,“ začal advokát a odkrajoval špičku doutníku, „d-domnívám se, že jste taky uvažoval o tom, co se stalo.“

Těšilo mě, že opět zadrhával. Pohlédl jsem na fotografii na psacím stole a vzpomněl si na sametové rty, které se před chviličkou tiskly k mým.

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„A k čemu jste d-dospěl?“

Otočil jsem se k Brummerovi, který klátil nohama a popotahoval se za světlý knírek.

„Jestli věříte tomu klukovi, a ne mně, opakuju svou prosbu, abych mohl dát výpověď, pane Brummere.“

„To by se vám tak hodilo,“ odpověděl chrochtavě Brummer. „Zůstanete u mě, nebo se vrátíte do kriminálu.“

„V tom případě podám žalobu.“

„Na koho?“

„Na toho kluka. Lže.“

„Nemyslím, že lže,“ řekl Brummer.

„Pak podám žalobu na muže, který předevčírem večer použil váš cadillac a natankoval tam benzín –žalobu na neznámého pachatele.“

„To neuděláte taky,“ ozval se Brummer.

„Kdo mi v tom zabrání?“

„Já. Když podáte žalobu vy, podám žalobu i já. Je to jasné?“

Mlčel jsem.

„My jsme přirozeně přesvědčení, pane Holdene,“ dodal maličký advokát, „že jste tam ten benzín bral vy. Nevíme jen, proč to popíráte.“

„Byl jsem v kině. To děvče mě poznalo.“

„Ale poslyšte! Pan Brummer a já jsme v tom kině byli p-předtím taky.“ Zatahal se za límec. „V k-kině s nepřetržitým provozem.“ Zorn vypouštěl oblaka kouře. „Když se setmělo, tak jsem odešel. Za p-půl hodiny jsem se vrátil. Východem. Pan Brummer si toho nevšiml. Uvaděč taky ne. Jestli má být tohle vaše alibi, tak vás už p-předem lituju.“

Pomyslel jsem si: Ale t-trochu přitom k-koktáš, když říkáš, že mě lituješ. A nahlas jsem se zeptal: „Proč bych si měl takové alibi opatřovat? Proč bych jel právě k čerpadlu, kde mě každý zná? Proč bych se záměrně přiváděl do situace, v níž teď jsem?“

„Třeba vám právě o tu situaci jde,“ opáčil maličký advokát. „Vy si přece pořád něco plánujete. Jednou jste nás chtěl vydírat. Pak jste chtěl dát z ničeho nic výpověď. Pořád nové plány, pane Holdene, pořád nové plány…“

A pak se oba srdečně zasmáli a zamrkali na sebe, jako by spolu měli rozkošné tajemství, ach, rozkošné tajemství.

10

Odpoledne jsem vyrazil opět k hlavnímu nádraží. Tentokrát se mi podařilo najít parkoviště. Bylo čtvrt na čtyři. Brummer a Zorn byli ve věznici. Měl jsem je odvézt v šest hodin. Zbývala mi tedy spousta času na to, co jsem musel udělat. Přistoupil jsem k úschovně zavazadel, vyzvedl si svůj laciný kufr, odešel do umýváren a oblékl si znovu hnědý oblek a zelenou kravatu s černými puntíky. Kufr jsem dal do auta. Vzal jsem si taxík a odjel k severu na Frauenlobweg. Za jízdy jsem dával pozor, jestli mě někdo nesleduje, ale nikoho jsem neobjevil. Pak jsem si vzal druhý taxík a jel do Artušovy ulice. Tam jsem si u optika koupil velké černé brýle a v jiném obchodě bílou slepeckou hůl. Hůl jsem si dal zabalit. Nato jsem si vzal třetí taxík a jel do Recklinghauské ulice. A pořád jsem dával pozor, jestli mě někdo nesleduje.

V Recklinghauské ulici jsem vystoupil a počkal, až taxík zmizí. Pak jsem vešel do domu, nasadil jsem si černé brýle a vybalil z papíru bílou slepeckou hůl. Papír jsem strčil do kapsy. Nato jsem nejistě, poťukávaje holí o chodník, zabočil za roh do Hattinské ulice. Poté jsem musel přes vozovku. Převedla mě jakási stará žena. Poděkoval jsem jí: „Zaplať vám to pánbůh.“

Ve chvílích, kdy se zamýšlel sám nad sebou, podporoval Julius Maria Brummer veřejně prospěšné instituce. Věnoval peníze nemocnicím, sirotčincům a organizaci pro boj s dětskou obrnou. V Hattinské ulici financoval ústav pro kvalifikaci slepců. Vedle vchodu do zchátralého šedivého domu visela tabulka. Stálo na ní:

NADACE JULIA MARII BRUMMERA PRO SLEPCE A ZRAKOVĚ POSTIŽENÉ 1. POSCHODÍ

Vešel jsem do domu, kde bylo cítit zelí a přepálený tuk. Kdesi křičelo dítě, vyhrávalo rádio a okna na chodbě byla ještě zčásti zabedněná prkny. Julius Brummer si pro své charitativní úsilí nevybral ten nejlepší a nejčistší dům. Ale co na tom? Slepci mohli tu špínu jen cítit.

V prvním poschodí byly špinavé dveře, které nešly zavřít, a za nimi špinavá předsíň s výhledem na špinavý dvůr. Na zdi visela filantropova fotografie. Pod ní stálo:

EXISTUJE JEN JEDEN HŘÍCH, A TO: ZTRATIT NADĚJI JULIUS M. BRUMMER

Napadlo mě, že slepci nemohou vidět tvář Julia Marii Brummera a přečíst si jeho poznatek, a jaká to je pro ně škoda, obojí.

Vešel jsem do druhé místnosti, která byla stejně špinavá jako první a kde také visela na zdi Brummerova fotografie, tentokrát bez citátu. Stál tam stůl, pár židlí, psací stroj. Na podlaze se povalovaly plechovky s voskem na podlahu, pletené koše a sandály, šňůry na prádlo, přikrývky a další předměty, které slepci vyráběli či prodávali. Za psacím stolem seděla mladá dívka v černé sukni a bílé blůze. Měla široký zlatý pásek. Podprsenka jí zvedala ňadra tak, že se tyčila výhružně jako cimbuří, přes boky byla do sukně naditá, že jí div nepraskl zip. Dívka byla nalíčená jako hvězda noční revue, měla dokonce i přilepené řasy a zlatě nalakované nehty. Ústa jí planula. Pro koho asi, uvažoval jsem, pro koho tady nahoře? Na zavřeném okně bzučelo pár velkých much. Dívce zřejmě nevadily. Přišoural jsem se s holí blíž, pokorně jsem pozdravil a dívka odpověděla na můj pozdrav veselým: „Buďte vítán!“ Tu jsem si všiml, že má na horním rtu velký rozštěp. Slepci to nevidí, uvažoval jsem, proto asi…

„Jmenuju se Zorn,“ představil jsem se nikoliv bez škodolibosti. „Hilmar Zorn. Nebydlím v Düsseldorfu dlouho. V Berlíně, odkud pocházím, jsem se zúčastnil kursu psaní na stroji. Slyšel jsem, že takové kursy pořádáte taky.“

„To je pravda,“ řekla dívka s rozštěpem. Přistoupila ke mně, vzala mě za ruku a silně mi ji stiskla. Oči se jí vlhce leskly. Bylo jí asi pětadvacet a byla silně navoněná.

„Předpokládám, že jste členem svazu, pane Zorne?“

„Samozřejmě.“

„Kolik je vám let, pane Zorne?“

Konečně pustila mou ruku, ale zůstala stát těsně přede mnou a nepřetržitě si špičkou červeného jazyka přejížděla po rozštěpu.

„Čtyřiačtyřicet.“

„Chcete se hned zapsat?“

„Kdybyste mi nejdřív řekla, jak se tady pracuje.“

„Jste ženatý, pane Zorne?“

„Ne.“

„Máme tu mnoho mužů, kteří nejsou ženatí,“ vysvětlila dívka. „Abych nezapomněla, já se jmenuju Lichtová. Gréta Lichtová.“

„Těší mě. Pracujete tady už dlouho, paní Lichtová?“

„Slečno,“ odpověděla dívka. „Od založení. Předtím jsem pracovala u filmu. Dala jsem tam výpověď, protože tam byli chlapi hrozně drzí. Tady jsou všichni muži zdvořilí.“ Zavěsila se do mne a přitiskla si mou paži k tělu. „Mám ráda zdvořilé muže. Tedy opravdu, kdo je na mě hrubý, může rovnou odejít. Pojďte, zavedu vás do učebny.“

„Necítíte se tu osamělá?“

„Vůbec ne! Nevěřil byste, jaké historky tu vyslechnu! Víte, neříkám to jen proto, abych byla milá. Jestli se někdy vdám, vezmu si nejspíš slepce. Ne kvůli rentě, opravdu ne! Ale slepci… jsou jiní, věrní. A pozorní. Skuteční džentlmeni, ano!“ horovala Gréta Lichtová s rozštěpem.

Ve vedlejší místnosti stály stoly. Okna byla zavřená, páchla tam dezinfekce. V místnosti pracovalo patnáct slepců. Někteří vyráběli lýkové rohože a rohožky, jiní vyšívali. U okna bylo pět starých psacích strojů. Žáci na nich psali. Obličeje měli zvednuté ke stropu, ústa otevřená. Tři z nich měli tmavé brýle. Dívka s rozštěpem mě dovedla k volnému stroji, posadila mě na židli, vzala mě za ruku a ukázala mi, kde je stroj a kde je papír.

„Učitelka už odešla. Dává každý den úkoly. Někdy napsat zpaměti diktát, jindy vymyslet vlastní článek. Můžete se u nás naučit také jiné věci. Chcete, abych vám něco diktovala?“

„Ne, děkuju. Rád bych si jen trochu zapsal. Chci zkusit, jestli to ještě umím.“ Šátravými pohyby jsem zasunul do stroje list papíru. Dívka mi položila ruku na rameno a řekla slepci sedícímu vedle mne: „Pane Sauere, dohlédněte trochu na pana Zorna.“

Slepec jménem Sauer byl bělovlasý muž mého věku. Opáčil: „Samozřejmě, slečno Gréto.“ A psal dál.

Dívka s rozštěpem odešla. Na odchodu položila ruku na rameno ještě dvěma mužům a muži k ní otočili tváře a zářivě na ni pohlédli mrtvýma očima.

Pustil jsem se do psaní. Vyťukal jsem s několika chybami a nepravidelnými řádky abecedu a čísla od 1 do 10. Potom jsem napsal Otčenáš. Stroj, na kterém jsem psal, byl prastarý. Julius Brummer sem neinvestoval zrovna velké jmění. Pohlédl jsem doprava a přečetl si článek, který psal pan Sauer. V čem spočívá štěstí člověka? zněl titul. Stěwtí člověka spočíbá v tom, že má jinOgu člověka, který hi moluje. Já moluju svou ženui. Moje řwba mě podvádí. Bím to. B0=% už několik týdnů. Jel sem za ní taxíjwn a slyšel jssm jak se a tím ftuhým baví. Stálo to mně zp hédně peněz, ale ona si rigi nevšimla a já ted bím, že mě podvádí… Pan Sauer už psal opravdu dobře.

Vytáhl jsem papír ze stroje a zasunul do něj nový, a zatímco slepci pletli koše a sepisovali články o štěstí člověka, napsal jsem na špatný papír nadace Julia Marii Brummera.

Teď už víte, že existuju. Vypadám jako váš řidič. Máte smůlu. A smůlu má i váš řidič. Jestli neuděláte, oč vás požádám, zabiju vás. Váš řidič za to půjde do vězení. Váš řidič, ne já. Neznáme se a já nemám důvod vás zabíjet. Udělám jen, co se ode mne žádá. Váš řidič vás zná. Má spoustu důvodů vás zabít. Každý soud to uzná.

Podařilo se mi vyvézt z garáže váš cadillac a natankovat coby váš řidič na dluh benzín. Podaří se mi ještě jiné věci. Budete se řídit mými pokyny, nebo zemřete. Moji chlebodárci vás chtějí vidět tam, kam patříte: ve vězení. Pokoušíte se přimět reportéra Romberga, aby vám vydal jistou fotografii.

Těchto pokusů okamžitě zanecháte. Jestli neučiníte, co od vás žádám, zabiju vás. A váš řidič za to půjde do vězení. Váš řidič, ne já.

Potom jsem napsal adresu na lacinou zelenou obálku, kterou jsem si koupil cestou.

„Píšete bezvadně!“ řekl pan Sauer.

„Ujde to.“

„Poslyšte, nemohl byste mi půjčit pět marek? Vrátím vám je, čestné slovo.“ Mlčel jsem.

„Prosím vás. Dlužím je taxíkáři. Dokud mu nezaplatím, tak mě už nesveze. A pro mě je hrozně důležité, aby mě večer svezl.“

11

„Pumpnul vás?“ zeptala se dívka s rozštěpem. Uplynula hodina. Předtím jsem ještě chvíli psal a své pokusy jsem nechal ležet na stolku. „Kdo?“ nechápal jsem. „Pan Sauer. Pumpne každého.“

„Dal jsem mu pět marek.“

„Chová se jako blázen. Některé ženské mají prostě štěstí. Měl byste starou vidět. Je starší než on. Tlustá a ošklivá. Ale on si půjčuje na taxíky, aby za ní mohl jezdit. Taxíkář mu vypráví, s kým se schází a kde. Ke mně se pak chodí vyplakat.“ Přistoupila ke mně a vzala mě opět za ruku. „Přijdete zase?“

„Ale ovšemže přijdu.“

„To mě bude těšit,“ odpověděla Gréta Lichtová s rozštěpem a přitiskla si mou ruku k prsům.

Na schodišti jsem si sundal brýle a zabalil slepeckou hůl do papíru. V Hattinské ulici jsem chytil taxík. Odjel jsem k nádraží. Tam jsem se převlékl. Brýle a hůl jsem uložil do kufru, který jsem dal zase do úschovny. Dopis jsem Brummerovi odeslal z hlavní pošty. Bylo tři čtvrti na šest. Odjel jsem k vězeňské budově. Deset minut po šesté se objevil maličký doktor Zorn: „Musíme tu zůstat ještě nejméně dvě hodiny. Jeďte domů.“

To mě ještě nenapadlo, že alibi potřebují i jiní lidé.

„Dobrou noc, pane doktore,“ řekl jsem a odjel k Rýnu. Když jsem dorazil k bráně vily, spatřil jsem, že v ní stojí jakási žena. Světlo reflektorů po ní přejelo a mně se rozbušilo srdce. Zastavil jsem. Nina Brummerová nemohla popadnout dech: „Zaplať pánbůh, čekám tu už celou věčnost!“

„Co se stalo?“

Noční vítr jí zavál světlé vlasy do úst: „Mickey…“

„Co je s ní?“ vyhrkl jsem a cítil, jak mi srdce svírá ledová ruka.

„Musíme k Rombergovým. Mickey zmizela.“

12

Od Rýna stoupala mlha, vzduch byl vlhký, nebe tmavé. Jel jsem tak pomalu, že stromy na Cecíliině aleji, osvětlované ostrými světlomety, vystupovaly ze tmy jednotlivě. Nina vyprávěla: „Romberg volal Míle. Holčička měla školu do jedné. Ve tři ji začali rodiče hledat. Chudák Míla! Rozčilila se tak, že si musela lehnout. Je u ní lékař.“

Otočil jsem volantem doleva a vůz jel neslyšně k západu, Parkovou ulicí nahoru…

„Roberte?“

„Ano?“

„Má s tím… má s tím něco společného manžel?“

Přikývl jsem. „Vzpomínáš si na den, kdy ses vrátila z kliniky? Tehdy nás Romberg všechny vyfotografoval. Po téhle fotce tvůj manžel pase.“

„Proč?“

„Toho dne vyskočila z okna přítelkyně pana Schwertfegera… Ta dívka, co najela do vaší mercedesky. Mickey ji viděla. Mickey si zapamatovala její jméno. Hilda Lutzová. Pomocí té fotky a Mickey může Romberg dokázat, že existuje souvislost mezi Lutzovou, tvým manželem a panem Schwertfegerem.“

„A ty myslíš, že… že chce Romberga dítětem vydírat?“

„Vím to.“

Nina si přitiskla ruce k spánkům a zasténala: „Je to tvoje vina… tvoje vina… dal jsi mu ty dokumenty!“

Šlápl jsem na brzdu. Ninou to hodilo dopředu. Udeřila čelem do skla a tiše vykřikla. Chtěl jsem ji zadržet, ale vyskočila hned z vozu. Šel jsem za ní k novostavbě, kde bydlel Romberg. Vyjeli jsme výtahem do třetího poschodí. Nina zazvonila. Přiblížily se kroky. Pak se rozlétly dveře. Stála v nich Carla Rombergová, bledá a vystrašená. Neupravené hnědé vlasy jí visely do čela, brýle si sundala. Hnědé oči měla zarudlé od pláče. Za ní jsem v dětském pokoji viděl Mickeyinu prázdnou postýlku a nad ní barevná zvířátka, kočičky a opičky, ovečky a pejsky.

Paní Rombergová se na nás dívala a mlčela. Tiskla si ruku na ústa.

Nina se zeptala: „Dověděli jste se už něco?“

Carla Rombergová zavrtěla hlavou.

„Smíme dál?“

„Kdo je to?“ ozval se z pracovny hlas Petra Romberga. Hned nato se objevil ve dveřích. Měl na sobě flanelové kalhoty a koženou bundu. Tvář měl tak bílou, že se pihy zdály modré. Zrzavé vlasy, rozcuchané víc než jindy, mu odstávaly od hlavy. Přikázal nenávistně: „Zavři dveře, Carlo!“

Paní Rombergová chtěla zavřít, ale já jsem strčil nohu do škvíry. „Okamžik, musím vám něco říct.“

Romberg nemohl vzteky ani mluvit. „Zmizte!“

„Proboha, my přece nemůžeme za to, že Mickey zmizela!“ zvolala Nina.

Malý reportér ukázal na mne. „Zeptejte se jeho, kdo za to může. Je mi to líto, paní Brummerová, je mi to líto kvůli vám. Byla jste na nás vždycky hodná!“

V pracovně se ozvalo z reproduktoru: „Düssel sedm… Düssel sedm… jeďte hned do Heyseho ulice. Perou se tam ožralové… Düssel sedm… Düssel sedm…“

Řekl jsem: „Rombergu, mějte rozum! Copak chcete čekat, až vaši dceru zabijou?“

Carla Rombergová vykřikla.

„Řekl jsem vám, abyste do toho nestrkal prsty, abyste tu zatracenou fotku spálil a na všechno zapomněl.“

Romberg odpověděl chraplavě: „Vy se musíte podílet na každý sprosťárně, viďte?“

„Chci vám pomoct! Dejte mi tu fotku…“

„… a Mickey se vrátí, co? Tak jsem si to představoval!“

„Vy jste ale idiot! Tak ji dejte vyšetřujícímu soudci! Udělejte s ní něco!“

„To se spolehněte, že něco udělám. Až budeme mít dost materiálu, udělají to moje noviny. Vyšetřující soudce! To by se vám tak hodilo! Vyšetřující soudce dostal materiál už jednou –a co? Pan Brummer je svobodný, vážený muž!“ Zašeptal: „Až to spustíme my, přečtou si to milióny, milióny slušných lidí v téhle zemi –a pak uvidíme, co bude s vaším šéfem, a s vámi!“

„A Mickey? Co se stane s Mickey? Vám je ta zatracená fotka milejší než život vašeho dítěte?“

Romberg přistoupil těsně ke mně. „Jestli někdo zkřiví Mickey jediný vlásek, běda vám, vám všem!“

„To jsou jen hloupé řeči! Pak už bude pozdě!“

„Považovali jsme vás za přítele…“

„Jsem váš přítel!“

„Jste sprostý lump, koupený lhář…“

„Pane Rombergu!“ vykřikla Nina.

Naproti se rozlétly dveře. Objevil se v nich tlustý muž se spuštěnými šlemi. „Máte nějaký potíže, pane Rombergu? Co je to za lidi? Mám zavolat policii?“

„Ano,“ řekl malý reportér. „Zavolejte prosím policii!“ Vzal jsem Ninu za ruku a táhl ji za sebou po schodech dolů. Slyšel jsem, jak se tlusťoch ptá: „Kdo to byl?“ Rombergův hlas odpověděl: „Krysy.“ Pak bouchly dvoje dveře.

Nepustil jsem Nininu ruku, dokud jsme nedošli ke cadillaku. Sedl jsem si za volant. Ulice byla opuštěná. Podzimní vítr honil po vozovce listí. Listí šustilo.

„Máš… cigaretu?“

Oba jsme si zapálili.

„Není to jen tvoje vina“ hlesla Nina. „Je to moje vina stejně jako tvoje.“

„Hloupost.“

„To není hloupost. Když se stane zločin, mají na něm vinu nejen ti, kdo ho spáchají, ale i ti, kdo to strpí.“

„Fráze! Brummer je silný, my jsme slabí. Brummer má spoustu peněz, my nemáme nic. Je to moje vina, jen moje! Mohl jsem tomu tehdy zabránit. Bez těch dokumentů byl bezmocný. Tehdy by ho bývali odsoudili. Dneska se nám směje. Dneska je už pozdě.“

Potom Nina mlčela a já jsem slyšel vanout noční vítr a šustit uschlé listí.

Náhle Nina zašeptala: „Roberte…“

„Prosím?“

„Myslím, že jsem tě začala milovat.“

„Ach, Nino!“

„Myslím to vážně. Nejdřív jsem tě nemohla vystát. Pak jsem se tě bála. Pak jsem tě chtěla. Ale teď… když se mě teď dotkneš, je to takové, jaké to nebylo ještě nikdy. Teď jsem tě začala milovat.“

„A proč?“

„Protože jsi řekl, že je to tvoje vina. Protože sis nechal od Romberga nadávat. Nejsi tak chytrý jako on, nejsi tak mazaný. Nestačíš na něj, stejně jako já. Nejsi odvážný, Roberte.“

„Ne,“ souhlasil jsem, „odvážný nejsem.“ Nina mě objala a velmi něžně políbila na tvář. Namítl jsem: „Co když nás někdo uvidí…“

„Ty zbabělče,“ usmála se, „ty zbabělče!“ Políbila mě na ústa. „Nevím, co se stane. Ale slibuju ti, až bude po všem a my to přežijeme a ty budeš volný a já budu taky volná, slibuju ti při pánu Bohu, že ti budu dobrou ženou, Roberte.“

Políbila mě znovu a já jsem se přes její blond vlasy díval na opuštěnou ulici a vzpomněl si na začátek básničky, kterou jsem kdysi dávno četl ve vězení: „Zbabělče, chop se ruky, zbabělce…“

Náhle jsem se napřímil.

„Co je ti,“ zeptala se zděšeně Nina. Potom spatřila, co jsem spatřil já: malou černovlasou holčičku v červeném kabátku, která šla unaveně po ulici, předkloněná, jak bojovala s větrem, na zádech školní brašnu.

Nina vystoupila a já jsem stočil okénko, abych slyšel, co si povídají.

„Mickey!“ Nina se k ní sklonila. „Co to vyvádíš? Kde se touláš?“

„Kdo sedí v tom autě?“

„Pan Holden.“

„Toho nemám ráda.“

„Proč ne?“

„Protože lže.“

„Kde jsi byla, Mickey?“

„Před školou stáli dva páni. Zeptala jsem se jich, kolik je hodin, protože jsem chtěla vědět, jestli můžu ještě chvíli courat s kamarádkou. Ale bylo už pozdě. Pak mi ti dva řekli, že mě dovezou domů. Krásným autem.“

„Mickey, vždyť víš, že nesmíš chodit s cizími lidmi!“

„Ale když už bylo pozdě! A tak jsem s nimi jela. A pak se jejich auto rozbilo. A museli jsme čekat.“

„Kde?“

„Ve velkém domě. Nevím kde. Dali mi limonádu a časopisy na prohlížení.“

„A co rodiče? Na ty jsi nemyslela?“

„Myslela, samozřejmě! Ti páni řekli, že jim zavolali. Jejda, tetičko, copak oni jim nezavolali?“

„Ne, Mickey, ne.“

„Tomu ale nerozumím. Byli hrozně milí… Dali mi lízátka… A teď, cestou domů, jeden z nich tatínkovi telefonoval, tamhle z budky na rohu. To jsem viděla na vlastní oči!“

„Tak to musíš hned k rodičům!“

„No ovšem,“ řekla Mickey, „kam jinam?“

Nina ji doprovodila do domu. Pak se vrátila ke mně.

„Musím manžela žalovat!“

„To je směšné.“ Rozjel jsem se.

„Jinak to dítě zabije. Nezalekne se ničeho! Ten telefonát z budky… dovedeš si představit, co Romberg slyšel? Jestli jim tu fotku nedá, zmizí Mickey znovu, ale provždy!“

„Můžeš dokázat, že s tím má tvůj manžel něco společného? Sedí už hodiny u vyšetřujícího soudce.“

„Nesmíme přece připustit, aby se stala vražda.“

„Vražda se nestane. Romberg jim tu fotku dá. Není padlý na hlavu,“ odpověděl jsem a ani trochu jsem svým slovům nevěřil –a Nina taky ne.

Strhla se vichřice. Svištěla ve stromech na Cecíliině aleji, zvedla vlny na Rýnu. Barevné listí tančilo přízračný balet.

Před vilou parkovalo auto. Zajel jsem do garáže. Nina zůstala sedět. Vystoupila, teprve když jsem vystoupil já. V garáži byla tma. Srazil jsem se s ní a objal ji. Její tvář se přitiskla k mé, drželi jsme se pevně jeden druhého. Tak jsme naslouchali vichřici a vrzání silné větve.

„Zítra ve tři u člunu,“ zašeptala Nina. „Musí zase k soudu, budeš mít čas. Vezmu si taxíka.“

„Budu tam.“

„Budu se na to těšit, Roberte… Do zítřka do tří se na to budu těšit, pořád.“

„Já taky.“

„Nedívej se na mé okno.“

„Ale já musím.“

„Až… až světlo zhasne, mysli na mě,“ zašeptala. „Já budu myslet na tebe celou tu dobu.“ Políbil jsem jí ruku. „Miluju tě,“ řekla.

„Protože jsem zbabělý.“

„Dobrou noc, zbabělče…“

Vykročila rychle do parku. Šel jsem za ní. V okamžiku, kdy jsem chtěl zavřít dveře garáže, jsem uslyšel hlas doktora Zorna: „Dobrý večer, milostivá paní.“

Zorn stál na pěšině, pět metrů ode mne, malá štíhlá silueta.

„Slyšeli jsme auto. Pan Brummer mě požádal, abych vám šel naproti. Chce s vámi mluvit.“ Zorn ukázal prstem. „S vámi taky, pane Holdene.“

Zavřel jsem vrata a všichni tři jsme zamířili k vile. Cestou jsem se dotkl Nininy ruky. Doktor Zorn prohodil: „Přijde špatné počasí.“

Nikdo mu neodpověděl.

„Jak prosím, milostivá paní?“

„Nic jsem neřekla, pane doktore.“

„Ach, promiňte. V té vichřici je špatně rozumět…“

13

Když jsme vešli do pokojíku za kuchyní, seděl Julius Maria Brummer na pelesti Míliny bíle natřené železné postele. Stará kuchařka ležela na zádech. Vypadala strašně: obličej šedivý a zpocený, rty namodralé, ruce přitisknuté k břichu. Dýchala povrchně a krátce. Tvář měla propadlé. Umělý chrup si vyndala, byl ve sklence s vodou.

Julius Brummer jí právě bílým hedvábným kapesníkem opatrně otíral čelo. Tvářil se jako syn projevující hlubokou starost o matku.

„Tady jste!“ Míla se napřímila. Sípavě zvolala: „Co je, milostpaní, co je s tím děckem?“

„Mickey je už doma, Mílo.“ Nina přistoupila rychle k posteli. Pohladila Mílu po propadlých tvářích. „Před deseti minutami se vrátila, viděli jsme ji, pan Holden i já.“

Míla klesla na polštář. Plakala a smála se. Mezitím dávivě škytala a tiskla si ruce k břichu.

„A je zdravá? Nic se jí nestalo?“

„Vůbec nic, Mílo.“ Nina pohlédla na manžela a řekla mu hlasitě do tváře: „Dva muži ji pozvali do auta. Chtěli ji odvézt domů. Ale auto se jim rozbilo. Oprava trvala hrozně dlouho.“

„Ježíšmarjá, kolikrát jsem Mickey nakazovala aby s nikým nechodila! Co tomu říkáte, milostpane, taková velká holka, a tak pitomá! Tedy po mně to nemá!“

Tvář Julia Brummera překypovala laskavostí a něžností. Řekl s citem: „Děti jsou děti. Děkujme Bohu, že to takhle dobře dopadlo.“ Vděčně pohlédl na Ninu. „Děkuju i tobě, miláčku.“

„Za co?“ Nina zachraptěla tak, že jí skoro nebylo rozumět.

„Za to, že ses hned rozjela k jejím rodičům.“ Předklonil se a políbil jí ruku. „Určitě je tvůj zájem potěšil.“

„Úžasně,“ řekla Nina. Přivřela oči a prohlížela si ho se zhnuseným výrazem, ale Brummer se jen usmál a přikývl.

„Tak vidíš.“ Potom se otočil ke mně. „Vám děkuju taky. Je hezké vědět, že se člověk může na někoho spolehnout.“

Za mými zády se ozval šramot. Otočil jsem se. Doktor Zorn právě zvedal jednu z mnoha Nininých fotografií, která spadla ze stolku u okna.

„Taková nešikovnost! Shodil jsem ji.“

Také doktor Zorn se usmíval přátelsky a blahosklonně.

Míla náhle zalapala po vzduchu a hlasitě zasténala.

„Ruce…“

Nina se k ní sklonila.

„Už je mi líp. Byla jsem jen hrozně rozčilená. Ten srnčí hřbet zítra určitě udělám, milostpaní.“

„Vyloučeno!“

„Ale jak by ne, samozřejmě. Srnčí hřbet, proč ne, máme přece hosty! Opravdu, milostpaní, zítra budu zase jako rybička.“

Brummer vstal, založil si ruce za zády a bodře prohlásil: „Potřebuješ se zotavit, moje milá! A to hned.“

„Ale nemůžu přece odjet…“

„Proč ne? Jestli má někdo nárok na zotavenou, jsi to ty!“

„Ne, vy, milostpane!“

„Já jsem mladší. To se nedá vůbec srovnávat. Zažila jsi u nás už dost zmatků. Takhle to dál nejde.“

„Milosrdné nebe, kampak bych šla?“

„Tak poslouchej, milá Mílo. Jsi u nás už jedenáct let. Sloužila jsi nám věrně a oddaně, vařila jsi nám, pečovala jsi o nás. V mém domě ses rozstonala.“

„Ale kdepak!“

„Ale ano.“ Brummer pohlédl na barvotisk Panenky Marie nad železnou postelí. „Cítím to jako svou vinu, velkou vinu.“

„Ale jděte, milostpane, vám snad přeskočilo!“

„Vím, že mi odporuješ jen ze slušnosti. Vím, jak ráda bys už měla klid.“

„To jo, ale zrovna…“

„Zrovna teď! Mám domek u Schlierského jezera, Mílo, a ten domek ti dám.“

„Prosím vás, milostpane, prosím vás, nemluvte takhle, nebo se mi udělá zase špatně!“

„Mílo, ten domek ti už patří. Daruju ti ho se vším, co v něm je. A budu ti dál platit mzdu. Můžeš nás navštěvovat, jak často budeš chtít. Ale nejdřív tě tam Holden odveze. A zůstaneš tam, dokud se úplně neuzdravíš, rozumíš? Napíšu doktoru Schusterovi, aby na tebe dával pozor.“

„Ach, milostpaní, řekněte panu manželovi, že to je bláznivina, a to nebetyčná, a že nesmí takhle rozhazovat svůj majetek, já si to přece nezasloužím!“

„Zasloužíš si to víc než kdokoli jiný,“ řekl Brummer a setřel jí pot z čela. Míla uchopila náhle jeho růžovou dětskou ruku a přitiskla na ni rty.

„Ale no tak!“ řekl Brummer pobouřeně. „Co to děláš?“

Míla si utírala slzy, ale tryskaly jí pořád další. Mnula si oči prsty zkřivenými dnou. Nehty měla ulámané.

„Ach, milostpaní! Namouduši, váš manžel je opravdu ten nejlepší člověk na světě!“

Nina Brummerová se na manžela podívala. Zářivě se usmíval. Zářivě se usmíval i doktor Zorn. I já jsem se zářivě usmíval.

„Ano,“ přisvědčila Nina Brummerová se zářivým úsměvem, „ten nejlepší člověk na světě!“

14

Můj dopis přišel ranní poštou. Byl jsem v hale, když nový sluha třídil obálky a časopisy, které přinesl listonoš. Byl tam –dopis, který jsem napsal u slepců…

Namyšlený nový sluha ho položil s ostatními dopisy na velký cínový talíř a odnesl ho do Brummerovy pracovny. Těžké polštářované dveře se za ním zavřely. Teď musím čekat, co se stane, myslel jsem si.

Nestalo se však vůbec nic.

Devět hodin. Půl desáté. Deset. Půl jedenácté.

Nestalo se nic.

Odešel jsem do garáže a vyvezl jsem cadillac a umyl ho. Nestalo se nic. Umyl jsem mercedesku. Půl dvanácté. Nestalo se nic. Vyšel jsem do svého pokojíku. Bylo špatné, že jsem musel pít už dopoledne, abych zůstal klidný všechno teprve začínalo, teprve začínalo.

Jen malý doušek, a dost! Ale po malém doušku se mi ruce třásly tak, že jsem koňak rozlil, a musel jsem si dát ještě jeden doušek a pak ještě jeden.

Sešel jsem zas dolů a vytáhl z garáže třetí vůz a umyl jsem ho taky. Bylo už dvanáct. Ve čtvrt na jednu přišel doktor Zorn. Když procházel parkem, přátelsky mi pokynul. V půl jedné se objevil nadutý sluha a oznámil mi, že se mnou chce mluvit pan Brummer.

Oblékl jsem si sako a zamířil k vile. V Brummerově pracovně ke mně přivrávoral starý poloslepý pes a třel se mi o kolena. Zorn stál u okna. Brummer seděl za psacím stolem. Na stole ležel těsně před ním dopis, který jsem napsal u slepců.

„Volal jste mě, pane Brummere?“

„Ano, volal jsem vás.“

Pohlédl na mne. Pak pohlédl na Zorna. Pak na mne pohlédli oba. Pak pohlédli oba na dopis. Byl chladný den, ústřední topení ještě nehřálo, ale přestože mi před chviličkou byla zima, začal jsem se potit.

„Pes,“ prohodil Brummer.

„Prosím?“

„Pes musí ven. Odveďte ho k jezírku, Holdene!“

Pak si vzal žvýkačku a začal si hvízdat.

„Pojď, Puppele,“ řekl jsem. To byly tři čtvrti na jednu.

15

V půltřetí jsem Brummera vezl do města k vyšetřujícímu soudci. Chtěl si poslechnout zprávy, zapnul jsem na jeho přání rádio a poslouchali jsme, co se stalo v Alžíru a v Londýně a v Little Rocku. A co se stalo v Německu…

„Bonn. Na dnešním zasedání Spolkového sněmu se jedna opoziční strana dotázala spolkové vlády, jaké kroky hodlá podniknout v souvislosti se skutečností, že již ohlášený proces s düsseldorfským obchodníkem Juliem Brummerem musel být na neurčitou dobu odložen, protože všichni důležití svědkové obžaloby svá obvinění z nevysvětlitelných důvodů u vyšetřujícího soudce odvolali. Je spolkové vládě známo, že byl Brummer po složení půl miliónu marek z vyšetřovací vazby propuštěn, přestože…“

„Vypněte toho sráče,“ rozkázal Julius Maria Brummer.

Vypnul jsem rádio. Brummer si pobroukával a pohvizdoval. „V pět hodin zajedete pro manželku. Je u švadleny. Odvezete ji domů. Potřebuju vás až v šest.“

„Ano, pane Brummere.“

Když vystupoval před věznicí, zeptal se ještě: „Umíte psát na stroji?“

„Ano.“

„Dobře?“

„Ujde to.“

„Tak tedy v šest,“ řekl a vešel do velké budovy.

Byly tři čtvrti na tři. Odjel jsem až ke Grüntorwegu. Tam jsem zaparkoval a pokračoval taxíkem k Rýnu. Asi kilometr před člunem s restaurací jsem zaplatil. Taxík se otočil a vrátil do města. Šel jsem dál po silnici, kde zpíval ve stromech podzimní vítr, a díval jsem se na vodu zčeřenou malými vlnkami.

Nina stála opět ve stínu starého kaštanu. Když mě zahlédla, vykročila mi naproti. Měla na sobě béžové kalhoty, béžové lodičky, krátký kožešinový kabátek a tmavé brýle. Na světlých vlasech měla zase tmavý šátek. Museli jsme ujít pořádný kus, než jsme došli k sobě. Nejdřív jsme šli pomalu, pak rychleji, nakonec jsme běželi.

Nina mě vzala za ruku a šla po mém boku proti proudu. Nemluvili jsme.

Restaurace byla opuštěná, paluba prázdná. Stařík, který vypadal jako Hemingway, klečel a drhl prkna. Nevšiml si nás. Silnice tu byla na mnoha místech schovaná pod barevnými korunami. Nad řekou křičeli racci.

Došli jsme k místu, kde začínal lužní lesík. Jako už jednou vešla Nina přede mnou do písčitého teplého houští, kde od posledních záplav visely ze stromů traviny a řasy. Na mýtince se zastavila a počkala na mne. Vítr do lesíka nepronikal, na mýtince bylo ticho a útulno.

Nininy rty chutnaly slaně, její dech voněl po čerstvém mléce. Sedli jsme si těsně vedle sebe na úzký pruh trávy a drželi se zase za ruce a nad námi ve starých vrbách dul podzimní vítr. Myslel jsem na to, že nebudu chtít už nikdy jinou ženu a jak spolu budeme šťastní, až Julia Brummera zabiju. Říkal jsem si, jak je to zvláštní, že na to myslím, protože o Nině ještě mnoho věcí nevím. Věděl jsem vlastně jen, že jsem šťastný, když mě drží za ruku. Jako ve škole, pomyslel jsem si, jako ve škole…

„Nač myslíš?“

„Že se chováme, jako bychom dosud chodili do školy.“

„Já jsem se tak ještě nikdy nechovala.“

„Já taky ne.“

„Ani s manželkou?“

„Ne.“

„Ale ano.“

„Ne, opravdu ne.“

„Ale manželku jsi miloval.“

„Jinak.“

„Říkáš, že vypadala jako já.“

„Ale nebyla jako ty.

„Jaká byla? Řekni mi to. Chci to vědět.“

„Proč?“

„Protože na ni žárlím.“

„Je mrtvá.“

„Ale jsem jí podobná. Třeba mě miluješ jen proto, že se jí podobám.“

„Hloupost!“

„Třeba mě vůbec nemiluješ. Třeba miluješ ještě ji. Jsem z toho hrozně nešťastná, že se podobám tvé mrtvé ženě.“

Políbil jsem ji a Nina padla na trávu a ležela na zádech a já se skláněl nad ní. Rozepnul jsem jí kabátek a hladil jí ňadra, která se zvedala a klesala pod tenkým svetříkem, a Nině se zamžily oči a její ruce mi pročesávaly vlasy. Slyšel jsem křičet racky a remorkér, který se pomalu, pomaloučku blížil. Moje ruka zajela pod svetřík…

„Roberte…“

„Ano?“

„Napsal jsi ten dopis?“

16

Vyndal jsem ruku a posadil se a Nina zůstala ležet a dívala se na mne, ustaraně a smutně.

„Jaký dopis?“

„Nelži, prosím tě! Moji muži mě vždycky obelhávali. Nesnesla bych, abys mě taky obelhával.“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

„Roberte, prosím tě!“

„Žádný dopis jsem nenapsal.“

„Přísaháš?“

„Ovšem.“

„Při naší lásce?“

„Samozřejmě.“

„Ať nejsme nikdy šťastní, ať spolu nikdy nežijeme, jestli lžeš!“

„Jistě,“ řekl jsem. Co jiného jsem mohl říct?

Nina se na mě podívala. V očích se jí odráželo nebe a staré bílé větve vrb. Remorkér byl pořád blíž. Taktaktaktak, dělal jeho stroj. Nina se napřímila.

„Máš hrozně milé oči! Milé, prolhané oči!“ Podíval jsem se na ni a mlčel.

„Lhát je tak snadné, Roberte. Ten druhý se nemůže bránit. Je to hrozně zbabělé.“

„Nelžu.“

Remorkér se vzdaloval. Hleděli jsme si do očí. Myslím, že mi moje láska dala sílu neuhnout před jejím pohledem. Myslím, že ji moje láska nakonec přesvědčila.

„Věřím ti. Ale pak je všechno tím horší.“ A náhle jsem ji měl opět v náručí.

„Vyprávěj mi, co se stalo,“ řekl jsem. Remorkér se vzdálil, vrátilo se ticho. Nina hovořila o záhadném dopise, který dnes Brummer dostal, a o jeho obsahu. Brummer jí ho přečetl. Zeptal se jí, zda si dovede představit, že bych ten dopis napsal já. A proč.

„A co jsi mu odpověděla?“ zeptal jsem se Niny a držel ji v náručí a hladil ji po vlasech.

„Řekla jsem mu, že si to nedovedu představit!“ Přitiskla se ke mně. „Roberte, jsem blázen? Jsme všichni blázni?“

„Takže si to dovedeš představit.“

„Že bys to udělal, ale ne proč. Myslela… myslela jsem si, že máš třeba nějaký plán… pro nás dva… abychom mohli konečně žít spolu… Nějaký šílený nápad…“

„Nemám žádný plán.“ Hladil jsem ji po vlasech a zeptal se: „A co tvůj manžel? Co si myslí on?“

Její odpověď mě naplnila šílenou radostí. „Má strach, Roberte. Má najednou strach!“

17

Najednou máš strach, Julie Brummere, ty břichatý milionáři! Najednou máš strach. A to jsme teprve na začátku, Julie Brummere, na začátku dlouhé cesty, kterou spolu urazíme do tunelu hrůzy, do iracionálního podsvětí děsu, odkud pro tebe nebude úniku, ne, pro tebe ne. Jen já, pouze já vystoupím zpátky do jasného světla reálného světa a budu pak žít navždy s Ninou, nikdy se od ní neodloučím, ani na hodinu. A jedno malé dítě pak bude provždy v bezpečí.

Zatímco jsem si tohle všechno myslel, uslyšel jsem, jak Nina říká: Snažil se vypátrat, na jakém stroji byl ten dopis napsaný.“

„A co?“

„Nedá se to zjistit.“

„Proč ne?“

„Použitý stroj je příliš starý a příliš špatný, jeho typy jsou už příliš opotřebované, aby měly typické znaky.“

Vidíš, Julie, pomyslel jsem si, kdybys býval věnoval na svou nadaci pro slepce trochu víc peněz a nekoupil pro ni to nejlacinější, ten poslední šmejd, měl bys teď možná šanci mě dopadnout. Ale jsi hrozně lakomý, Julie, když jde o chudé, počítáš každý groš. Bůh ti žehnej za tvou lakotu, Julie Mario Brummere…

„Roberte!“ zašeptala Nina.

„Prosím?“

„Řekni mi, co ten dopis znamená.“

„Víš sama, co znamená.“

„Ale to se přece stává jen ve filmech nebo v románech!“

„Nemusí to být dvojník. Stačí člověk, který se mi nápadně podobá. A to je možné. Jednou jsem přišel v Mnichově do hotelu, kde jsem měl v hale nějakou schůzku, a recepční na mě kývl a dal mi hromadu pošty. Že se tam nastřádala od doby, co jsem v hotelu bydlel naposledy, řekl. Jenomže já jsem tam nikdy nebydlel. Jméno na dopisech jsem neznal, vrátil jsem mu je. Recepční se omluvil. Ty dopisy patřily prostě někomu, kdo se mi nápadně podobal. To se stává –nejen v románech.“

Nina se náhle zvedla a pátravě na mě pohlédla.

„Co je ti?“ zeptal jsem se.

„Mluvíš tak klidně, tak věcně. Copak tě to vůbec neděsí?“

„Vyděsilo mě to dřív než vás. Už při té aféře s benzínem mi bylo jasné, co nás čeká.“

„Co ti bylo jasné?“

„Že našli muže, který je mi podobný.“

„Kdo?“

„Tvůj manžel má hromadu nepřátel. Nevím, kdo je to. Možná Liebling. Možná pan von Butzkow. Někdo, komu tvůj manžel škodí a koho vydírá svými dokumenty. Někdo, kdo toho má už po krk, kdo se chce pomstít. Na můj účet.“

„Na tvůj účet?“

„Samozřejmě. Ten muž, který je mi podobný, si může dělat, co chce. Vždycky to bude vypadat, jako bych to udělal já.“ Nina zašeptala: „Může… udělat všechno?“

„Ano, všechno.“

„I…?“

„i to. I když Brummera zavraždí, budou si všichni myslet, že jsem to udělal já. Mám motiv. Brummer mě vydírá. A miluju tě.“

„Ach bože,“ naléhala Nina. Pak klesla pomalu na záda a ležela tiše na mém baloňáku, který jsem pod ni rozprostřel. Vlasy měla kolem hlavy jako světlý vějíř, ústa otevřená, oči vlhké a lesklé.

„Roberte… já jsem se do tebe strašně zamilovala… S žádným jiným se mi to nestalo… když se na mě podíváš jako teď, zatočí se mi hlava… je to tak nádherné, když se na mě díváš… ale mám strach, že spolu nebudeme nikdy žít… něco se stane… něco strašného…“

„Ne.“

„Když se dva lidé milují, stane se vždycky něco strašného. Jeden umře. Nebo vypukne válka a rozdělí je. Něco se stane. Nedopřejí nám, abychom byli šťastní…“

„Budu se tomu chlapovi bránit…“

„Jak se chceš bránit?“

„Něco vymyslím.“

„Chceš mi jen dodat odvahu. Máš stejný strach jako já.“

„Ano, to je pravda,“ přiznal jsem.

„Za to tě miluju. Nech tady tu ruku. Prosím tě, nech ji tady. Obšťastňuje mě to.“

Oči měla teď zamžené. Nechal jsem ruku, kde byla, a sklonil jsem se k Nině a políbil ji. Pak jsem jí položil hlavu na prsa a slyšel jsem, jak šeptá: „Chci být tvou ženou. Teď hned. Chci, abys byl mým mužem, Roberte.“

Zvedl jsem se. Nina se mi dívala do očí.

„Ano, prosím. Prosím, ano. Udělej to. Prosím, udělej to. Vím, že nás rozdělí. Něco se stane… Ale chci už být tvou ženou, až se to stane.“

„Miluju tě,“ řekl jsem.

Naše ruce se začaly společně pohybovat a oba jsme dýchali rychleji a mluvili sami od sebe. Její tělo bylo krásnější než všechna ženská těla, která jsem dosud viděl. Její něžnost byla sladší než něžnost všech mých dosavadních žen. A to, co v tuto chvíli říkala, nikdy nezapomenu.

Proti proudu plul zase vlečný člun, jeho stroj rachotil stále silněji a na nebi nad námi kroužili s křikem racci. Nina byla docela jiná než Margit, moje mrtvá žena. Nebyly si ani trochu podobné. Bylo šílené, že jsem si to kdy namlouval!

Člun se přiblížil.

„Připadám ti dobrá?“ zašeptala Nina. „Jsem taková, jak si přeješ?“

„Jsi báječná, miláčku, jsi báječná…“

Stroj vlečného člunu rachotil, voda šplouchala do břehu. Nina tiše vykřikla. A já měl pocit, jako by můj život odplouval s vodami řeky do dáli. Rád bych býval v tu chvíli zemřel. Racci křičeli. Stroj člunu slábl. Slyšel jsem Ninu, jak šeptá: „Bylo by nádherné, kdybychom teď spolu mohli umřít…“

18

Nevím, zda jste už něco takového zažil, pane kriminální komisaři Kehlmanne, jestli jste někdy dlouho toužil po ženě, jestli jste ji dlouho chtěl. Někdy to pak není vůbec hezké. Ze začátku je to hezké jen zřídka. Hezké to u většiny lidí bývá až později. U nás to bylo krásné od začátku, bylo to krásné už poprvé.

Když jsme z mýtinky odcházeli, stmívalo se. Od vody stoupala mlha, mraky byly tmavošedé, vzduch modrý a všude bylo cítit podzim, bylo ho silně cítit i tam dole u vody.

Silnice byla pokrytá barevným listím. Šli jsme pomalu a drželi se za ruce a znovu a znovu jsme se na sebe dívali. Občas jsme se zastavili a políbili se. Ale teď to byly jiné polibky.

„Jsem hrozně zoufalá,“ vzdychla Nina. „Jsem zoufalá jako nikdy.“

„Najdu nějaké východisko. Dej mi čas. Ještě trochu času.“

„To jsi říkal už jednou.“

Došli jsme k Dvorní zahradě a terasám nad Rýnem.

„Večer se s ním musím zase bavit… Zase ho uvidím… Jak to mám vydržet… teď!“

„Ještě trochu času… Jen trochu času…“

Pohlédla na mě těkavým pohledem. „Takže máš přece nějaký plán!“

„Ne.“

„Neber mi tu naději! Máš něco v plánu. Něco, čemu nerozumím. Nechci to vědět. Chci jen vědět, že máš něco v plánu, Roberte. Udržuje mě to při životě.“

Odpověděl jsem a srdce mě přitom bolelo: „Ne, nemám žádný plán, Nino, zatím ne. Jdi domů. Je skoro šest. Musím odvézt tvého manžela, Nebo mu to bude podezřelé.“

„Nemáš s tím dopisem opravdu nic společného?“

Nesměl jsem se jí svěřit, nesměl jsem ji ohrozit. Svůj plán jsem musel dokončit sám, docela sám. A tak jsem ji v myšlenkách prosil za odpuštění, že jí mohu dát tak málo, když mi ona dala tolik, a zavrtěl jsem hlavou a políbil jí ruku a řekl: „Jdi už, drahá, jdi domů.“

Odcházela unaveným krokem a se svěšenými rameny, v nízkých béžových střevíčcích, béžových kalhotách, krátkém kožešinovém kabátku, s tmavými brýlemi a černým šátkem na světlých vlasech. Panoval už večerní provoz. U Dvorní zahrady nepřetržitě zastavovaly autobusy. Vystupovaly z nich zástupy lidí. Jedním z těchto autobusů jsem sem poprvé přijel, kdysi dávno. Mezi vystupujícími cestujícími bylo mnoho párečků. Míjeli mě zavěšení do sebe a zamilovaně se na sebe dívali a povídali si a smáli se.

Hleděl jsem za Ninou, která šla po Cecíliině aleji pořád dál a neotočila se. Vidět ji, jak odchází, bylo to nejsmutnější, co jsem v životě zažil. A to proto, že jsem byl ještě před chvílí tak hrozně šťastný.

Zastavil jsem taxík, padl jsem na zadní sedadlo a poručil: „Grüntorweg.“

Tam stál cadillac. Pospíchal jsem do města k vězení. Dorazil jsem tam deset minut po šesté –příliš pozdě. Brummer stál už na ulici. Pozorně si mě prohlížel, když jsem mu otvíral dvířka. „Opozdil jste se, Holdene.“

„Lituju, pane Brummere. Milostivá paní ještě nebyla u švadleny hotová, když jsem tam přijel.“

„Nebyla hotová?“ zachrochtal a roztáhl růžovou pusinku do úsměvu. „Musel jste na ni čekat, co?“

„Ano, pane Brummere.“

„Ty ženy, viďte?“ Nasedl a já jsem za ním zabouchl dvířka a vyjel do ulic, kde už svítila světla, neboť podzim nastal toho roku brzy. „Nejvyšší čas,“ slyšel jsem, jak za mnou říká Brummer.

„Prosím?“

„Říkám, nejvyšší čas, že odtud manželka vypadne. Má tak špatné nervy a ještě aby celé hodiny čekala. Mně může být Düsseldorf ukradený. Na Mallorce si báječně odpočine.“

Podařilo se mi řídit dál docela klidně. Zastavil jsem na červenou, že to ani trochu neškublo.

„Odpoledne jsem jí rezervoval letenku. Odletí pozítří. Chci, aby se po tom rozrušení pořádně zotavila. Doktor Zorn mi dal adresu jednoho prvotřídního hotelu. Teď je ta nejlepší doba, tvrdí. Němečtí turisti jsou už pryč a počasí je ještě nádherné. Může tam zůstat měsíc nebo dva, co Holdene?“

„Jistě, pane Brummere,“ přisvědčil jsem a cítil, jak mi za límec stéká pot.

„Možná déle, uvidíme, uvidíme. Na vánoce tam odletím za ní. Přes Nový rok. Uděláme si pár hezkých dnů. Abych nezapomněl, Holdene: zítra odvezete Mílu…“

„Mílu…“

„Už si balí věci. Odvezete ji na Schlierské jezero.“ Náhle jako by se jeho hlas vyřinul z obrovského chomáče vaty: „Člověče, co je s vámi? Vy za tím volantem snad spíte! Copak nevidíte, že je už dávno zelená?“

19

Míla Blehová prošla celou vilu, ještě jednou vešla do každého pokoje. Minulého večera se rozloučila s Rombergovými, teď se loučila s domem, kde pracovala tolik let. Toho rána měla na sobě černé šaty a černý plášť a na bílých vlasech černý klobouček. Čas od času přejela rozpraskanýma zarudlýma rukama po nábytku a občas se zastavila a v očích se jí objevil pohled upřený do minulosti, vlastní starým lidem.

Nina, Brummer a já jsme Mílu Blehovou doprovázeli. Nemohl jsem s Ninou promluvit ani slovo. Brummer se bavil tím, že si neustále stoupal mezi nás. Prohlížel si nás zvědavě jako cizokrajná zvířata. Nina vypadala hrozně. Pod očima měla tmavé kruhy. Byla špatně učesaná a nedbale nalíčená. Od chvíle, kterou jsme spolu prožili u řeky, jsem s ní nepromluvil, a bylo jisté, že s ní nepromluvím do jejího odletu na Mallorku. Musel jsem si stále připomínat, že by všechno, co jsem až dosud učinil, bylo zbytečné, kdybych teď ztratil nervy.

Chodili jsme s Mílou Blehovou od pokoje k pokoji, nahoru do prvního patra a zase dolů do kuchyně. Všechen její světský majetek byl sbalený do tří velkých kufrů. Stály tady. Míla Blehová pohladila sporák a chladničku.

„Je tu ještě spousta piva, milostpaní. Určitě vám vydrží, než přijde nová kuchařka. Musíte jí hned vysvětlit, že se lednička hrozně namrazuje, když se nastaví na pětku. A žehličku je třeba dát opravit, minulý týden jsem zase dostala děsnou ránu.“

„Ano, Mílo, ano,“ přikyvovala Nina. Nemohla mluvit. V očích měla slzy.

„Ale co brečíte, ježíšmarjá, vždyť přijedu brzo na návštěvu!“

„Můžeš přijet, kdy budeš chtít, ty moje stará Mílo,“ zahřměl Brummer a prohlížel si manželku s téměř klinickým zájmem, „kdy budeš chtít.“

„Milostpaní přece taky odjede,“ řekla Míla pro útěchu, „a tak by mě stejně neviděla, i kdybych tu zůstala.“

„Tak je to, Mílo.“ Brummer si mnul ruce. „Jsi hrozně rozumná. Pošlu teď všechny své ženské pryč.“

Pošlu teď všechny své ženské pryč…

Julius Maria Brummer postupoval uvážlivě, však taky bylo v tomhle posledním kole jeho velkého boje velmi mnoho v sázce! Poslal pryč všechny, jejichž kritiky se obával, jejichž úctu nechtěl ztratit. Dělal si místo, dostatek místa pro poslední kolo.

Zvedl jsem dva z Míliných kufrů, ale Míla mě zadržela.

„Ještě okamžik, minutku!“

„Prosím?“

„Než odejdu, musíme si všichni na minutku sednout. Abysme se zase ve zdraví sešli. U nás doma jsme to tak vždycky dělávali.“

U nás doma…

Když jsme si sedli na kuchyňské židle a Míla Blehová sepjala ruce, myslel jsem na to, že všechen můj domov je Nina a že odletí zítra na Mallorku. To, co se stalo u řeky, náš rozchod jen ztížilo. Ale pak mě napadlo, že ten rozchod je pro mne a pro moje plány pravděpodobně to nejlepší. Neboť i pro mne bylo v posledním kole tohoto boje v sázce mnoho, i já jsem potřeboval místo, dostatek místa, klid a čas, abych s Juliem Mario Brummerem skoncoval –jednou provždy.

Zatímco jsem takhle uvažoval, slyšel jsem, jak Míla Blehová tiše odříkává slova: „Všemohoucí Pane na nebesích, ochraňuj pocestné a všechny, kdo zůstanou doma. Opatruj před zlem mou Ninočku, milostpána, pana Holdena, Puppele, Šotka, jeho ženu a Mickey. Dopřej jim své požehnání na všechny cesty a dej, aby se shledali ti, kdo se milují, amen.“ Potom zvedla oči a řekla s tichým úsměvem: „Teď můžeme jít.“

Odnesl jsem kufry podzimním parkem ke cadillaku. Na trávníku leželo barevné listí, květiny na záhonech byly odkvetlé a zetlelé. Mžilo. Nebe bylo temně zatažené a bylo chladno. Starý pes se loudal za českou kuchařkou a smutně kňučel. Míla se k němu sklonila a pohladila ho. Brummer byl chováním psa přímo uchvácený.

„Ví přesně, že odjíždíš, Mílo, cítí to jako člověk, jako člověk!“ Také on se předklonil a pohladil Pupelle. Byl to první a jediný moment, kdy nás nepozoroval. Nina zašeptala: „Hotel Ritz.“

Já jsem zašeptal: „Zavolám. Zítra večer.“

Tím ten moment skončil. Brummer se napřímil a objal Mílu. Její bílé vlasy mu sahaly ke zlatému řetízku od hodinek. Políbil ji na tvář, Míla mu udělala na čele křížek. Potom objala Ninu a přitom se rozplakala.

„Taková hloupost, teď brečím i já! Pánbůh tě bude ochraňovat, Ninočko, a já přijedu, brzo přijedu!“ Znovu a znovu hladila Ninu upracovanýma rukama po tváři. Brummer zvolal vesele: „Teď už ale dost. Marš, nasedat, nebo se ještě nachladíš, ty moje Mílo!“

A tak kuchařka z Prahy s pláčem nasedla do luxusního cadillaku a já jsem se uklonil Nině: „Doufám, že si na Mallorce dobře odpočinete, milostivá paní.“

„To doufám taky, pane Holdene. Mějte se tu dobře.“

„Děkuju, milostivá paní,“ odpověděl jsem a vzpomínal na naše odpoledne u řeky a věděl jsem najednou, že na to Nina vzpomíná taky, a to mi dodalo sílu. Brummer řekl: „Dejte si na čas, Holdene. Stačí, když se vrátíte pozítří večer. Pomozte Míle trochu při zařizování.“

„Ano, pane Brummere,“ odpověděl jsem s devótní úklonou. A radostně jsem myslel na to, co Brummer zažije pozítří večer, až se vrátím, až se vrátím.

20

Pak jsem se rozjel. Brummer a Nina mávali, Míla mávala taky. Pohlédl jsem do stříbrného zpětného zrcátka a spatřil v něm ještě jednou Ninu na dlouhou dobu naposledy.

Toho dne pršelo všude. Pršelo ve Frankfurtu, Mannheimu, Heidelbergu, projížděli jsme lesy s černými holými stromy, zamlženými rovinami s tmavými zoranými poli, kolem luk s odumírající trávou a na lukách a polích a ve větvích holých stromů seděli černí ptáci, stovky ptáků. Občas jich pár vzlétlo, ale nikdy nevylétli vysoko a nikdy daleko.

Míla Blehová se rychle uklidnila. Už za Düsseldorfem řekla: „Když se lidi musej po tolika letech rozejít, je to vždycky hrozný. Ale vždyť zase přijedu. A říkám vám docela upřímně, pane Holdene, už toho na mě bylo v poslední době opravdu moc, budu teď na Schliersee docela ráda sama. A pro Ninočku je taky dobře, že z toho všeho načas vypadne!“

„Ano,“ souhlasil jsem, „jistě.“

„Milostpán pro ni udělá opravdu všechno na světě, lepšího muže si nemůže přát!“

Míla si postavila na podlahu před sebe velkou brašnu. V tašce byly obložené chleby a bonbóny, keksy a vonná sůl, pohárek a láhev minerálky. Když Míla nevyprávěla, jaké to bylo „u nich doma“, chroustala keksy nebo si brala vonnou sůl „proti tomu štosování“ nebo cucala bonbóny. Měla pořád co dělat. Ve Frankfurtu mě pozvala na pompézní oběd. Měla obrovský hlad přes ty bonbóny a keksy.

Po obědě mi vyprávěla historky z doby, kdy byla mladá. Vzpomínala jen na historky z dávné minulosti. Jako holka chodila Míla do Sokola, národního českého tělocvičného spolku. V roce 1920 s ním byla na velkých tělocvičných slavnostech ve Vídni. Pamatovala se dosud na všechny podrobnosti, na oslavy a vlajky, na krásné mladé lidi v bílém, na stany, pochodně, cvičení. A na písničky. Jednu písničku mi toho deštivého dne na dálnici tenkým vysokým hlasem zazpívala. A pak mi přeložila její text. Mluvilo se v něm hodně o svobodě a kamarádství.

Nakonec Míla usnula a svezla se stranou a trochu chrápala. A já jel mezi lesy, loukami a poli k jihu, lilo jako z konve, stěrače se kmitaly, a myslel jsem na Ninu, na naše odpoledne u řeky a na dobu, která byla přede mnou.

Na Schliersee jsme dojeli kolem půlnoci. Pršelo i v Bavorsku. Nad jezerem se válela mlha a když jsem z auta vynášel zavazadla, slyšel jsem, jak za vodou píská vlak a rachotí kola vagónů. Brummerovo letní sídlo stálo ve velké zahradě přímo u jezera hned za obcí, u silnice do Neuhausu. Bylo zařízené v bavorském stylu. Správce, který nás výřečně a bodře přivítal, se jmenoval Jakob Gottholmseder. Měl na sobě zelené lodenové šaty s kostěnými knoflíky, červenou vestu a na stříbrném řetízku od hodinek zavěšené mince. Byl malý, tlustý a bodrý. Zatopil ve všech kamnech v domě a mne rezervoval pokoj v nedalekém hotelu.

Míla byla velmi unavená. Mezi Stuttgartem a Mnichovem si lokla koňaku („Kvůli srdci, abych zůstala čilá!“), neboť v té obrovské cestovní brašně měla v ploché láhvi i tento nápoj. Proto teď měla maličkou špičku. Než se vydala po úzkých dřevěných schodech do prvního patra, objala mě.

„Pěkně děkuju za tu krásnou jízdu! Spěte dobře, pane Holdene, ráno se uvidíme. Udělám pro nás dobrou snídani.“

Šel jsem deštěm do hotelu, kde jsem měl rezervovaný pokoj, vykoupal jsem se a vlezl do postele. Byl jsem po cestě hodně unavený, bolela mě ramena a svaly na krku. Ležel jsem tiše na zádech a poslouchal déšť, pískání vlaků, dunění vagónů a kol na druhé straně jezera. Pak jsem usnul a ve snu jsem byl u Niny a Brummer byl mrtvý a Nina a já jsme byli šťastní a zamilovaní. V mém snu.

Příští den svítilo příjemné, slabé podzimní slunce. Odvezl jsem cadillac do nedaleké garáže a dal vyměnit olej a prohlédnout a promazat celý vůz. Pak jsem posnídal s Mílou a s veselým malým panem Gottholmsederem, který sehnal bílé klobásky a hned po kávě si k nim pořádně přihnul piva, protože snídaně byla bohatá a dlouhá. Pan Gottholmseder v mládí taky cvičil, rozumí se že v bavorském spolku, a znal taky spoustu písniček, během dopoledne nám je zpíval. Jedna začínala takhle: „Tam na horách, tam na horách bych s tebou šťastně žil, tam, kde si náš král Ludvík Druhý krásné zámky postavil.“

Pak jsem pomohl Míle při vybalování. Pan Gottholmseder, vdovec a jedenáct let ve službách Brummera, o němž se několikrát zmínil s plachou úctou, obýval dvě místnosti v přízemí, Míla se usídlila v prvním poschodí. Okna její ložnice vedla do zahrady, kde bylo několik zeleninových záhonů. Za zahradou se prostíralo modré jezero. A za jezerem jezdily sem tam celý den veselé vláčky s hustými sloupy bílého kouře.

Míla si do staré krabice od bot uložila spoustu Nininých fotografií. Krabici jsem teď otevřel, snímky vyndal a postavil na stolek vedle Míliny postele.

Odpoledne jsem šel do městečka a koupil si u holiče jménem Schoisswohl velkou břitvu. Byl to staromódní výrobek, jehož dlouhá úzká střenka se dala zaklapnout do bílého kostěného držadla. Přesně takovou břitvu jsem potřeboval na to, co jsem měl v úmyslu, a chtěl jsem si ji koupit v místě co nejvzdálenějším od Düsseldorfu. K večeru jsem se vrátil do hotelu a objednal si hovor do Palmy de Mallorca, hotel Ritz. Čekal jsem tři hodiny, a zatímco jsem čekal, upíjel jsem koňak. Pak jsem hovor změnil v pilný, a čekal jsem další hodinu. Pak mě zavolali k telefonu.

Telefon byl v malé kabině vedle hotelové recepce. Když jsem zvedl sluchátko, uslyšel jsem spoustu pazvuků. Membrána hvízdala, rachotila i hučela. Španělský hlas mě vyzval, abych mluvil. Rozeznával jsem velmi nezřetelně mužský hlas. Chtěl jsem seňoru Ninu Brummerovou. Znovu se ozvaly pazvuky. A nato jsem zaslechl –ale tak tiše, že jsem nevěděl, jestli si to jen nenamlouvám –Ninin hlas.

„Haló, prosím?‘

„Nino! Slyšíš mě?“

„Haló… haló…“

„Jestli mě slyšíš! Řekni, jestli mě slyšíš!“

„Haló… haló… tady je paní Brummerová… tady je paní Brummerová… kdo je tam, prosím?“

„Nino!“ křičel jsem a z čela mi stékal do očí pot. „Nino! Nino! Nino! Ty nic neslyšíš?“

„Haló… haló… haló… tady je paní Brummerová…“

Ozvala se německá centrála: „Vy svého partnera neslyšíte?“

„Můj partner neslyší mě\ Co je tohle za zasraný spojení! Čekal jsem čtyři hodiny!“

„Takhle se mnou, pane, nemluvte! Já za to nemůžu. Tohle vedení nám dali Španělé. Pokusím se dostat jiné,“ řekla slečna.

Pokoušela se, uplynula další půlhodina a já jsem pil v hotelové hale opět koňak a venku začalo opět pršet. V Bavorsku pršelo hodně, řekl mi unavený recepční, celé říjnové slavnosti propršely. Pak mě zavolal znovu k telefonu a ve sluchátku to zase chrastilo a syčelo a praskalo a já jsem zase slyšel Ninin nervózní hlas a ona mě zase neslyšela. Zkoušel jsem to té noci ještě dvakrát, ale marně, spojení se neuskutečnilo. Nakonec jsem byl opilý a vzdal jsem to.

Recepčního, který si chtěl jít už dávno lehnout, to potěšilo. „Ze Schliersee je to na Mallorku daleko. To se může snadno něco přihodit, pane Holdene.“

Taky útěcha pomyslel jsem si, když jsem zase ležel pod studenou přikrývkou a poslouchal déšť a pískání vlaků a rachot kol z druhé strany jezera. To se může snadno něco přihodit.

21

Druhý den ráno jsem vyjel v sedm hodin. Míla a pan Gottholmseder stáli před dlouholetou letní rezidencí pana Brummera, která teď patřila Míle, a mávali a já jsem mával jim, dokud silnice neopsala první zatáčku. Míla mě políbila na tvář a na rozloučenou mi taky udělala na čelo křížek a pan Gottholmseder řekl: „Můžete být klidný, pane Holdene, my staroušci si tu budeme spokojeně žít. Jednou uvařím já, jednou uvaří paní Blehová, známe se už dlouho a jsme si navzájem sympatičtí. Večer si pustíme rádio nebo půjdeme do kina, máme tu ve Schliersee dvě.“

V Mnichově jsem zastavil u hlavního nádraží a poslal Nině telegram. Musel jsem počítat s tím, že ho budou číst cizí lidé, a tak jsem napsal jen: Včera jsem se nedovolal, zkusím to znovu dnes večer v tutéž dobu.

U sjezdu z dálnice u Stuttgartu jsem si v jednom obchodě koupil pár lahví coca-coly a v druhém obchodě housky a šunku. V prvním obchodě jsem nepravdivě tvrdil, že mi prodavačka vrátila o čtyřicet feniků méně a vyvolal jsem tam odporný skandál, aby si mě zaručeně pamatovali. Stalo se to ve čtvrt na devět. Pak jsem jel dál a udržoval hodinový průměr sto dvacet kilometrů. Zastavil jsem, jen abych nabral benzín. Když jsem dostal hlad, jedl jsem za jízdy, a když jsem dostal žízeň, pil jsem za jízdy. Měl jsem hrozně naspěch. Musel jsem cestou ušetřit čas, který jsem potřeboval na své další kroky v Düsseldorfu.

Za Heidelbergem se zase rozpršelo a pršelo i v Mannheimu a ve Frankfurtu. V Düsseldorfu jsem zamířil na hlavní nádraží. Z úschovny zavazadel jsem vyzvedl laciný kufr, v němž jsem měl dva nedávno zakoupené laciné konfekční obleky a laciné kravaty. S kufrem jsem odešel do umýváren. To jsem měl na sobě ještě uniformu řidiče. Když jsem z umýváren vyšel, měl jsem na sobě černý oblek s jemným bílým proužkem, bílou košili a stříbrnou kravatu. Kufr jsem položil na zadní sedadlo auta. Pak jsem vešel do telefonní budky a vytočil Brummerovo číslo. Ohlásil se nadutý nový sluha.

Položil jsem prsty na mluvítko tak, že tvořily mřížku, a řekl jsem změněným hlasem: „Tady je advokátní kancelář doktora Dettelheima. Pan doktor by rád mluvil s panem Brummerem.“

„Lituju, pan Brummer není doma.“

To jsem předpokládal a v to jsem taky doufal. Toho dne byl totiž Brummer, jak jsem věděl, předvolán k vyšetřujícímu soudci Loftingovi. Já jsem však chtěl vědět ještě něco: „Kdy se vrátí?“

Povýšený hlas odpověděl: „Před osmou hodinou stěží.“

„Děkuju vám.“

Zavěsil jsem. Hodiny na náměstí před nádražím ukazovaly: 18 hodin 34 minut. Vzal jsem si taxík a odjel k Dvorní zahradě. Tam jsem řidiče požádal, aby počkal. To, co jsem měl v plánu, bylo nebezpečné, ale musel jsem to udělat. Šel jsem rychle po Cecíliině aleji, z jejíchž starých stromů rychle opadávalo listí. V kapse jsem měl bavorskou břitvu. A pod sakem jsem levou paží tiskl k tělu hever z cadillaku. Vzal jsem si ho proto, že bych to pouhou břitvou nedokázal.

Podzimním parkem ke mně s kňučením přiběhl poloslepý pes. Očichával mé kalhoty, které neznal. Došel jsem rychle k vile a zazvonil. Otevřel mi sluha. Jmenoval se Richard. Richard byl vysoký a hubený, vlasy měl šedivé a ostříhané nakrátko, obličej velmi úzký a dlouhý, horní ret arogantně poodhrnutý, obočí ironicky povytažené. Na sobě měl šedočerné pruhované kalhoty, bílou košili, zelenou sametovou vestu, černou kravatu. Čistil právě měděné nádoby v hale.

„Už zpátky?“

„Ne, ale musím hned přijít,“ odpověděl jsem a vydal se po chodbě vedoucí k Brummerově pracovně.

„To je opravdu duchaplný!“ ušklíbl se Richard. Nemohl mě vystát.

„Jel jsem z dálnice rovnou k vyšetřujícímu soudci a ohlásil se u pana Brummera Poslal mě domů. Mám tu na jeho psacím stole najít pár dopisů a přinést mu je. Potřebuje je doktor Dettelheim.“

„Ano,“ řekl Richard, „volali z jeho kanceláře.“

Když jsem otvíral dveře Brummerovy pracovny, otočil jsem se a viděl, jak Richard opět čistí měď. To bylo dobře. Ale nic by se nestalo, i kdyby si to rozmyslel a přišel v nejbližších deseti minutách za mnou. Měl jsem sebou hever. A později půjde beztak všechno na konto mého dvojníka. Já jsem Richarda taky nemohl vystát.

22

Dveře pracovny měly dvě silná, dvojitě čalouněná křídla. Byly absolutně zvukotěsné, a to bylo pro mou práci velmi výhodné. Musel jsem si pospíšit. A tak jsem začal oběma velkými peršany. Břitvou jsem je s vynaložením značné síly rozřezal na kusy, které jsem zpřeházel. Pak jsem sundal ze stěn tři vzácné oleje, plátna jsem roztrhal a zlaté rámy snadno rozbil heverem. Pak jsem rozřezal záclony a kožené potahy na masivních křeslech, a to tak hluboko a tak důkladně, že z nich vylezla péra a žíně. Rádio vedle psacího stolu jsem zvedl nad hlavu a pustil na zem. Pak už stačily dva prosté údery heverem. U okna stála stará skleněná vitrína s křehkými antikvitami. Udivilo mě, jak snadno se mi podařilo rozmlátit ji na kusy i s obsahem. Pak jsem naslepo vyndal knihy z regálů a roztrhal je. Roztrhal jsem taky všechny papíry na Brummerově psacím stole. Zničil jsem zarámovanou Nininu fotografii. Rozbil jsem několikaramenný židovský chrámový svícen. Nakonec jsem trosky, psací stůl a stěny polil inkoustem. Pohled na pokoj byl ohromující, mohl jsem být spokojený. Vypadalo to, že tu řádil šílenec v záchvatu ničivosti.

Když jsem opět vešel do haly, kde Richard dosud čistil měď, bylo sedm hodin a pět minut. „Našel jste, co jste hledal?“

„Ovšem,“ odpověděl jsem. „Řekněte nové kuchařce, ať připraví večeři pro pana Brummera na osm hodin.“

Richard neodpověděl. Měl takový tik. Poslední odpověď vždycky vynechal, připadalo mu to zřejmě nóbl.

Prošel jsem zšeřelým parkem na ulici a vrátil se podél tmavého Rýna k Dvorní zahradě. Tam jsem nasedl do čekajícího taxíku a jel zpátky na hlavní nádraží, kde jsem se v umývárnách převlékl. Když jsem ukládal kufr do úschovny zavazadel, měl jsem na sobě opět modrý oblek řidiče se zlatými písmeny J a B a čepici se štítkem.

Teď jsem už nepospíchal. Břitvu jsem nechal v kufru. Hever jsem uložil do cadillaku. Pomalu jsem jel zaprášeným autem k Rýnu. Když jsem dorazil k vile, počínal jsem si při otvírání brány záměrně hlučně a šlápl jsem ještě jednou na plyn a třískl dveřmi od garáže. Bylo už čtvrt na devět a úplná tma. Ve všech oknech vily se svítilo. Zvedl se vítr. Hučel v holých stromech v parku, a když jsem kráčel k vile, slyšel jsem vrzat starou větev. Nebyl jsem ještě u vchodu, když se rozlétly dveře. Objevil se v nich sluha Richard. Tvář měl bílou jako křída, ruce se mu chvěly, hlas se mu třásl, nebyl už ani trochu povýšený: „Pane Holdene…“

„Ano, co je?“

„Jste to vy, pane Holdene?“ Civěl na mě jako na strašidlo.

„Kdo bych byl? Snad nejste namol, Richarde?“

Ach, toho večera nebylo v jeho dlouhé tváři ani stopy po povýšenosti, dokonce ani obočí neměl ironicky povytažené! Měl strach, a to bylo dobré, a to bylo báječné! Zachraptěl: „Odkud… odkud jedete?“

„Přijel jsem ze Schliersee. Co se tu děje? Kde je pan Brummer?“

„Ve… ve své pracovně…“

Když jsem k sluhovi přistoupil, udělal krok zpátky. Tak je to dobře, pomyslel jsem si, tak je to správně. „Máte… máte k němu okamžitě přijít.“

Prošel jsem tedy krátkou chodbou ke dveřím pracovny, sundal jsem si čepici a vešel dovnitř. V pracovně svítil lustr. Lampička na psacím stole nesvítila, protože jsem ji rozbil. Ležela na rozřezaném koberci, pergamenové stínidlo polité inkoustem. Na područce křesla, jehož sedadlo i opěradlo jsem křížem krážem rozřezal, dřepěl Julius Maria Brummer. Viděl jsem, že se drží zpříma jen s námahou. Prudké světlo nemilosrdně odhalovalo jeho zpocenou holou lebku, modré rty, černé kruhy pod očima. Dýchal rychle, krátce a sípavě. Seděl tam se svěšenými pažemi a zíral na mne zdola a kolem sebe měl trosky, střepy, cáry, rozbité starožitnosti a zničené knihy, rozřezané obrazy a roztrhané papíry. Když jsem vešel, chtěl jsem pozdravit, avšak místo pozdravu jsem vydechl: „Bože na nebesích!“

Brummer mlčel, díval se na mne a sípal, a protože v pracovně nebyly záclony, viděl jsem, jak se oba zrcadlíme v okenní tabulce na černém pozadí neklidného nočního parku tam venku, za sklem, kde vrzaly větve a šustily větévkami.

„Pane Brummere!“ zvolal jsem a přelétl pohledem dílo šílené zkázy, pane Brummere, snad se už zase…“ A sám jsem se přerušil.

Brummer s námahou promluvil, jeho tlusté tělo jako by přitom splasklo. Kdy jste přijel do Düsseldorfu?“

„Právě teď. Jedu rovnou z dálnice. Pane Brummere, měl byste si lehnout…“ Rychle jsem k němu přistoupil. Ohnal se po mně svou malou tlustou nožkou.

„Nedotýkejte se mě! Sluha odpřisáhne, že jste tady už byl. Tvrdil jste, že mi máte přinést nějaké dopisy… Tohle všechno jste udělal vy… vy… Poženu…“ Hlas mu selhal. Hvízdavě oddychoval, chroptěl. „… poženu vás k odpovědnosti… Doktora Zorna… doktora Zorna jsem už informoval… Vy… vy si myslíte, že tomuhle pitomému divadýlku… vy myslíte, že na toho vašeho dvojníka věříme… ale to se mýlíte…“

Zamířil jsem ke dveřím.

„Zůstaňte stát!“

Šel jsem dál a prohlásil: „Tohle je už trochu moc, pane Brummere. To si nenechám líbit. Už je mi všechno jedno. Jdu na policii.“

„Nikam nepůjdete!“

„Ale půjdu,“ řekl jsem s rukou na klice, „to víte, že půjdu, tohle je přece hotový blázinec!“ V tu chvíli jsem uslyšel tupý úder. Otočil jsem se. Brummer ležel mezi rozbitým sklem a roztříštěným dřevem na rozřezaném koberci, lebku v louži inkoustu. Ležel na zádech, tlusté tělo odporně zkroucené, nohy groteskně pokrčené, ruce přitisknuté na prsa. Obličej měl modrý, rty černé, ústa otevřená. Z jednoho koutku mu visel černý jazyk.

Vrátil jsem se k němu a pomalu a mechanicky jsem mu povolil kravatu. Pak jsem mu rozepnul vestu a košili a spatřil malou zlatou plaketu, která mu visela na tenkém zlatém řetízku kolem tlustého krku. Tu plaketu jsem znal. Už jsem ji viděl, jednoho horkého letního odpoledne na dálnici ve východní zóně, na Hermsdorfském kříži. Mechanicky jsem sáhl do pravé kapsy Brummerová saka a vyndal krabičku, kterou jsem tam nahmátl. Z krabičky jsem vyndal průsvitnou červenou kapsli. A pak jsem nehybně klečel vedle nehybného Brummera a díval se na něj, červenou kapsli v ruce. A četl jsem, co stálo na zlaté plaketě:

MÁM PRÁVĚ TĚŽKÝ SRDEČNÍ ZÁCHVAT. SÁHNĚTE PROSÍM DO PRAVÉ KAPSY MÉHO SAKA A VLOŽTE MI DO ÚST JEDNU Z KAPSLÍ, KTERÉ TAM NAJDETE. DĚKUJI.

Julius Brummer

Máte právě těžký srdeční záchvat, pane Brummere. Cože mám teď udělat? Mám sáhnout do pravé kapsy vašeho saka a vložit vám do úst jednu z kapslí, které tam najdu. To mám teď udělat. Už předem za to děkujete, pane Brummere. Děkujete slovy vyrytými do zlata. Je to jen správné, že to činíte, pane Brummere. Když totiž člověk splní vaše přání a vloží vám tu kapsli do úst, začnete, pane Brummere, opět dýchat, ztratí váš obličej tu odpornou barvu a váš jazyk se vrátí tam, kam patří, totiž do úst. Přijdete zase k sobě a stydlivě, jako holčička, si zapnete košili. A budete dál žít, pane Brummere, když vám člověk splní vaše zlaté přání.

Avšak…

Avšak co se stane pak? Nebude to nic příjemného, pro mnoho lidí to nebude nic příjemného.

Je tedy rozumné splnit vaše přání, pane Brummere, který tu teď ležíte přede mnou jako zasažený bleskem, je to rozumné? Myslím, že to vůbec není rozumné, pane Brummere.

Avšak…

Avšak když teď vaše přání nesplním, budete za pár minut mrtvý. Z vašeho života má radost jen stará fena a stará kuchařka, Julie Mario Brummere. Není to trochu málo, uvážíme-li, kolik lidí má z vašeho života hrůzu a děs?

MÁM PRÁVĚ TĚŽKÝ SRDEČNÍ ZÁCHVAT… No a?

Pro vás je to zlé, pane Brummere. Ale pro koho je to zlé ještě, pro koho ještě? Kdo bude plakat nad vaším hrobem, kdo? Malá Mickey půjde beze strachu do školy a nic jí nebude bránit, aby si hrála s jinými holčičkami.

Nina se beze strachu vrátí z Mallorky. Musíme ještě chvíli počkat, asi tak dvě tři minuty. Je to krátká doba pro člověka, který čekal už dlouho a myslel, že bude muset čekat ještě déle…

Za mnou se otevřely dveře.

Prudce jsem se otočil.

Vešel sluha Richard. Brummera, který ležel za křeslem, hned nespatřil. Spustil už ve dveřích: „Právě přijel pan doktor Zorn a…“ Potom uviděl Brummera a uviděl mě. Sluha Richard hlasitě vykřikl hrůzou. Vzápětí se za ním vynořil světlovlasý maličký advokát. Rychle jsem nehtem roztrhl Červenou kapsli, kterou jsem držel v ruce, a vsunul ji Brummerovi do úst. Lehce jsem mu zavřel ústa.

„Je mrtvý?“ vyděsil se Zorn a padl vedle mne na kolena.

Tlustá hruď Julia Brummera se zvedla prvním slabým nadýchnutím.

„Ne,“ řekl jsem, „žije.“

„Děkujme Bohu,“ zvolal advokát hlasitě. Sluha sklonil mlčky hlavu. „Ano,“ řekl jsem, „děkujme za to Bohu.“

23

Zazněl tlumený gong. Na matném skle se rozsvítila písmena a čísla:

HOVOR 748/KABINA 11

Blížila se půlnoc. Už půl hodiny jsem seděl v čekárně düsseldorfské hlavní pošty na dlouhé lavici naproti telefonním kabinám. Měl jsem objednaný pilný hovor s Mallorkou. Musel jsem předem složit třicet marek a dostal jsem za ně malý útržek s číslem 748. A tak jsem teď vstal a vešel do kabiny 11. Na lavici seděli už jen dva unavení muži.

Zvedl jsem sluchátko a uslyšel dívčí hlas: „Váš hovor s Mallorkou. Mluvte, prosím!“

Tentokrát bylo spojení zcela čisté a nerušené. Jiný dívčí hlas řekl: „Hotel Ritz, přejete si, prosím?“

„Seňoru Ninu Brummerovou, prosím.“

„Okamžik.“

Ve vedení to cvaklo. Potom: „Tady je paní Brummerová.“

Měl jsem pocit, že stojí v kabině vedle mne, tak hlasitě, tak jasně jsem ji slyšel.

„Nino!“

„Roberte!“ Slyšel jsem, jak se nadýchla. „Čekám už celé hodiny… můžu se zbláznit… myslela jsem, že se něco stalo…“

„Něco se stalo. Tvůj manžel dostal srdeční záchvat. Nejtěžší ze všech…“

„Bože, a…“

„Ne, žije. Už dvě hodiny ho operujou.“

Pak jsme nemluvili. Ve vedení šuměl elektrický proud. Po chvíli jsem pokračoval: „Doktor Zorn mi zakázal, abych ti to oznámil. Chce to držet v tajnosti. Musel jsem mu dát své slovo, že ti nic neřeknu.“

„Ale proč? Proč?“

„Souvisí to… s tím mužem. Vynořil se znovu a zničil pracovnu ve vile. Proto dostal tvůj manžel srdeční záchvat.“

„Vrátím se okamžitě domů.“

„To je vyloučené!“

„Ale když já mám strach, mám hrozný strach! Chci být u tebe, aspoň v tvé blízkosti.“

„To by bylo šílenství! Nikdo se nesmí dovědět, že jsem tě informoval. Musíš zůstat, kde jsi, Nino. Zase ti zavolám. Budu ti psát. Denně. Ale musíš zůstat, kde jsi.“

„Roberte…“

„Ano?‘

„Myslí lékaři, že ho z toho dostanou?“

„Ano.“

„Ale třeba… třeba se mýlí… lékaři se někdy mýlí… má opravdu těžce nemocné srdce…“

„Zavolám ti, když se něco stane… Musím se teď vrátit na kliniku, je tam Zorn, dal mi volno jen na hodinu.“

„Roberte, vzpomínáš na to ještě?“

„Samozřejmě, miláčku…“

„Já na to vzpomínám pořád. Celý den. V noci se mi o tom zdá.“

„Napij se něčeho. Dej si whisky.“

„Tu piju už celý večer.“

„Dej si ještě jednu.“

„Tady prší. Stojím u okna a vidím déšť.“

„Tady prší taky.“

„Je tam okno, tam, odkud mluvíš?“

Podíval jsem se na stěnu kabiny a na malý přístroj, na němž se rozsvítila písmenka: „Překročil jste čas. Až domluvíte, přijďte prosím do ohlašovny.“

Odpověděl jsem: „Ano, je tady okno. Vidím taky déšť.“

„Dívej se na něj. Já ho vidím taky. Ten déšť je to jediné, co máme.“

„Brzo budeme spolu, navždy,“ slíbil jsem.

„Buď sbohem, Roberte! Zavolej mi zase!“

„Na slyšenou zítra, moje drahá, na slyšenou zítra!“

„Třeba umře…“

„Ano,“ řekl jsem, „třeba umře.“

Pak jsem přistoupil k ohlašovně a doplatil za hovor a poté vyšel na ulici. Sundal jsem si čepici a zvedl hlavu a nechal si déšť stékat po obličeji. Stál jsem nehybně a déšť mě zasypával drobnými polibky, stovkami polibků, a na Mallorce pršelo taky, na Mallorce taky.

24

Julius Maria Brummer té noci neumřel. Neumřel vůbec, přestože trvalo poměrně dlouho, než ho lékaři definitivně přiměli, aby žil dál.

Trvalo jim to deset dnů. Deset dnů se Julius Brummer vznášel mezi životem a smrtí. Za těch deset dnů jsem napsal Nině deset dopisů, deset dopisů napsala ona mně, panu Robertu Holdenovi, poste restante, hlavní pošta, Düsseldorf. Třikrát jsem jí telefonoval. Říkal jsem jí pořád totéž. Že jí miluju. A potom: „Jeho stav se nezměnil. Není horší. Není lepší. Nemění se.“

„Včera jsem udělala něco strašného. Modlila… modlila jsem se, aby umřel.“

„Já se za to modlím pořád.“

Naše modlitby však nebyly vyslyšeny. Jedenáctý den jsem musel Nině oznámit: „Podle sdělení lékařů překonal krizi. Nebezpečí, že umře, už nehrozí. Potrvá dlouho, než se z toho dostane, ale dostane se z toho.“

Té noci jsem se opil. Seděl jsem ve svém pokoji u okna a zíral na temnou vilu. Té noci lilo jako z konve a já jsem celé hodiny pil. Nakonec jsem na židli usnul. Když jsem se probudil, bylo už světlo a pořád ještě pršelo.

Pak si mě k sobě zavolal doktor Zorn. Maličký advokát vypadal špatně, pokašlával, popotahoval se za límec a zadrhával. Říkal jsem si s radostným zadostiučiněním, že jsme si dali tenhle podzim pořádně zabrat, jeden druhému.

„Pane Holdene, mluvil jsem dnes s panem Brummerem. Pět minut. Potrvá ještě chvíli, než s ním budete moci mluvit i vy. Proto mě požádal, abych vám něco vyřídil.“

„Ano?“

„Prosí vás, abyste mu prominul, co vám řekl před… před svým zhroucením. Řekl… řekl to ve velkém rozrušení.“

„Znamená to, že mi konečně věří?“

„Ano, tak… tak je to. Musíme…,“ advokát se odmlčel a dlouho se popotahoval za límec, zřejmě důkladně rozvažoval každé slovo, než ho vyřkl, „… musíme se podle všeho s-smířit s tím, že existuje člověk, který vám je velmi podobný. A že jsou protivníci pana Brummera rozhodnutí jeho prostřednictvím pana Brummera teror-rror…“

A sakra, pomyslel jsem si!

… rizovat.“

Je to zase jen divadlo? Myslí to upřímně? Mluví pravdu, náš doktůrek? Nebo mě obelhává –jako mě obelhal už jednou? Kdo to může vědět?

„A vy na toho člověka nechcete učinit oznámení?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Řízení s panem Brummerem dosud neskončilo. Dovedete si představit ten skandál, kdybychom teď učinili oznámení? Kdyby se to dozvěděl tisk? Na něco takového ta pakáž jen čeká. Kdepak, žádné oznámení, vyloučeno. Nejdřív musejí zastavit řízení. Potom půjdeme na policii. Dřív ne.“ Maličký advokát si prohrábl bílou hauptmannovskou hřívu: „A proto vás pan Brummer prosí, abyste o posledních událostech pomlčel. Zvlášť před jeho ženou.“

„Paní Brummerová je na Mallorce.“

Advokát se na mě podíval zcela neutrálně.

„Mohla by vám napsat. Nebo vám někdy zavolat.“

„Mně?“

„Aby se dověděla, co se děje doma. Pan Brummer vás prosí, abyste v takovém případě jeho ženě řekl, že je doma všechno v pořádku.“

Namítl jsem: „Nemyslíte, že paní Brummerové bude podezřelé, když o manželovi tak dlouho neuslyší?“

„Ale vždyť oněm uslyší.“

„Prosím?“

„Může jí přece psát. Nejdřív bude dopisy prostě diktovat. Kromě toho jí může kdykoli zatelefonovat, pane Holdene, t-telefon má u postele.“

25

„Düsseldorfe, mluvte prosím, tady máte Mallorku.“

„Haló… haló… hotel Ritz…“

„Seňoru Brummerovou, prosím.“

„Okamžik…“

„Tady je paní Brummerová.“

„Nino!“

„Roberte! Hrozně jsem čekala, až zavoláš!“

„Nemohl jsem dřív na hlavní poštu, byl jsem u Zorna…“

„Volal mi manžel, dneska odpoledne.“ Mlčel jsem.

„Rozuměl jsi? Volal mi manžel.“

„Ano, to jsem očekával.“

„Předstíral, že mluví ze své kanceláře. Předstíral, že je zdravý a veselý, Říkal mi, že… říkal mi, jak je do mě zamilovaný… Mohl sotva mluvil, slyšela jsem, jak sípá a lapá po dechu… ale když jsem se ho zeptala jestli není nemocný, řekl mi, že je špatné spojení a kromě toho že běžel moc rychle do schodů. Zítra zavolá znovu, Roberte! Bude teď volat denně, řekl. Já se zblázním! Nevydržím to… Jeho hlas, tvůj hlas…“

„Chceš, abych radši nevolal?“

„Ale ano! Prosím! Ale takhle to přece nemůže jít dál… Je to pořád horší, pořád krutější…“

„Miláčku, ještě trochu času… Dej mi ještě trochu času…“

„Ty něco chystáš! Řekni mi, že něco chystáš, aspoň něco! Řekni mi to. Jinak ztratím nervy. Řekni mi, že něco uděláš.“

„Udělám něco. Už to skončí. Brzy.“

26

Schliersee, 5. prosince

Milý pane Holdene!

Konečně se dostávám k tomu, abych Vám napsala. Měla jsem spoustu práce se zařizováním a taky jsem si tu musela nejdřív zvyknout. Ale teď říká dokonce i pan Gottholmseder, že tak čisto a útulno v tomhle domě nikdy nebylo.

Moc dobře si s ním rozumím a moje jídlo mu chutná. Za to mi štípá dříví do kamen a topí. Ze začátku jsme spolu večer chodili do zdejších kinďásků, ale představte si, teď nám náš hodný milostpán poslal televizor! Tak mě to dojalo, že jsem se rozbrečela. Je to opravdu dobrák od kosti. Modlím se za něj každý den, aby se v tom sprostém procesu ukázalo, že je v právu.

Televizor už máme zapojený. A tak u něj každý večer sedíme. Koupili jsme si taky pár králíků. Pan Gottholmseder pro ně postavil králíkárnu.

Od milostpána i od Ninočky jsem dostala poštu. Oba píšou, že se jim daří dobře. Jak se daří Vám, milý pane Holdene? Ach, často se mi zasteskne po Düsseldorfu a po vás po všech. Ale jsem tady moc šťastná a milostpánovi vděčná.

O vánocích bych vás ráda navštívila. U nás je hodně chladno, u Vás taky? Nahoře na pastvinách už leží trocha sněhu. Napište mi někdy, milý pane Holdene, a mějte se dobře. V tomto smyslu Vás srdečně zdraví

Vaše Emílie Blehová

27

Den před vánocemi mě k sobě Brummer povolal. Ležel na nóbl soukromé klinice v křídle vedoucím do parku, ve velkém pokoji, zařízeném starožitným nábytkem v tlumených barvách jako soukromá ložnice. Seděl zpříma v posteli, když jsem vešel, a vlídně se na mě podíval.

Obličej Julia Marii Brummera měl barvu špinavého vápna. Pod matnýma očima měl černé kruhy. Tváře mu visely ochable jako křečkovi. Bezkrevné rty měl rozevřené, bylo vidět jeho žluté myší zuby. Na sobě měl zlatočerveně pruhované pyžamo, na světle ochlupených prsou zpola rozhalené, takže bylo vidět jeho bílé maso.

Vedle postele stál velký stůl. Na něm pořadače, dopisy, knihy, dva telefony, rádio a magnetofon. Bylo pozdní odpoledne. Venku lomcoval prudký východní vítr větvemi holých stromů. Smrákalo se. U okna stál velký adventní věnec se čtyřmi tlustými svíčkami. Brummer řekl tiše: „Mám radost, Holdene, že vás zase vidím.“

„Dobrý den, pane Brummere.“

„Vyřídil vám doktor Zorn, že vás prosím, abyste mi odpustil?“

„Ano, pane Brummere.“

„Odpouštíte mi?“

„Ano, pane Brummere.“

„To mám radost, ne, opravdu, Holdene, vy to možná nechápete, ale kdo stál jako já bezprostředně na prahu smrti, chce žít se svými spoluobčany v míru, chce cítit a skýtat důvěru, lásku a dobrotu.“ Hovořil teď zpěvavým hlasem, tiše, docela tichoučce: „Zítra jsou vánoce, Holdene, svátky míru. Zapalte svíčky na adventním věnci. Pohlédněme spolu do jejich teplých plamínků a nalezněme v tuto chvíli mír.“

Přistoupil jsem tedy k oknu, zapálil žluté svíčky a sedl jsem si k posteli. Brummer se na adventní věnec díval se sepjatýma rukama. Pleš se mu leskla. Dýchal ztěžka. Mohutná hruď se mu neklidně zvedala a klesala.

„Měl jsem čas o všem přemýšlet, Holdene. Tohle zhroucení bylo varování, které nesmím jen tak přejít. K čemu je mi ta dřina? Jak dlouho budu ještě živ? No tak! Ne, ne, až odtud vyjdu, nebudu už bojovat. Peněz mám dost. Nic už nepotřebuju. Ať se udřou k smrti druzí. Budeme cestovat, Holdene, hodně cestovat. Koupím dům na Riviéře. Když začne tady špatné počasí, odjedeme tam dolů.“

„A co ten muž, který je mi tak podobný?“

„Nedělejte si starosti. Dopadneme ho, podáme na něj oznámení. Musíme jen počkat, až proti mně zastaví řízení.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Máte z něj strach?“

„Ano,“ přikývl jsem.

„Člověk nesmí mít strach. Kdyby měl mít někdo strach, tak já. A já strach nemám. Ani trochu. Vemte si tuhle obálku, Holdene, Jsou v ní peníze. Můj vánoční dárek pro vás a ostatní zaměstnance. Všechny je ode mne pozdravujte. Udělejte si pár hezkých dnů. Vyřiďte všem, že jim přeju všechno nejlepší.“

„Děkuju.“

„Jak se daří mé staré Puppele?“

„Dobře, pane Brummere.“

„Mé ženě se daří taky dobře, Holdene. Pozdravuje vás.“

„Děkuju.“

„Telefonoval jsem jí. Řekl jsem, že se necítím docela dobře a že proto nechci riskovat namáhavou cestu za ní. Okamžitě to pochopila. Chtěla se vrátit. Ale to jsem jí vymluvil. Muž, kterému není dobře, je přece pro manželku jen přítěží. Hned to uznala. Báječná žena, viďte?“

‚Ano, pane Brummere, báječná žena.“

„Teď už musíte jít, nesmím moc mluvit. Šťastné svátky, Holdene.“

„Vám taky, pane Brummere. Hezké vánoce!“ řekl jsem. Pak jsem vzal obálky, podal jsem mu ruku a odešel po dlouhých bílých chodbách a širokém schodišti k východu. Cadillac stál pod lucernou. Otevřel jsem dvířka a sedl si za volant. Pak jsem uslyšel hlas.

„Dobrý večer, pane Holdene,“ řekl vyšetřující soudce Lofting.

28

Seděl za mnou na zadním sedadle, vysoký a štíhlý. Zvenčí padalo světlo lucerny na jeho bledou tvář s velkýma smutnýma očima, které dnes hleděly ještě smutněji než jindy.

„Jak jste se dostal do auta?“

„Zavolal jsem k vám domů. Řekli mi, že jste na návštěvě u pana Brummera. Tak jsem se rozjel sem. Na ulici byla zima a auto nebylo zamčené.“

„Co chcete?“

„Rád bych vám něco ukázal.“

„Nemám čas.“

„Je to důležité.“

„Důležité pro koho?“

„Pro vás. Pojedete se mnou?“

„Kam?“

„Do jiné nemocnice,“ odpověděl komisař.

„Cože?“

„Jeďte! Ukážu vám cestu.“

Tak jsem se rozjel a komisař mě vedl městem a po čtvrt hodině jsme zastavili před ošklivou starou nemocnicí, kterou jsem neznal.

„Půjdu napřed,“ prohlásil doktor Lofting po krátkém rozhovoru se sestrou. Šel jsem opět po dlouhých bílých chodbách. Když jsme jednou zabočili za roh, uslyšel jsem dětské hlasy. Někde nablízku zpívaly děti: „Tichá noc, svatá noc…“

„Tady je to,“ řekl smutný vyšetřující soudce s tváří nočního dělníka. Otevřel dveře a pustil mě dovnitř. Pokoj za dveřmi byl malý. Okno vedlo do světlíku. Vedle okna stála postel. Dopadalo na ni světlo modré noční lampičky. V posteli ležela malá Mickey Rombergová. Hlavu měla obvázanou a celé tělo v sádře. Na ústech měla přilepenou zaschlou krev. Ležela tam jako mrtvá, strašně maličká, z jejího obličeje byly vidět jen ústa, nos a zavřené oči. Dýchala neklidně. Udělalo se mi tak špatně, že jsem měl strach, abych nezvracel, a přistoupil jsem k oknu a zhluboka vdechoval mlžný, vlhký večerní vzduch.

„… jala lid v blahý klid…,“ zpívaly kdesi blízko dětské hlásky. Nevolnost mě přešla. Otočil jsem se. Doktor Lofting řekl tiše: „Neprobudí se, dostala injekci.“

„Co… co se stalo?“

„Přejelo ji auto.“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne. Byla na vánoční oslavě. Matka ji měla odvést. Od jisté doby pro ni všude chodí a všude ji doprovázejí. Víte proč, pane Holdene?“ Mlčel jsem.

„… dvé jen srdcí tu v Betlémě zní…“

„Víte proč?“

„Ano.“

„Matka se opozdila protože jí kdosi anonymně telefonoval a zdržel ji doma. Svědci vypověděli, že holčička čekala na kraji chodníku, kde do ní najel černý mercedes, který vjel dvěma koly na chodník. Svědci vypověděli, že v mercedesu seděli tři muži. Holčička letěla deset metrů vzduchem. Auto ani nezastavilo.“

„Jeho číslo…“

„To auto nemělo číslo, pane Holdene,“ poznamenal doktor Lofting.

„… hvězdy při svitu u jeslí bdí…, „ zpívaly dětské hlásky. Potom hrálo harmonium. A něžné hlásky spustily druhou sloku.

„Je to moc vážné?“ zeptal jsem se Loftinga a podíval se na neklidně spící dítě, které leželo v obrovské posteli, maličké a ztracené, zalité neskutečně modrým pohádkovým světlem.

„Otřes mozku, zhmožděniny, zlomená žebra. Nebezpečí života nehrozí. Znáte tu maličkou?“

„Ano.“

„Její rodiče taky?“

„Ano, taky.“

„Pane Holdene, myslíte si, že to byla obyčejná dopravní nehoda?“

Mlčel jsem.

„Nemyslíte si, že existuje souvislost mezi touto nehodou a panem Brummerem?“

Mlčel jsem.

„Promluvíte už konečně, pane Holdene? Řeknete mi už konečně, co víte?“

Mlčel jsem a díval se na ubohou malou Mickey.

„Vy nepromluvíte?“

„Nemám, co bych řekl.“

„Jste lhář!“

„Nazývejte si mě, jak chcete.“

„Tvrdím, že jste prachsprostý lhář a prachsprostý zbabělec.“

„Jak chcete,“ opáčil jsem, „můžete si vybrat, je mi to fuk.“ Pohlédl jsem na něj a všiml si, že má ve velkých tmavých očích slzy. Řekl chvějícím se hlasem: „A přesto se nedočkáte triumfu, přesto ne. Mějte se dobře, pane Holdene, spěte dobře, jestli můžete. A užijte si hodně veselé svátky.“ Rychle odešel z pokoje.

Sedl jsem si na kraj postele a díval se na Mickey a poslouchal, jak slabě oddychuje a vzdychá. A viděl jsem zaschlou krev na jejích malých ústech. Kdesi nablízku zpívaly děti druhou a třetí a čtvrtou sloku staré písně o tiché a svaté noci.

29

„Pane Holdene?“

„Prosím?“

„Tady je Zorn. Právě jsem se dověděl, že vás doktor Lofting zavedl k malé Mickey Rombergové.“

„Ano.“

„Je to hrozná nehoda, ke všemu zrovna teď, před vánocemi!“

„Ano.“

„Jistě to vámi otřáslo.“

„Ano.“

„Využil doktor Lofting vašeho otřesu a pokusil se od vás získat nějaké informace?“

„Ano.“

‚Dal jste mu ty i-i-informace?“

„Ne.“

„To je dobře. Před půlhodinou mě totiž navštívil pan Romberg, otec toho dítěte.“

„Co… co chtěl?“

„Přinesl mi tu fotografii, pane Holdene. A její negativ. Víte, jakou fotografii mám na mysli?“

„Ano.“

„Pan Romberg vyslovil přirozeně zcela směšnou domněnku, že nehoda jeho dítěte nějak souvisí s touto fotografií. Pokusil jsem se mu to vymluvit. Ale… už tu fotografii stejně nechtěl. Vypadal… vypadal hrozně vyčerpaně. Doufám, že se holčička brzy uzdraví. Poslal jsem jí do nemocnice květiny a hračky. Slyšíte mě?“

„Slyším vás.“

„Přeju vám veselé vánoce, pane Holdene, šťastné svátky!“

30

O Mickeyině nehodě jsem Nině neřekl, když jsem jí telefonoval, a nenapsal jsem jí o tom ani v příštím dopise. Pokusil jsem se holčičku navštívit, ale u vchodu do nemocnice zavrtěl vrátný hlavou.

„Je mi líto, pane, ale nejde to.“

„Nejde?“

„Dostal jsem striktní pokyn od rodičů a policie, abych k ní nikoho nepouštěl.“

„Smím aspoň vědět, jak se jí daří?“

„Líp,“ řekl vrátný.

Když jsem vyšel na ulici, potkal jsem Petra Romberga a jeho ženu. Pozdravil jsem je, ale minuli mě mlčky. Romberg hleděl strnule před sebe, Carla se na mě podívala, brýle se jí zaleskly, a spatřil jsem, že se jí za nimi v očích třpytí slzy. Ve tváři se jí zračilo zoufalství a rezignace, nesmírná slabost. V osmatřicátém roce jsem viděl ve Vídni Židovky, které musely mýt zředěnou kyselinou solnou ulice a pošklebující se árijci se na ně dívali. Ty Židovky vypadaly jako paní Rombergová. A jako jedna žena v Berlíně, která za leteckého náletu přivedla na svět dítě v přeplněném sklepě před očima dvou set lidí. V Rusku takhle vypadaly venkovanky stojící před hořícím hospodářstvím. Všechny tyto ženy měly týž pohled. V očích Petra Romberga se však zračila nenávist, cítil jsem to, i když se na mne nepodíval. Nenáviděl mě tak, že se na mne nemohl ani podívat.

Volal jsem teď denně vrátnému do nemocnice a ptal se, jak se Mickey daří. Její stav se neustále lepšil.

„Je jen hrozně malá a křehká. Po téhle události by ji měli poslat na zotavenou, někam, kde je teplo, na jih. Ale to by s ní musela jet přinejmenším matka. A mám takový dojem, že nemají peněz nazbyt,“ řekl mi vrátný do telefonu.

Toho dne jsem se rozjel do své banky. Když Brummera propustili z vyšetřovací vazby, dovolil mi, abych si otevřel konto. Učinil jsem to. Toho dne jsem ve velké hale přistoupil k jednomu z mnoha zaměstnanců u přepážek.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Rád bych si vyzvedl z konta pět tisíc marek.“ Úředník vzal blok a vypsal poukázku na pět tisíc marek. „Číslo vašeho konta, pane?“ zeptal se.

„3 3 7 1 8 7 4.“

Úředník napsal číslo na lístek a přistrčil přede mne blok. „Můžu vás požádat o podpis?“

Napsal jsem: Robert Holden. Ale napsal jsem to trochu jinak než obvykle, jen maličko jinak. Podpis z tohoto dopoledne byl velmi podobný mému běžnému podpisu. Úředník pak vytrhl poukázku z bloku a na její zadní stranu nalepil polovinu modrého kontrolního útržku. Druhou polovinu dal mně. Obě poloviny měly totéž číslo: 56 745. Poděkoval jsem a odešel na druhou stranu haly, kde jiní úředníci vyřizovali v malých kabinách výplaty a vklady. Nad kabinami visela velká tabule, na níž se objevovala stále nová čísla. Když pokladníci dostali poukázky z účetního oddělení, stiskli v kabinách tlačítka a čísly na velké tabuli přivolali dotyčné zákazníky. Čekal jsem šest minut, a pak se na tabuli objevilo moje číslo: 56 745/POKLADNA 5.

Přistoupil jsem k pokladně číslo pět a usmál se na pokladníka. Pokladník se usmál na mne a zeptal se: „Kolik?“

„Pět tisíc.“

„Jak si to přejete?“

„Ve stovkách.“

Pokladník mi odpočítal padesát stomarkových bankovek, já jsem si peníze schoval a odešel z haly. Zapomněl jsem se zmínit, že jsem se přirozeně hodinu předtím v umývárnách na hlavním nádraží převlékl. Měl jsem na sobě laciný černý oblek s jemnými bílými proužky, který jsem používal k těmto účelům. Teď jsem se vrátil na nádraží a opět se převlékl a kufr uložil zpátky do úschovny. Pak jsem odešel na poštu a vyplnil poukázku na pět tisíc marek. Příjemcem byl Petr Romberg. Jako odesílatele jsem napsal vymyšlené jméno a domovní číslo v neexistující ulici.

Den nato jsem od banky obdržel výpis z konta, z něhož vyplývalo, že jsem si včera osobně vyzvedl pět tisíc marek.

Zavolal jsem doktora Zorna a oznámil mu, že s ním musím okamžitě mluvit.

„Mám spoustu práce… nešlo by to zítra?“

„Ne, musí to být hned.“

„Jde zase… o něj?“

„Ovšem.“

„Přijďte hned,“ řekl advokát.

31

Výpis z konta ležel mezi námi na Zornově psacím stole. „Tady stojí, že jsem byl včera v bance a vyzvedl si pět tisíc marek. Ale já jsem v bance nebyl!“ křičel jsem. „A pět tisíc marek jsem si nevyzvedl!“

„Nekřičte! Nerozčilujte se!“

„Jaképak nekřičte! Jsou to moje peníze! Ten chlap to může kdykoli zopakovat! Kdoví, třeba tam je zrovna teď!“

„Musí znát číslo vašeho konta.“

„To přece vidíte!“

„A umí zřejmě napodobit váš podpis!“

„Jste opravdu bystrý, pane doktore!“ řval jsem. „Je mi fuk, jestli pan Brummer uvědomí nebo neuvědomí policii, pokud jde o něj! Ale teď jde o mě a já žádám policii, já, já, já!“

„Vyloučeno.“

„Tak se mnou pojďte okamžitě do banky! Zeptejte se úředníků, co se tam stalo. Jak ten chlap vypadal, jak se choval, chci to vědět!“

„To nepřichází v úvahu.“

„Proč ne?“

„Protože by se banka okamžitě obrátila na policii.“

„A kdo mi vrátí moje peníze?“

Advokát na mne mlčky pohlédl. Potom vstal.

„Počkejte o-okamžik!“ Odešel z kanceláře. Za pět minut se vrátil. Byl opět nervózní. „Pane Holdene, t-telefonoval jsem s panem Brummerem. Škodu vám nahradíme. Vypíšu vám šek na pět tisíc marek s podmínkou, že o té věci nebudete mluvit.“

„A když se to stane znovu?“

„Znovu se to nestane. Zajedu s vámi teď hned do banky. Změníme číslo vašeho konta. Ode dneška bude na vašich příkazech a šecích kromě vašeho podpisu také můj.“

Tak jednoduché bylo dosáhnout alespoň toho, aby Julius Maria Brummer zaplatil malé Mickey Rombergové cestu na zotavenou a ještě trochu víc…

Zdá se, že tato bankovní aféra trochu pozdržela Brummerovo uzdravování, protože musel zůstat nadále na klinice. V polovině ledna začalo silně sněžit, vločky padaly den za dnem, hodinu za hodinou, země mizela pořád víc pod silnou sněhovou pokrývkou. Železniční doprava se zhroutila, dálnice byly na mnoha úsecích nesjízdné, letecký provoz ustal.

Poštovní spojení s Mallorkou bylo načas přerušené, a proto jsem si s Ninou častěji telefonoval. Byla nešťastná a silně podrážděná.

„Chci domů, Roberte! Jak dlouho tu mám ještě tvrdnout? Když mu to řeknu, má pořád nové výmluvy. Příliš mnoho práce. Nutnou cestu. Není mu dobře. Chci se vrátit domů!“

„Musíš ještě počkat, Nino.“

„Ale má to vůbec smysl… má to všechno nějaký smysl?“

„Věř mi, prosím tě!“

„Miluju tě, Roberte. A věřím ti. Ale je to strašné.“

Dne 20. února propustili Julia Mariu Brummera z kliniky. Odvezl jsem rekonvalescenta, zabaleného do teplých přikrývek, domů. Tam musel ležet ještě pět dnů ve svém pokoji. Pak lékaři dovolili, abych ho vodil po zasněženém parku, půl hodiny dopoledne, půl hodiny odpoledne. Byl silně pohublý, obleky mu plandaly na těle jako na strašáku. Opatrnými krůčky starého člověka se brodil sněhem, velice bledý a nejistý. Při chůzi se o mě ztěžka opíral. Šli jsme právě po břehu zamrzlého jezírka když řekl: „Právě jsem mluvil s manželkou, Holdene, zítra se vrátí. Zajedete pro ni na letiště.“

Srdce mě bolelo, když jsem odpovídal: „Ano, pane Brummere.“

„Přiznal jsem se jí do telefonu, co se mnou bylo. Aby neomdlela, až mě uvidí. Byla přirozeně hrozně vyděšená. Řekl jsem jí ale, že je to už v pořádku. To ji uklidnilo. Abych nezapomněl, Holdene, za dva tři dny pojedeme do Baden-Badenu. Musím tam prodělat kúru.“

32

„Pozor, prosím! West German Airlines oznamují přílet svého letadla z Palmy de Mallorca!“ ozval se jasný hlas z reproduktoru. Seděl jsem vedle Brummera v restauraci na düsseldorfském letišti. Brummer si odmítl svléknout těžký kožich, přestože tam bylo opravdu teplo. Třásl se teď pořád zimou.

V dálce se nad zasněženým letištěm jako tmavý stín sneslo z šedivě zataženého nebe čtyřmotorové letadlo, dotklo se přistávací dráhy, a jak se řítilo vpřed, zvedlo po obou stranách kol hustá stříbrná oblaka sněhu, podobná křídlům.

Den byl kalný. Zatímco letadlo opisovalo velký oblouk a rolovalo pomalu k nám, vzpomínal jsem na onen větrný večer minulého léta, kdy jsme tu seděli s Ninou a čekali na Toniho Worma, na Toniho Worma, který nepřišel. Později toho večera jsem Ninu poprvé políbil. Od té doby se toho událo mnoho, příliš mnoho. Teď se Nina vracela. Stříbrné letadlo, rolující ke mně, mi ji přiváželo.

Mně?

Mně ještě ne, dosud ne. Ale teď už to nepotrvá dlouho, a budeme konečně smět žít spolu beze strachu a bez konce. „Pojďte,“ řekl Brummer, „podepřete mě.“

A tak jsem toho mohutného muže s velkými tmavými brýlemi vedl dolů do příletové haly, až k zábradlí prostředního nástupiště. O toto zábradlí jsem ho opřel, svou oběť, kterou jsem už zpracoval tak, že nemohla bez mé pomoci ani chodit, že nemohla bez mé podpory ani stát. Dal jsem Brummerovi kytici rudých růží, kterou jsem až dosud držel, aby ji mohl předat Nině.

Cestující z Palmy de Mallorca procházeli jeden po druhém přepážkou, rozesmátí a spokojení. Mávali. Přátelé je hlasitě vítali. U prostředního nástupiště stála veselá skupinka. Potom se objevila Nina v šedivém perziánovém plášti, který jsme na Mallorku poslali za ní, černých střevíčkách s vysokými podpatky, bez šperků a bez pokrývky hlavy. Světlé vlasy, bohaté a rozpuštěné, jí padaly na černý kožešinový límec. Obličej měla krásně opálený, a když jsem spatřil, že není nalíčená, ani trochu nalíčená, rozbušilo se mi srdce.

Celé léto, které skončilo teprve nedávno, a přesto se zdálo už tak daleko, jsem jí říkal, jak mám rád její pleť a že jí zakážu se líčit, až budeme žít spolu. Dnes odpoledne se při návratu nenalíčila, a to přirozeně znamenalo: Miluju tě.

Brummer Ninu objal a políbil na obě tváře. Podívala se na mne přes jeho ramena. Oči jí horečnatě plály. Třiadevadesát dnů jsme se neviděli, nedotkli jsme se jeden druhého. Oči se jí leskly, věděl jsem, nač myslí, a sám jsem na to myslel taky. Krev mi bušila ve spáncích a každý nerv mého těla toužil po ní, po ní, a na jejích očích jsem viděl, že je na tom stejně.

Brummer se napřímil. Podal jí rudé růže a zeptal se, zda měla příjemný let.

„Znamenitý,“ odpověděla Nina. „Dobrý den, pane Holdene.“ Hluboce jsem se uklonil, čepici v ruce.

„Dobrý den, milostivá paní. Mám velkou radost, že jste zase u nás.“

„Já mám taky radost, pane Holdene.“ Ty oči, ty oči! „Přestože se na vás moc zlobím, že jste mi nezavolal a neřekl mi, co se stalo manželovi.“

„Přísně jsem mu to zakázal,“ prohlásil Brummer trochu dýchavičně.

„Přesto myslím, že to byla vaše povinnost“ namítla Nina vážně.

Ty oči! Ty oči! Ty oči! Dívali jsme se teď na sebe přímo, proto mě záměrně oslovila, a já jsem ji náhle před sebou viděl tak jako to odpoledne u řeky: nahou. Cítil jsem, jak se mi chvějí ruce, a schoval jsem je za zády, aby si toho nevšiml Brummer. Upřeně jsme se na sebe dívali. Polilo mě horko. Nadechl jsem se, když jsem si uvědomil, co to s Ninou děláme: milovali jsme se pohledy.

Tu jsem uslyšel, jak Brummer zasténal. Zakymácel se. Přiskočil jsem k němu, ale Brummer zavrtěl hlavou: „To… nic.“ Nelidsky se přemáhal, bylo vidět, jak je mu mizerně. Rty mu zmodraly. „Jen… se mi… trochu zatočila hlava…“ Strnule se na Ninu usmál. „Z rozčilení… a z radosti… Skočte… skočte pro zavazadla, Holdene, my půjdeme napřed k autu.“

„Ano, pane Brummere,“ řekl jsem. A naposledy jsem Ninu očima políbil. Pak jsem odešel k výdeji zavazadel a vyzvedl jsem kufr a tašky a odnesl všechno ke cadillaku, stojícímu ve sněhu před letištní budovou. Světlo sláblo, den byl stále kalnější. Ve vzduchu bylo cítit další sníh. Zamířil jsem k domovu. Brummer vyprávěl cestou Nině o svém úmyslu odjet za tři dny do Baden-Badenu. Stále si ji teď pozorně prohlížel, a proto jsme se Nina a já nemohli ve zpětném zrcátku milovat.

„Stihneš to za tři dny?“ zeptal se jí.

„Jistě,“ odpověděla mu Nina a přestože jsem slyšel jen její hlas, připadalo mi, že se milujeme. Bylo to proto, že jsme se tak dlouho neviděli a že jsme po sobě tolik toužili. A tak to šlo s jejím hlasem stejně jako s jejími pohledy.

Když jsem jí pomáhal z auta, projel mnou elektrický úder a spatřil jsem, že pocítila totéž, protože její opálená tvář náhle zrudla.

Z domu vyšel povýšený sluha a pomohl mi vyložit zavazadla. Odnesli jsme je spolu dovnitř za Ninou, která stoupala s pomalu se vlnícími boky do schodů těsně přede mnou. To bylo to poslední, co jsem z Niny viděl do odjezdu do Baden-Badenu. Brummer se ty tři dny nehnul od jejího boku. Hned po návratu z letiště si musel lehnout a trval na tom, aby byla stále v jeho blízkosti. Byl velice slabý, a proto mi nevadilo, že byla pořád u něj. Necítil jsem se ty tři dny špatně, neboť teď mělo jít všechno ráz na ráz.

Odpoledne před odjezdem jsem v úschovně zavazadel na hlavním nádraží vyndal ze svého kufru bílou slepeckou hůl a tmavé brýle a rozjel se ještě jednou do Nadace Julia Marii Brummera pro slepce a zrakově postižené.

Silně nalíčená Gréta Lichtová se zaječím pyskem a provokativní podprsenkou mě radostně přivítala: „Vy jste tu ale dlouho nebyl, pane…“

„Zorn,“ řekl jsem a šátral jsem holí po špinavé kanceláři a blížil se k ní mezi pletenými koši, rohožkami a voskem na podlahu.

„… Zorne, ovšem, dobře se na to jméno pamatuju. Kde jste byl tak dlouho?“

„Musel jsem odjet,“ odpověděl jsem, „a pak jsem byl nemocný.“ Dívka mě vzala za ruku a přitiskla si ji k prsům jako poprvé a usmívala se a ret měla rozchlípený jako tehdy.

„Chcete zase chvíli psát?“

„Ano, rád.“

A tak mě Gréta Lichtová odvedla do vedlejší místnosti, kde páchl dezinfekční prostředek a kde pracovali slepci. Vyšívali, vyráběli lýkové rohože či rohožky a u okna jich pět psalo na starých psacích strojích. Tváře měli zvednuté ke stropu, ústa otevřená. Seděl tam opět i žárlivý pan Sauer, kterého podváděla manželka a který mi dosud dlužil pět marek.

Pozdravil jsem ho. Už se na mne nepamatoval, ale třeba mi jen nechtěl vrátit těch pět marek. Když Gréta Lichtová odešla, vložil jsem list papíru do starého stroje, který byl –jak jsem teď věděl –tak starý, že ani odborníci neobjevili na jeho typech charakteristické znaky, a napsal jsem tento dopis.

Neuposlechl jste mé výstrahy. Na váš pokyn byl spáchán odporný zločin na malém děvčátku. Na zkoušku jsem připravil o peníze vašeho řidiče Holdena. Neohlásil to policii, pod vaším nátlakem. Svědčí to o tom, že se snažíte zabránit, aby na mě bylo podáno trestní oznámení, ze strachu, že by to mohlo ovlivnit vyšetřování vedené proti vám. Ale vaše vyšetřování už brzy skončí, pane Brummere. Odjíždíte do Baden-Badenu. A v Baden--Badenu zemřete.

V Baden-Badenu vás zabiju.

Váš řidič za to půjde do vězení. Váš řidič ne já. Protože my se neznáme a já nemám důvod vás zabít. Vykonám jen, co ode mne chtějí jiní. Váš řidič Vás zná. Má dostatek důvodů zabít Vás. K tomu dospěje každý soud. Vašeho řidiče je mi líto, ale nemohu na tom nic změnit. Zašlo to už příliš daleko. Očekávejte tedy, že v Baden-Badenu zemřete.

Potom jsem vyndal papír ze stroje, vložil do něj lacinou obálku a napsal na ni jméno Julia Brummera a adresu hotelu, kde měl v Baden-Badenu bydlet.

Dopis jsem později podal na hlavním nádraží. Pak jsem brýle a slepeckou hůl uložil do kufru a odjel domů. Myslel jsem si, že je všechno připravené pro poslední scénu dramatu. Ale ještě jednou a naposledy se zběhlo všechno jinak.

33

Silnice ve Schwarzwaldu byly už projeté, ale v lesích ležel ještě vysoko sníh. U krmelců jsme cestou viděli srnce a jeleny. Byli tak hladoví, že k nim přicházeli za bílého dne. Někteří přibíhali až k silnici, viděli jsme koloušky, kteří skoro mizeli ve vysokých závějích a znovu a znovu do nich zapadali.

Baden-Baden byl velice tichý. Mnohé hotely byly zavřené, ulice opuštěné. Jezdilo tam jen málo aut. Jel jsem po Lichtentalské aleji, kolem kasina, proti proudu řeky Oos. V údolí bylo tepleji než v Düsseldorfu a leželo tu mnohem méně sněhu. Vypadalo to, jako by tady dole mělo nastat už brzy jaro.

Hotel, kde Brummer rezervoval pokoje, ležel stranou od silnice ve velkém parku. Zastavil jsem před vchodem, sluhové přiběhli a postarali se o zavazadla. Pak jsem zavezl auto na parkoviště a pospíchal zpátky do hotelové haly, protože jsem chtěl být při tom, až Brummer dostane můj dopis, chtěl jsem vědět, jak bude reagovat. Přišel jsem právě včas –ale Brummer nereagoval.

Roztrhl lacinou obálku, vyndal z ní papír a přelétl text. Tentokrát se však v jeho těstovité tváři nepohnul jediný sval, nedýchal o nic rychleji a jeho oči zůstaly za černými brýlemi neviditelné. Zatímco vykročil za Ninou k východu, požádal vrátného: „Spojte mě hned s Düsseldorfem.“ A nadiktoval mu telefonní číslo malého doktora Zorna.

„Hned, pane prezidente!“ zvolal vrátný ve fraku a se zlatými klíči na výložkách. Nevím proč, ale v Baden-Badenu od této chvíle všichni říkali Juliu Brummerovi „pane prezidente“. Třeba to bylo v lázních obvyklé. Hlasitě jsem zakašlal. Brummer se ve dveřích výtahu, které mu přidržovalo páže, otočil, jako by na mne úplně zapomněl.

„Ach, ano, Holdene. Teď vás nepotřebuju. Bydlíte v hotelu Glockenspiel. Natáhněte se na chvíli, jestli chcete. Ohlaste se u mě vpět hodin.“

„Ano, pane Brummere.“ Uklonil jsem se Nině, která už stála ve výtahu.

„Na shledanou,“ řekla Nina.

Brummer na ni rychle pohlédl.

„Cože? Ach tak. Tak tedy odpoledne, Holdene.“

Páže zavřelo dveře. Výtah se vydal s bzučením nahoru. Zvedl jsem svůj kufr, který zůstal v hale, a vrátil se zasněženým parkem na ulici a šel po ní dál k hotelu Glockenspiel. Tam jsem měl v prvním poschodí rezervovaný pokoj, jehož okna vedla do tiché zahrady. Byl to velký, staromódně zařízený pokoj. Celý dům byl staromódní a tmavý, patřil dvěma starým dámám, které ho vedly velmi privátně, jako penzión. A tak jsem kromě klíče od pokoje dostal hned také klíč od domu. Vrátný tu nebyl a nikdo se zřejmě nestaral o to, kdy člověk odchází a přichází a zda přijímá návštěvy a jaké.

Svlékl jsem se a umyl. Pak jsem si v županu lehl na velkou starodávnou dřevěnou postel a kouřil jsem a přemýšlel. Byl jsem pevně přesvědčený, že teď Brummer přece jen pověří svého advokáta, aby informoval policii. Dopis s výhrůžkou zabití nemůže jen tak přejít. Policejní vyšetřování však bylo přesně to, co jsem si přál. Ztížilo by sice ještě víc můj záměr, ale zároveň by moji pozici učinilo bezpečnější. Policejní vyšetřování jsem potřeboval. A bylo třeba, aby se policie o podivných událostech dověděla, dřív než bude Brummer zavražděn. Potřeboval jsem, aby už byla v tu dobu zvyklá na myšlenku, že po Německu pobíhá člověk, který vypadá jako já.

Po půlhodině vyšlo zpoza mraků slunce a můj pokoj se rozjasnil. Na střeše tál sníh, slyšel jsem hustě padající kapky. Jejich zvuk mě ukolébal. Zavřel jsem oči a usnul jsem a snil o tom, že je u mne Nina. Ve snu mě líbala. Náhle jsem se probudil, a Nina byla v pokoji a líbala mě doopravdy a držela mě za ramena.

„Nino!“

„Tiše…,“ zašeptala, „tiše, miláčku…“

Vlasy jí spadly na mou tvář. Líbala mě dál, cítil jsem její parfém a vůni její pleti. Pak jsem ji objal. Měla na sobě černou kostýmovou sukni a tenkou bílou hedvábnou blůzu. Kožich ležel u dveří na koberci. Klesla teď na mě. Venku svítilo slunce, kapky padaly a padaly a padaly ze střechy na dřevěný balkón a skrz Nininy zlaté vlasy jsem viděl kousek modrého nebe.

„Nemohla jsem to už vydržet,“ zašeptala, „musela jsem za tebou… jinak bych se zbláznila…“

„Viděl tě někdo?“

„Jen pokojská na chodbě. Zeptala jsem se jí, kde bydlíš…“

„To bylo lehkomyslné.“

„To je mi jedno, Roberte, to je mi jedno, když s tebou nebudu sama, tak umřu…“

„Kde je tvůj manžel?“

„V hotelu. Prohlíží ho lázeňský lékař. Potrvá to nejméně hodinu.“

Přitiskla se ke mně, cítil jsem její tělo.

‚Dveře…“

„Zamkla jsem,“ zašeptala. A pak to bylo zase jako tehdy u řeky, jako před dlouhou, předlouhou dobou u Rýna, pod starými stromy. Netušil jsem tenkrát, že to bude na dlouhou, předlouhou dobu naposledy.

34

Doktor Hilmar Zorn dorazil do Baden-Badenu druhý den ráno, jel jsem pro něj na nádraží Oos. Přijeli s ním dva vážní, nenápadně oblečení pánové. Vypadali statně a inteligentně. Doktor Zorn nás představil. Jeden pán se jmenoval Jung, druhý Elfin. Kdo jsou a proč přijeli do Baden-Badenu, mi doktor Zorn neprozradil. Cestou do hotelu nepadlo ani slovo. Zorn se dal ohlásit u Brummera a odjel s oběma neznámými muži výtahem nahoru. Mě vyzval, abych počkal v hale.

Ti dva jsou bezpochyby kriminalisté, uvažoval jsem, zatímco jsem přecházel po hale, všechno se vyvíjelo tak, jak jsem očekával. Toho dne bylo už velké teplo, sníh tál, na mnoha místech parku byla jeho bílá pokrývka docela tenoučká. Po deseti minutách mě zavolali k Brummerovi. Měl apartmá v druhém poschodí, přijal nás ve velkém červeném salónu. Nina tam byla také. Seděla na křehké rokokové stoličce u okna a lehce sklopila hlavu, když jsem vešel. Na sobě měla šedivý flanelový kostým a černé střevíce. Oči jí zářily a já věděl, že vzpomíná na včerejšek, a sám jsem na včerejšek vzpomínal také. Vypadala však velice vážně a bledě…

„Holdene,“ řekl Brummer sedící v černém, zlatě protkávaném županu u vyhaslého krbu, „s pány jste se už seznámil, jak jsem slyšel.“

„Ano,“ přisvědčil jsem a pohlédl na muže, kteří seděli na ozdobném sofa vedle Zorna vážní, inteligentní, pozorní.

„Ti pánové jsou kriminalisté,“ oznámil mi Brummer. „Tedy: bývalí kriminalisté. Teď mají soukromou detektivní kancelář.“

Lekl jsem se a doufal, že si nikdo nevšiml, jak jsem se lekl.

„Doktor Zorn je zná už dlouho. Těší se naší důvěře. Zůstanou u nás.“

„Zůstanou u nás,“ opakoval jsem jako idiot, jen abych něco řekl, aby nebylo nikomu nápadné, jak jsem zmatený. Musel jsem získat čas. Musel jsem uvažovat. Brummer tedy zase neuvědomil policii. Pořád ještě ne, pořád ještě ne…

„Bude vás jistě zajímat, Holdene, že mi zase napsal náš neznámý přítel. Vyhrožuje, že mě tady v Baden-Badenu zavraždí. Jistě pochopíte, že cítím potřebu ochrany.“

„Policie…“

„Přestaňte s tou policií, sakra!“ zvolal Brummer hlasitě a vztekle. „Nechci to už od vás slyšet. Víte dobře, proč nejdu na policii. Tito dva pánové mi kromě toho prospějí mnohem víc. Pro policii bych byl jedním případem z mnoha. Pro tyto pány jsem exkluzivní zákazník.“

Mlčel jsem. Pak promluvil Zorn: „Pánové budou bydlet tady v hotelu. Ani pan Brummer, ani paní Brummerová teď neudělají jediný krok bez jejich doprovodu.“

Nadýchl jsem se.

„Co je?“ zeptal se Brummer rychle.

„Prosím?“

„Řekl jste něco?“

„Jen jsem si odkašlal.“

„To je dobře. Můžete jít. Nepotřebuju vás, Holdene!“

35

Příští čtyři týdny byly peklo.

Nebyl jsem s Ninou ani minutu sám a nemohl jsem si s ní o samotě promluvit. Kdykoli jsem ji viděl, doprovázel ji jeden z obou detektivů. Detektivové s ní chodili na procházku, na nákupy, do kasina. Nakonec jsem měl dojem, že se starají víc o Ninu než o Brummera, ale to bylo přirozeně směšné. Brali prostě svou službu vážně.

Ubíhal den za dnem. Bylo pořád tepleji. Sníh mizel, jaro přicházelo toho roku brzy. Vozil jsem Brummera a Ninu po Schwarzwaldu, do Herrenalbu, do Wildbadu. Ať jsme jeli kamkoli –jeden z detektivů jel s námi. Ve srovnání s těmito čtyřmi týdny v Baden-Badenu byl pobyt na Mallorce ráj. Tehdy mi Nina mohla aspoň psát, tehdy jsem jí mohl aspoň telefonovat. Nic z toho teď nešlo. Detektivové přerušili veškeré spojení mezi námi. Mohli jsme se na sebe jen dívat, a i to jen na okamžik a vždy se strachem, že nás při tom přistihnou.

Cítil jsem, jak ztrácím nervy. Teď už bylo třeba jednat rychle, dlouho bych to už nevydržel. Brummerovi se dařilo zjevně lépe. To mě potěšilo, protože, až se bude cítit docela dobře, bude chodit na procházky, řekl jeho lékař, na dlouhé procházky po lesích. Znal jsem Baden-Baden, znal jsem všechny okolní lesy a všechny pěšiny v nich.

Jedna pěšina vedla po kraji propasti podél malé jeskyně. Byla tak úzká, že po zcela nepřehledném úseku před jeskyní mohl přejít vždy jen jeden člověk. Tam se to mělo stát. Při procházkách po lesích ho nebudu muset doprovázet, budu tedy moct jednat.

Bylo jisté, že Brummer procházku k jeskyni podnikne, jakmile se dostatečně zotaví, šel tam každý, kdo zavítal do Baden-Badenu, a Brummer o tom dokonce už sám mluvil. Tak uplynul březen. V Baden-Badenu bylo už opravdu teplo.

Mělká zalesněná kotlina v níž se rozkládalo město, pohlcovala sílu mladého slunce a ukládala ji do tmavé úrodné půdy. Člověk si ani nedovedl představit, že tu ještě před měsícem ležel sníh.

Dne 6. dubna 1957 odpoledne jsem vezl Brummera a detektiva Elfina na nádraží Oos. Brummer čekal návštěvu, nevěděl jsem koho. Přecházeli jsme po zastřešeném nástupišti a čekali na rychlík z Düsseldorfu, který měl čtvrt hodiny zpoždění.

Když konečně přijel, spatřil jsem, kdo to Brummera navštívil. Vážně sestoupil po stupátkách vagónu první třídy na vydlážděné nástupiště, podsaditý, rudý v tváři a elegantní jako vždy. Toho dne měl na sobě tmavomodrý jednořadový oblek, modré ponožky, modré semišové rukavičky, bílou košili a hedvábnou kravatu s decentními stříbrnými a matně růžovými proužky. A voněl po kolínské jako vždy –Herbert Schwertfeger, v roce 1957 velkoprůmyslník v Düsseldorfu a v roce 1943 SSobersturmbannführer v Minsku.

Potřásl svému novému spojenci Brummerovi rukou a hleděl mu přitom věrně do očí. Na mne krátce kývl. Elfinovi se stroze uklonil. Potom kráčel pružným krokem po nástupišti po Brummerově boku, zatímco já jsem mu nesl kufr a uvažoval: Proč přijel? Proč přijel?

Odpověď jsem dostal vzápětí. Jakmile jsme všichni usedli do cadillaku a já jsem se rozjel –Brummer a Schwertfeger seděli vzadu, detektiv Elfin s nezúčastněnou tváří vedle mne –řekl Brummer s hrdelním smíchem: „Abych nezapomněl… pro vaši informaci, Schwertfegere, Elfin nosí v pravém podpaží nabitý revolver.“

„Revolver?“ slyšel jsem Schwertfegera.

„Je detektiv. Musel jsem si pořídit osobní stráž. To se divíte, co? Poznáte dokonce ještě jednoho pána který tu je na mou ochranu. Někdo mi totiž vyhrožuje.“

„Kdo?“

„To vám povím, to všechno vám povím.“

„Poslyšte, když vám někdo vyhrožuje, proč o tom neuvědomíte policii?“

„To nechci, dokud probíhá vyšetřování. Do té doby mi stačí tihle dva páni.“

„Tedy,“ slyšel jsem Schwertfegerův rázný, rozkazovačný hlas, „to tedy vypadá, pane Elfine, že jste si našel místo na doživotí.“ Detektiv se mechanicky usmál.

Uslyšel jsem Brummerův nejistý hlas: „Jak to? Psal jste přece, že se věci vyvíjejí dobře. Myslel jsem…“

„Já jsem si to myslel taky. Omyl, příteli! Lofting dělá nové potíže.“

„A vyšetřování?“

„S jeho zastavením nelze v dohledné době počítat. V hotelu vám hned podám zprávu.“

S jeho zastavením nelze v dohledné době počítat.

Teď jsem pochopil, proč pan Schwertfeger přijel. Teď jsem však pochopil ještě něco: že teď musím učinit oznámení sám, jestli nemá být všechno zbytečné –jeskyně, propast, dopisy, všechno. Čekal jsem dost dlouho. Teď čekání skončilo. Váhal jsem dlouho. Teď byl s váháním konec.

36

V Baden-Badenu kvetla onoho 7. dubna 1957 spousta květin –žluté, modré a bílé. Na březích ospale bublající řeky Oos jsem viděl prvosenky a petrklíče, ocúny a fialky, když jsem řídil těžký cadillac po Lichtentalské aleji.

Všichni lidé na ulicích se tvářili přívětivě. Ženy se záhadně usmívaly. Chodily v lehkých pestrobarevných šatech. Některé měly na hlavě výstřední klobouk. Toho jitra, kdy jsem jel na policejní ředitelství, abych učinil udání, jsem viděl mnoho výstředních klobouků.

Muži se procházeli v šedivých, světlehnědých, světlemodrých či tmavomodrých oblecích, mnozí už nechali pláště doma. Dívali se na ženy a dávali si přitom na čas. Nikdo mimo mne neměl v tento jarní den v Baden-Badenu naspěch. Mne poháněla nenávist, mne poháněl neviditelný, neslyšitelný hodinový strojek, který jsem sám uvedl do chodu. Jel jsem na zemské policejní komisařství.

Hovořil jsem tam se službu konajícím kriminálním úředníkem. S vámi, pane kriminální komisaři Kehlmanne, s vámi jsem hovořil ve vaší příjemné kanceláři 31 v prvním poschodí, s vámi, pro něhož už měsíce trpělivě sepisuju tyto stránky, s vámi. Řekl jsem vám své jméno, řekl jsem vám jméno svého šéfa. A řekl jsem vám, že chci učinit oznámení.

Jaké, chtěl jste vědět, pane kriminální komisaři Kehlmanne, který jste měl toho rána na sobě šedivé flanelové kalhoty a béžové sportovní sako, hnědé mokasíny bez tkaniček a zelenou kravatu. Odpověď na vaši otázku jsem měl přesně promyšlenou. Naučil jsem se ji nazpaměť, tu odpověď, učil jsem se ji tak dlouho a tak dokonale, že mi slova, která jsem teď říkal, připadala podivně cizí a prázdná, bez významu a bez obsahu. Pohlédl jsem vám do modrých očí a řekl: „Je to udání pro krádež, pomluvu, rušení domácího klidu a bankovní podvod.“

Nato jste se tiše zeptal: „Týká se to udání jednoho člověka?“

„Ano,“ opáčil jsem stejně tiše, „jednoho člověka.“

„Na jednoho člověka je toho dost,“ řekl jste. Vzpomínáte si?

„To ještě není všechno,“ pokračoval jsem vážně. „Ten člověk se v nejbližší době dopustí vraždy.“

Poté jste se na mě dlouze a mlčky zadíval. Věděl jsem, že se na mě v tomto bodě mé výpovědi dlouze a mlčky zadíváte –vy, anebo kdo bude mé oznámení přijímat. Snesl jsem váš pohled s nehybnou tváří a počítal přitom od jedné. Došel jsem k sedmi. Myslel jsem, že dojdu k deseti.

„Je to udání na neznámého pachatele, pane Holdene?“ zeptal jste se.

„Ne.“

„Vy toho člověka znáte?“

„Ano.“

„Víte, jak se jmenuje?“

Myslel jsem na to, že Julia Brummera nenávidím tak, jak nikdy v životě nedokážu nikoho milovat. Myslel jsem na to, že jsem rozhodnutý ho zabít. Odpověděl jsem hlasitě: „Ten člověk se jmenuje Robert Holden.“

Nato jste se, pane komisaři, zadíval na písmena na klopě mého saka. Dal jsem vám čas. Věděl jsem, že v tomto bodě mé výpovědi budete potřebovat čas. Vy, anebo kdo bude přijímat mé oznámení. Začal jsem opět počítat. Dostal jsem se ke čtyřem. Původně jsem myslel, že se dostanu k sedmi nebo k osmi. Pochopil jsem, že musím být opatrný, že reagujete náramně rychle. Dostal jsem se tedy jen ke čtyřem, když jste řekl: „Jmenujete se Robert Holden a chcete učinit udání na Roberta Holdena.“

„Ano, pane komisaři.“

Dole jel po ulici těžký náklaďák. Slyšel jsem, jak zarachotila převodovka, když řidič zařadil nižší rychlost.

„Existuje ještě jeden Robert Holden?“ zeptal jste se.

Také o odpovědi na tuto otázku jsem dlouho přemýšlel. Prohlásil jsem: „Ne. Jiný Robert Holden neexistuje.“

„To znamená, že chcete učinit udání sám na sebe?“

„Ano, pane komisaři,“ řekl jsem zdvořile, „přesně tak.“

37

Naslouchal jste mi pozorně, pane kriminální komisaři, tři hodiny jste mi pak naslouchal. Potom jste mě vyzval, abych se vrátil do hotelu a čekal. Zakázal jste mi opustit Baden-Baden, pokud vám to předem neoznámím. Řekl jste mi, že zahájíte vyšetřování.

Zdálo by se, že bylo vaší povinností vzít mě hned do vazby. Tak jednoduchý však ten příběh nebyl, který jsem vám vyprávěl. Byl to nesmírně složitý příběh –moje vyprávění o tajuplném neznámém. A proto jste se neodvážil vzít mě hned do vazby. Slíbil jste mi, že se tím tajuplným mužem, který se mi tak podobá, tím tajuplným fantomem, který vyhrožuje Juliu Brummerovi smrtí, začnete zabývat, a poslal jste mě domů.

Vrátil jsem se tedy do svého pokoje v hotelu Glockenspiel. A seděl jsem tam, třásl se strachy, ruce jsem měl ledové, hlava mě bolela, jako by se mi měla rozskočit, a přemýšlel jsem pořád o tomtéž. Myšlenky se mi točily dokola: uvěřil jste, pane kriminální komisaři Kehlmanne, mé historce? Vyprávěl jsem ji dost přesvědčivě? Věříte, že ten dvojník opravdu existuje?

Jestli jste tomu neuvěřil, byl jsem ztracený a všechno bylo zbytečné, všechna opatrnost, všechny přípravy. Pak bylo po všem.

Ale přijal byste mé oznámení, pustil byste mě domů, kdybyste neuvěřil? Ne, to jistě ne.

To tedy znamená, že jste mi uvěřil.

Uvěřil jste mi?

Třeba jste mě pustil domů právě proto, že jste mi neuvěřil. Abyste mě ukolébal, abyste mě mohl celé dny a týdny, možná měsíce sledovat.

Musel jsem se uklidnit, musel jsem být docela klidný. Jen žádné nerozvážnosti! Utřídit si myšlenky. Aby se mi to povedlo, rozhodl jsem se všechno sepsat: soustředím se přitom a uspořádám si všechno v hlavě. Jen tak jsem mohl doufat, že překonám ten poslední, nejtěžší úsek své cesty.

Tyto zápisky mohly mít jen dvojí budoucnost. Třeba se mi to, co jsem začal, ještě podaří. Pak bude svět chudší o jednoho lumpa a já a Nina budeme opět svobodně dýchat a žít v bezpečí. V tom případě si zápisky ponechám a čas od času si v nich budu číst, abych z nich čerpal jistotu, že i v tomto světě zbabělých soudců a podplacených svědků existuje pořád ještě jakási nedotknutelná spravedlnost, která mě učinila svým nástrojem.

Anebo se to, co jsem začal, nepodaří. V tom případě vám, pane kriminální komisaři Kehlmanne, poslouží můj rukopis jako moje přiznání.

38

Psal jsem toho 7. dubna ještě dlouho. A pokračoval jsem také 8. dubna a devátého. Myslel jsem přitom stále na to, že není jisté, jak dlouho budu psát, než Julius Brummer začne chodit na procházky. Od návštěvy pana Schwertfegera se cítil zase hůř, zlobilo ho srdce. Myslel jsem při psaní na Ninu a na naši podivnou lásku, která je tak často smutná a tak zřídka šťastná. Myslel jsem na to, co se stane, až se Brummer dozví, že jsem přece jen učinil oznámení. A náhle jsem si pomyslel, že to, co chci udělat, je čiré šílenství. S hrůzou jsem se na sebe podíval do zrcadla. Chtěl jsem zabít člověka… Udělal jsem to už jednou. A teď… Bylo to šílenství, šílenství, nesmím to udělat… nemůžu to udělat, nikdy… Tu se ozvalo zaťukání.

„Dále.“

Vešla milá pokojská. Jmenovala se Rosie a mluvila švábským dialektem: „Dole je nějaký pán a chce s váma mluvit.“

„Jaký pán, Rosie?“

„Nic neřek. Jen abyste sešel dolů.“

Oblékl jsem si sako, schoval zápisky do šatníku a sešel nic netuše po temném schodišti do haly. Cadillac jsem předtím odvezl na prohlídku a požádal mechanika, aby mi řekl, jestli je v pořádku převodovka. Bude to asi ten mechanik, myslel jsem si, tady pracují všichni spolehlivě a přesně.

Nebyl to mechanik.

Byl jste to vy, pane komisaři Kehlmanne. Toho 9. dubna 1957 jste měl na sobě šedý oblek, modrou kravatu, černé polobotky. „Dobrý den, pane Holdene.“

„Dobrý den, pane komisaři,“ odpověděl jsem. „Co znamená vaše návštěva? Stalo se něco?“

Klidně jste mi odpověděl: „Pan Brummer byl před hodinou zavražděn.“

„Zavražděn…,“ vypravil jsem ze sebe, protože se kolem mne začalo všechno odporně točit, vycpaný medvěd, starý německý nábytek, rodinné obrazy, celá hala.

„Otráven, ano,“ řekl jste po svém zvyku tiše. „Pane Holdene, zatykám vás pro důvodné podezření, že jste zavraždil Julia Mariu Brummera.“

EPILOG

1

Dva dny po Juliu Mariu Brummerovi pošel jeho pes. Dověděl jsem se to od kriminálního komisaře Kehlmanna. Stará Puppele byla mrtvá. Měla krásnou smrt, krásnější než její pán: prostě usnula. Pochovali ji v Baden-Badenu, v parku onoho hotelu. Mrtvolu Julia Marii Brummera převezli do Düsseldorfu poté, co ji soudní lékař dovolil pohřbít.

Při prvních výsleších na Zemském policejním komisařství v Baden-Badenu jsem se taky dověděl, jak Brummer zemřel. Pracoval v ložnici svého apartmá. Nina odešla s detektivem Elfinem. Detektiv Jung seděl vedle v Brummerově salónu a vykládal si pasiáns. Pak zaslechl Brummerovo zasténání a tupý úder. Rozběhl se do ložnice. Brummer ležel zhroucený u postele. Měl těžký srdeční záchvat. Jung mu rozepnul košili, spatřil zlatou plaketu s nápisem a učinil, oč nápis žádal. Vyndal z Brummerovy kapsy novou, ještě zavřenou krabičku srdečního preparátu v měkkých červených želatinových kapslích, jednu z nich natrhl nehtem a vložil Brummerovi do úst. Okamžitě ucítil silný zápach kyanovodíku. Zděšený Jung pochopil, co Brummer polyká, ale bylo už pozdě. Těžkým tělem projela strašlivá křeč. Pak Brummer zemřel.

„Kdy jste ty kapsle zaměnil?“ zeptal se mě Kehlmann. Seděl jsem opět v jeho příjemné kanceláři s kobercem a loveckým výjevem na stěně, ale tentokrát ne jako svobodný člověk, který přišel učinit oznámení, tentokrát jsem byl podezřelý z vraždy a strážmistr mě přivedl z cely.

„Já jsem pana Brummera nezavraždil.“

„Kde jste vzal ten jed?“

„Nikdy jsem žádný jed neměl.“

„Tak vy se nepřiznáte?“

„Nemám se k čemu přiznat.“

„Myslím, že se můžete přiznat k mnoha věcem.“

„Ale ne k vraždě! Já jsem Brummera nezavraždil! Já jsem to nebyl! Já jsem to nebyl!“

Kehlmann vstal a odešel do vedlejší místnosti, a když se vrátil, polilo mě horko. Komisař přinesl laciný kufr, který jsem ukrýval v úschovně zavazadel na düsseldorfském hlavním nádraží. Položil ho na stůl a otevřel. Byly v něm oba obleky, kravaty, bílá slepecká hůl, černé brýle.

„Znáte tyhle věci?“

„Ne.“

„Nepatří vám?“

„Ne.“

„Po vašem zatčení jsme prohledali váš pokoj v hotelu Glockenspiel. Našli jsme tam vaše zápisky a modrý lísteček z úschovny. Na ten lísteček jsme dostali na düsseldorfském hlavním nádraží tenhle kufr. Ale ten kufr vám nepatří.“

Lísteček z úschovny… Ovšemže bych ho zničil, spálil, ale až později, až bych Brummera opravdu zavraždil. Nemohl jsem čekat, že mě někdo předejde. Nemohl jsem tušit, že mě zatknou předtím, než spáchám svůj zločin. Lísteček…

„Lhal jsem. Je to můj kufr.“

„To znamená, že jste hrál svého dvojníka?“

„Ano… ano…“

„To znamená, že jste lhal také, když jste za mnou přišel 7. dubna a učinil oznámení?“

„Ano, tedy…“

„Proč jste si chtěl vytvořit dvojníka?“

„Abych měl alibi…“

„Až bude Brummer zavražděný?“

„Ne… ano…“

„Takže jste ho chtěl zavraždit!“

„Ne… tedy, ano… ale nezavraždil jsem ho! Někdo mě předešel.“

„Už zase lžete.“

„Mluvím pravdu! Věřte mi! Všechno vám povím…“

„Můžete to povědět doktoru Loftingovi,“ prohlásil Kehlmann chladně.

„Loftingovi –jak to?“

„Dnes na vás bude uvalena řádná vyšetřovací vazba. Požádala o ni düsseldorfská prokuratura.“

2

„Posaďte se, pane Holdene,“ řekl doktor Lofting tiše. Závěsy v jeho kanceláři byly zatažené, aby dovnitř neproniklo horko toho květnového dne, místnost byla chladná a tmavá a na stěnách jsem zase viděl police s mnoha knihami. Bylo to už dlouho, co jsem je viděl naposledy. Vyšetřující soudce seděl naproti mně ve staromódním křesle, vysoký a štíhlý. Tvář měl bledou a jeho velké oči hleděly smutně. Seděl tam nehybně s rukama sepjatýma pod bradou –doktor Lofting, vášnivý milovník spravedlnosti.

„Jakou jste měl cestu?“ zeptal se, když jsem si sedal.

„Jistě víte, jaká byla. Vy jste nařídil, aby mi nasadili pouta?“

„Ano.“

„Proč?“

„Hrozilo nebezpečí útěku.“

„Já jsem Brummera nezavraždil!“

„Pane Holdene,“ řekl Lofting tiše, pomalu a deprimovaně, „jednou jsem vám řekl, že dříve nebo později vždycky zvítězí spravedlnost. Někdy to trvá dlouho, ale nikdy to netrvá nekonečně dlouho. To neexistuje. Zlo nikdy nezvítězí definitivně. Pan Brummer je mrtvý. Potkal ho trest. Vy jste zatčený. Přiznejte se konečně k tomu, co jste udělal, a odpykejte si to taky. Teď už nám neujdete. Lhát nemá smysl.“

Ovládl jsem se. Odpověděl jsem klidně: „Nemůžu se přiznat k vraždě, kterou jsem nespáchal.“

„Proč jste si chtěl vytvořit dvojníka, když jste nechtěl vraždit?“

Lofting se na mě dlouho mlčky díval a černé kruhy mu visely pod moudrýma očima jako hrozny.

„Milujete paní Brummerovou,“ prohodil jako mimochodem.

„Jak jste na to přišel?“

„Paní Brummerová se chtěla kvůli vám rozvést a manžel jí to nedovolil.“

„O tom nic nevím…“

„Ale já ano.“

„Od koho?“

„Od paní Brummerové. Řekla mi to. Včera.“

„Jak se jí daří? Můžu ji vidět?“

„Nesmíte vidět nikoho. A nesmíte s nikým mluvit. A nesmíte od ní dostávat dopisy a psát dopisy jí. Dokud se nepřiznáte.“

„Jsem nevinný.“

„Nevinný nejste určitě –ani kdybyste pana Brummera nezabil. Přinejmenším jste vraždu do detailů připravoval. Kdyby vás někdo jiný nepředešel, tak byste ji spáchal.“

„To není pravda! Právě to odpoledne, než mě zatkli, jsem si uvědomil, že je to nad mé síly, že bych to nedokázal udělat!“

„Vždycky byste skončil u mě, vždycky. Vaše konstrukce dvojníka má bohužel logickou chybu. Kdybyste měl opravdu dvojníka, a kdyby ten dvojník opravdu dostal za úkol pana Brummera zabít, nedělal by před vraždou neustále věci, které by přímo nápadně upozorňovaly na jeho existenci. Naopak, zůstal by až do konce neviditelný, protože by si jen tak mohl být jistý, že veškeré podezření padne na vás a nikoli na něj. Ale co dělal váš dvojník? Choval se jako ješitný herec. Podívejte, už jsem tady zase, existuju, ano, existuju! Bylo by to v jeho zájmu? Nikoli. Prospívalo to tedy komu? Pouze vám,“

To je pravda, uvědomil jsem si zmateně, to je pravda. Nina… Nina… Nepustí ji ke mně… Nesmím ji vidět, dokud se nepřiznám. Ale když se přiznám, budu ztracený. Nemohl jsem se přiznat, byla by to lež. Ale když se přiznám, pustí ke mně Ninu.

A potom?

Musím se sebrat. Musím zůstat klidný, docela klidný… „Nebudu dál vypovídat. Zavolejte doktora Zorna.“

„Doktor Zorn už prohlásil, že vaši obhajobu nepřevezme.“

Nino… Nino… Nino…

„Pane doktore, povím vám všechno… celou pravdu… nic nezamlčím… Potrvá to dlouho, ale chci, abyste slyšel všechno.“

„Na tom nezáleží, jak dlouho to potrvá, pokud to bude pravda,“ odpověděl tiše.

„V hotelovém pokoji zabavili moje zápisky. Četl jste je?“

„Ano.“

„Tak víte, jak jsem se dostal k Brummerovi.“

„Vím, co jste o tom napsal.“

„Poslechněte si, co se stalo dál,“ řekl jsem. A vyprávěl jsem a snažil se zachovat klid a rozvahu. Vyprávěl jsem mu všechno, nic jsem mu nezamlčel. Toho dne jsem vyprávěl dvě hodiny. Příští den opět a přespříští také. Potřeboval jsem čtyři dny, abych mu vypověděl všechno, a byla to pravda, čistá pravda. Když jsem se odmlčel, vyšetřující soudce mlčel také a hleděl na stolní desku. Po chvíli jsem to mlčení nesnesl a zeptal se: „Vy mi nevěříte?“

Neúprosně a vážně, jako anděl Posledního soudu, zavrtěl bledý doktor Lofting pomalu hlavou zprava doleva a zleva doprava. A v jeho pokoji bylo šero a chládek.

3

2. května 1957 Milý pane Holdene! Bože, to je hrozné, to s Vámi a s ubohým milostpánem! Jsem z toho celá bez sebe, nemůžu to pořád pochopit, ani po té době. Ten vrah, ten proklatý vrah! Kdo to jen mohl udělat? Jak jsem si to přečetla v novinách, sedla jsem hned do vlaku a jela do Düsseldorfu za svou Ninočkou. Byla úplně zhroucená, celý den a celou noc proplakala. Milostpánův pohřeb byl taky hrozný, i když moc krásný, se spoustou kytek a lidí. Ninočka u hrobu omdlela. Teď už se jí daří líp. Chce být za každou cenu sama, trvá na tom, abych se vrátila do Schliersee. Vzkazuje Vám, že –--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–– protože, milý pane Holdene, pevně věřím, že jste úplně nevinný! Myslete na to, co jsem říkávala: dobro zvítězí. Policie toho milostpánova proklatého vraha najde. Pro Vaši útěchu a uklidnění Vám teď opíšu žalm ze své modlitební knížky: „Bože, vysvoboď mě, Hospodine, na pomoc mi pospěš!

Ať se zardí hanbou ti, kdo mi o život ukládají, ať táhnou zpět, ať se stydí ti, kdo mi zlo přejí. Za svou hanebnost ať musejí couvnout ti, kdo mi říkají: Dobře ti tak. Ať jsou veselí a radují se z tebe všichni, kteří tě hledají; ať říkají stále ti, kdo milují tvou spásu: Bůh je velký.“

Milý pane Holdene, budu se za Vás denně modlit, aby se prokázala Vaše nevina a aby Vás pustili. Buďte statečný. Však to přejde. Vaše velice nešťastná, Vám upřímně oddaná

Emílie Blehová

4

Ale Nina mi psát nesměla a já jsem nesměl psát Nině a nepustili ji ke mně ani jednou na mizerných pár minut, na které mě kdysi v tomhle domě pustili k Juliu Brummerovi. Nejdřív se musím přiznat, řekl doktor Lofting, nejdřív se musím přiznat.

Minuly týdny, nastalo léto, v mé cele bylo horko. V kanceláři doktora Loftinga zůstalo chladno a šero, a přesto jsem seděl radši ve své rozpálené cele než u něj. Měl jsem z výslechů hrůzu. Ať jsem říkal cokoli, doktor Lofting vrtěl hlavou. Ať jsem povídal, co jsem chtěl, ptal se: „Kde jste vzal ten jed? Kdo vám ho prodal, pane Holdene?“

Abych nepřišel o rozum, požádal jsem správu věznice, aby mi vrátila mé zápisky a dovolila v nich pokračovat. Toto povolení jsem dostal. Pokračoval jsem pak v psaní. Psal jsem –pokud mě neodvedli k výslechu –denně od devíti do dvanácti a večer od sedmi až do půl desáté, kdy zhasli. Horko bylo stále větší.

V červenci jsem psal v cele nahý. Po těle se mi řinul pot. Občas přinesla bouřka ochlazení, ale nestávalo se to často. Psal jsem pořád dál. Byla to moje terapie proti pomatení, moje ochrana proti Loftingovu vrtění hlavou. A Ninu ke mně nepustili –dokud se nepřiznám. Za čtyři měsíce od zatčení v Baden-Badenu jsem sepsal všechno, co jste si přečetl na těchto stránkách, pane doktore Loftingu, pane komisaři Kehlmanne. Zápisky mi čas od času odebírali a později vraceli. Je jasné, že je posílali vám, abyste si je přečetl, pane komisaři Kehlmanne, pane doktore Loftingu.

Během těchto čtyř měsíců mě v oblecích z laciného kufru konfrontovali s pumpařem Pavlem, s hezkou uvaděčkou z kina v Lutzowově ulici a s Grétou Lichtovou z Nadace Julia Marii Brummera pro slepce a zrakově postižené. Před slečnou Lichtovou jsem měl na nose tmavé brýle a v ruce bílou hůl. Lofting našel postupně všechny možné svědky. A všichni svědci mě poznali. Doktor Lofting mě znovu a znovu posílal ze své chladné kanceláře do mé rozpálené cely a já jsem pořád psal své zápisky. Nakonec jsem přitom byl trapně šťastný. Psaní mě v těch měsících utěšovalo a pomáhalo mi. Ale Ninu jsem vidět nesměl, Ninu jsem vidět nesměl.

Jednou jsem dostal pohlednici. Byl na ní barevný pohled na jezero Garda a na druhé straně stála neumělým dětským písmem tato slova. Milý strýčku Holdene!

Jak se Ti daří? Mě se daří dobře. Sme uš tři týdny tady v Desenzanu. Sem uš celá hnědá. Tatínek a maminka tu sou taky. Hodně plaveme. Je tu velyce horko. Nezlob se, že sem na tebe byla tak ošklivá. Maminka my šecko visvětlila. Bylo to nedorozumnění. Moc pozdravů a pusynku Ti posílá Tvoje Mickey.

Pod tím stálo.

V duchu s Vámi. Carla a Petr Rombergovi.

Znamenalo to, že mi odpustili.

Věřili tedy také, že jsem Julia Mariu Brummera zavraždil.

5

V srpnu byly hrozné bouřky. Dvakrát týdně mě odváděli k doktoru Loftingovi. Měl mnoho otázek, jejichž smysl jsem někdy nechápal. Doktor Lofting vypadal v srpnu zvlášť špatně, ale já jsem taky nevypadal dobře. Když mě zavedli k holiči, aby mě oholil či ostříhal, a když jsem se uviděl v zrcadle, udělalo se mi pokaždé trochu nanic. Tváře jsem měl propadlé, oči bez lesku, vlasy matné, kůži šedivou, rty bez krve. Každý den jsem musel hodinu chodit po dvoře a přitom zhluboka dýchat, abych zůstal zdravý pro přelíčení a rozsudek. Ta hodina venku mi nijak nevadila, ale byl jsem vždy rád, když jsem se vrátil do cely a mohl pokračovat v psaní.

Zprvu se mi každou noc zdálo o Nině a probouzel jsem se přitom, a když jsem pak ležel a nemohl usnout, bylo to horší, ještě horší než výslechy. Ale v srpnu se mi už nic nezdálo, a když jsem nemohl spát, čekal jsem jen, až se rozední, abych mohl psát.

V prvních zářijových dnech se mě zmocnil hluboký klid. Byl jsem rozhodnutý poddat se svému osudu. Doktor Lofting měl svým způsobem pravdu, když mi nevěřil, když mě považoval za vraha Julia Brummera. V jistém smyslu jsem jím přirozeně byl. Měl jsem v úmyslu Brummera zabít. Důležité bylo moje rozhodnutí, nikoli jeho provedení. Vražda v myšlenkách je stejně zlá jako vražda ve skutečnosti. Nesměl jsem vyváznout bez trestu, musel jsem pykat. A nejen za to, že jsem chtěl v duchu Brummera zavraždit, ne, jednou provždy za to, že první řešení, které mě vždy napadlo, když jsem v životě narazil na zdánlivě nepřekonatelné obtíže, že první řešení, které mě pak vždy napadlo, bylo násilné řešení. Člověk jako já patří za mříže, uznával jsem. Usiloval jsem jinému člověku o život, bez soucitu, bez lítosti. Co horšího může člověk udělat?

Všechno jsem nakonec uznal, všechno mi připadalo spravedlivé: že mi neukázali Ninu, že mi nevěří, že mě na základě indicií a svědeckých výpovědí odsoudí –bezesporu k doživotnímu vězení. Nakonec mi připadalo jako spravedlivý trest dokonce i to, že už nebudu moct žít s Ninou. To byl totiž nejtěžší trest –a mně příslušel nejtěžší možný trest. Rád bych býval věděl, jestli mě Nina také považuje za Brummerova vraha. A rád bych býval věděl, kdo ho zavraždil doopravdy. Dne 14. září 1957 mě k doktoru Loftingovi přivedli naposledy.

6

Připadal mi toho jitra ještě unavenější než obvykle, ještě bledší a ještě smutnější. Unaveným pohybem mě vyzval, abych se posadil. Prsty žlutými od nikotinu listoval ve spisech a polohlasem se zeptal, aniž na mne pohlédl: „Jak daleko jste se svými zápisky, pane Holdene?“

„Jsem skoro hotov,“ odpověděl jsem.

„Dál už psát nemusíte,“ řekl a přehrabával se v papírech ležících před ním, „zruším vaši vazbu. Zítra ráno vás propustí. Záleží na vás, jestli podáte žalobu o odškodnění. Já bych vám to neradil. Za těchto okolností by asi neprošla. Důkazy proti vám byly tak…“

„Okamžik,“ vypravil jsem ze sebe. „Vy… zrušíte mou vazbu?“

„Ano.“

„Ale to znamená…“

„To znamená, že vás už nepovažuju za Brummerová vraha. Tamhle je džbán s vodou.“

Vstal jsem a nalil si plnou sklenici a polovinu jsem přitom rozlil a vzal jsem sklenici do obou rukou a napil se. Pak jsem se zase posadil. Lofting si hrál s nožem na papíry a začal povídat:

„Víte sám, jak usilovně jsem se v posledních měsících snažil vypátrat, odkud pocházel jed, kterým byl Brummer otráven. Už to vím. Pocházel od jednoho zkrachovaného düsseldorfského lékaře, kterému před lety vzali diplom pro provádění potratů. Propadl pak alkoholu. V poslední době si jeho okolí všimlo, že má najednou hromadu peněz. Zašla k němu kriminálka. V jeho bytě našli všemožné jedy –i kyanovodík a cyankali. Odsoudili ho ke dvěma týdnům vězení za rušení pořádku. Náhodou jsem se o tom případu doslechl. Víte, hraju jednou týdně s kriminalisty skat. Když jsem slyšel, že u toho lékaře našli jed, předvolal jsem si ho. Zkoušel jsem všechno, hrozil jsem, sliboval jsem –marně. Jen se smál. Nikdy nikomu žádný jed neprodal, říkal. Před třemi dny náhle zemřel. Na zápal plic.“

„Nerozumím vám ani slovo…“

„Dva dny před smrtí mě k sobě zavolal. Řekl, že se chce před smrtí přiznat. Ano, v dubnu prodal komusi jed –za velké peníze. Preparoval jím kapsle silného léku na srdeční choroby, řekl mi jak. Vyprávěl mi, kdy se setkal s mužem, který ho o to požádal, a kde, a jak potom balíček se smrtícími kapslemi ve správném obalu z lékárny jednoho přítele poslal Brummerovi do Baden-Badenu.“

„Kdo to byl, kdo si koupil ten jed?“

„To nevěděl. Jen mi ho popsal. A tak jsem mu předložil fotografie všech mužů, kteří měli co činit s Brummerovým případem. Vaše snímky, snímky zaměstnanců, doktora Zorna, všech Brummerových nepřátel, asi padesát fotografií. Na jeden z nich lékař okamžitě ukázal. Učinil před smrtí pravoplatnou výpověď a odpřisáhl ji. Měl také ještě podací lístek od doporučeného balíčku, v němž Brummerovi kapsle poslal.“

„Kdo ho tím pověřil?“

„Herbert Schwertfeger,“ odpověděl soudce klidně.

„Herbert Schwertfeger…“ Nadýchl jsem se. „Teď si vzpomínám… Brummer řekl Schwertfegerovi, že se cítí ohrožený… někým, kdo se mi podobá…“

„Kdy?“

„Když ho navštívil v Baden-Badenu! Pár dní před smrtí.“ Lofting přikývl.

„To jsem si myslel. Schwertfeger tehdy dostal dobrý nápad. Brummer ho kdysi vydíral. Pak se stal z nouze Brummerovým spojencem. Ale nenáviděl ho přirozeně jako mor a chtěl se ho zbavit. Vzhledem k dokumentům, které Brummer získal, nemohl však počítat s tím, že se kdy Brummera zbaví. Kdyby ho zabil, padlo by všechno podezření na vás. A tak to udělal.“

Rozhostilo se mlčení. Toho dne pršelo. Na okenní předprseň padaly kapky, rychle a monotónně.

„Dal jsem ihned vystavit příkaz k vazbě. Ale Schwertfegera už někdo varoval. Policisté, kteří ho přišli zatknout, přišli pozdě.“

„Kdo ho varoval?“

Lofting řekl rezignovaně: „Pan Schwertfeger má mnoho přátel, přátel z doby, o níž se hlupáci domnívají, že je už za námi. Jeden z těchto přátel ho varoval.“

„Ale pak musí ten přítel sedět ve vaší blízkosti…“

„Toho se obávám, pane Holdene. Vrchní státní návladní už také zahájil vyšetřování, aby se zjistilo, kdo zavinil, že se panu Schwertfegerovi podařilo uprchnout do Egypta.“

„Do Egypta?“

„Včera byl viděn v Káhiře. Požádali jsme o jeho vydání.“

„A vydají ho?“

Lofting zvedl a zase spustil hubené ruce:

„Budeme v to doufat. Jednou stihne osud i pana Schwertfegera. Jednou stihne každého. Ale já tu patrně už nebudu, abych ho vyslýchal.“

„Proč ne?“

„Jsem dost nemocný. Doporučili mi, abych odešel předčasně do penze. Za dva měsíce skončím, služba je pro mé příliš namáhavá. Zítra se všechno dočtete v novinách, až odtud vyjdete.“

Potom vstal, přinutil se k úsměvu a podal mi ruku.

„Nevidím důvod omlouvat se vám, že jsem vás držel tak dlouho ve vazbě. Vy byste na mém místě jednal stejně.“

„Jistě,“ souhlasil jsem a uchopil jeho suchou chladnou ruku. Stiskl jsem ji, ale Lofting stisk neopětoval, jeho ruka zůstala ochablá.

„Zavolal jsem už paní Brummerové. Byla velice šťastná. Upozornil jsem ji, že se tu zítra ráno seběhne hromada novinářů, až vás propustíme. Myslím, že je v zájmu nás všech, když pro vás paní Brummerová nepřijede.“

„Samozřejmě.“

„Pochopila to a prosí vás, abyste po svém propuštění přišel k Rýnu. Bude na vás čekat na člunu… víte prý kde. Proč se na mě tak díváte, pane Holdene?“

„Jsem… jsem ještě hrozně zmatený, promiňte. Musím pořád myslit na to, že odejdete do penze. A co bude se Schwertfegerem? A se všemi ostatními?“

, Ano, co se s nimi všemi asi stane?“

„Tvrdíte pořád, že nakonec zvítězí spravedlnost.“

Lofting se pootočil, jako by se za něco styděl a chtěl skrýt svou tvář.

„Ach, ta spravedlnost…,“ prohodil vyšetřující soudce tiše.

7

Pršelo i příští den.

Před bránou věznice se tísnili reportéři, fotografovali mě a kladli mi otázky, ale zodpověděl jsem jich jen pár. Pak jsem nasedl do čekajícího taxíku a odjel k Rýnu. Listí na stromech v aleji už zase žloutlo, byl cítit kouř a pomíjivost. Bílý člun s restaurací se lehce pohyboval na zvlněné hladině. Taxík zastavil, zaplatil jsem a spatřil jsem cadillac zaparkovaný na kraji silnice.

Zamířil jsem po opuštěné palubě ke kabině s velkými okny.

Nina byla jediný host. Seděla u stolu prostřeného ke snídani pro dvě osoby. Ve váze stály květiny a vedle vázy ležel převázaný balíček. Když jsem vešel do kabiny, Nina vstala. Měla na sobě svůj černobílý pepita kostým a střevíčky z černé krokodýlí kůže. Černý klobouček si odložila. Světlé vlasy měla ostříhané nakrátko jako kluk. Byla velmi bledá, pod očima se jí rýsovaly kruhy, jako by dlouho plakala. Připadala mi unavená a vyčerpaná jako po dlouhé nemoci. Setkali jsme se uprostřed kabiny a objali se. Políbil jsem ji a cítil, jak se pod námi lehce kolébá podlaha, a slyšel jsem déšť bubnující do střechy.

Pak jsme se pomalu vrátili ke stolku, sedli si vedle sebe a drželi se za ruce a také já jsem se cítil vyčerpaný a nekonečně unavený. Na konci místnosti viselo úzké zrcadlo. Spatřil jsem v něm nás oba. Byli jsme bledí, nevyspalí, ochablí.

Stařík s bílými vlasy a bílým strniskem nakoukl do kabiny a spokojeně se zasmál: „Dobrýtro, dobrýtro, konečně zase tady, co? Tak tedy můžeme začít! Dáma už objednala pořádnou snídani!“

Stařík zmizel. Nina se na mě podívala.

„Myslela jsem, že budeš mít velký hlad.“

Měl jsem údy jako z olova, hlava mě bolela, před očima se mi dělaly mžitky. Ruku jsem měl položenou na Ninině ruce a cítil jsem mír, ne však radost, ne, radost ne.

„Máš velký hlad?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Ano.“ Uvažoval jsem o tom, jak dlouho to všechno trvalo, skoro příliš dlouho, snad ne příliš dlouho, a slyšel jsem bubnující déšť a cítil, jak se pode mnou kolébá podlaha.

„Myslela sis taky, že jsem to udělal?“

„Nikdy,“ řekla.

„Ne.“ Posunula po stole balíček. „Tohle jsou moje dopisy. Psala jsem ti každý den. Všechny si je přečteš. Stojí v nich, jak moc tě miluju.“

„Stojí v nich taky, že tomu nevěříš?“

„To v nich stojí taky. Ano, Roberte, ano,“ řekla hlasitěji a já jsem cítil, že lže.

„Proč se na mě tak díváš?“

„Myslela sis to, Nino. Stejně sis to myslela.“

Nina stiskla rty. Chřípí se jí nervózně chvělo. Náhle přikývla. „Myslela jsem si to… nečti ty dopisy, Roberte. Zahoď je… lhala jsem i v těch dopisech… ano, myslela jsem si, že jsi to udělal… Byla jsem zoufalá. Dovedla jsem si představit, že někdo zabije ze žárlivosti svou manželku… ale tahle plánovaná, chladnokrevná vražda… to bylo něco jiného… Roberte, najednou jsem se tě hrozně bála… kdybys to býval udělal, nemohla bych s tebou žít…“

„Bojíš se mě ještě?“

Nina zavrtěla hlavou, ale její oči nedovedly lhát.

„Byl jsem už smířený s tím, že mě odsoudí. Chtěl jsem, aby mě radši odsoudili, než abych se dostal ven a žil s tebou. Cítil jsem se vinný… strašně vinný… ani moje láska nebyla dost velká.“

„S láskou to nijak nesouvisí,“ namítla Nina. „S láskou ne.“

Ruce se mi znenadání roztřásly, jako bych dostal silný záchvat třesavky, přitiskl jsem je k sobě a sevřel je v pěst, ale třásly se dál.

„To všechno přejde,“ těšila mě Nina. „Zapomeneme na to. Neudělal jsi to. Jen to je důležité.“

Pohlédl jsem na ruce a pokusil se je ovládnout, ale nepodařilo se mi to, a myslel jsem si: Zapomeneme na to? Přejde to někdy? Je opravdu důležité jen to, že jsem to neudělal? Bude to zase někdy takové jako dřív? Může to být zase takové?

Nina řekla: „Vezmeme se. Odejdeme odtud, do jiného města. Do jiné země. Musíš si odpočinout. Musíš si dopřát čas. A mně taky. Nemusíme spěchat. Nemusíme ani trochu spěchat. Máme teď spoustu času.“

Ruce se mi pořád třásly.

„Nervy… jsou to jen nervy… hned to přejde.“

„Jistě,“ ujistila mě Nina. „Jistě.“ A pohladila mé třesoucí se ruce a usmála se: „Vidíš, už to přestává. Počkej, jak se ti udělá dobře, až se napiješ horké kávy.“

„Ano,“ přisvědčil jsem, „po horké kávě mi bude zase dobře.“ A pak jsme se k sobě přitiskli a hleděli do prudkého lijáku padajícího na šedivou řeku. Člun se lehce kolébal, slyšeli jsme, jak pod námi v kuchyni šramotí stařík. Bylo už cítit kávu a vajíčka na slanině. Slyšel jsem vykřiknout pár racků. Vypadalo to, že krouží nad člunem. Nina se přisunula ještě blíž. Položil jsem jí tvář na vlasy. Déšť byl stále hustší.

„Jak je ti, miláčku?“

„Mizerně,“ přiznal jsem. „Hrozně mizerně.“

„To přejde. To všecko přejde.“

„Ano,“ řekl jsem. „Určitě.“

Johannes Mario

Simmel

Aféra Niny B.

Zněmeckého originálu Affare Nina B., vydaného

nakladatelstvím Paul Zsolnay Verlag Gesellschaft

m. b. H., Wien/Hamburg 1958, přeložil Jiří Stach

Obálku navrhl Oldřich Pošmurný

Vydání 1., Praha 1992. Vydalo Naše vojsko,

nakladatelství a knižní obchod, s. p. v Praze,

jako svou 6188. publikaci, stran 256

Odpovědná redaktorka Ing. Ivana Parkmanová

Výtvarná redaktorka Larisa Dašková

Technická redaktorka Eva Baumová

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, s. p. v Praze

AA 15,09, VA 16,64

28-070-92

13/34

830 (436) –31 343.3A7

SIMMEL, Johannes Mario

Aféra Niny B./ Johannes Mario Simmel;

Zněm., přel. Jiří Stach. –1. vyd. –Praha: Naše

vojsko, 1992. –256 s. –Orig.: Affare Nina B.

ISBN 80-206-0141-4

Spolková republika Německo –nacisté –stol. 20.,

léta 50. –romány kriminální

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai