Autobus velký jako svět

Johannes Mario Simmel

(1998)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Napínavý příběh o odvaze, statečnosti a odpovědnosti, které teprve v mezní situaci projeví svou pravou tvář.

Autobus plný dětí uvízne v horském údolí. Souhrou nešťastných náhod zůstanou děti samy, tváří v tvář nejistotě a neznámému nebezpečí. A teď se ukáže, co v kom doopravdy vězí…

Johannes

Mario

Simmel

Autobus velký

jako svět

NAKLADATELSTVÍ ERIKA

PRAHA 1998

KAPITOLA PRVNÍ

Zasněženou plání upaluje černá ovečka – Osmnáct dětí běží jako o závod – Lucinka pláče – Pan Houžvička slibuje pár pohlavků – Vracíme čas na chvíli zpátky – Červený autobus je připraven k odjezdu – Tlusťoch Martin se chlubí a ukazuje svaly – Káju bolí v krku – Hynek si to chce rozdat – Teta Beáta se seznamuje s Josefínou – Výlet začíná – Hynek dostane vztek, Josefína bere do zaječích – Situaci zachraňuje Tomáš – V dálce se ozývá hřmění a najednou se setmí – Něco strašného visí ve vzduchu

Bylo to 26. prosince, druhý vánoční svátek. Nedaleko od silnice, která vedla do vzdáleného horského městečka, uháněla zasněženou plání tlustá černá ovce.

Blížilo se poledne a bylo velmi teplo. Ovce běžela, jak nejrychleji uměla, k nedalekému lesu. Byla tak tlustá, že z dálky vypadala jako velká tmavá koule. A za ní se hnalo osmnáct dětí, kluci a holky.

Trochu neobvyklý začátek příběhu, viďte? Jenomže on je celý ten příběh poněkud neobvyklý, a tak asi musí být takový i jeho začátek.

Daleko za dětmi, které se snažily černou ovečku dostihnout, klopýtalo vyčerpané děvčátko. Usedavě plakalo a neustále zoufale volalo: „Josefíno, Josefíno, prosím… prosím, vrať se!“

Teď už je vám asi jasné, že Josefína se jmenovala ta ovečka a že asi patřila té nešťastné holčičce. Byla to ale pěkně svéhlavá a umíněná ovečka! Pranic se nestarala ani o volání chudinky holčičky, ani o ostatní děti, které ji rovněž volaly jménem.

Holčičku dohonila mladá žena s přátelským výrazem ve tváři a vzala ji za ruku.

„Uklidni se, Lucinko,“ řekla. „Už neplač, však ji chytíme.“ Jakmile však Lucinka mladou ženu uviděla, dala se znovu do pláče. „Ach, teto Beáto,“ vzlykala, „proč Hynek ty dveře otevřel? Já jsem mu přece nic neudělala a on ty dveře otevřel a Josefína utekla! Proč to udělal, teto Beáto?“

Teta Beáta se brodila hlubokým sněhem, táhla Lucinku s sebou a přitom neustále upírala zrak k lesu, kam mezitím doběhly ostatní děti. Ovečka Josefína zmizela za prvními stromy.

„Nevím, proč to Hynek udělal,“ řekla teta Beáta. „Ale určitě to tak nemyslel a jistě se ti omluví. Jsem přesvědčená, že už teď ho mrzí, co ti provedl!“ A s tím obě dál pospíchaly po zasněžené pláni.

Hynek, kluk, o kterém mluvily, seděl tou dobou na jednom ze schůdků velkého červeného autobusu stojícího na silnici. Za volantem trůnil mohutný rudolící chlapík v kožené bundě a tvářil se náramně rozezleně. Byl to řidič a jmenoval se Houžvička. Pan Houžvička měl pořádný vztek.

„Jako kdyby nebylo dost na tom, že má člověk na krku devatenáct děcek,“ procedil zlostně, „a že už máme hodinu zpoždění! Ne, eště musí takovej všivák jako ty votevřít dveře a nechat tu zatracenou ovci upláchnout!“ Hynek, kterému ta nelichotivá slova patřila, poposedával nervózně na stupátku. Moc do smíchu mu nebylo.

„Já jsem to neudělal schválně,“ bránil se poněkud nejistě.

„To mi teda nevykládej!“ obořil se na něj pan Houžvička vztekle. „Neudělal schválně! Ty dveře se votevřely samy, co? Myslíš, že sem si nevšim, jaks tu holku už od Salcburku zlobil?“

Po těch slovech pan Houžvička vstal a protáhl se ven na vzduch. Pak se obrátil k Hynkovi. Hynek byl pořádný kus kluka a rozhodně nevypadal, že ho jen tak něco poleká. Zdálo se však, že pan Houžvička bude asi výjimka. Bál se ho i Hynek. Přikrčil se a bojácně po panu Houžvičkovi pokukoval.

„Přisámbohu, kdybych nevěděl, že se děti nemaj bít, vysolil bych ti teď takovejch pár pohlavků, až by tě hlava brněla, hošánku!“

Hynek se na něj mlčky podíval. Pan Houžvička zlostně zabručel a otočil se k němu zády. Zahleděl se přes hustě zasněženou pláň k lesu, kde se osmnáct dětí s tetou Beátou marně pokoušelo přemluvit ovečku Josefínu, aby se vrátila.

Nezdá se vám to, děti, všechno poněkud zvláštní? Kde se tady ten červený autobus vzal? Na silnici vzdálené tolik kilometrů od nejbližší vesnice? Kdo je teta Beáta? A odkud jsou ty děti? Kam všichni jedou? A odkud? Jak to, že má Lucinka s sebou ovečku Josefínu? A proč ji Hynek vystrčil z autobusu? To je otázek, viďte? A ještě by se jich pár našlo. Abychom na ně mohli odpovědět a pokračovat tak dál v našem příběhu, musíme se vrátit na začátek a povědět si o událostech, které už se staly. Abychom se dozvěděli, kam ten autobus jede, musíme také vědět, odkud vlastně přijel. Budeme se tedy muset vrátit do Salcburku. A taky budeme muset posunout ručičky hodinek ze dvou hodin odpoledne (protože tolik je právě teď) na osm hodin ráno (protože v tolik hodin to všechno začalo).

Toho dne v osm hodin ráno stál na náměstí před domem, kde se konají Salcburské slavnosti, veliký červený autobus. Salcburk je překrásné město a to náměstí patří k jeho nejhezčím místům. Bílý sníh odrážel jasné sluneční paprsky a červený autobus v nich jen zářil. Byl to velmi pohodlný autobus, měl hodně oken a nablýskané kovové obložení. Uvnitř byla měkká kožená sedadla – na každé straně jich bylo sedm – a každé to sedadlo mělo místa pro dva cestující. Vpředu za velikým volantem bylo sedadlo pro řidiče. Ale v osm hodin ráno na něm řidič ještě neseděl. Tou dobou stál totiž venku u dveří a pomáhal malým pasažérům při nastupování. Vedle něj stála paní s přátelským výrazem ve tváři a brala od dětí zavazadla. Byla to teta Beáta.

Cestujících byla devatenáct – samé děti. Všechny už chodily do školy, nejmladšímu bylo sedm a nejstaršímu devět let. Některé měly batohy, jiné kufry a mnohé měly oboje – batoh i kufr. Bylo vidět, jak jsou rozrušené, a rodiče, kteří je k autobusu doprovázeli, nebyli rozrušení o nic méně. Loučili se s dětmi a přitom jim dávali plno dobrých rad. Kladli jim na srdce, aby byly hodné a poslouchaly tetu Beátu.

Vpředu byla na skle připevněna velká bílá cedule a na ní stálo černými písmeny:

PRÁZDNINOVÝ ZÁJEZD

A to už vlastně mnohé napovídá. Takový prázdninový autobus slibuje spoustu zábavy. Mnozí z vás už jistě něco podobného zažili. Jakmile začnete jednou chodit do školy, vypadá život hned úplně jinak. To už nemůžete hrát fotbal a plavat, běhat po lese nebo si jen tak ležet na sluníčku, jak by se vám chtělo. Něco takového je možné už jen o prázdninách, když je škola zavřená. Prázdniny jsou ale také o Vánocích. Jsou to však prázdniny docela jiné než ty letní. Je zima, sníh a musíme se pořádně oblékat. I když je chladno, je potřeba, abychom se vyběhali a vyřádili ve sněhu, protože je to zdravé. V zimě snáze onemocníme a svěží čerstvý vzduch nás ochrání. A protože městské děti si čistého povětří moc neužijí a přitom také chceme, aby byly zdravé, zavedly se pro ně prázdninové pobyty na horách. Děti odjedou na venkov, kde se ubytují v hotelu nebo ubytovně, dohlíží na ně paní učitelky nebo vychovatelky, děti si hrají, zpívají a baví se – a nakonec se opálené, zdravé a spokojené vracejí domů k rodičům a škola může pokračovat.

A právě takový prázdninový autobus, kolem kterého se 26. prosince časně ráno na náměstí v Salcburku shromáždilo devatenáct dětí, byl připraven k odjezdu. Všechny děti byly zatím bledé, ale to se mělo brzy změnit. „Za týden budete jako černoši,“ slibovala teta Beáta. Doprovázela děti na hory už mnohokrát, a tak vysvětlovala rodičům, kam se pojede. Rodiče jí naslouchali stejně pozorně jako děti, které přitom po sobě semtam pokukovaly. Přesně tak, jako to děláme, když si prohlížíme nové kamarády.

„Nejdříve pojedeme do Zell am See,“ řekla teta Beáta, zatímco řidič, pan Houžvička, ukládal batohy a kufry na prázdná sedadla vzadu v autobusu. „Odtamtud vyjedeme nahoru do hor a večer dorazíme do Schrunsu. Tam budeme bydlet v jednom malém pěkném hotýlku. A šestého ledna se zase všichni vrátíme.“

V tu chvíli přistoupila k tetě Beátě paní s hubeným bledým chlapcem. „Paní Beáto,“ vzdychla, „tohle je můj Kája. Dbejte na to, aby každý den ležel hezky na sluníčku, vypadá chudinka tak špatně a taky často stůně. Byla bych ráda, kdyby si aspoň jednou pořádně odpočinul. Právě teď mu není zrovna dobře.“

Teta Beáta si začala Káju pozorně prohlížet. Kája na ni upřel prosebný pohled. „Není ti dobře?“ ptala se teta Beáta.

„Ale ano!“ vyhrkl bledý chlapec. „Je mi dobře, opravdu, teto Beáto!“

„V noci ho začlo bolet v krku,“ řekla maminka. Kája dostal strach, aby ho snad v posledním okamžiku zase neposlali domů. Rychle proklouznul kolem tety Beáty a hrnul se do autobusu. „Už mě vůbec nic nebolí,“ volal. „Jsem úplně zdravej!“

Teta Beáta ho zadržela. „Ukaž jazyk,“ poručila mu. Kája nepříliš ochotně poslechl. Jazyk byl bílý.

„No, moc pěkně to zrovna nevypadá,“ mínila teta Beáta. „Nahoře ve Schrunsu je jeden hodný pan doktor. Ten tě prohlédne, hned jak tam dorazíme.“ Láskyplně Káju poplácala a ten se na ni blaženě podíval. Jen ať si ho pan doktor klidně vyšetří. Hlavně že smí jet! Prošel autobusem až dozadu, kde už sedělo několik dětí. Bylo tam zrovna jedno volné místo. Vedle seděl tlustý kluk s brýlemi. Na klíně držel krabici jablek a housek se salámem. Měl právě plnou pusu a zadumaně přežvykoval. Byl jídlem notně zaměstnán, a tak nejdřív vůbec neslyšel, že se ho Kája na něco ptá. Kája to musel zopakovat: „Můžu si k tobě sednout?“ Tlusťoch se na něj podíval a kývl.

„Hmm,“ řekl. Víc toho totiž ani říct nemohl – tak měl plnou pusu. Kája ho se zájmem pozoroval.

„Já se jmenuju Kája,“ řekl zdvořile.

„Hmm,“ řekl zase tlusťoch a přežvykoval ostošest. Kájovo povídání se mu očividně nezdálo moc zajímavé. Ukousl si pořádný kus housky, přisunul krabici ke Kájovi a zamumlal cosi, co znělo jako: „Eh-a-y?“ Pořádně to totiž říct nemohl. Mělo to znamenat: „Chceš taky?“

Kája mu rozuměl. Zavrtěl hlavou a odpověděl: „Dík, nechci. Právě jsem se nasnídal.“ Tlouštík nejdřív spolkl, co měl v puse, a pak se na Káju užasle podíval.

„To já taky,“ řekl, teď už srozumitelně. „Ale už mám zase hlad. Mám hlad skoro pořád.“

„Já ne,“ řekl Kája.

„To je vidět,“ prohodil tlusťoch. „Taky na to vypadáš! Koukni na mě! Jak jsem silnej. Tady!“ Při těch slovech ohnul levou ruku a nechal Káju, aby mu osahal svaly. Byly opravdu pořádné!

Na Káju to očividně udělalo dojem.

„Taky bys takový měl, kdybys víc jedl!“ řekl tlouštík. „Jo, abych nezapomněl… jmenuju se Martin,“ dodal ještě a potřásl Kájovi rukou. „Jsem nejtlustší z celý třídy,“ prohlásil hrdě.

„To věřím,“ ozvalo se za nimi. Kája se otočil. Za ním seděli hoch a děvče. Chlapec měl světlé vlasy, které mu tak neposedně odstávaly od hlavy, že vypadaly, jako by ještě nikdy neviděly hřeben. Holčička byla drobná, štíhlá a udiveně si svého souseda prohlížela.

„Čemu věříš?“ zeptal se Martin trochu popuzeně.

„Že jsi nejtlustší.“

„Nejtlustší a nejsilnější,“ zdůraznil Martin.

Blonďák se uchechtl. Byl to takový nedůvěřivý a vyzývavý posměšek a Martin maličko zrudnul v obličeji. Kája si v duchu pomyslel, že je to od toho blonďáka vlastně pěkně nevychované, plést se jim do hovoru a Martinovi se posmívat, ale blonďák vypadal, že se druhým clo hovoru vždycky rád plete. Zřejmě mu to činilo potěšení. Holčička vedle něj ho uneseně sledovala.

„To mě podržte!“ nedal blonďák pokoj. „Ty a nejsilnější!“

„Pochybuješ snad o tom?“ opáčil Martin uraženě.

„Taky že jo,“ řekl blonďák. „Vsadím se s tebou, že jsem silnější.“

„Nebuď směšnej,“ bručel opovržlivě Martin.

Blonďák ho jen tak z legrace šťouchl do zad a Martin sebou celý trhnul.

„Můžem si to vyzkoušet,“ provokoval blonďák dál. „Já jsem Hynek a vsadím se s tebou, že tě v minutě složím na lopatky.“

„Já se nikdy nesázím,“ prohlásil Martin. Zdálo se, že je nejen silák, ale taky trochu diplomat.

„Protože si nevěříš,“ triumfoval Hynek.

„Ne,“ řekl Martin klidně, „protože sázky prostě nemám rád.“

„Zbabělce!“ ucedil Hynek.

„Pche!“ prohodil Martin a zakousl se do jablka. Kája se nervózně zasmál. Přitom ho zabolelo v krku. Hned se přestal smát, protože mu při pomyšlení na bolavý krk nebylo dvakrát příjemně. Za okénkem autobusu se objevila maminka té drobné holčičky.

„Haničko,“ volala, „už ses skamarádila?“

„A… ano,“ koktala malá Hanička a pohlédla nesměle a obdivně na Hynka. Maminka se k blonďákovi taky otočila.

„Prosím tě, dávej mi na Haničku pozor, ano?“ řekla. „Je trochu vyplašená, ještě nikdy sama nikam nejela.“

Hynek vstal a uklonil se jako dospělý.

„Žádný strach, milostivá paní,“ řekl s vážnou tváří. „Hanička bude pod mou ochranou.“

Kája jen zamrkal. Hynek řekl „milostivá paní“ a „pod mou ochranou“! Znělo to až neslýchaně dospělácky a Kája si v tu chvíli přál, aby to byl takhle řekl sám. I tlusťoch Martin vypadal, že to na něj zapůsobilo. Honem spolkl sousto, vykoukl z okna a pronesl k Haniččině mamince: „Pod mojí taky!“ A přitom se na Hynka vyzývavě podíval. Maminka si toho pohledu nevšimla a potěšeně řekla: „No, tak to se opravdu nemůže nic zlého stát, Haničko, když máš za kamarády dva tak silné a milé chlapce, že?“

Hanička jen ustrašeně kývla a špitla: „Snad ne.“ Vypadala tak vyděšeně, že se k ní Martin otočil a podal jí jablko. „Na, tumáš,“ pobídl ji, „jez! Abys byla velká a silná!“

„Dík,“ řekla tiše Hanička a usmála se na něj. Pak se do jablka zakousla. Blonďák Hynek měl vztek. První kolo tlusťoch jednoznačně vyhrál. Než však stačil Haničce taky prokázat nějakou laskavost, přihodilo se něco, co jeho pozornost zcela zaujalo. Vstal a zvědavě se díval dopředu. Nemohl uvěřit vlastním očím! U vchodu do autobusu se shromáždila malá skupinka lidí. Uprostřed stála holčička a vedle ní – světe, div se – černá ovce!

Ovce byla tak tlustá a huňatá, že se v první chvíli nedalo vůbec říct, kde má hlavu a kde zadek. Krčila se nešťastně ve sněhu a bylo vidět, že neslýchaně trpí. Vypadala jako hromádka neštěstí, jak tam tak smutně stála, a bylo jasné, že jí pohledy tolika lidí vadí.

Holčička se držela ovečky pevně za srst a její maminka zatím mluvila s tetou Beátou.

„Paní Beáto,“ řekla prosebně, „prosím vás, dovolte výjimečně naší Lucince, aby si Josefínu mohla vzít s sebou!“

„Koho aby si vzala s sebou?“ žasla teta Beáta.

„Josefínu,“ řekla maminka. „Tak se ta ovečka jmenuje.“

„Tohle je autobus pro převoz dětí, a ne ovcí,“ vložil se do toho pan Houžvička, který k nim mezitím přistoupil a ovci jménem Josefína si se značnou nelibostí prohlížel.

„Josefína je hodná a klidná,“ řekla maminka. „Je čistotná, nic neumaže a nekouše.“

„Bude tiše ležet v koutě a spát,“ dodala honem malá Lucinka. „Nebudete s ní mít žádné potíže,“ přesvědčovala maminka.

Teta Beáta zakroutila bezmocně hlavou. „Co si ale, propánakrále, počneme ve Schrunsu s ovcí?“

„S tím si nedělejte starosti, paní Beáto!“ zvolala maminka. „Ve Schrunsu si Josefínu vyzvednou. Už tam na ni budou čekat!“

„Kdo na ni bude čekat?“ ptal se pan Houžvička nedůvěřivě.

„Majitel,“ řekla Lucinka.

„Když je majitel ve Schrunsu, co teda dělá ta ovce v Salcburku?“ ptal se pan Houžvička dále. Celá ta věc se mu zdála velice podezřelá.

„Byla u nás jenom na návštěvě,“ řekla Lucinka. Maminka ji přerušila a začala celou situaci vysvětlovat.

„Máme ve Schrunsu příbuzné,“ řekla. „O Velikonocích nám jako překvapení přinesli úplně malé jehňátko.“ Při těch slovech zírali všichni na tlustou černou ovci a stěží si uměli představit, že byla kdysi malým jehňátkem,

„Zůstala u nás a byla čím dál větší,“ vyprávěla Lucinčina maminka. „A když přišla zima, narostla jí tahle příšerná srst a teď už prostě musíme Josefínu bezpodmínečně poslat zpátky.“

„Proč?“ zeptala se teta Beáta.

„Co proč?“

„Proč ji zrovna teď musíte poslat zpátky?“

„Máme malý byt,“ řekla maminka. „Josefína potřebuje hodně místa. V poslední době už nám zabrala celý dětský pokoj. Takhle to přece dál nejde, no řekněte?“

Teta Beáta kývala hlavou. To opravdu nešlo. Váhavě si Josefínu prohlížela (mezitím už poznala, kde má hlavu). Josefína jí odpověděla nešťastným pohledem.

„Proto ji musíme vrátit zpátky,“ zakončila maminka svoje vyprávění. „Už jsme příbuzným napsali, budou na Josefínu čekat. A vlakem nemůžeme takové zvíře poslat samotné. Když už tedy Lucinka jede do Schrunsu, tak jsme si mysleli… doufali jsme, že… vám to třeba nebude vadit a…,“ maminka byla najednou v rozpacích. Odmlčela se a prosebně pohlédla na tetu Beátu.

Teta Beáta pohlédla na pana Houžvičku.

Pan Houžvička pohlédl na černou ovečku.

A černá ovečka se dívala na tetu Beátu.

„No, tedy…,“ váhala teta Beáta.

„Je to proti předpisům,“ zavrčel pan Houžvička.

„Na druhou stranu ale není možné nechat Josefínu dál bydlet v Lucinčině pokojíku, že?“

„To samozřejmě ne,“ bručel pan Houžvička a zapálil si cigaretu.

„Určitě s ní nebudete mít žádné problémy, paní Beáto,“ ujišťovala Lucinčina maminka.

„Určitě ne!“ zvolala Lucinka jako ozvěna.

„Tak dobře,“ povzdechla si teta Beáta a pan Houžvička honem dodal: „Pro mě za mě, ale já o ničem nevím!“

„Děkuju!“ vyhrkla Lucinka. I její mamince spadl kámen ze srdce a poděkovala.

„Dobrá,“ řekl pan Houžvička, odkašlal si a strčil ovci Josefínu do autobusu. „A teď abychom snad pokračovali dál, ne?“ Zvedl Lucinku a strčil ji taky dovnitř. Lucinka se ještě vyklonila, aby se rozloučila s maminkou, a pak následovala Josefínu, která už mezitím popoběhla dál a uvelebila se vedle sedadla s blonďákem Hynkem. Lucinka se rozhlédla. Na protější straně uličky, nalevo od Hynka, bylo ještě volné jedno místo vedle chlapce, který se na Lucku přátelsky díval. Tam se posadila. „Ahoj,“ řekla, „já jsem Lucka.“

„Já jsem Tomáš,“ řekl její soused, usmál se a podal jí ruku.

Teta Beáta nastoupila do autobusu a zabouchla za sebou dveře. Pan Houžvička se posadil za volant a nastartoval. Maminky se shlukly kolem oken, děti vstávaly a všichni volali „ahoj“ a „na shledanou“. Dlouho to ale netrvalo. Pan Houžvička šlápl na plyn a velký červený autobus se pomalu rozjel. Přejel široké zasněžené náměstí, vjel do první ulice a zrychlil.

Rodiče za ním mávali. Devatenáct dětí jim mávalo nazpět a sledovalo, jak se jejich rodiče neustále zmenšují. Když autobus zabočil za první roh, zmizeli úplně. Všichni se zase sejdou až šestého ledna.

Ovce Josefína ležela klidně na podlaze v uličce a těžce funěla.

Tlusťoch Martin pokračoval v pojídání housek se salámem. Malá Hanička ronila slzičky do úhledného kapesníčku, protože loučení s maminkou ji velice dojalo. Blonďák Hynek ji chtěl utěšit, a tak ji vzal kolem ramen a povzbudivě se na ni podíval.

Kája opatrně polkl, aby zjistil, jestli ho ještě bolí v krku. A bolelo. Kája toho sklíčeně nechal.

Autobus dorazil na zasněžený most a rychle zmizel v ranním provozu…

O hodinu později už uháněli po silnici směrem k Zell am See. Tady už bylo sněhu víc a na slunci se krásně třpytil. Po okrajích silnice ubíhaly telegrafní sloupy, domky, semtam nějaká vesnička nebo hustě zasněžený kousek lesa. V autobusu bylo teplo a útulno. Děti se pomalu začínaly seznamovat. Bavily se spolu, smály se a štěbetaly a teta Beáta byla hned tu, hned tam a dohlížela na to, aby všechno bylo v pořádku a nikomu nic nechybělo.

Malá Hanička byla ještě pořád vystrašená. Krčila se v koutku sedadla u okna a vyděšeně se dívala ven, jak krajina kolem rychle ubíhá.

„Nejedeme nějak moc rychle?“ zeptala se Hynka. „Vůbec ne,“ snažil se ji Hynek uklidnit. „Nejvýš tak padesátkou.“

„Ale kdybychom najeli na náledí a dostali smyk, určitě by se stalo neštěstí!“

„Žádný strachy!“ řekl Hynek.

„Ba jo,“ řekla Hanička, „už jsem o tom četla v novinách!“

„Blbost,“ řekl Hynek. „Já umím taky řídit auto a na takovýhle silnici bych si klidně troufnul jet stovkou a ty bys to ani nepoznala!“

„Kecy,“ zahučel Martin, který to slyšel.

„Řek jsi snad něco?“ otočil se k němu Hynek.

„Jo, řekl jsem kecy,“ odpověděl Martin.

„Jaký kecy?“

„Nevěřím ti, že umíš řídit autobus. A stovkou už vůbec ne.“

„Chceš se vsadit?“

„Já se nikdy nesázím,“ odpověděl Martin. Říkal to už podruhé a Hynka tím dvojnásob naštval.

„Já ti to dokážu!“ vykřikl Hynek popuzeně.

„Prosím tě, ne,“ zvolala zoufale Hanička. „Já nechci, abys nám to tady dokazoval. Měla bych ještě větší strach.“

„A máš to!“ řekl tlusťoch Martin. Otočil se a pohlédl na Hynka.

„Moc toho nakecáš.“

„S váma už se nebavím!“ odsekl zlostně Hynek a obrátil hlavu na druhou stranu. Dotklo se ho, když Hanička řekla, že by měla strach, kdyby ten autobus řídil on. Je to prostě zbabělá a hloupá holka, pomyslel si vztekle. S holkama se vůbec nedá vážně mluvit. Zadíval se před sebe na podlahu a vtom spatřil ovci Josefínu, která mu poklidně ležela u nohou. Hynek cítil, že musí ten hněv nějak vybít. Ale podívejme, pomyslel si, ta ovce se k tomu bude hodit!

Mrkl na Lucku.

„Ty, hele,“ řekl, „ta tvoje ovce ale pěkně smrdí!“

Do Lucky jako kdyby píchnul!

„To není pravda!“ vykřikla. „Moje ovečka nesmrdí!“

„Smrdí,“ trval Hynek na svém.

„Ne!“

„Jo!“

„Ne!!!“ Lucka zrudla.

„A smrdí,“ řekl Hynek důrazně. A aby ukázal, že to myslí vážně, maličko do Josefíny kopl. Ovce sebou trhla. Říká se, že ovce jsou hloupé a ničemu nerozumí. V případě Josefíny tomu však bylo jinak. Josefína nebyla jen tak ledajaká ovce. Byla chytrá a bystrá. Dobře si všimla, že ji Hynek nemůže vystát. A jako kdyby ten kopanec čekala, okamžitě otočila hlavu a chňapla mu po noze. Jen tak zlehka, protože doopravdy ho kousnout nechtěla. Jenže Hynek okamžitě vykřikl!

„Teto Beáto! Teto Beáto!“

Ta k němu hned přispěchala.

„Copak se děje?“ ptala se ustaraně.

„Ta ovce mě kousla,“ zvolal Hynek plačtivě a prohlížel si nohu.

Martin ho sledoval se značným opovržením.

„Jak může být někdo tak choulostivej,“ pronesl a za obroučkami brýlí zamžikal na Haničku.

„Vůbec nevíš, jak to bolí!“ křičel Hynek. „Já si tady klidně sedím a najednou mě ta bestie zničehonic kousne do nohy!“

Teta Beáta si mezitím to „kousnutí“ prohlédla a jen se tomu pousmála

„No,“ řekla, „nebude to tak zlé.“

„Ale bolí to!“ vedl Hynek pořád svou.

„Josefína za to nemůže!“ vykřikla Lucka celá rozrušená.

„Ale ano, může!“

„Ne! Ty jsi na ni šlápnul, a tak po tobě chňapla!“ křičela Lucinka, slzy na krajíčku.

„Tak to nebylo!“ bránil se Hynek.

Lucka už byla téměř nepříčetná. „Jak můžeš takhle lhát?“ křičela na Hynka.

„Ty sama lžeš,“ řekl Hynek umíněně.

„Lucka nelže,“ vložil se do toho Tomáš, ten chlapec, co seděl vedle ní. Mluvil klidně a vypadalo to, že si vždycky nejprve dobře rozmyslí, co řekne.

„Lucka nelže! Tys tu ovci kopnul, proto po tobě chňapla.“

Ovce už mezitím zase nehnutě ležela na podlaze jako nějaká huňatá předložka. Pro ni to byla vyřízená věc. Pro Hynka však ne.

„Já jsem ji nekopnul, jen jsem ji trochu postrčil,“ řekl vzdorovitě.

„A proč jsi ji postrčil?“ zajímalo tetu Beátu.

„Protože smrdí,“ zněla Hynkova odpověď.

Tetě Beátě se to zdálo divné, a tak si klekla a dlouho a pečlivě k Josefíně čichala. Pak se zase narovnala. „Já nic necítím,“ řekla a vrtěla hlavou.

„Mně ale smrdí!“ řekl Hynek umíněně.

Teta Beáta se mu podívala zpříma do očí. Chvíli ten pohled vydržel, ale nakonec otočil hlavu stranou.

„Víš co, můj milý?“ řekla nakonec, „jestli se ti zdá, že Josefína nepříjemně páchne…“

„To se mi zdá!“ vykřikl Hynek.

„… pak je jen jedna možnost,“ pokračovala. „Půjdeš si sednout dozadu k zavazadlům. Třeba zjistíš, že tam není o nic lepší vzduch než tady.“ Pak ho vzala za ruku a odvedla ho dozadu.

„Dobře,“ řekl Hynek, ale měl vztek. Slyšel, jak se někdo směje. A taky viděl, jak Martin najednou vstal a posadil se vedle Haničky. To mi tak ještě chybělo! pomyslel si.

„Až budeš chtít zase dopředu k ostatním, stačí říct,“ prohodila teta Beáta. A pak ho tam nechala.

Hynek najednou seděl mezi kufry a batohy a zlostně pozoroval, jak se děti v autobusu smějí a povídají si.

Hanička se bavila s tlouštíkem Martinem a Lucinka s Tomášem. A teta Beáta si sedla ke Kájovi.

Hynek přemýšlel. Nejradši by byl vstal, šel dopředu k ostatním a řekl jim, že ho mrzí, co provedl. Jenže to by ho mohli považovat za zbabělce! Mysleli by si, že se tety Beáty bojí! Ne, to nechtěl. A tak zůstal sedět mezi zavazadly, zatímco ostatní se vesele bavili a venku se rozprostírala krajina jako z pohádky.

Čím déle tam tak seděl, tím větší měl vztek na ovci Josefínu. Ta ovce za všechno může! S ní to všechno začalo! Co jí takhle ještě něco provést! Dlouho přemýšlel, jak by to zaonačil, ale nic kloudného ho nenapadlo. Teprve před polednem, když autobus zastavil, aby se děti mohly venku trochu proběhnout a něco sníst, dostal nápad. Bylo to na cestě do Bergstadtu, daleko za Zell am See.

Autobus zastavil na kraji silnice. Sluníčko svítilo, bylo velmi teplo a tam, kde končilo pole, se zřetelně rýsoval hustě zasněžený okraj lesa. Teta Beáta se jako první protlačila ven z autobusu, aby mohla dětem pomoci při vystupování. Řidič si zapálil dýmku. Teta Beáta poodešla s dětmi kousek od silnice, kde si pak všichni rozložili deky, sedli si na bobek a vyndali z batůžků housky s máslem a ovoce, aby se najedli.

Hynek s nimi nešel. Zůstal sedět v autobusu. Trucoval. Když ho teta Beáta vybídla, aby se k nim přidal, odmítl.

Ovečka stále ještě ležela na podlaze před ním. Lucinka poprosila pana Houžvičku, aby pořádně zavřel dveře autobusu. Bála se, že by Josefína mohla utéct. Když Hynek viděl, jak jsou všichni zaměstnáni jídlem, usoudil, že právě nastal ten pravý čas na odplatu.

Potajmu, tiše a velice opatrně se doplížil k východu a otevřel dveře. Pak se zase rychle vrátil zpátky a uštědřil ovci ještě jednou pořádný šťouchanec. Ovce navětřila čerstvý vzduch zvenčí, postavila se na všechny čtyři a rozběhla se kupředu. A pak najednou hop – a už byla venku! Hynek se jen škodolibě zachechtal.

Ovečka zůstala na okamžik nehnutě stát ve sněhu a rozhlížela se. V tu chvíli ji Lucka zpozorovala.

„Josefíno!“ vykřikla zděšeně.

Josefínu ten výkřik vylekal a dala se do běhu. Namířila si to přímo do zasněženého pole. Vypadala na něm jako veliká tmavá koule.

„Josefíno!“ křičela Lucka zoufale. Všechny ostatní děti byly už mezitím taky na nohou. „Teto Beáto, Hynek pustil Josefínu!“ křičely a hned se za ovečkou rozběhly, aby ji chytily. Na místě zůstal jen pan Houžvička – a samozřejmě Hynek.

Děti uháněly zasněženou plání za ovečkou, která už dobíhala k lesu.

Teta Beáta dohonila uplakanou Lucinku a vzala ji konejšivě za ruku.

„Uklidni se, Lucko,“ řekla. „Však tu tvou ovečku chytíme.“

„Ach, teto Beáto,“ vzlykala Lucinka, „proč jenom Hynek ty dveře otevřel? Vždyť jsem mu nic neudělala, a on ty dveře otevřel a Josefína utekla. Proč, teto Beáto?“

A teď jsme se dostali až k místu, které jste už četly na začátku, děti. Jenže tehdy jste ještě nevěděly, jak se to všechno seběhlo, a neznaly jste souvislosti – jak se červený autobus plný dětí dostal na venkovskou silnici, kam mířil a odkud a jak to vlastně bylo s Hynkem a černou ovečkou. Teď už to víte, takže můžeme ve vyprávění našeho příběhu pokračovat. Začneme tam, kde jsme přestali.

Osmnáct dětí s tetou Beátou tedy doběhlo k okraji lesa a snažilo se prosbami a vábením přimět Josefínu, aby se k nim vrátila.

„Josefíno!“ volala Lucinka.

„Josefíno!“ volaly ostatní děti.

„Josefíno!“ volala i teta Beáta.

Ale Josefína jako by neslyšela. Skryla se v hustém zasněženém houští a vyděšeně a nedůvěřivě odtud vykukovala ven. Když se některé z dětí k ní přiblížilo, stáhla se hned zpátky do lesa. Mezitím se ještě více oteplilo a z protějších kopců zavanul čerstvý vítr.

Tomáš se tiše a nenápadně vzdálil od ostatních. Sel po okraji lesa a brzy se ocitnul úplně sám. Zamanul si, že ovečce nadejde a nepozorovaně se k ní přikrade z opačné strany. Čekal, že když ji vyplaší zezadu, mohla by vyběhnout na pole, kde by ji pak ostatní děti už snadno chytly.

Jakmile si byl Tomáš jistý, že už je od ostatních dost daleko, vešel do lesa. Nebylo to vůbec snadné. Klopýtal o kořeny a zachytával se o větve a přitom cítil, jak mu boty těžknou mokrým sněhem. Najednou spatřil mezi stromy na malé pasece krmelec. Vypadal jako veliké necky se střechou. Tomáš přistoupil blíž. Krmelec byl plný zásob pro zvěř, která sem z lesa chodila. Tomáš si všiml bílého lesklého prášku, který zprvu považoval za sníh.

Ale jak by se sníh do krmelce dostal? Střecha by ho přece musela zachytit.

Tomášovi to nešlo z hlavy. Pak mu ale zvědavost nedala. Nabral špetku prášku mezi prsty a olízl ji, aby zjistil, jak chutná. Spokojeně přikývl. Prášek chutnal přesně jako sůl. A tu dostal Tomáš výborný nápad.

Ostatní zatím ještě pořád stáli na kraji lesa a snažili se vylákat Josefínu z jejího úkrytu, když tu vyběhl z lesa Tomáš.

„Teto Beáto!“ volal. „Teto Beáto!“

Zvědavě se k němu otočila.

„Copak to neseš?“ ptala se udiveně. Ostatní děti také přišly blíž a dívaly se upřeně na Tomáše, který nesl přes rameno přehozenou bundu jako batoh. Bylo jasné, že v ní něco nese. A to něco muselo být pořádně těžké.

„Co je, co to máš?“ volaly děti. Tomáš shodil bundu do sněhu, jen to žuchlo, a lapal po dechu. Pak řekl pyšně:

„Sůl!“

„Co?“ ozvalo se několik hlasů.

Tomáš jen spokojeně přikývl.

„Přesně tak,“ řekl, „sůl!“ A pak ze sebe překotně vysypal, kde ji našel. Děti na něj nechápavě zíraly.

„A co chceš s tou solí dělat?“ zeptala se nakonec Lucka a utírala si uplakané oči.

„Na tu sůl ovečku chytíme,“ vysvětlil Tomáš. Na okamžik zavládlo úplné ticho, tak byli všichni překvapeni.

„Na sůl?“

„Ano, na sůl,“ řekl Tomáš a pohlédl na tetu Beátu. Ta se najednou zasmála, položila mu ruku na rameno a řekla přátelsky: „Gratuluju, Tomáši! Jsi chytrý kluk.“

Tlusťoch Martin se protlačil dopředu.

„Já tomu vůbec nerozumím,“ pronesl naprosto bezradně.

„Tak podívej,“ řekla teta Beáta, „proč myslíš, že se zvířatům do krmelců dává sůl?“

„No, asi proto, že ji má zvěř ráda,“ řekla nesměle Hanička.

„Velmi správně,“ kývla teta Beáta. „Zvěř má sůl opravdu moc ráda, a tak ji lidé sypou do krmelce, aby udělali zvířátkům radost.“

„To je pravda!“ vykřikl kdosi. „Jednou jsme měli kozu a ta byla po soli celá divá!“

„A taky jsme se to učili ve škole,“ vysvětlil Tomáš Lucce. Udiveně na něj pohlédla. „Myslíš, že Josefína má taky ráda sůl?“

„Všechny ovce mají rády sůl,“ řekl Tomáš. „A tak jsem si řekl: když tu sůl nasypeme do sněhu, vyleze Josefína z lesa a půjde po té návnadě. A když ji nastražíme tak, aby vedla až k autobusu…“

„… vleze Josefína dovnitř!“ vykřikla Lucka a samou radostí zatleskala.

Děti se na Tomáše dívaly s obdivem. Jen tlouštík Martin si nemohl odpustit poznámku: „Kdybych se byl dneska ještě víc najedl, určitě bych na ten nápad přišel sám!“

Tomu se ostatní museli smát a Martin se nakonec smál taky. Teta Beáta řekla: „Tedy dávejte pozor: teď půjdeme všichni k autobusu a schováme se za něj, aby nás Josefína neviděla. A protože na ten nápad přišel Tomáš, myslím, že bychom ho měli nechat, aby tu sůl sám nastražil, co říkáte?“

Děti souhlasně přikývly.

„A hned jak bude Josefína v autobusu, přibouchneme za ní dveře!“ zvolala jedna holčička.

„A až budou dveře zase zavřený, tak tomu Hynkovi jednu ubalím!“ sliboval Martin, který se ze všech sil snažil přijít taky s něčím prospěšným.

„To ne,“ zarazila ho teta Beáta. „To nemůžeš. Hynek se Lucince omluví a pak už to nebudeme dál rozebírat.“ Po těch slovech vzala Lucku za ruku a všichni s výjimkou Tomáše se rychle brodili sněhem zpátky k autobusu.

„Škoda,“ vzdychl cestou Martin.

„Čeho je škoda?“ ptala se Hanička, která šla vedle něj.

„Škoda že se musí omluvit,“ řekl Martin. „Nejradši bych mu jednu vrazil,“ odfrknul si. „No, nevadí,“ bručel si pro sebe, „co se vleče, neuteče.“

Když dorazili k autobusu, vysvětlila teta Beáta panu Houžvičkovi, co mají v úmyslu, a pak se všichni schovali za autobus. Dokonce i Hynek se toho zúčastnil. Zalezl dozadu k výfuku. Hryzalo ho svědomí.

Škvírou pod autobusem všichni s napětím sledovali, jak začal Tomáš od kraje lesa sypat sůl do sněhu. Nedělal plynulou cestičku, ale sypal ji po troškách v určité vzdálenosti od sebe. To aby ji ovečka nesnědla všechnu najednou, ale aby jí to množství vystačilo až k autobusu.

Josefína seděla mezitím stále v houští a nedůvěřivě všechno sledovala. Viděla, jak ten kluk pořád před sebe něco sype. Bylo to bílé a lesklo se to na slunci. Začala být zvědavá! Zkusím jen pár kroků, pomyslela si. Stejně není široko daleko človíčka… A tak konečně povylezla z houští a zavětřila k místu, kde slaná stopa začínala.

Děti, ukryté za autobusem, ani nedutaly.

„Teď!“ špitla Lucinka.

„Pst!“ tišili ji ostatní a Lucka hned zmlkla.

Tomáš zatím dokončil slanou cestičku až ke dveřím autobusu a rychle se schoval k ostatním. I on se teď s napětím díval přes pláň k lesu. Tam už ovečka přistrčila nos k soli. A hned zvedla udiveně hlavu! Pak se olízla a spokojeně zamručela. To je, pane, lahůdka!

Josefína lízala sníh, jak nejrychleji dovedla. Jakmile jednou ochutnala sůl, byl její klid tentam! S hlasitým mručením vypochodovala z lesa na zasněženou pláň a už si to namířila k další hromádce.

Tomáš za autobusem spokojeně pokyvoval hlavou.

„Jsi pašák, hochu,“ řekl pan Houžvička a poklepal mu uznale na rameno. (V Martinovi to poklepání vyvolalo palčivou závist.) Některé děti se olizovaly, jako by tou ovcí byly samy. Tak je to rozrušilo.

Ovečka se metr po metru přibližovala. V jednu chvíli se zdálo, že už má dost. V dětech by se krve nedořezal. Pak si to ale rozmyslela a lízala dál. Za další čtvrthodinu se přiblížila na několik metrů od autobusu. Pan Houžvička se potichounku zvedl a plížil se kolem kapoty. A když se pak ovečka v další minutě dolízala přímo před otevřené dveře, vyrazil řidič kupředu, popadl milou ovečku za kožich a s vítězoslavným pokřikem ji strčil dovnitř. Než se stačila vzpamatovat, přibouchl za ní dveře.

„Hurá!“ křičely děti. A hned se všechny rozběhly, aby se podívaly, jak se na to Josefína tváří. Ta stála uvnitř a naprosto nechápavě potřásala hlavou. Lucka se rozběhla k Tomášovi a děkovala mu.

„To nic,“ řekl jí skromně, „to nestojí za řeč.“

Když od něj Lucka odcházela, aby se podívala na Josefínu, poklepal jí kdosi na rameno. Otočila se. Stál za ní Hynek.

„Co chceš?“ zeptala se ho.

„Chci ti říct, že… že mě moc mrzí, co jsem proved,“ vykoktal ze sebe a zrudnul přitom jako rak. „Odpustíš mi to…?“

Lucka otevřela pusu a chtěla říct něco jako „ale ano“, jenže už to nestihla. Právě v tu chvíli se totiž stalo něco strašného!

Nejdřív zahřmělo. Trochu podivné, nemyslíte? Byly přece Vánoce a o Vánocích ještě nikdo bouřku nezažil! Děti si proto nejdřív myslely, že špatně slyší, a zmateně pohlédly na tetu Beátu. Hřmění ale neustávalo! Naopak. Bylo čím dál silnější, takže za chvíli nebylo slyšet vlastního slova. Současně se tak setmělo, jako kdyby měla naráz přijít noc. K tomu se ještě přidal silný vítr a skučel kolem autobusu. Děti se seběhly k tetě Beátě a těsně se k ní přitiskly. Hanička se hlasitě rozplakala a tlusťoch Martin bleskurychle vklouzl pod autobus. Přitom mu padl zrak na protější příkrý svah a Martin vykřikl!

„Tam!“ zařval zděšeně a hned zavrtal hlavu do sněhu. Všichni se otočili směrem, kterým ukázal. Málem se jim zastavilo srdce! Po protějším svahu se valila dolů obrovská temná masa. Byla velká jako dům, ne, jako deset domů, jako padesát domů! Stromy a skály, co jí stály v cestě, strhávala s sebou! Hřmění bylo tak mohutné, že děti vůbec nerozuměly, co na ně teta Beáta křičí. Padly do sněhu a vichřice je přimáčkla k zemi. Temná masa se hnala dál do údolí a země se třásla. Z druhé strany kopce se utrhla další masa, o něco menší, a řítila se taky dolů. Autobus se najednou ocitl mezi nimi.

Vzduch byl plný sněhového prachu. Kolem létalo kamení, kořeny a větve. Byla skoro tma, autobus se otřásal, jedno okénko se roztříštilo. Děti se nehybně tiskly do sněhu. Nebyly schopné myslet, nebyly schopné ani plakat. Hřmění bylo ohlušující. A pak nastalo ticho. Do údolí spadly dvě laviny.

KAPITOLA DRUHÁ

Vyvázli jsme jen o vlásek! – Co je to vlastně lavina? – Neštěstí chodí zřídka samo – Kája leží v mdlobách – Co je to za nemoc? – Člověk nesmí ztrácet nervy – Není vyhnutí, Kája musí bezpodmínečně do nemocnice – Děti hlasují a Alenka půjčuje svoje nové sáňky – Pan Houžvička se vydává na obtížnou cestu – Asi tu budeme muset přenocovat – To půjde jen tehdy, když jeden druhému pomůže – Tlusťoch Martin se ocitá v hrozné situaci

O dvě minuty později bylo po všem.

Sluníčko už zase svítilo, sníh se bíle třpytil a kdesi v lese zapípalo několik ustrašených ptáčků. Děti ukryté za autobusem se začaly pomalu zvedat. První, kdo znovu našel řeč, byl řidič Houžvička. Setřel si pot z bledého čela a řekl chraptivým hlasem: „Hergot, to ale bylo těsně vedle!“

Jako kdyby jeho slova uvolnila tíživou atmosféru, dětem se najednou zase vrátila řeč. Několik holčiček, mezi nimi malá Hanička, se dalo do pláče a rozběhlo se k tetě Beátě. Dokonce se k nim přidali i dva chlapci. Pan Houžvička se podíval na tetu Beátu a namířil si to rychlým krokem přes silnici, aby se podíval, co se vlastně stalo. Teta Beáta se zatím snažila děti uklidnit.

„Teď už nemusíte mít strach! Už je po všem.“

Tlusťoch Martin stále ještě ležel pod autobusem. Nevěřil, že už bude klid. Opatrně vykoukl na tetu Beátu, narovnal si brýle a celý vyděšený ze sebe vykoktal: „Co… co to bylo?“

„Dvě laviny,“ odpověděla suše teta Beáta.

Děti přišly pomalu blíž. I Martin se dokonce vysoukal ven ze svého úkrytu, ale nejdříve ještě opatrně mrknul na protější svah.

„Co je to lavina?“ ozval se jeden z chlapců.

„Představte si to asi takhle,“ začala vysvětlovat teta Beáta, „vysoko na kopci se začne kutálet dolů malý kamínek. Nebo trochu sněhu. Z té trochy sněhu je pak koule asi jako míč, ten se pořád zvětšuje, až je z něj sněhová masa, která na sebe nabaluje čím dál víc sněhu. Čím je ta hmota větší, tím rychleji se sune dolů. Brzy je velká jako člověk, pak jako autobus, potom jako dům – a nakonec je tak obrovská, jak jste před chvílí viděli. To už se jí říká lavina. Lavinu už nemůže nic zastavit. Strhává s sebou stromy a skály a…,“ ale dál už nemohla pokračovat, neboť její větu přerušilo nové vzlykání malé Haničky.

„Copak je?“ otočila se k ní teta Beáta zděšeně.

„Já mám strach!“ křičela Hanička a usedavě se rozplakala. „Co kdyby nějaká další lavina spadla přímo na nás?“

„Teď už žádná další lavina nespadne,“ ujišťovala ji teta Beáta a přitom se tak trochu nejistě rozhlížela po okolních kopcích.

„A když přece jen spadne?“

„Nespadne!“

„Ano, to už jste jednou říkala, teto Beáto,“ ozval se nějaký kluk. „Když ale přesto spadne?“

Děti opět zneklidněly. Většina z nich dostala strach.

„Nevykládej nesmysly!“ řekl Tomáš vyděšenému chlapci. „Vždyť tu přece nezůstaneme, pojedeme dál!“

V tu chvíli se za nimi ozval hlas: „To asi bohužel nepůjde.“ Všichni se otočili. Pan Houžvička se vracel zpátky. Musel utíkat, protože sotva popadal dech.

„Proč?“ ptala se teta Beáta.

„Protože cesta je zatarasená,“ řekl pan Houžvička. „Lavina ji zasypala, leží tam haldy sněhu. Nemá ani smysl se o to pokoušet, to se nedá projet.“

„Tak se musíme vrátit zpátky!“ řekla teta Beáta.

Pan Houžvička přikývnul.

„Jasně,“ řekl, „musíme. A hodně rychle, vážené panstvo!“

To se dětem nemuselo říkat dvakrát. Rozběhly se k autobusu a rychle naskákaly dovnitř. Ovce Josefína zalezla dozadu za batohy a kufry a nervózně po nich pokukovala. Však ji to taky všechno pořádně sebralo. Kromě toho měla žízeň – to z té soli. Tomáš ještě nabral venku plnou hrst sněhu, než nastoupil, a přinesl ho Josefíně, která se do něj hned dychtivě pustila.

„Jsme všichni?“ volala teta Beáta a rozhlížela se po autobusu.

Tlusťoch Martin chtěl zrovna otevřít pusu a říct „ano“, když tu si najednou všiml, že místo vedle něj je prázdné.

„Ne!“ vykřikl hlasitě. „Kája chybí!“

Teta Beáta sebou trhla.

„Kde je?“

„Já nevím,“ pokrčil Martin rameny a pátravě se kolem sebe rozhlížel.

„Kájo!“ volala teta Beáta. „Kájo, kde jsi?“

Přidalo se ještě několik dětí a volalo Kájovo jméno. Nikdo jim ale neodpovídal.

Teta Beáta seskočila do sněhu a oběhla autobus, aby se po Kájovi podívala. Kde jen může být? Vždyť ještě před chvílí tady stál…

Najednou ho uviděla! Ležel vzadu za autobusem, obličej zabořený do sněhu.

„Kájo!“ vykřikla.

Nehýbal se.

K smrti vyděšená se k němu rozběhla a zatřásla s ním. Děti v autobusu se shlukly u oken, některé chtěly vystoupit.

„Zůstaňte sedět!“ okřikl je pan Houžvička tak výhrůžně, že si okamžitě zase sedly.

Teta Beáta zatím třásla Kájou. Ten tiše zasténal, pak otevřel oči a nechápavě se na ni podíval.

„Kájo! Proboha, co je to s tebou?“

Kája otevřel pusu, aby odpověděl. Přitom zalapal po dechu a zasípal, jako když hvízdá lokomotiva. Znělo to opravdu hrozivě!

„Schází ti něco?“

„Napít,“ ozval se Kája chraplavě. „Mám žízeň!“ Teta Beáta se narovnala.

„Pane Houžvička!“ zavolala. „Prosím vás, pojďte sem honem!“ Řidič popadl termosku z poličky pod předním sklem a seskočil. Rozběhl se k nim a přitom odšrouboval víčko. Sotva doběhl, klekl si ke Kájovi a přiložil mu termosku ke rtům. Kája se napil sladkého čaje. Teta Beáta kroutila hlavou.

„Vždyť ty celý jen hoříš,“ řekla vyděšeně a přejela mu rukou přes čelo. „Myslím, že má horečku,“ řekla panu Houžvičkovi.

„Copak se ti stalo?“ ptal se řidič.

„Já nevím,“ odpověděl Kája, rozkašlal se a ne a ne přestat. Při každém zakašlání ho v krku tak zabolelo, jako by ho tam bodal nožem. „Viděl jsem padat tu lavinu a hrozně jsem se polekal. Myslím, že jsem pak upadl.“

„Bolí tě něco?“ zeptala se teta Beáta starostlivě.

„V krku,“ řekl Kája plačtivě.

„Otevři pusu,“ poručil mu pan Houžvička. Kája poslechl. Bylo mu všechno jedno. Cítil se unavený a malátný. Všechno se s ním točilo. Najednou už vůbec netoužil po tom, jet s ostatními do Schrunsu. Najednou chtěl domů, za maminkou, do své teplé měkké postele. Otevřel pusu. Teta Beáta a pan Houžvička se mu podívali do krku. Pak na sebe beze slova pohlédli a zvážněli. Kájův krk byl celý bílý a jazyk jakbysmet.

„Bolí tě při polykání?“ zeptal se řidič.

„Ano,“ vysoukal ze sebe Kája.

„Hodně?“

„Hmm.“ Kája měl slzy na krajíčku. Řidič pohlédl na tetu Beátu.

„Ten kluk musí co nejdřív k doktorovi!“

„Vy si to taky myslíte…?“ zeptala se nejistě teta Beáta.

Řidič kývl.

„Je to záškrt,“ dodal vážně.

Děti v autobusu se nahrnuly dopředu, když viděly, jak pan Houžvička a teta Beáta přivádějí Káju. Podpírali ho z obou stran a řidič ho nakonec musel vyzvednout, tak byl Kája najednou slabý. Posadili ho na volné sedadlo za řidičem a teta Beáta si sedla vedle něj.

Děti křičely jedno přes druhé.

„Co je s Kájou?“

„Je nemocný?“

„Musí do nemocnice?“

Teta Beáta je okřikla: „Zůstaňte všichni, kde jste! Ano, chudáček Kája je nemocný. Pojedeme teď zpátky do nejbližšího města a tam ho dovedeme k panu doktorovi.“

Pan Houžvička mezitím nastartoval a vjel do zasněženého pole, aby mohl autobus otočit. Pak přeřadil a rychle vyjel na cestu, po které sem dorazili.

Teta Beáta držela Kájovu hlavu na klíně. Pan Houžvička svíral pevně volant a díval se před sebe.

„Toho kluka jsme neměli brát s sebou,“ řekl.

Teta Beáta přikývla. Cítila se provinile.

„Myslela jsem, že to nic není, že ho jen trochu bolí v krku,“ řekla tiše.

„Záškrt, to je ošklivá věc,“ dodal řidič. „Tady záleží na každé hodině!“

„Doufejme, že ta druhá lavina taky…,“ hlesla teta Beáta, ale pak se zarazila. Chtěla dodat „…Nespadla na silnici“, ale neřekla to. Nechtěla vystrašit děti, které seděly za ní a poslouchaly.

Pan Houžvička jí ale rozuměl.

„Jen klid,“ řekl, „to projedem!“

Projížděli právě hlubokým údolím. Po obou stranách silnice se zvedaly strmé kopce.

„Ta druhá lavina určitě sjela někam úplně dolů,“ dodal řidič. „Jen žádnej strach.“

Cesta zatáčela velkým obloukem za skálu. Projeli tou zatáčkou a najednou – cesta nikde! Před nimi se zvedala obrovská stěna ze špinavého sněhu. Byla pořádně vysoká a vykukovaly z ní větve stromů a úlomky skal. Pan Houžvička dupl na brzdu. Tentokrát se zmýlil!

Taky druhá lavina zasypala silnici.

Všichni byli jaksepatří zděšeni. Nezmohli se na slovo. Děti zíraly na tu horu sněhu, některé se držely za ruce, Martin položil Haničce, vedle které ještě stále seděl, ruku kolem ramen a řekl: „Neboj, však to projedeme!“ Haničce se třásla brada: „Neprojedeme! Tudy nikdy neprojedeme! Jen se na ten sníh podívej, to nemůže projet ani ten největší autobus!“

„Někdo nám přijede z druhý strany naproti a ten sníh z cesty odklidí,“ řekl blonďák Hynek, který teď seděl před nimi na Kájově místě.

„Ale kdy?“ špitla Hanička zoufale.

Na to ovšem neměl Hynek žádnou odpověď. Hleděl sklíčeně ven na zasypané údolí a mlčel. V duchu si říkal, že by byl raději někde úplně jinde. Ale nahlas to nevyslovil. Ještě by ho nakonec mohli považovat za zbabělce!

Před ním právě dodávala Lucka odvahy své černé tlusté ovečce. „Neboj se,“ řekla a pohladila Josefínu po hřbetě, „večer už budeš určitě doma, ještě pár hodin…“ Josefína jí mlčky olizovala ruku.

„Co teď budeme dělat?“ ptala se teta Beáta pana Houžvičky. Ten jen pokrčil rameny. „Musíme zpátky! Tady je to beznadějný! Možná že to projedu kolem té první laviny po poli.“

„A když ne?“

Pan Houžvička měl v tu ránu rudý celý krk. Ani se k tetě Beátě neotočil a jen procedil mezi zuby: „Jo, to pak taky nevím, co budeme dělat!“

Zařadil zpátečku a jel pomalu a opatrně úzkým údolím zpět až k místu, kde se cesta znovu rozšiřovala a kde mohl autobus otočit. Mířili zpátky až tam, odkud přijeli. Sluníčko na obloze jasně svítilo, den byl jako malovaný. Ale nikdo si nevšímal ani sluníčka, ani krásného dne. Všichni mysleli jen na jediné: že jsou uvězněni mezi dvěma lavinami a vzdáleni mnoho kilometrů Od nejbližšího města.

Projeli místem, kde už autobus jednou zastavil a kde jim Josefína upláchla. Pan Houžvička hmátl do náprsní kapsy své kostkované košile, vytáhl odtud cigaretu a zasunul si ji mezi rty. Ale zapomněl ji zapálit. Napjatě sledoval silnici před sebou. O chvíli později tu byl tentýž obrázek: po obou stranách silnice se zvedaly vzhůru horské svahy. Ve sněhu byly ještě znát šlápoty pana Houžvičky, který tudy už jednou prošel. A pak uviděli za ohybem zatáčky místo, které zasypala první lavina. I tady to vypadalo beznadějně. Pan Houžvička zabrzdil a otočil se k dětem.

„Teď dávejte pozor,“ řekl. „Pokusím se to zasypaný místo objet… po poli a přes svah. Dobře se držte, bude to s váma házet.“

Děti udělaly, co jim řekl, a s napětím čekaly, co se bude dít. Řidič vyjel ze silnice do sněhu. Autobus se třásl a supěl. Kola sebou házela sem a tam, jako by chtěla tancovat. Pan Houžvička svíral volant pevně oběma rukama a krk mu ještě více zrudnul. Teta Beáta držela opatrně Kájovu hlavu na klíně, aby se mu příliš netřásla, a hladila ho po vlasech. Kája nic neříkal. Jen chraplavě dýchal. Oči měl zavřené a zmožený únavou odevzdaně ležel. Představoval si, že leží na veliké lodi, která zápasí s vlnami a její příď se přitom potápí a znovu vynořuje. To houpání ho ještě více unavovalo a byl čím dál odevzdanější. Nohy a ruce měl jako z olova. Bolest cítil, jen když polkl. Ta „loď“, na které se Kája plavil, se nakláněla napravo a nalevo, poskakovala a kolébala se, až náhle s hrozným rámusem zůstala stát. Jako kdyby s ní vlny najednou mrštily o skálu. Kája se probral, otevřel oči a chraplavým hlasem se zeptal: „Co se stalo?“

Uviděl, že autobus zapadl na kopci do hlubokého sněhu a zůstal tam stát podivně nakloněný. Za sebou slyšel vyděšené dětské hlasy a před sebou viděl pana Houžvičku, celého rudého rozčilením.

Řidič se opřel ve svém sedadle a řekl: „Tak a jsme v háji!“

Autobus uvízl.

Přední kola se zaryla do hlubokého sněhu, prostředek vozu spočíval na jakési skále a jen zadní kola se ještě stále zuřivě točila ve vzduchu. A pak už se otáčela stále pomaleji a pomaleji, až nakonec taky zůstala stát. Děti mluvily vzrušeně jedno přes druhé. Pan Houžvička zatím vytáhl z tašky mapu a rozložil ji před sebou. Teta Beáta se nad ním naklonila.

„Tady jsme teď uvízli,“ řekl řidič. „Musíme se podívat, jestli by se dál nedalo jít pěšky.“

„Nechcete to zkusit ještě jednou?“ zeptala se teta Beáta opatrně, ale řidič zavrtěl hlavou.

„Ne,“ řekl, „z těch skal tady se už sotva dostaneme.“ Projížděl prstem po mapě. „Teď jsme přibližně tady,“ ukázal.

„Které místo je nejblíž?“

„Bergstadt,“ řekl.

„Jak je to daleko?“

„Asi tak třicet kilometrů,“ odpověděl pan Houžvička. „Cestou určitě najdeme nějakou selskou usedlost, kde budou mít telefon. Nejdřív ale musíme nějak projít tou lavinou, tomu se prostě nevyhneme.“ Pak ještě dodal: „A když jí nebudeme moct projít, musíme ji nějak obejít.“

„Jak daleko budeme muset jít?“

„To nemůžu říct,“ pokrčil rameny. „Možná kilometr, možná pět.“

Zatímco se bavili, přicházelo dopředu stále víc dětí. Jeden chlapec řekl: „Ale tímhle sněhem přece nemůžeme jít, zapadli bychom až po krk!“

Blonďák Hynek se uchechtl: „Ty možná! Já budu za pár hodin v Bergstadtu, to se s tebou klidně vsadím!“ (Ještě pořád ho to sázení nepřešlo.)

„Tak to klidně zkus,“ řekl první chlapec. „Já teda nemám chuť udusit se někde ve sněhu!“

„Seš pěknej zbabělec!“ ucedil Hynek. „Já zas nemám chuť jen tak tu trčet a čekat, až nás někdo přijde vyhrabat. Však já vám dokážu, že do Bergstadtu dojdu. Pošlu vám odtamtud pohled!“

Pan Houžvička už toho měl dost. Otočil se a vztekle na Hynka zařval: „Zavři už konečně tu tvou nevymáchanou klapačku! Už zase začínáš?“

„Nechci tady věčně sedět a čekat, až mi další lavina spadne na hlavu,“ odpověděl Hynek zlostně.

„Nikdo z nás tu nechce zůstat věčně,“ vložila se do toho teta Beáta. „Jsi na omylu, když si myslíš, že bys tím sněhem mohl projít. Sníh tu bude mnohde určitě přes metr hluboký.“

„Cesta by se přece mohla proházet,“ mínil Hynek.

„Ano,“ souhlasil pan Houžvička, „to by mohla. Ale kolik myslíš, že bychom na to potřebovali času?“

„To nevím…,“ Hynek zčervenal. „Ale myslím, že je pořád lepší prokopat si cestu, i kdyby to mělo trvat třeba dva dny, než tu jen tak sedět a nedělat vůbec nic.“

Několik dětí se přidalo, že je to taky jejich názor.

„Počkat,“ vložil se do toho Tomáš. „Ty myslíš pořád jenom na sebe. Jsi kluk a patříš mezi největší siláky. Ale co ti slabší? A holky? Ty by brzo odpadly, nemyslíš?“

„Tak slabší a holky tady prostě zůstanou a budou čekat, až je někdo přijde vyhrabat!“ křičel Hynek.

„Jo, a ty a pár dalších se seberete a zdrhnete, co?“ pustil se do něj Tomáš.

„No jasně,“ řekl Hynek, „proč ne?“

„Už toho konečně nechte!“ okřikla je teta Beáta. „To nepřipadá v úvahu! Buď půjdeme všichni, nebo nikdo. Nemůžeme tu přece nikoho nechat samotného!“

Hynek zahanbeně zmlkl.

Tu vstal pan Houžvička a řekl vážným hlasem:

„Tak se mi zdá, že jste všichni na něco zapomněli! Máme tu v autobusu jednoho moc nemocnýho kluka.“ A pohlédl dolů na Káju, který ležel tetě Beátě na klíně. „Jestli tu někdo má mít naspěch do Bergstadtu, pak je to on,“ pokračoval pan Houžvička. „Nebo máš snad jinej názor?“ zeptal se a vrhl na Hynka ostrý pohled.

„Ne… to ne,“ ohradil se Hynek. „Mohli bychom ho tam vzít s sebou.“

„Jo, to je právě to,“ řekl pan Houžvička. „Když se teď všichni sebereme a začneme se prohazovat – co myslíte, kolik času na to budeme potřebovat? Nejmíň třikrát tolik, než když se pokusíme dopravit tam Káju samotnýho. A co budeme dělat se zavazadly? Kde budeme spát, až přijde večer a my budeme ještě pořád někde ve sněhu? A co se stane, když někdo z vás nebude moct dál?“ Nikdo neodpovídal.

„Tak vidíte,“ pokračoval řidič. Sbalil mapu a uložil ji. „Myslím, že se budu muset pokusit dostat Káju do města sám a vy zůstanete hezky tady s paní Beátou a budete čekat, až přijde pomoc. Ve městě se hned postarám o to, aby vám sem někdo přijel prokopat cestu.“

„A co Kájovi vlastně je?“ ptal Hynek už o něco klidnější.

„To nevím přesně,“ odpověděl pan Houžvička, „ale je možný, že má záškrt. To je pěkně nebezpečná nemoc, a jestli ji má doopravdy, pak musí co nejdřív k doktorovi.“

Malá Hanička, která až doposud beze slova a s očima dokořán poslouchala, se najednou naklonila dopředu, pověsila se panu Houžvičkovi na ruku a zoufale vykřikla: „Prosím vás, pane Houžvička, vezměte s sebou aspoň mě! Určitě vám nebudu překážet. Já tu nechci zůstat! Hrozně se bojím!“

„Milá Haničko,“ otočila se k ní teta Beáta, „ostatní děti jistě mají taky strach. Co by měl pan Houžvička říkat, kdyby všechny chtěly, aby je vzal s sebou?“

„Určitě nemají takový strach jako já,“ bránila se Hanička.

„Možná že ne, ale jsem si jistá, že by odtud taky chtěly pryč. Všichni na to přece mají stejné právo, nezdá se ti?“

„No ano, to ano,“ řekla Hanička tiše, pustila panu Houžvičkovi ruku a stáhla se zase dozadu.

„Tak vidíš,“ řekla teta Beáta. „Přece bys nechtěla, aby ti někdo dovolil jít taky, zatímco ostatním by to musel zakázat?“

„Ne, to bych nechtěla,“ dodala Hanička ještě tišeji.

Martin jí poklepal na rameno a řekl: „Čeho se bojíš? Přece jsem tu já!“

Dokonce i Hynek, který nevrle přihlížel, řekl teď poněkud vlídněji: „A já taky!“

Hanička se na ně slabě usmála. Najednou ji mrzelo, že vůbec začala mluvit o tom, jak ráda by šla s panem Houžvičkou.

Teta Beáta vstala. „Teď všichni poslouchejte,“ řekla. „Nechci, abyste měli dojem, že se stane jen to, co chceme my, dospělí. Všichni jste slyšeli, o co tady teď jde. Kája je na tom špatně a musí do nemocnice. Pan Houžvička však může vzít s sebou jen jeho, protože jinak by cesta trvala moc dlouho.“ Teta Beáta se na chvíli odmlčela a rozhlédla se kolem sebe. Všichni poslouchali. Dokonce i tlustá černá ovce vypadala, jako by každému slovu rozuměla.

„Je to návrh nás, dospělých,“ pokračovala teta Beáta. „Jestli jste ale toho názoru, že máte stejné právo jít s panem Houžvičkou jako Kája, tak to můžete říct. Jestli chcete radši jít než tu zůstat, pak ho tedy budeme doprovázet všichni. Jenomže pak se Kája možná dostane do nemocnice pozdě. Tak si to, prosím, rozmyslete.“

Pan Houžvička řekl: „A kromě toho byste se měli zamyslet nad tím, jak by vám asi bylo, kdybyste teď vy sami byli v Kájově kůži.“

„Ano,“ řekla teta Beáta. „To je pravda. A teď všichni, kdo chtějí jít s panem Houžvičkou, zvednou ruku!“

Čekala.

Děti, které stály vpředu, se rozhlížely kolem sebe. Ale nikdo ruku nezvedl. Jen Haniččina ruka, jakoby sama od sebe, se pohnula a už už se zvedala, ale Hanička ji hned zase rychle stáhla zpět.

„To je od vás hezké,“ řekla teta Beáta.

„To je přece samozřejmý,“ vyhrkl Hynek, „když je chudák Kája tak nemocnej!“

Pan Houžvička se na něj překvapeně podíval, neboť ještě před chvílí říkal Hynek něco úplně jiného, ale pak se potěšeně zasmál a řekl: „Tak je to správný, Hynku!“ Potom se obrátil k ostatním: „Pokud si vzpomínám, tak jsem v Salcburku ukládal dozadu k batohům nějaké sáňky. Čípak jsou?“

„Moje!“ vykřikl tenký hlásek. Patřil malé holčičce s dlouhými cůpky, která zvedla ruku.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se řidič.

„Alenka,“ řekla holčička.

„Půjčila bys mi ty sáňky, Alenko?“

Holčička s cůpky ztěžka polkla. „Ty sáňky jsou úplně nový… dostala jsem je k Vánocům…!“ Znovu polkla a dodala: „A já jsem mamince slíbila, že je nebudu půjčovat.“

„Tohle ale není žádné obyčejné půjčení,“ řekla teta Beáta. „Jen si to představ, Kája a pan Houžvička mají před sebou dlouhou cestu a Kája je nemocný. Možná že už brzy ani nebude moct sám jít. A pan Houžvička ho přece nemůže celou cestu nést na zádech. Kdybys nám půjčila ty sáňky, bylo by to pro Káju mnohem lehčí.“ Alenka si bezradně kroutila cůpky. Nakonec se svěšenou hlavou řekla: „Ale dejte pozor, ať mi je nerozbijete.“ Ostatní děti začaly tleskat a Alenka pospíchala dozadu, kde zpod hromady kufrů a batohů vytáhla své překrásné nové sáňky.

Kája se narovnal a usmál se na ni: „Díky,“ řekl chraptivým hlasem.

„Prosím,“ odpověděla Alenka. „Ať dobře dojedeš.“ Najednou jí došlo, že udělala dobrý skutek, a měla z toho velice hezký pocit.

Pan Houžvička vytáhl zpod svého sedadla lopatu, zapnul si bundu a vynesl sáňky ven. Sníh mu přitom dosahoval až k bokům.

„Pojď,“ otočil se ke Kájovi. Ten vstal. Na tvářích měl červené skvrny a cvakal zuby. Statečně se však usmál a řekl: „Tak se tu všichni mějte.“

„Ahoj,“ volaly děti. „Měj se dobře, Kájo! Držíme ti palce. Šťastnou cestu!“

Pan Houžvička řekl tetě Beátě: „Pokusím se tu lavinu obejít. Jakmile dojdu někam k telefonu, zavolám policii nebo hasiče a ohlásím jim, kde jste.“

„Dobře,“ řekla teta Beáta a podala mu ruku.

„Hlavně ať všechno dobře dopadne,“ řekl řidič nahlas ke všem.

„Děkujeme,“ volali všichni.

„Tak a teď můžeme jít,“ obrátil se řidič ke Kájovi. Vzal ho pod paží a pomohl mu na saně. Kája se pevně chytil oběma rukama a pan Houžvička zatáhl za provaz. Sáňky se rozjely. Sotva ujeli pár kroků, začal být sníh hlubší a řidič zapadal až po kolena. Pomalu a s námahou táhl saně s nemocným chlapcem za sebou. Vzdaloval se od autobusu a začal opisovat velký oblouk kolem místa, kam spadla lavina. Kája se otočil a mával a děti v autobusu mu mávaly zpět. Lucinka dokonce zvedla svou ovečku, aby mohla vidět z okna. Držela ji za přední packu a mávala s ní nahoru a dolů, takže to vypadalo, jako kdyby Josefína doopravdy mávala na rozloučenou. Teta Beáta po chvíli řekla: „Myslím, že jsme to provedli dobře, ne?“

Děti přikyvovaly a dívaly se na sebe vítězoslavně jako nějací obchodníci, kteří právě s náležitou dávkou rozumu a štěstí vydělali hromadu peněz.

„Snad Kája dobře dojede,“ řekla starostlivě Lucinka.

„Jak to může dlouho trvat, než nás někdo přijde odtud vyhrabat, teto Beáto?“ zeptal se kdosi.

„To nevím,“ pokrčila teta Beáta rameny. „Myslím, že ne moc dlouho.“

„Ale určitě až do večera?“

„To jistě.“

„Nebo možná déle?“

„Jestli máme smůlu a lavina zasypala velkou část cesty, pak možná i déle.“

„Do zítra do rána?“ pískl tenký hlásek. Byla to Alenka, která půjčila Kájovi sáňky.

Teta Beáta otálela s odpovědí, protože se bála, že by mohla dětem nahnat strach. Bylo totiž docela možné, že to bude trvat až do zítřka do rána, než je najdou. Ale děti ji překvapily. Při představě, že budou muset strávit noc v autobusu, nedostaly kupodivu strach, ale naopak: jaksepatří je to rozdovádělo! Štěbetaly jedno přes druhé a barvitě si to nocování představovaly.

Budou muset spát na sedadlech! A nebudou se moct umýt, leda tak ve sněhu! Budou muset spát v šatech!

„A postavit hlídky!“ vyhrkl tlusťoch Martin.

„A rozdělit si deky!“ vykřikla Hanička, která pro samé vzrušení zapomněla i na strach.

„A taky se navečeřet!“ zvolal kdosi. (Samozřejmě že to byl zase Martin.)

Teta Beáta se usmívala. A když viděla, že jsou všichni v dobrém rozpoložení, rozhodla se, že jim hned řekne něco, co jí leželo na srdci.

„Ano,“ řekla, „to všechno budeme muset udělat, když nás nepřijdou včas vykopat. Ale jestlipak máte všichni teplé deky?“

Většina přikývla, jen jedna holčička zavrtěla hlavou. A pak ještě další dva chlapci stísněně dodali: „Ne.“

„Vidíte,“ řekla teta Beáta. „A jak je to s jídlem? Máte toho všichni dost k jídlu?“

„Mně dala máma s sebou jen několik housek,“ řekla Hanička.

„Mně taky,“ přidal se nějaký chlapec. „Myslela, že večer už budeme ve Schrunsu…“

„Já taky!“ vykřikla Lucinka. „Mám už jenom kousek koláče!“ Pak ji ještě něco napadlo: „A pro Josefínu nemám vůbec nic!“

Teta Beáta se dala do smíchu.

„No,“ řekla, „ale je tu přece mezi námi taky pár dětí, které mají s sebou víc, než můžou sníst. Nebo se pletu?“ zeptala se a podívala se na Martina.

Ten zrudnul jako krocan. Obával se nejhoršího a nejhorší teď přišlo.

„Mám takový návrh,“ řekla teta Beáta nadšeně, aniž Martinův pohled opětovala. „Abychom všechno, co máme k jídlu a na přikrytí, snesli na jednu hromadu a pak to spravedlivě rozdělili. Ti, co toho mají víc, budou mít ještě pořád dost, a ti, co toho mají málo, nezůstanou hlady a zima jim taky nebude. Co vy na to?“

Děti to prohlásily za báječný nápad a hned začaly snášet své zásoby jídla a deky. Na prázdném sedadle před tetou Beátou se kupily přikrývky, housky se šunkou, jablka, koláče, chleby se sýrem a bonbony. Jen Martin seděl nehnutě a celému tomu hemžení bez zájmu přihlížel. Teta Beáta si toho moc dobře všimla.

„No, Martine,“ ozvala se po chvíli, „co je s tebou?“ Martin vstal a šel ke svému kufru. Vyndal odtud deku a přinesl ji tetě Beátě.

„Tady, prosím,“ řekl.

„Díky. A jak je to s jídlem?“

Vyslal k ní úpěnlivý pohled.

„Teto Beáto, když já mám pořád hlad. Jsem nejtlustší z celé třídy. Máma mi toho s sebou hodně nabalila, protože nechtěla, abych hladověl. Moc mě mrzí, že toho ostatní mají málo, ale za to já přece nemůžu?“

„Samozřejmě že za to nemůžeš, Martine,“ řekla teta Beáta. „Ale ostatní děti taky nemůžou za to, že toho mají k jídlu míň než ty. Je to ovšem tvoje věc. Nikdo tě nemůže nutit, aby ses o své zásoby rozdělil s ostatními.“

„To je pravda,“ přikývl Martin.

„Teď si ale představ,“ řekla teta Beáta pomalu, „že bys s sebou třeba vůbec neměl žádnou deku.“

„Ale já jednu mám,“ zvolal vítězoslavně Martin. „Vždycky jsem dobře vybavený, když někam jedu.“

„Kdybys ale třeba náhodou byl méně vybaven a neměl žádnou deku,“ pokračovala teta Beáta neúprosně dál, „pak si představ, jak bys byl šťastný, kdyby ti někdo, kdo by třeba náhodou měl ty deky dvě, jednu z nich dal.“

„To bych byl,“ souhlasil Martin, ale vzápětí hned dodal: „Jenže já deku mám a mám toho i dost k jídlu.“

„Pak ovšem můžeš být šťastný, že jsi v tak dobré situaci, a nikdo tě přece nemůže nutit, abys druhým pomohl, že?“

Martin se na ni zmateně podíval.

„Teto,“ řekl a bylo vidět, že to myslí opravdu vážně, „prosím vás, nemyslete si, že jsem lakomec. Já jenom musím opravdu jíst víc než ostatní děti. Potřebuju víc jíst, protože jsem tak tlustej. To přece musíte pochopit!“

„Já to chápu, Martine,“ řekla teta Beáta a otočila se k ostatním dětem.

„Tak, už jste všichni hotovi?“ zeptala se.

Děti jí ukázaly, co všechno nashromáždily. Teta Beáta najednou dělala, jako kdyby tam Martin vůbec nebyl. Stál tam náhle úplně sám. Ostatní děti si ho taky nevšímaly. Připadal si zbytečný. Nakonec se pomalu odšoural na své místo. Posadil se a sledoval, jak se vepředu rozdělují deky. Bylo přitom veselo. Děti se smály a pokřikovaly na sebe. Martinovi už nikdo nevěnoval pozornost.

Martin bojoval sám se sebou. Pohlédl na balík s jídlem vedle sebe. Pak pohlédl dopředu na ostatní děti. A pak znovu vedle sebe na hromadu housek se šunkou.

Tak se sebou bojoval přesně devět minut. Když běžela desátá, vzal balík a pospíchal za ostatními.

„Tady…,“ zamumlal rychle, „já jsem si to rozmyslel. Vlastně už ani takovej hlad nemám.“

KAPITOLA TŘETÍ

Jak se zjistí, kde je jih – Pan Houžvička je taky jenom člověk – Kája pochopí, že je jen jedna možnost – Děti hrají hru „Hádej, na co myslím?“ – Může člověk osmnáct dětí nechat na holičkách, aby jedno zachránil? – Děti volí zástupce tety Beáty – Martin se překonává! – Kája má návštěvu – Dospělí se vydávají na cestu – Hynek ukáže svou pravou tvář!

Pan Houžvička a Kája se mezitím pomalu vzdalovali od místa, na kterém uvízl autobus, a razili si cestu v hlubokém sněhu dál a dál od silnice. Terén byl hrbolatý a řidič se dvakrát pokusil pokračovat v cestě souběžně se silnicí. Pokaždé však okamžitě hluboko zapadl, takže nemohl dál pokračovat. Lavina totiž nezasypala jen silnici, ale také velkou část krajiny kolem ní.

Bylo už pozdě odpoledne a sluníčko se klonilo k západu. Stále však bylo ještě dost teplo a panu Houžvičkovi stékaly po rudém čele velké kapky potu. Prošlapával cestu, aby mohl malý Kája projít za ním. Ten kladl nohy přesně do vyšlapaných stop. Co chvíli se cítil obzvlášť slabý a zmožený a ztěžka oddychoval, ale snažil se, aby si toho řidič nevšiml. Pan Houžvička však najednou zůstal stát, soucitně se na něj podíval a řekl: „Sedni si na saně.“

Kája se nedal dvakrát pobízet, unaveně se posadil a předal panu Houžvičkovi provázek, na kterém až do té chvíle sáňky táhl. A pan Houžvička změnil taktiku. Nejprve prošlapal kousek cesty v hlubokém sněhu, pak se vrátil zpátky a přitáhl sáňky i s Kájou. Byl to velice nepříjemný způsob postupu vpřed, protože sníh byl měkký a sáňky do něj hluboko zapadaly. Pan Houžvička byl už pořádně zpocený. Dokonce i zaklel, když se sáňky mimoto ještě dvakrát převrátily. Pak se ale hned na Káju omluvně usmál, aby mu dal najevo, že to nemyslel zle. Asi po čtvrthodině chlapec vstal. „Teď zase chvíli půjdu,“ řekl chraptivě a vzal panu Houžvičkovi provázek.

Řidič zůstal najednou stát.

„Počkat,“ řekl a vytáhl z bundy mapu. „Musíme se podívat, kde teď jsme. Nebo nakonec ještě zabloudíme!“ Kája k němu přistoupil a taky se díval do mapy.

„Tady je silnice, odtud jsme vyšli,“ mínil řidič. Pak ukázal na zeleně šrafované místo. „To je les, který támhle začíná. Myslím, že oblouk, který jsme ušli, je dost velký. Teď už zase musíme jít na jih.“

„Kde je jih?“ zeptal se Kája.

„To si hned zjistíme,“ řekl řidič a vyndal z kapsy veliké kulaté hodinky. „Když chceš vědět, kde je jih, musíš ty hodinky držet tak, aby dvanáctka ukazovala směrem ke slunci.“ Podal Kájovi hodinky. „Prosím.“ Kája udělal, co pan Houžvička řekl. Slunce stálo nízko nad jedním zasněženým kopcem. Chlapec tím směrem zaměřil dvanáctku.

„Tak,“ pokračoval řidič, „a teď se musíš podívat, kde je malá ručička.“ Malá ručička stála na čtyřce.

„A teď musíš rozpůlit úhel, který svírá čtyřka s dvanáctkou. Na jednom konci této půlící čáry leží jih a na druhém sever!“

Kája chvíli jezdil malým prstem po hodinkách, pak zvedl hlavu a usmál se na pana Houžvičku. „Tady je jih.“

„Správně,“ řekl řidič. „A teď můžeme zase pokračovat v cestě.“

Kája přikývl a poslušně kladl jednu nohu před druhou. Ale nohám se tento zvláštní způsob chůze jaksi nelíbil a nechtěly poslouchat. Podlomily se v kolenou a vzápětí seděl Kája ve sněhu.

„Copak?“ zeptal se pan Houžvička vyděšeně.

„Nic,“ zachraptěl Kája, „udělalo se mi nějak slabo v kolenou. Myslím, že teď už to zase půjde.“

Chtěl vstát, ale nešlo to. Pan Houžvička k němu došel a pomáhal mu. Ale také bezvýsledně. Kája najednou cítil, jak je mu střídavě horko a zima, jak se začíná potit, a slyšel, jak mu srdce buší ve spáncích. Pak se mu udělalo strašně špatně a kolem byla najednou tma.

Když zase přišel k sobě, ležel pod vysokým zasněženým stromem. Ten strom předtím nikdy neviděl a také okolní krajina, kterou spatřil, když se pomalu narovnal, mu připadala cizí. Všiml si ještě několika stromů, za kterými se rozprostíralo zasněžené pole. Kája se trochu vylekal, protože neviděl pana Houžvičku. Cítil, jak se mu tělo znovu zalévá potem. Kde je pan Houžvička? Nechal ho tam samotného? Kája zkusil zavolat, ale musel to udělat dvakrát, tolik ho přitom bolelo v krku.

„Pane Houžvička!“ zvolal nakonec chraptivě. Hned nato mu řidičův hlas odpověděl: „Ano, Kájo. Já jsem tady.“

Kája se otočil. Pan Houžvička seděl za stromem. Hned vstal a šel ke Kájovi. Obličej měl ještě červenější než předtím a bundu si sundal, takové mu bylo horko.

„Kde to jsme?“ ptal se Kája slabým hlasem. Řidič si sedl vedle něj.

„Ušli jsme kousek dál směrem k jihu.“

„A co bylo se mnou?“

„Omdlels,“ řekl pan Houžvička přátelsky.

„Ale…,“ začal Kája užasle. Chtěl říct: „ale když jsem omdlel – jak jsme mohli jít dál?“

Zdálo se, že pan Houžvička rozumí. „Nesl jsem tě,“ řekl.

„To mě mrzí,“ řekl tiše Kája.

„Co tě mrzí?“

„Že jsem omdlel a vy jste mě musel nést.“

„Nemluv nesmysly,“ řekl řidič rozpačitě. „Neomdlels přece jen tak, z legrace. Jsi nemocný. Nemůžeš za to.“

Kájovi se něco nezdálo. Znovu se rozhlédl a najednou uviděl Alenčiny sáňky vedle stromu.

„Proč jste mě netáhl na saních?“ zeptal se.

„Zkoušel jsem to,“ řekl řidič, „ale nejdřív jsi mi pořád padal do sněhu a pak mi saně zapadly příliš hluboko.“

„Přece jste mě ale nemohl nést a současně táhnout saně!“ zvolal Kája.

„To ne,“ přisvědčil řidič, „to jsem nemohl. Vždycky jsem tě kousek odnesl, posadil tě na zem a vrátil se zpátky pro saně.“ Přejel si rukou přes čelo a zamyšleně se na Káju podíval. „Jak se teď cítíš?“

„Docela dobře,“ řekl Kája. Ale lhal. Nebylo mu vůbec dobře.

„Ukaž mi krk!“

Kája otevřel pusu. Pan Houžvička si prohlížel jazyk a pokyvoval hlavou.

„No jo,“ řekl. Pak vzal Káju kolem ramen a řekl vlídně: „Dávej pozor, Kájo. Oba jsme se octli v pěkné bryndě, a proto si teď s tebou chci promluvit jako s dospělým.“

Kája kývl a zpozorněl. Pan Houžvička hovořil dál: „Všechno jsem důkladně promyslel. Ještě dneska večer se musíš bezpodmínečně dostat k doktorovi. Už to nebude daleko. Možná je to jenom pár kilometrů. Ale musíme přes pole a tam nemají tyhle sáňky šanci. Na poli je totiž sníh ještě hlubší a bořili bychom se tak, že bych tě ani nemohl táhnout.“

„Ano,“ řekl Kája a přikývl.

„Jak už jsem říkal,“ pokračoval pan Houžvička a díval se přitom vzhůru na zasněžené větve stromu, pod kterým oba seděli, „všechno jsem dobře promyslel a došel jsem k závěru, že už bych tě ani těch pár kilometrů táhnout nemohl. Mám sice sílu, ale tak velkou zase ne, to musím přiznat. Možná bych tě utáhl ještě tisíc metrů, možná i dva. Ale jsem si jistý, že bych pak byl tak vyřízený, že už bych neudělal ani krok!“

Kája přikyvoval. „Jsem moc těžký, pane Houžvička,“ řekl, neboť měl pocit, že je řidiči trapné přiznat, že nemá takovou sílu, aby ho dotáhl do cíle.

Pan Houžvička ale zavrtěl hlavou.

„Ty vůbec nejsi těžký! To ten zatracený sníh, ten mě tak vyčerpává, rozumíš?“

„Aha,“ řekl Kája.

„Přesto ale musíme najít způsob, jak tě dostat k doktorovi,“ pokračoval pan Houžvička.

Kája polkl, cítil, jak to zabolelo, a představil si bílou teplou postel v útulném pokoji.

„Myslím, že je jen jedna cesta,“ řekl pan Houžvička. „Kdybych nebyl sám, ale měl někoho, kdo by mi pomohl, položili bychom tě na sáňky a táhli tě buď společně, nebo bychom se střídali a ten druhý by odhazoval sníh.“

„Ano, pane Houžvička,“ řekl Kája a pak tiše dodal: „Jenže tu není nikdo, kdo by vám pomohl.“

„Ale ano, je,“ řekl pan Houžvička pomalu. „Někdo tu přece je.“

„A kdo?“ zeptal se Kája. „Teta Beáta,“ řekl řidič. „Ta je přece v autobusu!“

„Ano, ta je v autobusu.“ Pan Houžvička si odkašlal a řekl: „Musel bych pro ni dojít.“

„Zpátky… sám…?“

„Ano,“ řekl pan Houžvička. „Sám. Jinak by to trvalo moc dlouho. Musím tam dojít a vrátit se s ní sem dřív, než se setmí. V noci bude totiž ještě těžší najít správnou cestu.“

Chvíli bylo ticho. Kája nic neříkal a pan Houžvička taky ne. Konečně se řidič pomalu zeptal: „Troufneš si tu na mě sám počkat, Kájo?“

Kája unaveně přikývl. Pak řekl chraptivě: „Ano.“

„Nemůže se ti nic stát,“ uklidňoval ho řidič. „Půjdu po našich stopách a pak se zase stejnou cestou vrátím. Je to ta nejjednodušší věc na světě. Za hodinu nebo dvě budu zase zpátky. Nechám ti tu svoji bundu, aby ti nebyla zima.“

„Děkuju, pane Houžvička,“ řekl Kája. „A nemáš strach?“

„Ale ano, mám. Mám velký strach. Jenže když pro tetu Beátu nepůjdete, nedostanu se vůbec k panu doktorovi, to je mi jasný. A tak jsem rád, že půjdete.“

„Jsi správnej kluk,“ řekl pan Houžvička a poklepal Kájovi na rameno. „S tebou už se dá mluvit jako s dospělým!“ Vstal, sklepal ze sebe sníh a přikryl Káju svou bundou. „Vrátím se, jak nejrychleji to půjde,“ slíbil. Kája přikývl.

„Ano, pane Houžvička,“ řekl. Řidič mu podal ruku a Kája jí malátně potřásl. A pak pan Houžvička vyrazil svižně na cestu, po které sem přišli. Používal přitom svých vlastních stop. Dvakrát se ještě ohlédl a zamával. Brzy však zmizel za stromy.

Kája za ním ještě chvíli mával. Když pan Houžvička zmizel za křovím, přetáhl si Kája těžkou bundu přes ramena a zachumlal se do ní. Kdesi v lese vykřikl pták. Pak bylo zase ticho. Kája seděl na saních a zíral na stromy kolem sebe. Cítil, jak mu tluče srdce. V krku ho bolelo při polykání. Myslel na svou maminku a na to, jak by byl rád doma.

Panebože, ať už jsou ty dvě hodiny pryč! V lese za ním znovu vykřikl pták. Kája tiše seděl a ani se nehýbal.

Bylo pět hodin a rychle se šeřilo.

Teta Beáta mezitím rozsvítila v autobusu světla, takže zvenku vypadal jako útulný domeček s mnoha zářícími okny. Děti hrály hru „Hádej, na co myslím?“ Je to velmi zajímavá hra, při které jedno dítě myslí na nějaký předmět, který vidí ve svém okolí. Ostatní děti pak musí hádat, o jaký předmět se jedná. Jedno po druhém se ptají, a kdo správně uhodne, smí jako další na něco myslet. Právě byla na řadě Hanička. Myslela na levé ucho ovečky Josefíny, která ležela před ní na podlaze, a ostatní děti už byly skoro u cíle. Už věděly, že „to“ je černé, v autobusu a že je to z masa. Martin se právě ptal: „Patří to nějakému zvířeti?“, když tu se rozlétly dveře autobusu a všichni sebou leknutím trhli. Bázlivá Hanička dokonce tiše vykřikla. Ke zděšení však nebyl žádný důvod, neboť ve dveřích se objevil člověk, kterého všichni znali: pan Houžvička, řidič. Byl pokrytý sněhem a vypadal, jako kdyby několikrát upadl. Byl téměř bez dechu. Vsoukal se dovnitř, zabouchl dveře a těžce dosedl na sedadlo za volantem. Seděl čelem k ostatním a snažil se popadnout dech.

„Propánajána,“ vzpamatovala se teta Beáta, „kde jste se tu vzal? A kde je Kája?“

Pan Houžvička nejdřív zhluboka nabral dech a pak několika slovy pověděl, proč a jak se vrátil a kde je Kája. Celé to vyprávění trvalo tři minuty. Během nich bylo v autobusu hrobové ticho. Všichni napjatě poslouchali.

„Tak to by bylo,“ skončil pan Houžvička své vyprávění. „Kája teď čeká pod stromem, až se k němu vrátím. Ale já se nemůžu vrátit sám. Potřebuju někoho, kdo mi pomůže. A ten někdo musí být teta Beáta.“

Až do téhle chvíle poslouchala i teta Beáta mlčky. Teď ale vstala a celá rozčilená řekla: „Jak si to, pane Houžvička, představujete? Přece tady nemůžu nechat o samotě osmnáct dětí! Rodiče mi je svěřili, blíží se noc…“

„Noc se ale blíží i malému Kájovi,“ řekl pan Houžvička. „Jestli ho včas nedostaneme do nemocnice, bude už možná pozdě…“

„Můžu ale nechat na holičkách osmnáct dětí, abych jedno zachránila?“ zeptala se teta Beáta tiše.

„Ale vždyť je přece nenecháte na holičkách,“ řekl řidič. „Těch osmnáct dětí bude teď jenom muset po nějakou dobu dávat pozor samo na sebe, to je všechno.“ Pohlédl na hodinky. „Čtvrt na šest,“ řekl, „už nesmíme ztrácet čas. Tak se, prosím, rozhodněte!“

„Já nemůžu!“ zvolala teta Beáta.

„Dobrá,“ řekl pan Houžvička, „pak tedy musíme nechat rozhodnout těch osmnáct dětí!“ Teta Beáta ho chtěla přerušit, ale on pokračoval dál.

„Teď dobře poslouchejte!“ promluvil k dětem. „Jak samy vidíte, teta Beáta se ocitla v těžké situaci. Převzala za vás odpovědnost a myslí si, že vás tu nemůže nechat samotné. Ale vy už jste velké děti, viďte? Určitě se o sebe jednu noc budete umět postarat samy! Zvláště když víte, že na tom závisí Kájův život. Nebo se mýlím?“

„To se nemýlíte, pane Houžvička!“ vykřikl Tomáš.

„Opravdu ne?“ zeptal se řidič.

„Opravdu ne!“ volali všichni. Řidič pohlédl na tetu Beátu.

„Prosím,“ řekl. Teta Beáta jen bezmocně pokrčila rameny.

„Stejně nevím, jestli je to správné,“ řekla tiše.

Hynek se protlačil dopředu.

„Pane Houžvička,“ vyklopil ze sebe, „když už nesmím jít s vámi, abych vám pomohl dostat Káju do nemocnice, tak mi aspoň dejte příkaz, abych tady tetu Beátu zastupoval. Slibuju vám, že tu pak bude všechno v nejlepším pořádku!“

„Proč zrovna ty?“ pustil se do něj tlouštík Martin.

„Protože jsem největší a nejsilnější,“ odbyl ho Hynek.

„A jsi taky nejchytřejší?“ zeptal se pan Houžvička.

„Myslím, že ano,“ řekl Hynek.

Řidič mu poklepal na rameno: „A jestlipak bys taky přišel na ten nápad se solí, abys dostal ovci zpátky, co? Nebo jsi byl jenom tak chytrej, žes věděl, jak ji pustit ven?“

Děti se smály a Hynek svěsil hlavu. Co na to měl říct?

„Ne ne“ řekl pan Houžvička, „to nepůjde, hochu, abychom tě jen tak jednoduše jmenovali za zástupce tety Beáty. K tomu se totiž musí vyjádřit i ostatní. A nevím, nevím, jestli tě všichni budou chtít!“

„Proč by mě neměli chtít?“ ptal se popuzeně Hynek.

„To nevím,“ řekl pan Houžvička. „Ale jedno vím jistě: že každej z tvých kamarádů má stejný právo si určit, koho chce mít jako zástupce tety Beáty. A že nějakýho zástupce potřebujeme, to je jasný. Jenom ho prostě nemůžeme jen tak jednoduše jmenovat.“,

„A jak ho teda chcete vybrat?“ zeptal se Hynek.

„K tomu potřebujeme čas,“ řekl pan Houžvička a pohlédl přitom na hodinky, „a teď je dvacet minut po pátý.“ Obrátil se k dětem: „Budeme volit!“ řekl rázným hlasem a vytáhl z tašky notýsek. Vyndal několik stránek, roztrhl je napůl, aby měl dost lístečků, a podal je vedle stojícímu Martinovi.

„Rozdej je,“ řekl mu. Martin udělal, co mu poručil. Každému dítěti dal jeden lístek. Pan Houžvička hovořil mezitím dál: „Každý z vás má teď příležitost zvolit si zástupce. Napište na lístek jméno holky nebo kluka, kterýho byste chtěli mít jako zástupce tety Beáty. Můžete tam samozřejmě napsat i svoje jméno. Pak ten lístek složte, aby nikdo neviděl, koho jste tam napsali, a přineste mi ho sem!“

Martin lístky rozdal.

„Máte všichni čím psát?“ ptal se řidič.

„Ano!“ volaly děti.

„Tak do toho!“ pobídl je pan Houžvička. Děti se pustily do psaní. Některé si sedly do kouta a přikryly lístek rukou, aby nikdo neviděl, co tam píšou, jiné seděly s prázdným lístkem a soustředěně přemýšlely, koho zvolit. Několik dětí se šeptem radilo mezi sebou. Nakonec ale byli všichni hotovi a Martin je obešel s papírovou krabicí, aby lístky vybral.

Krabici s lístky donesl panu Houžvičkovi.

„Tak, to bychom měli,“ řekl řidič. „Teď uvidíme, kdo dostal nejvíc hlasů.“

Rozbalil první lístek a četl:

„Hynek!“

Hynek se rozzářil. „Jasně!“ řekl.

„Jenom hezky čekej,“ zarazil ho pan Houžvička, „ještě je tu sedmnáct dalších lístků!“

Na druhém papírku stálo „Martin“. Na třetím zase „Hynek“. Pak přišel papírek s nápisem „Lucka“. A pak jeden, kde stálo „Tomáš“. Na dalším bylo napsáno „Alenka“. A pak přišlo překvapení: Pan Houžvička rozbalil za sebou šest lístků, na kterých bylo napsáno „Tomáš“!

Děti rozčilením ani nedýchaly.

Kdo zvítězí?

Výsledek byl nakonec jasný: Tomáš dostal devět hlasů, Hynek čtyři, Alenka, Lucka, Martin a dva další chlapci po jednom hlase. „Nejvíc hlasů má tedy Tomáš,“ řekl pan Houžvička. „Většina z vás volila Tomáše, proto bude tetu Beátu zastupovat on.“ Obrátil se na Tomáše: „Přijímáš?“ zeptal se ho.

„Ano,“ řekl Tomáš.

„Dobrá,“ řekl pan Houžvička a obrátil se k ostatním. „A teď vás prosím, abyste Tomáše poslechli ve všem, co vám řekne. Rozdělí vám zásoby a dostane klíč od autobusu. K vaší volbě vám gratuluju. Já sám bych ho byl taky volil.“

„Budu se snažit, abych všechno udělal dobře, pane Houžvička,“ řekl Tomáš.

„O tom jsem pevně přesvědčen, hochu,“ odvětil řidič. Pak pohlédl na tetu Beátu: „Tak co, už jste klidnější?“

Usmála se na něj. „Myslím, že ano. Když mým zástupcem bude Tomáš…“

„Výborně,“ řekl pan Houžvička. „Teď si ještě vezmeme dvě baterky, abychom v noci nezabloudili, a vyrazíme.“ Zatímco pan Houžvička připravoval všechno na cestu, oblékala si teta Beáta kabát. Najednou se k ní přitočil Martin a poklepal jí na rameno.

„Teto Beáto,“ řekl, „až Káju zase uvidíte, mohla byste mu dát tady tohle?“

Teta Beáta se podívala, co to Martin drží v ruce. Byla to tabulka čokolády!

„Děkuju, Martine,“ řekla poněkud překvapena. „To chudáčka Káju určitě potěší.“

Kája seděl tou dobou stále pod hustě zasněženým stromem. V lese už se setmělo. Opřel se zády o tvrdý kmen a přemýšlel, kolik tak asi může být hodin. Uběhla hodina, co pan Houžvička odešel? Nebo dvě? Neměl ponětí. Ztratil jakýkoli pojem o čase. Seděl tam a občas se roztřásl zimou. V hustém houští před ním každou chvíli cosi tajemně zaharašilo.

Kája napínal zrak, ale nic neviděl. To asi vítr, uklidňoval se. Ale sám tomu moc nevěřil. Vítr haraší jinak. Úplně jinak. Kája si odkašlal, aby sám udělal trochu hluku, ale kašel mu působil bolest, tak toho zase raději nechal.

Nebojím se, říkal si. Není přece důvod se bát. Je to jenom vítr. A kromě toho už určitě uběhly dvě hodiny, takže pan Houžvička tu musí každou chvíli být.

Teď už je to jenom otázka minut. A mít strach – to je přece k smíchu! Strach mají jenom zbabělci a já žádný zbabělec nejsem. Takže ani nemůžu mít strach. Za tím křovím vůbec nic není.

Vtom to v křoví znovu zaharašilo. Kája otevřel oči dokořán – marně. V lese byla tma jako v pytli, takže se nedalo vůbec nic rozeznat. Kája se trochu roztřásl. Pak se ale vzpamatoval a řekl nahlas, i když ho přitom bolelo v krku: „Nemám strach!“ Chvíli čekal a pak řekl znovu: „Vůbec nemám strach!“

Slyšet vlastní hlas bylo uklidňující, a tak to Kája ještě několikrát zopakoval.

Když to dořekl, najednou se zasmál.

Les byl i nadále trochu strašidelný, ale Kájovi to nevadilo. Smích ho začal bavit, a tak se zasmál ještě jednou. Pak se znovu ještě několikrát nahlas ujistil, že vlastně vůbec nemá strach. Uběhlo několik minut, během kterých to ovšem v křoví občas znovu zašramotilo. Kájův hlas postupně slábl, hlava mu začala klesat na prsa.

„… žádný strach,“ zamumlal nakonec nezřetelně. Pak usnul.

Za houštím se cosi pohnulo. Pak se rozhrnuly zasněžené větve a kde se vzal, tu se vzal, z křoví vylezl velký šedivý zajíc. Pomalu a zvědavě přihopkal ke stromu, o který se Kája opíral, a sedl si vedle něj. Nehýbal se, jen si Káju se zájmem prohlížel. Větřil a malá očka mu svítila ve tmě.

V autobusu byli zatím pan Houžvička a teta Beáta připraveni k odchodu.

„Buďte hodné, děti, a hezky Tomáše poslouchejte,“ kladla jim na srdce teta Beáta. „Nejpozději zítra ráno se zase uvidíme.“

„Máte tu čokoládu?“ ptal se rozčileně Martin.

„To víš, že mám, tady,“ ukázala teta Beáta.

„Zaplaťpánbůh,“ oddechl si Martin, „už jsem myslel, že jste ji ztratila.“

Pan Houžvička otevřel dveře a vystoupil. Rozsvítil baterku a pomáhal tetě Beátě ven.

„Hezky se vyspěte, dobrou noc!“ zavolal na děti.

„Dobrou noc!“ volaly děti. Dveře se za tetou Beátou zavřely. Děti se dívaly z okna, jak se ti dva vzdalují, ale byla už taková tma, že za chvíli viděly jenom světlo kapesní svítilny, které se míhalo po sněhu. Tomáš odcházel od okna jako jeden z posledních, a když se otočil, srazil se s Hynkem, který stál přímo za ním.

„Co je?“ zeptal se Tomáš.

„Jenom ti chci něco říct,“ prohlásil blonďák. „Já jsem tě nevolil. Abys věděl, pro mě žádnej zástupce nejseš!“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Já ty volby neuznávám – Odvaha se nedokazuje jenom pěstmi, ale také hlavou – Martin dává k dobru jeden návrh – Hynek se sám vyřazuje – Musíme myslet na zásoby – 61 housek se salámem, 33 kyselých okurek a 67 vajíček natvrdo – Na Josefínu se málem zapomnělo – Kája má strašný sen – Chlápci rozestavují hlídky – Teta Beáta už nemůže – Pan Houžvička spatří světlo a dostane pusu – „Tady městská nemocnice!“ – Hynek uskutečňuje svůj plán – Jablka a housky se salámem leží ve sněhu

Oba chlapci stáli proti sobě a oba chvíli mlčeli. Pak se Tomáš zeptal: „Co tím chceš říct?“

Ostatní děti se kolem zvědavě shlukly. Hynek pohodil hlavou: „Tím jsem chtěl říct, že mi můžeš vlízt na záda! Na tvoje rozkazy ti kašlu. Pro mě seš vzduch!“

Tlusťoch Martin se vztekle zachechtal. „Máš zlost, že jsme tě nezvolili, viď?“ vykřikl.

„Bylo by lepší, kdybyste to byli udělali,“ ucedil Hynek.

„A to jako proč?“

„Protože já jsem silnější a větší než tenhleten,“ řekl Hynek a ukázal na Tomáše. „A taky odvážnější,“ dodal ještě.

„Odvaha se nedokazuje jenom svaly,“ opáčil Tomáš s klidem. „Na to potřebuješ taky hlavu!“

Hynek si stoupl před něj a přivřenýma očima ho pozoroval.

„Takže ty seš taky odvážnej, jo?“

„Myslím, že jo,“ řekl Tomáš.

Hynek kývl. „Dobrá,“ řekl, „tak ti něco navrhuju. Budeme zápasit. Přitom můžeš ukázat, jak seš odvážnej. Když mě porazíš, tak tě uznám jako zástupce tety Beáty. Když mě ale neporazíš, budu tady rozkazovat já!“ Díval se vyzývavě na Tomáše a taky ostatní děti zvědavě přihlížely. Ale Tomáš zavrtěl klidně hlavou. „Ne,“ řekl.

„Co ne?“

„Nebudu se s tebou prát.“

Hynek se rozesmál. „Však jsem si to myslel! Seš prostě zbabělec!“

„To nemá se zbabělostí nic společnýho,“ odpověděl Tomáš.

„Ale má!“ křičel Hynek.

„Ne,“ řekl Tomáš. „To nemá co dělat se zbabělostí. Ostatní si mě zvolili. Mohli přece klidně zvolit tebe. Ale neudělali to. Ty volby jsou mnohem důležitější než naše rvačka. Je možný, že budeš silnější než já a že mě porazíš, když se budeme prát. Ale tím se nic nedokáže. Protože pak by například mohl přijít Martin, prát se s tebou, porazit tě a potom…“

„To by teda nemohl!“ křičel Hynek.

„Ha, ha,“ ozval se Martin ironicky.

„Nechte toho,“ řekl Tomáš. „Je úplně jedno, jestli by mohl nebo ne. Ty volby přece nebyly určený k tomu, abysme se tady začli prát. Takže já se prostě prát nebudu.“ Pak se otočil k ostatním: „Jestli chcete radši Hynka, tak to klidně můžete říct!“

„Ne!“ křičely děti. „Chceme tebe, Tomáši!“

„Tak to vidíš,“ řekl Tomáš Hynkovi. „Nemůžeš sám sebe zvolit, když tě ostatní nechtějí. Leda že bys to udělal tak, že by ses popral se všema dohromady a tím se zvolil. To jsme tady potom ale fakt nemuseli žádný volby dělat.“

„To bych teda chtěl viděl, jak by se tu s náma se všema pral!“ vykřikl nějaký kluk.

Tlusťoch Martin se naklonil dopředu. „Tomáši,“ řekl, „mám nápad. Já si to s Hynkem rozdám jako tvůj podzástupce. Nemusíš si s ním špinit ruce a strach mít taky nemusíš. Toho vyřídím levou zadní!“

Hynek se zachechtal. „To jsem teda zvědavej!“

Tomáš nesouhlasil. „Ne! Tady se nikdo prát nebude.“

„A můžu se zeptat proč?“

„Protože rvačkou se nic nevyřeší, můj milej,“ řekl Tomáš. „S tím se prostě budeš muset smířit. A když ne, tak si dělej, co chceš!“

Hynek si stoupl před Tomáše: „To mi nemusíš říkat dvakrát!“ křičel. „Taky že si budu dělat, co budu chtít!“ Otočil se a podíval se na ostatní. „Však uvidíte, kam to s tím vaším Tomášem dotáhnete! Jestli bude po jeho, budete tu trčet ještě za týden! Já ale nejsem takovej blázen, abych se od něj nechal komandovat!“

„Tak už konečně sklapni,“ řekl mu Martin. „Lezeš mi na nervy!“

„Však budeš ještě nervóznější,“ odbyl ho Hynek a rozhlédl se kolem sebe. „Tak, prckové, a teď bych chtěl zpátky svou deku a jídlo. Pro tenhle spolek idiotů už nehnu prstem.“ Pohlédl na Tomáše: „To ti asi není moc příjemný, co?“

„Je mi to úplně fuk,“ řekl Tomáš. „Klidně si vem, co ti patří. Bez tvýho jídla se taky obejdeme.“

Tomáš šel k sedadlu, na které děti shromáždily všechny zásoby, a odhrnul jednu deku: „Rač se obsloužit!“

Hynek si vybral v hromadě housek, chlebů a tabulek Čokolády, co mu patřilo. Ostatní ho sledovali. Nakonec si vzal i své dvě deky, přehodil si je přes ramena a bez jediného slova odkráčel dozadu, tam, kde už toho dne jednou seděl – k batohům a kufrům.

Usadil se a s velkým klidem se pustil do pomerančů a housek se salámem. Dělal, jako by byl v autobusu sám. Ostatní pro něj přestali existovat. Tomáš se za ním ještě chvíli díval.

„Tak,“ řekl potom, „a teď se taky navečeříme!“ Jeho slova ostatní natolik zaujala, že na Hynka v tu ránu úplně zapomněli. Ten v pološeru vzadu mezi kufry seděl na bobku, pojídal housky a zlostně přihlížel, jak se děti seskupily kolem Tomáše.

„Dávejte pozor,“ řekl Tomáš, „možná že už zítra dopoledne pro nás přijdou, aby nás odtud vykopali, a tak budeme potřebovat jídlo na večeři a na snídani.“

„A možná i na oběd,“ řekl obezřetně Martin.

„Správně,“ souhlasil Tomáš. „Měli bychom ale myslet i na to, že to bude možná trvat déle, než někdo přijde. Možná až do zítřejšího večera. Nebo taky až do pozítří!“

Hanička se vyděsila. „Tak dlouho?“ vykřikla ustrašeně.

Tomáš zavrtěl hlavou. „Tak dlouho určitě ne! Ale musíme s tím počítat. Může to tak být, ale nemusí. A když teď rozdělíme jídlo jenom na dvě porce, mohlo by se stát, že bychom pak měli hlad.“

Zezadu se ozval Hynkův smích. „Mohlo by se stát, mohlo by se stát!“ volal a napodobil přitom Tomášův hlas. „Říkám vám, že tu budete sedět ještě za tejden, když ho budete poslouchat!“

„A co bys udělal ty, kdybychom tě poslouchali?“ zeptalo se nějaké děvče.

„Já bych tu nezůstal. Vypravil bych se s váma všema do Bergstadtu. Tak bychom už zítra ráno mohli být v bezpečí.“

Martin se ohromeně obrátil na Tomáše. „Ty, to není tak hloupý! Proč všichni společně nevyrazíme odtud pryč? Proč tu místo toho sedíme a čekáme?“

„Protože jsme to tetě Beátě slíbili,“ řekl Tomáš. „A taky proto, že nejsme všichni dost silní, abychom se mohli tak daleko brodit hlubokým sněhem.“

Tlouštík Martin pohlédl vedle sebe na malou, křehkou Haničku a řekl rozpačitě: „No, to je taky pravda. Promiň, na to jsem nějak zapomněl.“

Tomáš jen mávl rukou. „To nic. Navrhuju, abychom jídlo rozdělili ne na dvě porce, ale na pět.“

„Jak to na pět?“ zeptal se nějaký hoch.

„Teď jednu na večeři, jednu na zítřejší snídani, pak oběd, pak ještě jednu večeři a pro jistotu ještě na jednu snídani.“

„A když pro nás přijdou mnohem dřív?“ zeptal se Martin.

„Pak budeš moct sám sníst všechno, co tu zbyde,“ řekl Tomáš a ostatní se rozesmáli. „Je to všem jasný?“ zeptal se.

„Ano,“ volaly děti.

„Dobrá,“ řekl Tomáš, „a teď se můžeme podívat, co tu všechno máme.“ Začali potraviny třídit: ovoce na jednu hromadu, čokolády na druhou, chleby s máslem na třetí a housky se šunkou a salámem na čtvrtou.

Přitom dostal tlusťoch Martin (kdo jiný, samozřejmě) opět jeden nápad.

„Moment, moment!“ vykřikl najednou vzrušeně. Ostatní přestali počítat a pohlédli na něj.

„Co je?“ zeptala se Lucka.

„Něco mě napadlo,“ řekl Martin. „Nejdřív nás bylo devatenáct, že jo? Pak se od nás Hynek odtrhnul, a tak nás zbylo osmnáct.“

„No a?“ ptala se Lucka dál.

„Jenže ono nás není osmnáct, je nás jenom sedmnáct, protože Kája už tu taky není!“

Děti přikývly. Na to nepomyslely.

„Není tu, ale jeho balíček tady zůstal,“ pokračoval Martin. „Už ho nebude potřebovat. Necháme ho ležet, nebo ho radši taky rozdělíme?“

„Jasně že ho rozdělíme!“ zvolala Lucka a ostatní děti byly taky pro.

„Ne!“ řekl Tomáš rázně.

„Co ne?“

„Kájův balíček dělit nebudeme,“ prohlásil Tomáš.

„Ale proč ne?“

„Protože Kája má záškrt,“ řekl Tomáš.

„No a?“

„Četl jsem, že záškrt je nakažlivá nemoc,“ vysvětlil Tomáš. „Všichni ji můžeme dostat, protože jsme byli s Kájou ve styku. Říkám: můžeme, ale nemusíme. Ale kdybychom snědli věci, které měl v ruce, tak bychom ji dostali určitě. Proto necháme jeho jídlo ležet.“

To bylo všem jasné, a tak souhlasili.

„A nebudeme používat ani jeho deku,“ připomněl Tomáš. „Všechno to vyneseme ven do sněhu.“

Martin si povzdechl.

„A taky si všichni před jídlem v tom sněhu umyjeme ruce,“ pokračoval Tomáš. „Podávali jsme Kájovi ruku a dotýkali jsme se ho.“

„Tak už přestaň!“ ozval se nějaký kluk. „Asi by bylo nejlepší, kdybychom vůbec opustili autobus, protože v něm Kája taky seděl!“

„Máš pravdu, to by bylo nejlepší. Jenomže to nejde. A tak uděláme aspoň to, co jde. Musíme to udělat! Nebo Chce snad někdo z vás dostat záškrt?“

„To je ale blbá otázka,“ ozval se Martin. „Tak vidíš,“ řekl Tomáš.

„Když ale toho jídla je tak žalostně málo,“ povzdechl Martin. Nemohl si tu poznámku odpustit. Pak všichni vystoupili z autobusu a umyli si ruce ve sněhu. Jen Hynek zůstal na svém místě a s jízlivým posměškem všechno sledoval.

Když se vrátili do autobusu, začali dělat seznam všech zásob jídla. Tomáš vzal kus papíru a zapisoval. Na papíře stálo:

61 housek se šunkou

24 housek se salámem

68 chlebů s máslem

33 kyselých okurek

81 jablek

21 pomerančů

51 tabulek čokolády

173 bonbonů

23 balíčků sušenek

12 banánů

67 vajíček natvrdo

Pak se vynořil nový problém. Martin navrhoval, aby se veškeré zásoby rozdělily na sedmnáct dílů a každý aby si pak svůj díl rozdělil do pěti částí.

„Každý ať si sní, kdy a co bude chtít,“ mínil tlouštík.

Na to se ozvala Alenka. „To se mi moc nelíbí,“ prohlásila tichým hláskem a stoupla si přitom na špičky, aby ji ostatní viděli. „Protože když teď každý dostane všechno najednou, tak to někteří z nás taky hned všechno snědí a pak nebudou mít nic a budou chodit k druhým žebrat.“

„K těm některým počítáš mě, viď?“ osopil se na ni Martin.

„Řekla jsem jen někteří, nikoho určitýho jsem tím nemyslela,“ ohradila se Alenka.

Tomáš ji přerušil.

„To je i můj názor,“ řekl. „Myslím, že bude lepší nechat zásoby na jedné hromadě a vzít odtud vždycky jenom tolik, kolik bude potřeba.“

„Mně se tenhle nápad vůbec nelíbí,“ vedl Martin pořád svou.

„Dobře, tak budeme hlasovat!“ navrhl Tomáš. „Kdo je pro, aby zásoby zůstaly na jedné hromadě?“

Čtrnáct dětí zvedlo ruku.

„A kdo je proti?“

Tři děti zvedly ruku. (Byl to samozřejmě Martin a ještě dva další chlapci.)

„Zásoby zůstanou pohromadě,“ prohlásil Tomáš.

„Ustoupíme před rozhodnutím většiny,“ vypjal Martin hruď.

„Nic jiného vám taky nezbývá,“ řekla malá Alenka. Potom začala děvčata přidělovat večeři a hoši je přitom kontrolovali, obzvláště Martin. Každý dostal jednu housku se salámem, jeden chleba s máslem, jedno jablko, jedno vejce natvrdo, půlku tabulky čokolády a tři bonbony. Všem se ta večeře zdála vydatná. Posadili se a pustili se do jídla. Najednou bylo v autobusu naprosté ticho.

A tu se náhle do toho ticha ozval výkřik. Děti sebou zděšeně trhly!

Byla to Lucka.

„Zbláznila ses?“ utrhl se na ni Martin, kterému leknutím div nezaskočilo. „Co tak řveš?“

„Josefína!“ zaječela Lucka. „Zapomněli jsme na Josefínu!“

Dětem klesly ruce s houskami se salámem.

Proboha, zapomněly na tlustou černou ovci Josefínu! Martin se první vzpamatoval.

„Josefína je tak tlustá, že jí trochu hladu projednou vůbec neuškodí,“ prohlásil.

Lucka vyskočila. „Ty seš tlustej zrovna tak!“ pustila se clo Martina. „Zajímalo by mě, co bys říkal, kdybychom ti taky nedali nic k jídlu!“

„Jenže já jsem člověk,“ ohradil se Martin, „a Josefína je zvíře. Lidi maj přednost.“

Lucka se obrátila k Tomášovi. „Ale to přece nejde!“ bránila se. „Josefína přece nemůže jen tak zůstat hlady!“

„Vždyť jí můžeš dát ze svýho,“ ozval se klukovský hlas.

Tomáš vstal. „Samozřejmě nemůžu nikoho z vás nutit, abyste Josefíně trošku nechali,“ řekl. „Já jí ale ze své housky kousek ulomím.“ A hned to taky udělal.

Josefína nabízené sousto okamžitě zhltla a vděčně mu olízla ruku.

Ostatní děti zahanbeně přihlížely. Když se Tomáš zase posadil, dala Lucka ovečce taky kousek.

Tu vstal Martin. Chtěl dát ovečce jenom kyselý bonbon, ale Lucka se na něj tak podívala, že honem ulomil kousek ze svého chleba s máslem. Po Martinovi vstávali i ostatní a každý dal ovečce něco k jídlu.

Za chvíli se ovce nasytila a lehla si spokojeně na podlahu. Děti, které jí už nestihly nic dát, nevěděly, co mají dělat. Taky se chtěly připojit.

„Dneska už má dost,“ prohlásila Lucka. „Ale ráno jí můžete dát něco k snídani.“

Děti souhlasily. Sedly si a pokračovaly v jídle.

„Takhle mi ještě nikdy nechutnalo,“ ozval se Martin.

„To je pravda,“ souhlasila malá Hanička. Právě strčila do pusy kyselou okurku, ale zapomněla do ní kousnout. Jen zírala před sebe.

„No,“ řekl Martin, který ji přitom pozoroval, „co je s tebou?“

„Nic,“ řekla. „Myslíš, že už teta Beáta došla ke Kájovi?“

Kája spal.

Ležel v lese pod velkým hustě zasněženým stromem a zdálo se mu, že je na pouti a sedí na pestrobarevné houpačce. Hudba hrála, kolem se tlačily davy lidí a všechny houpačky byly obsazeny. Na každé seděli nebo stáli dva lidé a houpali se nahoru a dolů, jen on byl na své houpačce sám. Vedle něj bylo prázdné místo. Postavil se, pokrčil nohy v kolenou a prudce houpačku rozhoupal. Když letěl vzhůru, řekl „Huuu!“, a když letěl dolů, volal „Hiiii!“ A měl přitom pocit, že se mu žaludek převaluje sem a tam. Lidé pod ním byli malí jako panenky, vznášel se nad střechami stánků a houpačka létala čím dál výš, až cítil, jak dostává závrať. Rozhodl se, že s tím houpáním přestane a zastaví.

Ale houpačka nešla zastavit! Ať se snažil sebevíc pohyb houpačky zabrzdit, ať se pokoušel její let zastavit – houpačka byla jako zdivočelá. Najednou udělala přemet a začala se točit dokola. Kája se ocitl hlavou dolů a musel se pevně držet, aby se nezřítil. Všechno se s ním točilo, všechno kolem něj kroužilo. Domy k němu přilétaly a zase odlétaly, lidé se zvětšovali a zase zmenšovali, hudba mu řinčela do uší, až mu z toho bylo špatně.

„Přestaňte!“ křičel Kája. „Přestaňte! Přestaňte!!!“ Ale nikdo ho neslyšel. Houpačka byla jako zběsilá. Točila se už jako kolo u auta a trámy, na kterých visela, začaly praskat. Sténaly a chvěly se a celá konstrukce se kymácela jako v bouři.

„Pomoc!“ křičel Kája.

Nikdo ho neslyšel.

Najednou se ozval strašný náraz a zoufalý Kája uviděl, jak se stojany, na kterých houpačka visela, vytrhly ze země. Houpačka se s ním zvedla do vzduchu.

Kája svištěl vzduchem jako nějaká kometa, dlouhé stojany letěly za ním a všechno to opsalo na nebi velikánský oblouk. Město sklouzlo kamsi hluboko dolů a houpačka začala najednou padat. Vzduch svištěl Kájovi kolem uší a on s hrůzou uviděl, jak se domy a věže kostelů stále zvětšují a kvapem se k němu přibližují. Zavřel oči.

Teď, pomyslel si, teď se srazíme!

V následujícím okamžiku se ozvala ohlušující rána a Kája vykřikl. Křičel ještě, když otevřel oči.

Ležel ve sněhu a někdo mu svítil do obličeje. Byl to pan Houžvička. Za ním stála teta Beáta.

Kája je oba viděl skrze hustou mlhu.

„Uklidni se, Kájo,“ řekl pan Houžvička. Zvedl ho ze země, posadil na sáňky a přikryl. „Už jsme zase u tebe.“

Kájovi cvakaly strachem zuby.

„Pročpak jsi křičel?“ ptala se teta Beáta.

„Ta houpačka uletěla,“ řekl Kája mdlým hlasem.

Teta Beáta pohlédla na pana Houžvičku a ten zakroutil hlavou.

„Tumáš,“ řekl a dal Kájovi čokoládu, kterou dostal od Martina, „to ti posílá Martin.“

Kája se podíval na čokoládu, ale nevzal si ji.

„Martin na té houpačce nebyl,“ řekl.

„Kájo, to je čokoláda!“ volala teta Beáta.

„S čokoládou bych byl možná zabrzdil,“ řekl Kája. „Ale takhle se to všechno srazilo…“

Vzdychl, zavřel oči a mumlal něco, čemu nebylo rozumět.

Najednou hlasitě vykřikl: „Pozor! Věž!“

Pan Houžvička pokrčil rameny a položil mu ruku na horké čelo.

„Blouzní,“ řekl. „Teď si musíme pospíšit!“

Teta Beáta přikývla. Popadla sáňky vzadu, pan Houžvička vpředu a společnými silami je tlačili lesem. Pan Houžvička si znovu oblékl bundu a připevnil na ni kapesní svítilnu. Lopatu svíral pod paží. Oba dospělí se prodírali dál lesem.

Kája o tom všem už nic nevěděl.

Znovu usnul.

V autobusu zatím dojedly děti svoji večeři a chystaly se ke spánku. Tomáš rozdělil deky, jako polštáře si děti daly bundy a šály. Mnohé si ve svých koutech udělaly opravdová hnízdečka. Šaty a boty si nechaly na sobě.

Hynek ještě pořád seděl mezi kufry. Díval se, co dělají ostatní, a nehýbal se. Jen jednou si stoupl, aby si rozprostřel deku.

Tomáš svolal všechny chlapce.

„Dávejte pozor,“ řekl jim, „holky budou spát a my postavíme noční hlídku.“

„Na co?“ zeptal se Martin.

„Pro případ, že by se dospělí vrátili už v noci. Tak aby nás snadno našli. Nebo kdyby se třeba něco stalo.“

„Co by se mohlo stát?“ zeptal se jeden z chlapců.

„To nevím,“ řekl Tomáš. „Ale když se něco stane a jeden z nás bude vzhůru, pak může ostatní hned vzbudit.“

Chlapci rozuměli.

Tomáš si sundal ze zápěstí hodinky. „Každý bude vzhůru hodinu, pak vzbudí dalšího a předá mu hodinky. Já začnu. Teď je osm. V šest hodin je už trochu světlo. Do té doby musíme hlídat. Je nás deset, takže se na každého dostane.“

„A v jakém pořadí se budeme střídat?“

„To můžeme hned určit,“ řekl Tomáš.

Hynek vzadu mezi kufry všechno poslouchal. Nejraději by se byl rozběhl dopředu a přidal se, protože ten nápad s noční hlídkou mu připadal vzrušující. Ale zůstal sedět. Ne, pomyslel si, mám mnohem lepší a napínavější nápad!

Chlapci mezitím stanovili pořadí hlídek. Tomáš dobře uzamkl dveře autobusu.

„Koukněte,“ řekl chlapcům, „takhle se zapínají světla! Když něco uvidíte nebo uslyšíte, zmáčkněte tenhle knoflík.“ Ukázal ostatním, jak se světla uvádějí do provozu.

„Odkud to všechno víš?“ ptal se Martin užasle.

„Poprosil jsem v Salcburku pana Houžvičku, aby mi to ukázal,“ odpověděl Tomáš. Nechal chlapce u vypínačů a počkal, dokud se je všichni nenaučili obsluhovat.

„Kdyby se něco dělo, okamžitě vzbuďte ostatní!“ řekl jim.

Chlapci kývli a vrátili se na svá místa.

„Máte všechno, co potřebujete?“ zeptal se Tomáš.

„Ano,“ volaly děti.

„Dobrá. Zhasínám.“ Rázem byla v autobusu tma. Venku za kopcem vyšel měsíc a jeho bledé světlo se odráželo od sněhu.

Tomáš se posadil na místo pana Houžvičky, za volant. Ve tmě se rýsovala silueta jeho postavy. Krátce rozsvítil světla autobusu a hned je zase zhasnul.

V autobusu bylo ticho.

„Dobrou noc vespolek,“ řekl Tomáš.

„Dobrou noc,“ mumlaly děti. Převalovaly se na sedadlech, protahovaly se a zívaly a upravovaly si deky.

Lucinka se ještě podívala, co dělá Josefína. Už spala, a když ji Lucinka pohladila, zabručela něco ze sna.

Tlusťoch Martin natáhl ruku k Haničce a upravil jí deku.

„Leží se ti dobře?“ zeptal se starostlivě.

„Ano,“ odpověděla Hanička ospale. „Kdy na tebe přijde řada?“

„Od pěti do šesti,“ řekl Martin pyšně. „Budu poslední!“

„A nemáš strach?“

„Strach?“ opakoval Martin, jako by mu něco takového nepřišlo vůbec na mysl. „Z čeho?“

„Já nevím. Jenom jsem si myslela, že bys třeba nějaký mohl mít,“ mumlala Hanička ospale. Opřela se o něj a on jí položil ruku pevně kolem ramen. Připadal si najednou neuvěřitelně silný a dospělý.

Šepot pomalu utichal. Měsíc stál vysoko nad kopcem a jeho jasné světlo dopadalo na autobus. Vpředu za volantem seděl Tomáš. Pohlédl na hodinky. Bylo půl deváté.

Pan Houžvička s tetou Beátou zatím pochodovali nocí. Za svitu měsíce bylo snadnější najít cestu a místy byl sníh tak tvrdý, že se po něm dalo pohodlně jít. Nesli sáňky s Kájou. Teta Beáta šla vzadu, pan Houžvička vpředu. Kousek ho nesli, pak ho postavili na zem a chvíli odpočívali. A pak ho zase nesli dál. Tetu Beátu už bolely ruce i nohy, ale neřekla ani slovo. Neustále se starostlivě dívala na Káju. Ten neklidně spal. Mluvil ze sna a občas blouznil. Když otevřel oči, nikoho nepoznával a zřejmě ani nevěděl, kde je a co se s ním děje. Před půlnocí zapadli znovu do hlubokého sněhu. Pan Houžvička zase musel prohazovat cestu. Teta Beáta se vyčerpaně posadila na konec saní, ztěžka oddechovala a masírovala si bolavé nohy.

„Teď už to nemůže být daleko,“ ujišťoval ji pan Houžvička soucitně. „Podle mého názoru se už zase brzy musíme dostat na silnici.“

„Doufejme,“ řekla teta Beáta. „Déle už bych to nevydržela.“

„Myslete na toho kluka,“ řekl pan Houžvička přes rameno, zatímco odhazoval sníh. „Ještě dneska v noci musí být v nemocnici, jinak bude pozdě!“

„Opravdu si myslíte, že jdeme správně?“ zeptala se teta Beáta.

„Doufám, že jo,“ odpověděl pan Houžvička trochu podrážděně. „Každopádně jsem udělal všechno, abych…“

Větu nedokončil.

„Copak je?“ zeptala se teta Beáta.

Neodpověděl.

„Pane Houžvička!“ zvolala. „Co se děje?“

Řidič zíral upřeně do tmy.

„Světlo,“ řekl. „Vidím světlo!“

Teta Beáta rázem vyskočila.

„Kde?“ vykřikla.

„Támhle, vpředu!“ A ukázal rukou. Skutečně: daleko před nimi probleskovalo tmou malé jasné světýlko.

Vypadalo to, že vychází z okna. A okno přece musí patřit k nějakému domu! A v domě musejí být lidé! A ti lidé by jim mohli pomoct!

Teta Beáta nemohla rozčilením ani klidně stát.

„Světlo!“ křičela. A pak najednou popadla pana Houžvičku kolem krku a dala mu pusu. Vzápětí ho ale hned zase polekaně pustila.

„Promiňte, pane Houžvička,“ omlouvala se rozpačitě. „To jinak nedělám. To já jenom, že jsem tak šťastná.“

„To je v pořádku,“ řekl řidič. „Nemusíte se omlouvat, slečno Beáto. Já jsem sám šťastnej.“ A taky ji políbil.

Bylo tři čtvrtě na jednu, když se propracovali pár metrů před dům. Světlo ještě stále svítilo. Sníh tu byl zase o něco tvrdší a pan Houžvička si všiml, že za domem vede silnice. A ta silnice nebyla zasypaná! Pohlédl na tetu Beátu a na sáňky.

„Můžete ho táhnout? Poběžím rychle dovnitř!“ řekl.

Kývla.

Pan Houžvička doklopýtal sněhem k domovním dveřím a zaklepal. „Dále!“ ozval se mužský hlas. Řidič vstoupil. Teta Beáta zatím dotáhla sáňky až k domu. Uvnitř ve velké jizbě seděl u stolu starý muž a pokuřoval z dýmky. Vypadalo to, že právě dopsal nějaký dopis a zrovna se chystal jít spát.

„Dobrý den,“ pozdravil pan Houžvička kvapně a skoro bez dechu. „Máte tu telefon?“

Starý pán vstal a ohromeně kývl.

„Ano,“ řekl, „támhle, ale jak to…“

Pan Houžvička ho už neposlouchal. Běžel ke staromódnímu telefonnímu aparátu, který byl upevněn na zdi vedle dveří, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Ve sluchátku to začalo zvonit.

Starý pán poklepal panu Houžvičkovi na rameno.

„Poslyšte,“ řekl, „nechtěl byste mi vysvětlit…?“

„Později,“ řekl řidič a odstrčil ho stranou. „Jděte ven, leží tam dítě. Pomozte ho přinést!“

Stařec vyndal dýmku z úst a upřeně na něj hleděl. Pak se otočil a šel ven.

„Haló!“ volal pan Houžvička do telefonu. „Haló! Haló!“

Ozval se ženský hlas.

„Slečno!“ volal pan Houžvička rychle, „prosím vás, dejte mi okamžitě nemocnici! Je to velice naléhavé! Máme tu dítě se záškrtem!“

„Spojím vás,“ řekl hlas ve vzdálené telefonní ústředně.

V aparátu to cvaklo. A pak ke svému nesmírnému ulehčení uslyšel pan Houžvička přátelský mužský hlas, který pomalu říkal: „Tady městská nemocnice!“

Chlapci v autobusu se přesně střídali v hlídce. Měsíc putoval po obloze, hodiny ubíhaly a chlapci si jeden po druhém sedali na řidičovo místo. Poslední přišel na řadu Martin.

Rozespale doklopýtal k volantu, sedl si a přitáhl si deku co nejvýš. V autobusu bylo velice chladno a Martin se třásl zimou. Představoval si to vstávání mnohem veselejší. Několikrát zapnul a zase vypnul spínač světel, ale ani to mu nepřineslo žádné zvláštní potěšení. Byl unavený a zkřehlý. Stejně se nic neděje, pomyslel si. Venku se pomalu rozednívalo. Okolí zešedlo. Přicházel nový den.

Martin si přitiskl kolena k tlustému břichu a zívnul. O deset minut později tvrdě spal…

Právě v tu chvíli se vzbudil Hynek. Trvalo mu nějakou dobu, než se zorientoval, ale pak mu došlo, kde je. A současně s tím si vzpomněl na svůj nápad z předchozího večera.

Už neměl chuť jen tak tady sedět, nechat si od Tomáše rozkazovat a čekat, až přijdou dospělí! Když mu tahle mimina nevěří, že by bylo nejlepší, kdyby šli sami hledat cestu sněhem, tak jim to dokáže!

Však on už nějakou cestu najde! A až přijdou ostatní, bude už dávno sedět pohodlně v hotelu a bude se jim smát! Pak všichni poznají, že udělali chybu, když si zvolili Tomáše, a ne jeho. Pak budou opravdu litovat!

Hynek už měl přesný plán. Bylo to vlastně velice jednoduché a nedalo se na tom nic pokazit. Když půjde ve stopách, které po sobě zanechali ve sněhu pan Houžvička a teta Beáta, musí dojít k cíli.

Hynkovi bylo jasné, že musí vyrazit na cestu, dokud ostatní ještě spí. Později by se ho určitě pokusili zadržet. Ne, teď nastala ta pravá chvíle! Pohlédl dopředu.

Tlouštík Martin seděl hluboko sesunutý v řidičově křesle a hlasitě chrápal. Ostatní děti taky tvrdě spaly. V autobusu byl naprostý klid. Venku se znatelně rozednívalo, nebe už bylo jasné. Brzy vyjde slunce, pomyslel si Hynek. Potichu se zvedl, vzal si jídlo, které mu ještě zbylo ze zásoby, a po špičkách se opatrně plížil dopředu. Musel přitom překročit Josefínu, která ležela uprostřed uličky. Když procházel kolem spícího Martina, dostal se do potíží. Nemohl otevřít dveře, neboť před nimi ležely na dece potraviny, které tam děti přinesly a roztřídily. Hynek se pokoušel odtáhnout deku stranou, ale to způsobilo rámus. Jedna holčička se ve spánku neklidně pohnula. Hynek ustrnul a chvíli tiše stál, dokud si nebyl jistý, že holčička spí. Pak vzal za kliku.

Pokusil se deku s jídlem překročit. Opatrně otevřel dveře. Trochu zavrzaly. Dovnitř se prodral ledově studený ranní vzduch. Musím si pospíšit, jinak se všichni vzbudí, pomyslel si Hynek. Trhl dveřmi a ty se úplně otevřely. Deka přitom sklouzla a část chlebů s máslem, housek se Šunkou a jablek se skutálela po schůdkách ven do sněhu. To zase způsobilo rámus. Ale nikdo se nevzbudil. Jen Martin ze sna něco zabrumlal.

Hynek přemýšlel: mám to jídlo posbírat a vrátit zpátky? Můžu to riskovat a nebát se přitom, že se ostatní probudí?

Ne, to nemohl riskovat!

Vystoupil ven a zavřel za sebou dveře. Omylem šlápl na jeden chleba s máslem, ale vůbec si toho nevšiml. Přikrčil se a opatrně se plížil kolem autobusu.

Támhle začínají řidičovy stopy! Několika skoky byl u nich. A už si to spěšně namířil k zasněženému lesu. Jednou se ještě ohlédl.

Červený autobus stál tiše a poklidně mezi skalami. Nic se nehýbalo. Hynek šel dál. Cítil se silný a plný elánu.

KAPITOLA PÁTÁ

Byl nejvyšší čas – Siréna houká nocí – „Houpačka ještě lítá!“ – Pan Houžvička telefonuje na policii – Poplach! – Řidič rozdá dobré rady a potom usne – Tlustý Martin se vzbudí a uvidí tu nadílku – Pozdvižení v autobusu – Stařec je také očkován – „Nechtěli byste ty dveře laskavě zavřít?“ – Obrovská ruka vymrští Hynka do vzduchu – Ještě jednou zahřmí – Hanička ztrácí nervy – Tomáš přemýšlí a dojde ke strašnému poznání

Právě v době, kdy Hynek opustil autobus a vydal se v ranním šeru po stopách pana Houžvičky, ležel už malý Kája v měkké, bílé nemocniční posteli a lékař mu dával injekci. Kája sebou trochu škubnul, když mu špička jehly projela kůží, ale neprobudil se. Od té doby, co v lese pod stromem usnul a zdálo se mu o zdivočelé houpačce, se už nevzbudil. Ležel v posteli v bergstadtské nemocnici, spal a nevěděl nic o tom, jak se tam dostal. To věděli jen pan Houžvička a teta Beáta, kteří stáli vedle jeho postele a přihlíželi.

„Štěstí že to šlo tak rychle,“ řekl lékař. „Byl už nejvyšší čas!“

Pan Houžvička kývl.

Vzpomněl si na dům u silnice a na rozhovor, který vedl s mužem v telefonní centrále nemocnice. Vysvětlil mu, kde se nacházejí a že mají s sebou těžce nemocné dítě, které potřebují okamžitě dopravit do nemocnice. Muž v centrále jim slíbil, že pošle záchranku.

Trvalo hodinu, než sanitka dorazila. Pan Houžvička uložil neklidně spícího Káju na lavici u kamen a starý pán uvařil kávu. Řekl, že sice slyšel dunět dvě laviny, ale že je neviděl. Teta Beáta mluvila málo. Sotva dopila kávu, položila hlavu na stůl a usnula. Spala, dokud nepřijelo auto s červeným křížem. Pak pomohla panu Houžvičkovi donést Káju k sanitce. Jakmile uviděla dva muže, kteří se sanitkou přijeli, zase ožila.

„Musím na policii!“ vykřikla. „Musím se postarat o to, aby poslali pomoc! Jsem odpovědná za autobus plný dětí, které jsou ještě uvězněny ve sněhu.“

Pan Houžvička jí přátelsky poklepal na rameno.

„Jenom hezky všechno pěkně po pořádku,“ mínil. „Nejdřív dovezeme Káju do nemocnice.“

A tak se také stalo. Poté, co se rozloučili se starým pánem, nastoupili do sanitky a ta se rozjela. Bílé auto s červeným křížem uhánělo po zasněžené silnici směrem na jih, až vítr hvízdal v oknech. Chvílemi, na nebezpečných křižovatkách, zapnul řidič výstražnou sirénu. Auto sebou házelo sem a tam. Jeden z mužů Káju pevně držel, aby nespadl z nosítek na zem. Teta Beáta seděla vedle pana Houžvičky. Vyčerpáním usnula. Najednou sebou auto prudce zatřáslo a teta Beáta se znovu vyděsila.

„Děti,“ řekla, „musím k dětem!“

„To bude dobrý,“ utěšoval ji pan Houžvička a poklepal jí přátelsky na koleno.

Sanitka už zase pokračovala na jih…

Asi za hodinu byli ve městě. Projeli liduprázdnými ulicemi a konečně zastavili před velkou budovou, nad jejímž vchodem stálo:

MĚSTSKÁ NEMOCNICE

Oba muži vyskočili a vynesli Káju na nosítkách ven. Nesli ho po schodech a pak tichými chodbami. Pan Houžvička a teta Beáta pospíchali za nimi. Jejich kroky hlasitě duněly. Konečně došli k pokoji, ve kterém stála jediná postel, a tam oba muži postavili nosítka s Kájou na zem. Vstoupil lékař, pan Houžvička mu rychle řekl všechno, co chtěl vědět, a sestra mezitím svlékla Kájovi šaty a uložila ho do postele. Kája se přitom na pár okamžiků probral a s vytřeštěnýma očima zachraptěl: „Ta houpačka lítá… pořád ještě lítá!“.

Sestra mu jemně položila ruku na rozpálené čelo a pokývala hlavou. Nevěděla, o čem mluví. Taky to vědět nemohla! Musela by znát jeho sen. Když Kájovi změřili teplotu a důkladně mu prohlédli krk za pomoci silné elektrické lampy, dostal první injekci.

A to se dělo právě ve chvíli, kdy Hynek opouštěl autobus se spícími dětmi a vydal se po stopách pana Houžvičky…

„Pane doktore,“ řekl pan Houžvička, když dal lékař Kájovi injekci a zase se narovnal, „teď musíme rychle mluvit s policií!“

„Proč?“ zeptal se lékař.

„Nejdřív,“ řekla teta Beáta ospale, „se musí zdejší policie spojit s policií v Salcburku a zařídit, aby se Kájova maminka všechno dozvěděla. Zřejmě sem přijede nejbližším vlakem, aby Káju viděla.“

Lékař přikývl.

„A dále,“ pokračoval pan Houžvička, „musí okamžitě vyslat pomocnou četu na místo, kam spadla lavina a kde stojí můj autobus s osmnácti dětmi!“ (Pan Houžvička nevěděl, že v tom okamžiku spí v autobusu těch dětí už jenom sedmnáct!)

„Proboha,“ řekl lékař, „to musíme opravdu ihned vyrozumět policii! Prosím, pojďte za mnou!“ Vedl je dlouhou chodbou do svého lékařského pokoje a tam vytočil telefonní číslo. „Policie?“ zeptal se do sluchátka. „Okamžik, prosím!“ A pokynul panu Houžvičkovi.

Řidič převzal sluchátko, řekl, kdo je a kde je, a vyprávěl o všem, co se přihodilo. Na druhém konci seděl policista, který si všechno zapisoval.

Policista seděl sám v kanceláři svého okrsku a na stole před ním ještě svítila lampa, i když oknem už dovnitř přicházelo denní světlo. Ve vedlejší místnosti spali jeho kolegové a bylo slyšet, jak hlasitě chrápou. Policista u telefonu si ještě stále zapisoval a přitom zíval. Celou noc nespal, a tak byl pořádně unavený.

„Ano,“ říkal, „ano, ano, rozumím… někoho na pomoc, ano, zařídím vše nezbytné… Kde jste? V městské nemocnici? Dobře, cestou si vás tam vyzvedneme!“

Položil sluchátko a vstal. Šel ke dveřím místnosti, ve které spali jeho kolegové, otevřel je a chvilku pozoroval muže, kteří poklidně podřimovali na polních lehátkách. Pak vytáhl z kapsy malou píšťalku a pronikavě zapískal.

V tu ránu mužstvo polekaně vyskočilo ze svých lehátek.

„Vstávat!“ křičel službu konající policista.

A přitom se škodolibě zašklebil.

Pan Houžvička zatím v nemocnici také položil sluchátko a otočil se. Všiml si, že lékař už odešel z pokoje. Teta Beáta seděla v hlubokém křesle a tvrdě spala s pusou otevřenou. „Slečno Beáto,“ řekl pan Houžvička, „teď nemůžete spát! Za chvíli přijede policie a vyzvedne si nás tu! Slečno Beáto!“ zvolal o něco hlasitěji a posunul židli dozadu, aby mohl vstát. Přitom zjistil, že má kolena jako z olova, a tak zase dosedl zpátky na židli. Hlava mu klesla. Zhluboka vydechl.

„Slečno Beáto,“ řekl ještě jednou, ale jeho hlas byl už tišší a nezřetelný, „teď nemůžete spá…“

Už to nedořekl do konce. Právě v tu chvíli totiž sám usnul.

Bylo půl sedmé.

Hynek dorazil na kraj lesa a kráčel dál hlubokým sněhem mezi stromy. Měl skvělou náladu. Vždyť je to k smíchu, říkal si, pan Houžvička mi tvrdil, že nejsem dost velkej a silnej, abych mohl jít s ním, a teď jdu touhle cestou, jako šli dospělí, úplně sám, bez pomoci a samostatně – a všechno jde jako po másle!

Hynek sáhl do kapsy, vyndal chleba s máslem a za chůze se do něj pustil. Chutnal mu výborně. Když ho dojedl, začal si samou radostí pískat. Představoval si, jak se asi lidé ve městě zatváří, až přijde a řekne jim, že se sám dokázal dostat z místa zasypaného lavinou! Za pár hodin to stihnu, pomyslel si, nic se přece nemůže stát. Stopy pana Houžvičky a tety Beáty se před ním zřetelně rýsovaly. Štěstí že v noci nesněžilo!

Hynek si radostně pohvizdoval. Pak přestal a nahlas se rozesmál.

Představil si, jak se asi bude tlustý Martin hloupě tvářit, až se vzbudí a zjistí, co se stalo.

Martin sebou trhl a vzbudil se.

Zdálo se mu, že se byl s Haničkou a Luckou koupat. Bylo však divné, že voda v bazénu, do kterého vstoupili, nebyla modrá, ale červená. A když ji trochu ochutnal, zjistil ke svému příjemnému překvapení, že to vůbec není voda, ale malinová šťáva! Martin se do ní vrhl. Plaval a potápěl se. A pokaždé, když se potopil, nabral si plnou pusu té báječné sladké šťávy.

Pak ale najednou hladina zneklidněla a začala se vlnit. Zprvu byly vlny malé a Martin se jim mohl vyhnout. Jenže pak se rychle zvětšovaly, rostly a brzy změnily celý bazén v rozbouřený oceán. Martin se ohlédl za oběma děvčaty. Zoufale bojovaly s vlnami. Chtěl jim přispěchat na pomoc, ale vtom ho dostihla vlna vysoká jako dům, vyhodila ho do výšky a pak ho s sebou smetla do sladké, lepkavé malinové hlubiny. Martin polykal, polykal a polykal. Už se mu nedostávalo vzduchu. Bál se, že se udusí, a tak se z posledních sil zoufale odrazil ode dna bazénu a mával rukama a nohama, až se z toho malinového moře vynořil.

A právě v tom okamžení se probudil za volantem v sedadle pana Houžvičky a lapal po dechu.

Fujtajbl, pomyslel si. To byl ale sen! Otřásl se a natáhl si ztuhlé nohy. Vtom mu pohled padl na zem a tam uviděl tu spoušť! Polekaně vstal. Pohled ven mu ukázal ještě víc. Otevřel dveře a vyskočil do sněhu. Tam ležely chleby, housky, čokolády a ovoce. A většina těch potravin, jak Martin zjistil, byla na kost zmrzlá, protože v noci byla pořádná zima. Martina zabolelo u srdce. Taková škoda!

Jak se to jen mohlo stát? Za to můžu já, řekl si provinile, zanedbal jsem svou povinnost. Usnul jsem! Kdybych byl neusnul, nemohlo by se to stát. Sehnul se a zvedl několik na kost zmrzlých chlebů. Pak je zase položil na zem.

Vrátil se zpátky do autobusu. Dumal, jak k tomu záhadnému neštěstí mohlo dojít. Někdo musel otevřít dveře a to jídlo vysypat ven… ale kdo? Kdo? Jeho pohled putoval autobusem z jednoho spáče na druhého.

A pak si všiml, že Hynek je pryč.

„Hynek chybí!“ vykřikl Martin hlasitě.

Tomáš se vzbudil jako první a hned vstal. Po něm se probrali další. Protřel si ospalé oči, uviděl, že do autobusu už svítí sluníčko a pohlédl na Martina, který rozčileně mával rukama.

„Co se děje?“ zeptal se Tomáš.

„Hynek!“ křičel Martin. „Hynek zmizel!“

Děti, které už byly vzhůru, vyskočily a ohlédly se. A vskutku: místo mezi kufry a batohy bylo prázdné!

„Jak mohl zmizet?“ divil se Tomáš. „Přece jsi seděl u dveří a hlídal?“

Martin svěsil hlavu.

„To není tak docela pravda,“ řekl rozpačitě.

„Co není docela pravda?“

„Já jsem sice seděl u dveří, ale pozor jsem nedával,“ odpověděl Martin provinile.

„A proč ne?“

„Protože jsem usnul,“ řekl tlouštík tiše. Velice se styděl. Ostatní se na něj dívali a mlčeli. „A zatímco jsem spal, Hynek se vytratil. A jak vystupoval, tak… tak…“ Martin polkl. Nemohl ze sebe vypravit, co Hynek provedl.

„Co udělal?“ volaly děti. „Tak mluv!“

,,… vysypal část našich zásob ven do sněhu!“ řekl Martin stísněným hlasem.

Autobus rázem ožil.

Děti se rozběhly ke dveřím, aby se na tu spoušť podívaly. Martin se sklíčeně postavil ke dveřím a ukázal rukou do sněhu.

„Tam,“ řekl.

„Moje housky!“ zvolalo jedno děvče.

„Moje čokoláda!“ křičelo jiné. Několik dětí vystoupilo ven a pokoušelo se zachránit, co se ještě zachránit dalo.

Martin pohlédl na Tomáše.

„Mrzí mě, že jsem usnul,“ řekl tiše.

Tomáš pokrčil rameny. „To se může stát každýmu,“ řekl.

Martin si nedokázal odpustit poznámku: „Kdybychom byli včera všechno to jídlo rozdělili, nemohlo by se něco takovýho stát!“

„Nech to být,“ mávl rukou Tomáš. „O jídlo si starosti nedělám.“

„A o co tedy?“

„O Hynka,“ řekl Tomáš. „Kdoví, kam šel. Doufejme, že našel tu správnou cestu…“ Tomáš se odmlčel.

„Co je?“ zeptal se Martin. „Proč jsi najednou tak smutnej?“

„Už aby byli pan Houžvička a teta Beáta zase zpátky,“ povzdechl si Tomáš.

Teta Beáta a pan Houžvička seděli tou dobou s tuctem strážníků v policejním autě. Město nechali za zády a uháněli po stejné silnici, po které sem přijeli, jenže teď už byla zalitá sluncem. Vedle tety Beáty seděl muž, který měl pod kabátem bílý plášť. Na kolenou držel velkou brašnu, Byl to lékař z městské nemocnice a na přání policie jel s nimi. Měl za úkol ihned po nástupu do autobusu dát všem dětem injekci proti záškrtu. Všechny přišly s Kájou do styku, a tak byly také všechny v nebezpečí, že se nakazily. I teta Beáta a pan Houžvička už dostali po injekci. Před policejním autem ujížděla veliká sněžná fréza hasičského sboru. Měla později odklidit sníh ze zasypané cesty. Prozatím ještě neměla co na práci. Před půl osmou dorazili k osamělému domu u silnice, ve kterém bydlel starý muž. Policejní auto zastavilo a lékař s brašnou kráčel směrem k domu. Pan Houžvička ho následoval. Zaklepali na dveře.

Uvnitř se ozval nevrlý hlas. Pak se dveře otevřely a objevila se rozcuchaná hlava. Když muž spatřil pana Houžvičku, dostal vztek. „Krucinál, už zase,“ zavrčel rozzlobeně, „budu se moct ještě dneska vyspat?“

„My zas hned půjdem,“ slíbil řidič.

„Proč jste vůbec tady?“ zeptal se stařec. Otevřel dveře trochu víc a bylo vidět, že má na sobě dlouhou noční košili a na nohou pantofle.

„Abychom vám dali injekci,“ řekl lékař.

„Ještě tohle!“ bručel starý pán.

„Je to nutný,“ prohlásil pan Houžvička.

„Jasně že je to nutný,“ přisvědčil stařec. „Snad si nemyslíte, že chci dostat záškrt? Pojďte dál!“

Šel do velké světnice a lehl si na postel. Pak si vyhrnul rukáv noční košile a řekl: „Tak honem, do toho.“

Lékař otevřel brašnu a vyndal injekční stříkačku. Když přistoupil k posteli, zavřel starý pán oči. „Nemůžu vidět krev!“ Ale žádnou krev vidět nebylo. Ani kapičku. Lékař byl velice šikovný a rychlý. Místo vpichu zalepil náplastí a řekl: „Tak, a teď už se vám nemůže nic stát!“

„Děkuji,“ řekl stařec a otočil se ke zdi. „Dobrou noc!“

„Spíš dobré ráno,“ ozval se lékař.

„Já říkám dobrou noc,“ zabručel starý pán. Ostatní se smáli, a když odcházeli, ještě za nimi volal: „… a zavřete pořádně dveře!“

Lékař vyšel ven první. Pan Houžvička šel za ním a chtěl udělat, oč je starý pán požádal. Ale dveře se znovu rozlétly a přirazily pana Houžvičku k rámu. Uviděl, jak policisti a teta Beáta vyskočili z auta a běží k němu a jak sněžný pluh najednou opsal oblouk a vjel do zasněženého pole na kraji silnice. Pak se najednou ozvalo dunění a rachot. Země se chvěla, vzduch byl plný vířícího sněhu, nad domem se přehnala vichřice a pan Houžvička věděl: někde blízko spadla další lavina!

Hned nato byl zase klid a sluníčko dál svítilo jakoby nic. Policisti se bez dechu dívali jeden na druhého.

První, kdo se zmohl na slovo, byl starý pán. Vypadalo to, že vůbec nepochopil, co se stalo, neboť jen zlostně poznamenal: „Nechtěli byste laskavě zavřít ty dveře?“

Hynek kráčel po úpatí kopce. Sníh tu byl hluboký a nikde žádný strom. Hynek si ještě pořád pohvizdoval. Stopy pana Houžvičky a tety Beáty mu ukazovaly cestu. Teď už to nebude dlouho trvat, myslel si. Za pár hodin budu u cíle!

Podíval se vzhůru do slunce a odhadoval, že je tak půl osmé nebo osm hodin. Usoudil, že si může trochu odpočinout. Však si to zaslouží! Došel už přece dost daleko.

Sedl si na kámen, který vyčníval ze sněhu, vzal tašku a vyndal tabulku čokolády. Sotva z ní však kousek ukousl, uslyšel z dálky hučení. Začal se rozhlížet na všechny strany, ale nemohl určit, odkud přichází. Svahy kopců ležely klidně a mírumilovně zalité sluncem. Hučení bylo čím dál hlasitější. Hynek vyskočil. Najednou začal mít divný pocit. A pak uviděl, co se děje a odkud ten hrozivý hlomoz přichází.

Na protějším kopci se utrhla obrovská masa sněhu a řítila se do údolí. Vypadalo to, jako kdyby dolů padal velikánský bílý ubrus. Hynek jen zíral.

Ubrus se najednou napřímil, zvedl se do vzduchu a strhl s sebou půl kopce. Několik osamělých stromů, které mu stály v cestě, zmizelo v tom bílém mračnu. A obrovská bílá masa, ve kterou se „ubrus“ změnil, pokračovala dál v cestě dolů.

Hučení přešlo ve hřmění.

Hynek s námahou polkl. Pochopil, že celá ta strašlivá sněhová masa, která se dala do pohybu, míří do údolí přímo k němu. Stál jako přibitý. Nic kloudného ho nenapadalo. Co teď? Kam má utéct, kde se schovat?

Lavina dostihla hranici lesa a strhla s sebou další stromy. Hynek zahodil čokoládu a utíkal, jak nejrychleji v hlubokém sněhu dovedl. Klopýtal, padal a zase vstával, pusu i oči měl plné sněhu, lapal po dechu a stále běžel a běžel a běžel jako o život. Zvedl se vichr, setmělo se a vzduch se naplnil hustým sněhovým prachem.

To všechno se odehrálo mnohem rychleji, než tu vyprávíme. Trvalo to jen pár okamžiků. Mocná neviditelná ruka popadla Hynka pod krkem a vyhodila ho do vzduchu. Zní to až neuvěřitelně, ale bylo to opravdu tak: Hynek najednou letěl vzduchem. Neletěl ani dlouho, ani daleko, ale letěl!

Lavina hřměla tichým údolím, hnala se jako obrovitý sněhový mrak. Hynek dopadl těžce na zem a zůstal ležet. Sníh se přes něj přehnal a přikryl ho. Hynek ležel obličejem dolů a už o ničem nevěděl.

Děti v autobusu také slyšely dunění laviny, ale neviděly ji – svah, na kterém autobus uvízl, ležel mimo její dosah. Proto se také nevyděsily jako předešlý den, kdy mohly lavinu přímo vidět. Příjemně však nebylo nikomu z nich.

„Myslíš, že ta lavina spadla zase na silnici?“ ptala se malá Hanička plačtivým hlasem tlouštíka Martina. Děti právě snídaly, co jim ještě zbylo ze zásob, a většinu z nich rázem přešla chuť k jídlu. „Určitě ne,“ uklidňoval ji Martin. (Jeho chuť nepřešla.) „Tahle lavina spadla někam úplně jinam. Silnice přece leží tam dole.“ A ukázal prstem opačným směrem.

Hanička začala bědovat. „Proč teta Beáta nejde!“ řekla plačtivě. „Kde je? Kdy už pro nás konečně přijdou? Mám takový strach! Vždyť sem ještě klidně může nějaká lavina spadnout!“

„Ne, to nemůže!“ křičel Martin, kterému samotnému nebylo do smíchu. „Nikdy nespadne víc lavin na jedno místo. To jsi přece právě viděla!“ Hanička na něj upřeně civěla a pak propukla v pláč.

Takové reakce se tlustý Martin nenadál. Vstal, bezradně pohladil Haničku po hlavě, a když se mu nepodařilo ji uklidnit, zoufale vykřikl: „Tomáši, pojď sem! Hanička brečí!“

Tomáš seděl vpředu na řidičově sedadle a zamyšleně se díval ven do sněhu. Martin na něj musel znovu zavolat. „Tomáši!“ Teď teprve se chlapec vzpamatoval.

„Ano, co chceš?“

„Já…,“ začal Martin, když tu uviděl Tomášův nepřítomný výraz a zeptal se ho: „Co je s tebou?“

„Přemýšlel jsem,“ odpověděl Tomáš.

„O čem?“

„Ta lavina musela spadnout do míst, kudy šli pan Houžvička s tetou Beátou a Kájou,“ řekl Tomáš.

„Neříkej takový nesmysly!“ pustila se do něj Lucka. „Ti tři tudy šli včera, už přece uběhlo plno hodin! Určitě se jim nemohlo nic stát!“

„Já nemyslím na ně,“ řekl Tomáš.

„A na koho tedy?“ zvolal kdosi. Tomáš pomalu vstal.

„Pojďte se mnou,“ řekl a vystoupil ven.

Děti ho následovaly. Tomáš šel až k místu, kde začínaly stopy pana Houžvičky.

„Tady,“ ukázal na zem.

„Co tady?“ ptal se tlustý Martin nechápavě.

„Co vidíš?“

„Šlápoty pana Houžvičky,“ řekl Martin.

„A co ještě?“

„Jsou v nich ještě nějaký další… menší…,“ řekla Lucka. „Ty asi budou od tety Beáty.“

Tomáš přikývl. „Ano, od tety Beáty, od Káji a nebo od Hynka.“

„Od Hynka?“ zvolalo několik dětí vyděšeně.

„Ano, od Hynka,“ přisvědčil Tomáš vážně. „Myslím si, že šel ve stopách pana Houžvičky.“

Všichni mlčeli. Konečně se ozval Martin: „To si myslíš ty, ale Hynek přece mohl jít někam úplně jinam.“

„Ne,“ řekl Tomáš, „to nemohl.“

„Áh, a proč?“ ptal se Martin.

„Protože žádné jiné stopy už od autobusu nevedou,“ řekl Tomáš pomalu a každé slovo zdůraznil. „Z toho vyplývá, že Hynek musel jít ve stopách pana Houžvičky. Proto mám o něj strach.“

„Strach?“ zeptala se Hanička stísněně. „Proč?“

„Protože odešel tam, kam před chvílí spadla lavina!“ odpověděl tiše Tomáš.

KAPITOLA ŠESTÁ

Ten kluk nám dělá jenom problémy! – Ale můžu snad říct svůj názor? – Sedmnáct dětí se vydává hledat osmnácté – Martin si mne ruce – Hynek si už nepíská – I slunce pomalu mizí – Jak to může dlouho trvat, než se tam dostaneme? – Hynek najde stopu ve sněhu a to mu dodá odvahu – Tady musela spadnout lavina – Pro Hynka je už po všem – Martin padá, nadává a nakonec zachraňuje lidský život – Proboha, kde jsou děti? – Nezbývá než čekat – Pan Houžvička spatří uprchlíky jako první – Tlusťoch Martin už zase myslí na večeři – Nejdřív musí panstvo dostat injekci

Když Tomáš domluvil, bylo hodnou chvíli ticho. Pak jeden z chlapců řekl: „Jestli se mu něco stane, bude to jeho vina.“

Tomáš kývl. „Samozřejmě,“ řekl, „bude to jeho vina. Ale kdoví, jestli se mu něco stalo – a když, tak co se mu stalo. Možná že ho ta lavina zasypala. Možná ale, že je jenom zraněný, zlomil si nohu nebo ruku a teď leží někde ve sněhu.“

„Jestli to tak je, tak mu musíme pomoct, a to hned, ať už za to může, nebo ne!“ zvolala Lucka.

„To je pravda,“ řekl Tomáš. „A až ho zachráníme, řekneme mu hezky od plic, co si o něm myslíme. Je ale možný, že už teď sám lituje toho, co provedl.“

Tlusťoch Martin dával hodnou chvíli do pořádku své pocity a nakonec řekl: „Nechci, aby se mu stalo něco opravdu vážnýho. Ale aby dostal trochu za vyučenou, třeba se pořádně vylekal, to bych teda chtěl. A pak bych ho klidně přišel zachránit. A až bych ho zachránil, tak bych mu s chutí jednu vlepil!“

Děti se smály, ale jeden chlapec vykřikl: „Já ne! Když si to sám nadrobil, tak ať si to taky hezky sám slízne! Jak k tomu přijdeme, abychom mu teď pomáhali? Co když spadne další lavina a všechny nás zasype? Ne. Myslím, že si ten kluk nezaslouží, abychom se o něj dál starali. Myslím, že bychom měli raději zůstat v autobusu!“

Několik dětí s ním souhlasilo, mezi nimi i Alenka.

„Je to pravda,“ křičela. „Já si to taky myslím! A vůbec: jak si to pátrání vlastně představuješ? Vždyť ani nevíme, kam Hynek šel?“

„To pátrání bude mít smysl jenom tehdy, když se ho zúčastní většina z nás. Budeme totiž moct jít v širokým rozestupu a prohledat větší území. Budeme na něj moct neustále volat, a tím spíš ho najdeme. Když půjde někdo z nás sám, nebude to mít žádnej smysl!“

„A co když se Hynkovi vůbec nic nestalo, hezky si došel, kam chtěl, a my ho budeme hledat zbytečně!“ křičela Alenka.

„To je možný,“ přisvědčil Tomáš. „Ale je taky možný, že leží někde pod sněhem a nemůže se hnout. To nikdo neví. Nemám Hynka zrovna v lásce, ale co můžu dělat? Myslím, že ho budeme muset jít hledat. Tak vás prosím, abyste mi pomohli.“

Děti stály nerozhodně ve sněhu a dívaly se na sebe.

„Ten kluk nám dělá jenom problémy!“ řekla Alenka.

„Nejdřív vyvolá hádku, pak vyhází naše zásoby do sněhu a nakonec ho ještě musíme jít hledat!“ vrčel tlusťoch Martin. Za nejhorší ovšem považoval zmařené jídlo.

„Znamená to, že s námi nechceš jít?“ zeptal se Tomáš.

„Jakpak ne?“ zeptal se Martin užasle. „Jasně že chci jít taky! Ale můžu snad říct svůj názor, ne?“

„A vy?“ zeptal se Tomáš ostatních.

„Co máme dělat jinýho?“ ozvala se Lucka. „Musíme jít. Přece Hynka nenecháme ve štychu!“

Ostatní děti souhlasily. Byly stejného názoru.

„Haničko,“ otočil se Martin k malé kamarádce, „jestli máš strach, tak tu klidně můžeš zůstat!“

„Já nemám strach,“ prohlásila Hanička a sama se vlastním slovům podivila. Bylo to tak! Najednou se už doopravdy ničeho nebála.

„A co se stane, když se dospělí vrátí a my tu nebudeme?“

„Necháme jim tady vzkaz,“ řekl Tomáš. Vrátil se do autobusu, našel kousek papírové krabice a napsal na něj velkými tiskacími písmeny:

ŠLI JSME HLEDAT HYNKA, KTERÝ SE ZTRATIL.

Chvíli přemýšlel, a pak ještě dopsal: POČKEJTE TU NA NÁS, VRÁTÍME SE ZPÁTKY!

Lucinka se zatím loučila s Josefínou, která se na ni bázlivě dívala. „Buď hezky hodná,“ řekla, „ne abys něco provedla! Tady máš ještě trochu jídla… My se brzy vrátíme, měj se tu dobře!“

Ostatní děti si už oblékaly kabáty.

„Jste všichni připraveni?“ zeptal se Tomáš. Děti přikývly. A pak vyrazily. Pochodovaly v dlouhé řadě jedno za druhým. Jako poslední šlapal tlusťoch Martin. Před ním šla Hanička. Z autobusu se za nimi dívala černá ovce. Na volantu se houpala zavěšená cedule s Tomášovým vzkazem.

„Až ho najdeme, tak mu stejně jednu dám! I když se mu možná nic nestalo,“ říkal Martin Haničce a mnul si přitom ruce.

Doufal, že se Hynkovi opravdu nic nepřihodilo.

Hynek ležel pod silnou vrstvou sněhu, když přišel zase k sobě. Otevřel oči a trochu se nadzvedl. Pohnul pravou nohou a tu ucítil prudkou bolest. Rozhlédl se. Kolem něj bylo najednou všechno bílé. Nic než nekonečná sněhová pustina. Stopy, podle kterých šel, zmizely. Lavina, která se tudy přehnala, je pohřbila.

Hynek se cítil zesláblý a bylo mu mizerně. Z posledních sil se postavil. Při prvním kroku, který udělal, se mu podlomila kolena. Pravou nohu měl jako v ohni. Zaťal zuby. Musí jít dál! Musí!

Pohlédl k nebi. Sluníčko už stálo docela vysoko. Vzpomněl si, že než spadla lavina, měl sluníčko po levé ruce. Takže musí jít dál tak, aby ho zase měl vlevo. Ovšem způsob, jakým se Hynek pohyboval, se nedal nazvat chůzí. Udělal několik kroků a klesl do hlubokého sněhu. S námahou se z něj vyškrábal, pár metrů lezl po čtyřech, vstal, znovu upadl a tak pořád dál. Noha strašně bolela. Byl celý zpocený. Stěží dýchal, košile se mu lepila na tělo. A kolem nebylo vidět nic než sníh a sníh, až k obzoru. Za několik minut se slunce schovalo za hustý mrak a trochu se ochladilo.

Zprvu to bylo docela příjemné. Ale brzy zakryly mraky celé slunce a Hynek už nebyl schopen určit směr, kterým měl dál jít…

V tu dobu se ale dělo ještě něco jiného.

Na zasypané horské silnici začala těžká sněžná fréza svou práci. Obrovská lopatová kola se zakusovala do hlubokého sněhu a z postranní trubky vyletoval do vzduchu sněhový gejzír, který padal obloukem daleko do pole. Policisti, pan Houžvička a teta Beáta stáli na kousku odklizené silnice a přihlíželi. Nic jiného dělat nemohli. Museli prostě čekat.

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“ zeptala se teta Beáta neklidně a pohlédla přitom na hodinky.

Bylo tři čtvrtě na deset.

Jeden z požárníků, který obsluhoval frézu, pokrčil rameny.

„Pět, šest hodin – když budeme mít štěstí,“ řekl. „A když se nic dalšího nepřihodí!“

Teta Beáta rozuměla, co tím myslel. Chtěl totiž říct: „Když nespadne žádná další lavina!“

„To už se nestane,“ utěšoval ji pan Houžvička.

Nejistě přikývla. Pak poodešla kousek stranou a dívala se clo sněhu. Po chvíli si uvědomila, že neustále opakuje: „Pane Bože, dej, ať už se nic nestane a ať jsme za pár hodin u autobusu. Pane Bože, dej, ať se nic nestane a ať jsme za pár hodin u autobusu…“

Nemohla vědět, že v této chvíli už děti v autobusu nejsou a že v něm zůstala jenom černá ovce…

Děti zahájily pátrání po ztraceném Hynkovi. Šly husím pochodem ve stopách pana Houžvičky, občas zůstaly stát, aby popadly dech. Chlapci tvrdili, že to dělají proto, aby brali ohled na děvčata. Lucka ale křičela: „Na nás ohledy brát nemusíte! Nejsme vůbec unavený! Tyhle přestávky nejsou zapotřebí!“

A malá Hanička, která mohla najednou odvahu rozdávat, zaječela: „Tak, správně!“ A pochodovala plnou parou vpřed.

O hodinu později cítil Hynek, že už je na konci se silami. Klesl do sněhu a zíral před sebe. Noha tak nesnesitelně bolela, že stěží mohl dál. Ztratil směr a nevěděl, kde je. Vzdal se naděje, že by z té hrozivé sněhové pustiny někdy vysel. Už hodinu se s námahou plazil ve sněhu – a krajina se ani v nejmenším nezměnila.

Jak tak seděl na zemi a díval se před sebe, najednou zpozorněl! Uviděl stopy ve sněhu. Stopy!

Rázem zapomněl na všechnu únavu a vyčerpání, ba dokonce i na bolavou nohu. Vyskočil a zamířil k nim. Stopy byly nepravidelné, zčásti za váté sněhem, ale semtam se zřetelně rýsovaly. Už nebylo pochyb: někdo tudy šel a není to dlouho…!

Hynek zatnul zuby a vyrazil znovu na cestu. Šel po těch cizích stopách. Musely patřit někomu, kdo tudy prošel před ním. Toho člověka musím najít, pomyslel si Hynek. Je to moje jediná naděje! Moje záchrana!

Hynek dál klopýtal sněhem a ztěžka oddychoval.

Sedmnáct dětí mezitím dorazilo k místu, kde stopy pana Houžvičky končily. Dál se už rozprostírala jen nedozírná sněhová pustina, na kterou dosud nevstoupila lidská noha. Tomáš zůstal stát a máváním přivolal ostatní.

„To je určitě ta lavina,“ řekl. „Spadla sem dolů a zasypala stopy pana Houžvičky. Někde tady musíme Hynka hledat. Teď už nemůžeme pochodovat, jeden za druhým. Půjdeme vedle sebe ve velkém rozestupu, ale tak, abychom na sebe ještě viděli. Nebo aspoň na svého souseda. Buďte opatrní, sníh tu bude asi hodně hluboký! Dávejte pořád pozor, aby se váš soused neztratil. Když něco uvidíte, zavolejte na ostatní.“

Děti se začaly rozestupovat, dokud nevytvořily dlouhý řetěz. Ti, co stáli na obou koncích, byli vidět už jen jako černé tečky ve sněhu.

A pak se znovu dali do pohybu. Pomalu a obezřetně postupovali vpřed zasněženým údolím.

Čas běžel.

Jen Tomáš mohl říct, kolik je hodin. Měl totiž jako jediný své vlastní hodinky. Slunce stálo vysoko na obloze, bylo časné odpoledne a řetěz sedmnácti dětí se krok za krokem pohyboval údolím. Po Hynkovi však stále nebylo ani památky…

Daleko vpředu na ohromné bílé pláni klopýtal Hynek po stopách, které našel. Blonďaté vlasy mu padaly do čela, dech mu vázl, jednu nohu táhl za sebou. Totam bylo veselé pohvizdování, tatam byla odvaha z dnešního rána. Hynkovi bylo do pláče.

Kam ty stopy vedou? Kam jen vedou?

Přece nemohou pokračovat donekonečna…

Jak tak přemýšlel, uviděl něco naprosto nepochopitelného a zůstal stát.

Před ním ve sněhu ležely najednou dvoje stopy.

Dvoje stopy tam, kde měly být jen jedny!

Hynek se zoufale rozhlížel. Co to má znamenat? Odkud ty druhé stopy přicházejí? Pohlédl stranou a uviděl ve sněhu velkou prohlubeň. Jak ji spatřil, rozplakal se. Došlo mu totiž, co se stalo. Slzy mu stékaly po tvářích. Pomalu a bezmocně se sesunul do sněhu.

Teď je všechno ztraceno, pomyslel si.

Celou dobu šel totiž po svých vlastních stopách!

Řetěz dětí se pomalu a vytrvale posunoval vpřed údolím.

Co chvíli se někdo zastavil, přiložil ruce k ústům a ze všech sil zakřičel: „Hynku! Hynku!“ Přidaly se další dětské hlasy a volaly Hynkovo jméno. Ale nikdo neodpovídal. Krajina kolem byla němá.

Tlusťoch Martin, který šel pár set metrů vlevo od malé Haničky, se po ní neustále starostlivě ohlížel. Byli na cestě už dlouhé hodiny a Martin měl za to, že Hanička musí určitě být velice unavená.

„Ještě můžeš?“ křikl na ni.

„Jasně že jo!“ odpověděla mu svým vysokým hláskem. „A ty?“

„To se ví!“ zavolal zpátky. Ale tak jistý si tím nebyl. Příšerně ho bolely nohy, a co hlavně – dostal hlad! Říkal si, jak to od něj bylo hloupé, že nepomyslel na to, vzít si s sebou něco k jídlu. To všechno kvůli tomu strašnýmu Hynkovi, přemítal. Kdoví, kolik času ještě bude třeba, abychom ho našli… Jestli ho ovšem vůbec najdeme!

Právě v tu chvíli zakopl o cosi, co se mu připletlo pod nohy, a svalil se do sněhu.

Ksakru, pomyslel si. Ještě tohle. Že jsem radši nezůstal v autobusu! Co je mi koneckonců do nějakýho praštěnýho Hynka?

Pokoušel se znovu vstát a přitom zkoumal, o co vlastně zakopl. Před ním ve sněhu ležela jakási podivně zkroucená překážka a nehýbala se.

Když se Martin zvedal, opřel se o ni rukou. V ten okamžik hlasitě vykřikl. A pak začal křičet z plných plic.

„Sem!“ řval. „Sem! Rychle, pojďte sem! Našel jsem Hynka!“

Sotva to ostatní uslyšeli, rozběhli se k němu, co jim síly stačily. Když dorazili, rozčilením stěží popadali dech. Beze slova zírali na podivnou hromádku, která ležela u Martinových nohou.

Tomáš k ní přistoupil a klekl si vedle.

„Hynku!“ volal a třásl s ním. „Hynku, slyšíš mě?“

Hynek pomalu otevřel oči a upřel je na Tomáše. Dlouho se zdálo, že Tomáše vůbec nepoznává. Pak se posadil, podíval se na ostatní děti a rozplakal se. Ani nevěděl, že pláče. Proudy slz mu stékaly po tvářích. Musel dvakrát polknout, než byl schopen promluvit. Když se mu to konečně podařilo, vysoukal ze sebe dvě věty:

„Mrzí mě, co jsem udělal. Dík, že jste přišli.“

Pak padl zpátky do sněhu a zavřel oči.

Tomáš pohlédl na Martina.

„Přišli jsme v pravou chvíli,“ mínil. „A ty jsi Hynkovi zachránil život!“

„Neviděl jsem stopy,“ řekl Martin, „prostě jsem na něj narazil. To by přece mohl dokázat každý!“ Díval se na Hynka, který ležel před ním ve sněhu a nehýbal se. „Škoda ale teď mu opravdu nemůžu žádnou vlepit,“ dodal ještě.

Lucka se protlačila k Tomášovi. „A co bude teď?“ ptala se dychtivě.

„Teď ho musíme odnést zpátky do autobusu,“ prohlásil Tomáš a podíval se na hodinky. Bylo půl třetí.

Bylo půl čtvrté, když řidič za volantem sněžné frézy najednou narazil na prázdno. Vstal a předním sklem vyhlížel ven před sebe. Uviděl kousek zaváté silnice, pár skalisek, dál za nimi několik stromů a mezi skalami a stromy – červený autobus.

„Jsme na místě!“ zvolal.

„Jsme na místě!“ křičel i pan Houžvička, který celou cestu pochodoval těsně vedle frézy. Otočil se a utíkal k tetě Beátě. „Už jsme tady!“ zavolal na ni. Pak ji popadl za ruku a oba se rozběhli k autobusu. Čím více se přibližovali, tím divnější se jim celý autobus zdál.

„Proboha,“ vypravila ze sebe teta Beáta, „co se tam děje? Kde jsou děti? Proč není nikoho vidět?“

Pan Houžvička ji nechal stát a sám doběhl k autobusu. Trhl dveřmi. Autobus byl prázdný, jen černá ovečka k němu přiběhla a rozčileně zabečela.

Řidič stál jako opařený. A jak se tak kolem sebe rozhlížel, spatřil na volantu zavěšenou ceduli.

Sundal ji a četl.

Mezitím dorazila do autobusu i teta Beáta.

„Co se stalo?“ vykřikla. Za ní už dobíhali i první policisti.

Pan Houžvička jí beze slova podal papírovou ceduli. Když dočetla, hlesla vyčerpaně: „To nám tak ještě scházelo!“ a sedla si na schůdky. „Co teď budeme dělat?“

„Čekat,“ řekl pan Houžvička.

Dlouhá řada dětí pochodovala zpátky k autobusu. Slunce už stálo nízko a všichni byli k smrti unaveni. Nejdřív nesli Hynka Tomáš a Martin. Pak je vystřídali další dva chlapci a tak to šlo pořád dál, dokud všichni, včetně děvčat, nepřišli na řadu. A pak se začalo znovu od začátku. Hynek měl oteklé nohy a nemohl se už na ně postavit. Bylo mu to nepříjemné, že nemůže jít sám a že ho ostatní musí nést. Neustále se omlouval.

„Buď už zticha,“ utrhl se na něj Martin. „Máme tě tu snad nechat ležet, když nemůžeš šlapat sám?“

„To ne,“ řekl Hynek. „Ale musíte mít na mě pěknej vztek, co? Je mi trapný, že jsem vám na obtíž!“

„Když nic jinýho, tak to pro tebe byla aspoň pořádná lekce,“ řekl tlusťoch Martin spokojeně. „Snad jsi už konečně pochopil, že v životě nezáleží jenom na těch svalech. Za to tě klidně rádi ponesem.“

Děti dorazily k místu, kde končily ve sněhu zřetelné stopy pana Houžvičky. Začalo se smrákat. Nikomu už nebylo do řeči. Všichni byli unavení a vyčerpaní. Beze slova šlapali za dvěma hochy, kteří šli jako první a nesli mezi sebou Hynka.

„Teď už tam brzo budem,“ povzbuzoval je Tomáš. Nikdo mu ale neodpověděl. Děti jen zíraly přeci sebe do sněhu, pochodovaly jedno za druhým a byly příliš unavené, než aby byly schopné myslet na něco jiného než na to, jak by už rády byly zpátky v autobusu.

Pan Houžvička je uviděl první.

Byla už skoro tma, a tak si nejdřív myslel, že ho klame zrak. Pak si ale všiml, že tmavé body, o které jeho pohled zavadil, se pohybují. A pohybují se směrem k němu!

„Už jdou!“ vykřikl. Vyskočil z autobusu a rozběhl se zasněženou plání. Ostatní běželi za ním. Křičeli a mávali rukama. I děti křičely. Některé se rozběhly kupředu, jiné rychle pomáhaly oběma chlapcům, kteří nesli Hynka. Všichni už chtěli být u cíle.

V půli cesty mezi skalami se všichni sešli, děti, pan Houžvička, teta Beáta, hasiči a policisti. To bylo shledání!

Dospělí děti objímali a tiskli je k sobě. Pak je zvedli do výšky a všech osmnáct dětí se s halasným jásotem a pokřikem neslo k autobusu. Tlustá Josefína, která tam na ně čekala, jim celá rozrušená přihopkala v ústrety.

„Jsme zachráněni!“ křičela malá Hanička.

„Pojedeme dál!“ křičel pan Houžvička.

„Konečně se můžeme navečeřet!“ hulákal tlusťoch Martin.

A všichni samou radostí tancovali, smáli se a štěbetali jeden přes druhého. Všichni, až na Hynka, který tam tiše seděl a jen občas se rozpačitě usmál.

„Všichni nastupovat!“ poručil pan Houžvička. „Pokračujeme v jízdě!“

„Ještě moment!“ ozvalo se najednou. Byl to lékař. „Nejdřív musím každému z vás, panstvo, dát injekci!“

KAPITOLA POSLEDNÍ

je sice krátká, ale možná o to významnější.

Za půl hodiny byl lékař se svou důležitou prací u konce a všech osmnáct dětí dostalo po injekci, která je měla ochránit, aby neonemocněly jako Kája. Všechny děti byly velice statečné. Malá Hanička dokonce tvrdila, že to bylo příjemné, nechat se od pana doktora píchnout do ramene.

Samozřejmě že trochu přeháněla, ale nikoho to doopravdy nebolelo.

Nakonec dostala injekci i ovce Josefína – „Pro jistotu,“ řekl pan doktor a smál se.

Zatímco musely čekat, až bude lékař hotov, vyprávěly děti panu Houžvičkovi a tetě Beátě, co se všechno semlelo. Teta Beáta a pan Houžvička pozorně poslouchali. Konečně mohl pan Houžvička nastartovat motor autobusu, policisti se do něj opřeli, aby ho pomohli vytlačit z místa, na kterém uvízl, a už si to pomalu šinul zpátky po odklizené silnici. Policejní auto a velká sněžná fréza ho následovaly. Pan Houžvička zařadil vyšší rychlost.

Setmělo se.

V autobusu bylo příjemně teplo a útulno. A děti, unavené, ale šťastné, seděly už zase na svých místech.

Lékař zatím prohlížel Hynkovu nohu. Nebylo to nic vážného. Obvázal mu ji a řekl, že bude muset ještě den nebo dva zůstat v posteli. Pak bude zase v pořádku.

Kolem autobusu se míhaly hromady sněhu, které tam navršila sněžná fréza. Teta Beáta se otočila k dětem a řekla: „Děkuji vám, že jste byli tak moudří a stateční, když jste tu byli sami. A teď bych vás chtěla o něco poprosit: Nikdy nezapomeňte, co jste prožili. Nezapomeňte, jak jste si byli navzájem cizí, když jste do tohoto autobusu nastupovali, a jak jste se přesto podělili o deky a jídlo. Nezapomeňte, jak to Tomáš nastrojil, abychom ovci Josefínu dostali zpátky do autobusu, a jak nám Martin dal svoje jídlo, třebaže věděl, že pak bude mít hlad. Nezapomeňte, jak jste si sami zvolili zástupce, kterému jste důvěřovali a který vás pak vedl. Nezapomeňte, jak jste se střídali v hlídkách, aby ostatní mohli spát. A hlavně nezapomeňte na to, že jste dvěma z vás zachránili život. Ale ze všeho nedůležitější, co byste si měli zapamatovat, je, že když se člověk oddělí od ostatních a zůstane sám, je ztracen, ale když si lidé navzájem pomohou a táhnou všichni za jeden provaz, nemůže se jim nic stát!“ Teta Beáta se na chvíli odmlčela a položila ruku na Hynkovu hlavu. „Jsem přesvědčená, že si to i Hynek všechno dobře zapamatuje a že se bude od této chvíle snažit být dobrým kamarádem. Je to tak, Hynku?“

Hynek kýval hlavou a rychle dodal: „Ano, teto Beáto!“

„Fajn,“ řekl tlusťoch Martin. „A až se ta tvoje noha uzdraví, tak si to s tebou konečně rozdám! Ale jenom z legrace! A taky abych věděl, jestli ses doopravdy takovej silák!“

„Jsem pro,“ řekl Hynek a usmál se. A pak si podali ruce.

Byla už docela tma a pan Houžvička rozsvítil světla.

Teta Beáta hovořila dál. „Bylo vás tu v autobusu pouhých devatenáct. Ale to, co se tady stalo, stává se i ve velkém světě. Tam taky musí lidé držet spolu a navzájem si pomáhat, jestliže nechtějí, aby došlo k nějakému neštěstí. A proto vás prosím, abyste nezapomněli, co jste tady prožili. Jednou, až budete dospělí, jednejte tak, jako jste jednali tady. Celý svět pak bude moct být autobusem, ve kterém jede celé lidstvo a kde si všichni lidé navzájem pomáhají. Ráda si ho představuji, ten autobus, který bude velký jako svět.“

Teta Beáta se odmlčela. Děti se dívaly z okna ven do tmy a přemýšlely o tom, co jim teta Beáta právě řekla. Viděly velký autobus, ve kterém jednoho dne budou sedět lidé všech zemí a ras…

U silnice se objevil osamělý dům. Pan Houžvička zabrzdil a zatroubil. Dveře se otevřely a děti spatřily starého muže, který vyšel na silnici. „Jak se vede?“ křikl na něj pan Houžvička.

Starý pán popošel pár kroků. Děti ho neznaly. Byl to stařec, kterému pan Houžvička už dvakrát přetrhl spánek.

„Mně by se vedlo dobře,“ odpověděl, „jenom kdybyste se tady pořád neochomejtali, kdykoli se mi chce spát!“

Pan Houžvička se smál.

„Teď už je to naposledy!“ volal. „Dobrou noc!“

„Dobrou noc!“ bručel starý pán. „A šťastnou cestu!“ dodal na rozloučenou. Autobus se pomalu vzdaloval a sněžná fréza s policejním autem ho následovaly. Starý pán stál ve dveřích osamělého domu a mával. Tři vozidla rychle spolkla tma. Brzy už bylo vidět jenom červená zadní světla. Nakonec zmizela i ta.

„Šťastnou cestu!“ řekl ještě jednou tiše starý pán. Pak vešel do domu a zavřel za sebou dveře.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai