Hurá, ještě žijeme

Johannes Mario Simmel

(2003)

Hodnocení:

88%

Štítky:

Romány, Literatura světová

Své bohaté zpravodajské a novinářské zkušenosti autor zúročuje v tomto pikareskním románu, v němž na životním příběhu fiktivní postavy Jakuba Formanna, veskrze sympatického hrdiny do nepohody, zasvěceně líčí poválečné období v západní Evropě, charakterizované jako „hospodářský zázrak“. Brilantní próza, prokládaná dobovými dokumenty a konzultovaná s odborníky z politických, hospodářských a právnických kruhů, nám tak neobyčejně zajímavě přibližuje a osvětluje dobu sice nedávnou, nicméně stále nepříliš známou.

Přeložila Eva Pátková

© Droemer Knaur Verlag Schoeller & Co., Locarno, 197– Translation O Eva Pátková, 1992

ISBN 80-205-0282-3

Mé Heleně

Velké doby, hrdinské doby potřebují velké, hrdinské lidi. Tak nám to říkali ve škole učitelé a já si vždycky myslel: Pěkný podvod. Pokud je vůbec zapotřebí hrdinů, pak, prosím pěkně, pro malé, zlé a těžké časy!

Například posledních třicet let skutečně nebylo pro nikoho z nás žádný med. Nebo snad ano? Jen si vzpomeňme na začátky. A na dnešek. Existuje jen jediný muž, který se samozřejmě nejmenuje Jakub Formann jako v téhle knížce, nýbrž úplně jinak – a ten je takový, jak jsem si ho vždycky přál: Hrdina do špatného počasí.

Jakub by samozřejmě upadl do rozpaků, kdyby mu to řekl někdo přímo do očí. Neboť si ani za mák nepřipadá jako hrdina.

Tohoto Jakuba Formanna, který se ve skutečnosti jmenuje úplně jinak, jsem si upřímně zamiloval. A proto, a taky pro útěchu a pro poučení nás všech, jsem napsal jeho příběh.

J. M. S.Začali jsme největší válku všech dob a slavně ji prohráli. Obzvlášť slavně ji prohráli ti, kteří ji vyhráli. Po ní se nám nějakou dobu vedlo pramizerně. Pak se nám nějakou dobu dařilo tak dobře, že svět jen zíral. Říkalo se tomu »hospodářský zázrak«. Pak to údobí skončilo a nám se zase začalo báječně dařit. Nepochybně bude brzy zase všechno oukej.

Proč tomu tak je, to mi nedokázal žádný z odborníků, jichž jsem se dotazoval, vysvětlit lépe než Kurt Tucholsky, kterého jsem se sice už bohužel dotázat nemohl, který však v roce 1930 napsal toto:

KOLOBĚH PŘÍRODY

Otec má bratrance, jehož nevlastní otec si vzal za ženu otcovu sestru dvojče. A její strýc říkával: »Milé dítě, tak tady máme červíky. Červíky žerou žáby; žáby jsou potravou pro čápy, čápi přinášejí děti; a děti mívají červíky. Tak se uzavírá koloběh přírody.«

PROLOG

Šťastné doby lidstva jsou nepopsanými stránkami v knize historie.

LEOPOLD VON RANKE (1795– 1886)

1/

A divoce jako býk kupředu.

A s veškerou pozemskou rozkoší zase zpátky.

Kupředu. Zpátky. Ach, jaká slast, ach, jaké štěstí. Přiblblý reklamní slogan: »Jen létání je krásnější«. To nejkrásnější na světě bylo, je a po všechny časy zůstane: tady tohle! A dopředu. A zpátky. Samozřejmě se mezi námi najde spousta takových, co se přitom děsně potí, myslel si. Pot se z nich přímo lije. Našim sladouškům do tváře. Mezi ňadra. Na břicho. To mi vyprávěly ženy. A zase dolů. A zase – pomalu! – nahoru. Ze mne, říkal si, se pot nelije. Jsem štístko. Pochopitelně je mi horko. Vždyť je to taky námaha. To je divné, takhle horko mi ještě nikdy nebylo. Musím přiznat: je mi proklatě horko.

A s úděsem zjistil: Po nose mu stékala kapička potu. Skanula.

Plesk!

A druhá.

Plesk!

Děsné.

Plesk!!!

Třetí.

Hrůza, říkal si. To jsem dneska tak rozčilený? Nebo stárnu? Nebo co se to děje? Vždyť mám přitom vždycky zavřené oči. Tak se líp soustředím. Ale teď to risknu a podívám se. (Jedním okem.) Risknul pohled jedním okem. Ve zlomku vteřiny mu přestalo být děsně horko, naopak mu mráz přejel po zádech.

No nazdar!

Není divu, že se tak potím.

Pode mnou hoří ohýnek. Jestliže nádrž z rolls-royce, typ Silver Shadow, vybuchne a jestli přitom chytne benzín – ojojoj! Mám rolls-royce, typ Silver Shadow. Mám ještě čtyři jiná auta. Ale dnes v noci jsem jel v Silver Shadow.

A kupředu. A zpátky. A…

Jak to, vlastně. Mrkneme se na to oběma očima. Všemi, co jich máme. A je– jejejej!

Najednou se rozklepal jak sulc. Jako spousta sulcu. Jenom nespadnout, říkal si zoufale, jenom nespadnout doprostřed roztomilého ohýnku. Vězel, jak teď zjistil, ve vidlici větví vysokého stromu. Strom stál těsně na okraji propasti. Vlevo od něho byl dálniční most s proraženým zábradlím.

Proraženým…

A teď se rázem rozpomněl.

Už zas všechno vím! Dostal jsem na zasněžené, zledovatělé vozovce zledovatělého, zasněženého mostu smyk. V rychlosti sto dvacet kilometrů za hodinu. A s hladinou alkoholu v krvi určitě vyšší než dvě promile. Nahoru a dolů. Dolů a nahoru. Ale teď už z toho žádnou radost nemám. Spíš naopak.

Tady to po mé levici je most. Musí to být most. Vzpomínám si, že jsem před mostem zahlédl žlutou tabuli s nápisem WEYARN. Propánajána, to je přece Mangfallský most! Údolí tam dole, kde hoří můj rolls-royce, odhaduji na dobrých sedmdesát metrů hloubky, a já mám na odhad oko. To dopředu a zpátky, co mi ještě před pěti minutami působilo takové potěšení, pochází od komíhajících se větví, do nichž jsem vletěl. Zřejmě vymrštěn z rolls-royce, když prolomil zábradlí. Má to tedy člověk kliku.

Hm.

Ohýnek., ohýnek…

Pěkným velikým ohýnkem přece tehdy, před mnoha lety všechno začalo. Kdepak ten druhý ohýnek byl? Proč hořelo? Dumal.

Nic nevydumal.

Tudíž se začal modlit.

Milý Bože, prosím tě, pokud existuješ, zachraň mě. Prosím! Budu pak v tebe věřit a budu všem lidem říkat, že existuješ a že v tebe musí věřit, jenom mě teď zachovej při životě. Udělals to již často, ale tak prekérní to ještě nikdy nebylo, krucinálfagot – promiň, milý Bože, promiň! Učiň, ať se větve nezlomí. Nedopusť, abych spadl dolů do plamenů svého Silver Shadow. Taky zas vstoupím do církve. Nikdy bych býval nevystoupil, jen kdyby církevní daně nebyly tak šíleně vysoké – huj, Ježíši, pro kristapána, teď bych býval málem sklouzl! Kvůli hříšné myšlence. Pro mě za mě, ať tu církevní daň důstojní páni třeba zdvojnásobí. Ztrojnásobí! Jenom ať slezu z toho stromu se zdravou kůží, pane na nebesích! Nepatrně se pohnul. Okamžitě se rozvrzaly všechny větve, co jich strom měl. Vrzal celý strom. Ojojoj. Takhle to nepůjde. Musím se soukat dolů. Jak jsem se soukal dopředu tehdy v Rusku, v té vesnici, jak se jen jmenovala? Ljubcha se jmenovala, krucinál mám já ale paměť, sunul jsem se se třemi magnetickými náložemi. Jsem sportem zocelený člověk. Vždycky jsem byl. Do povětří vyletěl jeden Stalinův tank a dva T 34. Ale živáčkovi se vlas nezkřivil! Ani ruským vojákům, ani mně. Ležel jsem totiž ve stodole a čekal, až všichni páni rudoarmějci usnou. A ty tanky jsem nezlikvidoval jen tak pro legraci. Víš přece, milý pane Bože, kolik takový Stalin nebo T 34 stojí, kolik je v nich práce. Prostě jsem to musel udělat, protože ti zatracení holomci z »poplašné roty«, do které mě strčili za trest, protože jsem opíchával snoubenku toho majitele rytířského kříže… Panebože, já jsem jak dělo!

Svatá Panenko Maria, teď tam dole vybuchla i rezervní nádrž. To je už po druhé, co mám takové trable s rolls-roycem. Po prvé to bylo v Novém Mexiku, zůstal jednoduše stát. Prostě stát! Benzínová pumpa byla zkrátka v – promiň, promiň, milý Pane Bože! Tak jsem z nejbližšího Zapadákova zatelegrafoval do servisu v Londýně, že vůz potřebuje opravit. A oni telegrafovali nazpátek: »Rolls-royce nikdy nepotřebuje opravu, mechanik přiletí nejbližším letadlem bea«.

Takhle je to správně! Pořád dál se pěkně soukat dozadu! Už jsem zvládl dvacet centimetrů. Zbývají mi nanejvýš tři metry.

V hloubce dole vidím teď maličké lidičky na svazích, jak tam šplhají, mužíčkové, ženušky. Slyším, velmi nezřetelně, jejich hlasy…

»S tím, kdo v tý káře seděl, je ámen, ten je na Maderu!«

»Ale to by se tu někde musela povalovat aspoň hlava nebo hnáty nebo tak něco! Nic tu ale není!«

»Určitě byl namazaný. Dobře mu tak, ožralovi!«

»Poprvé za šest měsíců jsem zas jednou pořádně usnul! Teď mi do toho musí vletět takový blbec! Myslí si, že si to můžou dovolit, kapitalisti hnusní!«

To člověka povzbudí, když slyší takovéhle hlásky. To vám tedy povím…

Sirény.

Jak to, sirény?

Aha, někdo zřejmě zalarmoval hasiče. Už uhánějí přes zasněžená pole, ti hodní hoši. Krásná velká a červená hasičská auta s blikajícími majáčky. Zatraceně, už zas bych málem sletěl! Pomaleji, člověče, suň se pomaleji! A promiň mi, prosím, to »zatraceně«, milý Pane Bože. Je to jen proto, že jsem jak slíva, jak slíva, jak slíva. Tenkrát v Rusku jsem byl náramně střízlivý. A plazil jsem se po písčité půdě, ne po zledovatělé, rozpraskané větvi. A přišel jsem přímo z lazaretu, ne rovnou z vídeňského plesu v opeře. A na sobě jsem měl špinavou pěšáckou uniformu, ne špinavý frak jako teď. Je špinavý a roztrhaný, límec mě děsně škrtí a tím krámem jsem si málem vypíchl oko. Ten krám je »Velký stříbrný čestný odznak se stužkou za zásluhy o Rakouskou republiku«.

Dnes dopoledne – ne, včera dopoledne! – mi ho slavnostně propůjčili. A přesně o půlnoci, na plese v opeře, všichni přišli, aby mi blahopřáli. Teď je šesthodin a šest minut ráno, jak vidím na hodinkách, které mají – díky tobě, Pane Bože – svítící ciferník. Takže to bylo před šesti hodinami. Vidíš, Jakube, ještě umíš správně počítat, ještě ti mozek funguje, pamatuješ se na ples v opeře. Spolkový kancléř dr. Josef Klaus (Rakouská lidová strana, pravičák, klerikál, ale roztomilý člověk) zastupoval spolkového prezidenta Adolfa Schárfa (Rakouská sociálně demokratická strana, levičák, rudý, ale taky roztomilý člověk), protože onemocněl na chřipku.

Lez ještě pomaleji!

Dnes, 26. února 1965, mám narozeniny. Je mi pětačtyřicet. Pochopitelně by mě ani ve snu nenapadlo, že své pětačtyřicáté narozeniny – opatrně, vidlice! – strávím takhle.

Ve Státní opeře bylo šest tisíc hostí. Já jsem byl absolutní atrakce. Aspoň jsem si to myslel. Jako plno dalších lidí. Rakouské zázračné dítě!

»Nechte to hořet, šéfe, ten ožrala je v pánu, ten vězí někde tam nahoře ve sněhu!« Štěbetavý hlásek zdola. Nikoliv, holoubku, co tam dole povykuješ, zatímco hodní hoši od hasičů začali rozstřikovat pěnu, nevězím ve sněhu, nýbrž tady nahoře na stromě, a v pánu taky ještě nejsem, všemohoucí nedopustí, abych tady teď umřel. Aspoň doufám.

Z toho »Velkého stříbrného čestného odznaku se stužkou« se snad zblázním. Právě jsem si o něj málem rozřízl krk. Chtěli mi na mé narozeniny udělat radost. A pak – pozor, nějaká větev praská! – půlnoc! Dveře ve střední lóži se otvírají (pozval jsem pár přátel a objednal jsem tři lóže), takže dveře se otvírají a vejde Kreisky a říká…

2/

»… pan spolkový kancléř jde právě k vám, milý pane Formanne,« oznámil rakouský ministr zahraničí dr. Bruno Kreisky.

»To je ale od něho milé,« odpověděl Jakub dojatě. Dámy a pánové v lóži strnuli úctou. Jakub si popotáhl vestu od fraku. Vlastnil tucet fraků a ačkoliv ho jeho krejčí znovu a znovu ujišťoval, že frak je oblekem gentlemana a pohodlný jako žádné jiné oblečení, stejně si Jakub na tenhle druh oděvu nikdy nezvykl. Nenáviděl chvíli, kdy si musel obléknout frak, a v průběhu let si vůči svým frakům vypěstoval značnou averzi. Takovou věc si mohl vymyslet jen sadista! Ten kovový knoflík na límci, který člověka přímo dusí! A pod frakovou vestou ta košilová náprsenka, tvrdá jako kost, takže člověk se nemůže pohodlně posadit, nýbrž jen absolutně zpříma a prkenně, aby se mu dolní konec nezaryl do… těla! Nebo

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

Začíná rok 1965..

Nový rok je ve Spolkové republice Německo přivítán ohňostrojem za 50 miliónů marek.

Ředitel zoologické zahrady ve Frankfurtu dr. Bernhard Grzimek vede rozhořčený boj proti kožichům z leopardi kůže.

5.ledna se Konrád Adenauer, německý spolkový kancléř v letech 1949-1963, dožívá 89 let.

Od 8. ledna obývá svržený arabský král Ibn Saud 12. poschodí vídeňského hotelu »Intercontinental«. S ním přijelo: neuvedený počet z jeho celkem 22 legitimních synů; 40 dvorních úředníků, nemálo harémových dam (kolik přesně, to neprozradí ani policie, ani hotel); tři lékaři s kyslíkovými bombami a krevními konzervami. Ibn Saud je od roku 1959 čestným prezidentem Spolku rodin s mnoha dětmi okresního svazu ve Freiburgu.

25. ledna umírá Winston Churchill, britský předseda vlády v letech 1940 – 1945 a 1951 – 1955, ve věku 90 let.

V SSSR byl 14. října 1964 uvolněn Nikita Chruščov ze všech svých funkcí. K jeho nástupcům patří Leonid Brežněv jako generální tajemník. Alexej Kosygin jako předseda rady ministrů a Nikolaj Viktorovič Podgornyj jako předseda prezídia Nejvyššího sovětu.

4. února 1965 se dožívá profesor Ludwig Erhard, »otec německého hospodářského zázraku« a od roku 1963 spolkový kancléř, 68 let.

Od tohoto roku jsou obyvatelé ve Spolkové republice konsternováni strašidlem »recese«: soukromé příjmy rostou rychleji než národní důchod.

Třetí dohoda o propustkách (předtím 1963 a 1964) mezi senátem (západního) Berlína a NDR: obyvatelům západního Berlína je dovolena časově omezená návštěva příbuzných ve východním Berlíně.

Tancuje se »letkiss« – dva poskoky doleva, dva doprava, pak skok vpřed, dva zpátky a posléze tři poskoky vpřed a hubička partnerovi.

Ve Spojených státech amerických dostane zbrojní průmysl dodatečné zakázky ve výši 1 700 000 000 $ jako důsledek války ve Vietnamu.

25. února se koná vídeňský ples v opeře – od konce války v pořadí desátý. Když se poslední návštěvníci setkají ráno kolem čtvrté hodiny k tradiční gulášové polévce v baru Eden, vhodí do baru neznámý pachatel páchnoucí bombu, jak zaznamenal mnichovský lokáíkář Hunter, sběratel společenských klípků.

– -–--–--–--–--–--–--–--–--– –

tkanice, jimiž se přivazovala košile a vesta, jako bych byl závodní jachta! A ty další tkanice, které zabraňovaly klouzání kalhot dolů a vesty nahoru tím způsobem, že se vesta i kalhoty svázaly dohromady! A ty – ale co! Nejhorší bylo příšerné vedro, které takový frak produkoval a k tomu ještě opera se šesti tisíci lidmi a bez klimatizace.

Kdykoliv si musel Jakub obléci frak, vypil vždycky, než se vrhl do víru radovánek, velkou sklenici osolené vody. Ta zabránila nadměrnému pocení, aspoň na nějaký čas. Zato musel s sebou pořád nosit táfličky hroznového cukru. Kvůli krevnímu oběhu. Ach, myslel si Jakub, to byly krásné časy, tenkrát v roce 1945, když jsme neměli co do huby a ani halíř a jen staré hadry a děravé boty! A ještě nevěděli, co to je érkondišening…

V roce 1965 stála lóže na ples v opeře na prvním balkóně úředně šedesát tisíc šilinků. Načerno stála třikrát tolik, Jakub dobrovolně zaplatil – když se to dozvěděl – za jednu lóži 180 000 šilinků, neboť věděl, že jeho milá dlouholetá přítelkyně Christl hraběnka Schónfeldtová, organizátorka všech plesů v opeře, vždy dbala na to, aby se čistý výnos této velkolepé slavnosti použil pro ty, kdo byli velmi staří nebo velmi mladí, v každém případě velmi chudí a bezmocní. Před dvaceti lety byl takový i Jakub Formann: velmi mladý a velmi chudý a velmi bezmocný. Jako my všichni v roce 1945. Ne, ještě o trochu víc! Potom se ovšem s Jakubem leccos odehrálo. Něco příkladného. Proto přece vyprávíme tenhle příběh.

3/

»Happy birthday to you, happy birthday to you, happy birthday, dear Jakub, happy birthday to you!« zpíval kancléř spolkové republiky Rakousko, dr. Josef Klaus, a spousta lidí zpívala s ním. Jakub se stěží ubránil slzám.

»Mnohokrát ti děkuji, pane kancléři,« řekl Jakub a hřbetem ruky si otřel oči. »Děkuji vám všem!«

Oba pánové stáli proti sobě v Jakubově střední lóži, vytapetované tmavorudým sametem. Zezadu je ozařovaly světlomety a šířily pekelné vedro. Bez ustání cvakaly spouště fotoaparátů. Kamery bzučely. Televize a filmový týdeník. A do Jakubova útočiště, do něhož se normálně vešlo osm, nejvýš deset osob, se tlačili stále další lidé, aby oslavenci potřásli rukou – ministři (sedm, osm, devět, počítal mechanicky Jakub), generální tajemníci politických stran (jeden, dva, tři, čtyři), zahraniční diplomaté (jedenáct, dvanáct, třináct). Jakubovi hosté v čele s jeho milovanou, božskou Natašou byli bez milosti vytlačeni ven. Doufejme, že se lóže neutrhne a nezřítí do přízemí, říkal si Jakub. V přízemí se nacházela podstatná část toho, čemu se říká »kosmopolitní prominence«. Další část zírala z okolních lóží.

Finta se solí je v háji, pomyslel si Jakub, když ucítil, jak mu po prsou a po zádech začaly stékat čůrky potu. Klaus taky vypadá, jako by ho právě vytáhli z vody.

»To je nejkrásnější okamžik mého života, pane kancléři,« prohlásil Jakub. Takže poklonu mi složilo šest socdemáckých hlavounů, pomyslel si Jakub, a pět klerikálních, a teď ještě i kancléř! Církev a komunisti, dumal Jakub, kteří kupodivu mají spoustu věcí společných, zdaleka ne jen to, že jejich papaláši nechodí na plesy v opeře, mi prostřednictvím svých funkcionářů vyřizovali upřímné gratulace. No, vždyť také všichni ode mne dostali volební a jiné peněžité dary, a nijak malé. Jsem obyčejný člověk. Každý z nich si pro lidi přece vlastně přeje jen to nejlepší, pokud tomu rozumím. Co se dá potom dělat? Člověk se musí snažit, hehe, aby zůstal spravedlivý a dal všem, uvažoval Jakub, ponořený do vzpomínek a zase znovu se odsoukal osm a půl centimetru zpátky po větvi zledovatělého stromu nad propastí Mangfally tady u Weyarnu v Horním Bavorsku. Pámbíčku, pomoz mi…

»Pane Formanne, jsi Rakušan,« prohlásil kancléř. »A my všichni jsme na tebe hrdí!«

»Měl jsem zkrátka o chlup víc štěstí,« mumlal rozpačitě Jakub.

»Pořád stejně skromný«, mumlal kancléř.

»Pane Formanne, já skutečně sjezdil celý svět, ale nikde a u nikoho jsem neviděl tak nádherná vejce jako u tebe!«

(A zas jsem se odsoukal jedenáct centimetrů zpátky…)

»Pane kancléři,« zahovořil Jakub a přitom se mu rozbušila na levém spánku jizva, o kterou se kdysi dávno zasloužil ostrostřelec Rudé armády, který střílel velice dobře, ale přece jen ne dost dobře, »kvalita mých vajec není mou zásluhou.«

No nazdar. Pan ministr pro kulturu a vzdělání. Další klerikál!

»Koho jiného?« otázal se vážně pan kancléř, »Jen tvoje. Jsou to přece tvoje vejce! A také z toho máme radost a také na to jsme pyšní, že nejvybranější vejce na světě jsou od Rakušanal«

Obecný aplaus. Jakubova tvář dostala barvu přezrálého rajčete, Jakub se usmíval a stydlivě ukláněl kolem dokola. Nelson Aldrich Rockefeller s chotí mu kynuli z protější lóže. Také jim zamával.

(Když se teď zhoupnu jako opice o větev níž, získám nejmíň metr. A možná ztratím život. Zhoupl se. Větev se nezlomila. Hned zítra jsem zpátky v církvi!)

Orchestr vyhrával »Na krásném modrém Dunaji« a Jakub očima obkroužil operu a zdravil ministry, prezidenty, filmové hvězdy, šejky, průmyslníky, vědce, umělce, aristokraty, oslnivě krásné ženy a oslnivě bohaté milionáře. A hleďme, najednou se mu udělalo špatně, zcela znenadání.

Stalo se to proto, že Jakub nesnesl alkohol. Nikdy totiž neholdoval ohnivé vodě. Dbal na své zdraví. Což bylo od něho nejvýš rozumné. Občas se tomu přirozeně nemohl vyhnout, jako třeba dnes večer. Jeho devatenáct hostí a on vyprázdnili do této chvíle jednačtyřicet lahví Roederského Crystalu. K nim postavil číšník dalších dvacet prázdných. A Jakub, nezvyklý na pití, cítil, že je namazaný, a to čím dál víc.

(A před dvaceti lety ještě neměl ani střechu nad hlavou. Když měl štěstí, dostal místo v ohřívárně. Pár holínek za cigaretu. Jo, jo…)

Jakubových devatenáct hostí bydlelo v luxusních apartmánech nedalekého hotelu IMPERIAL. Přátele ze zámoří sem dal dopravit boeingem 727. Přátelé z Evropy přiletěli letadlem Mystère. On sám se sem dostal z Istanbulu dalším letadlem Mystère. Letadlový park mu patří zrovna tak jako automobilový s dvěma mercedesy, dvěma porši a jedním rolls-roycem, typ Silver Shadow.

»Dovolíš, pane Formanne,« zeptala se nejznámější vídeňská společenská intrikánka, »abych tě objala?«

»Ale jistě, samozřejmě,« souhlasil Jakub a pomyslel si: V Rakousku tedy skutečně ničemu neujdeš!

A tak se mu dostalo objetí a políbení na pravou i levou tvář.

(Přesně tak, jak já rozděluji volební dary, napadlo ho.)

Už je u kmene stromu!

Teď musím skočit dolů do sněhu. Teď se hned přesvědčíme, jestli existuješ, milý pánbu. Pokud nejsi, sesvištím po srázu do údolí. Jestli existuješ, zůstanu nahoře. Můžeš si vybrat, pomyslel si Jakub a skočil.

Zůstal nahoře.

Nějakou chvíli jen ležel. Supěl. Byl zbrocený potem, naprosto vyřízený. Ruce se mu třásly jako notorikovi. Zas se mu udělalo špatně, hrozně špatně. Všechno se kolem něho točilo. Pro jistotu objal oběma rukama kmen stromu a tváří se přitiskl k ledové kůře. Takže existuješ, milý Pane Bože. Bohudíky. Svítící ciferník jeho hodinek ukazoval šest hodin třináct minut.

4/

Hodinky ukazovaly čtyři hodiny dvacet jedna minut, když mu pan Walter Horvath říkal: »Pro všechno na světě vás prosím, pane Formanne, nedělejte to!« A pan Alexandr Fleischer dodal: »To by byla holá sebevražda, pane Formanne!«

Pánové Fleischer a Horvath byli (a ještě pořád jsou) noční vrátní v hotelu IMPERIAL.

Jakub, ve fraku, s bílým karafiátem v knoflíkové dírce, odpověděl přívětivě, ale jednoznačně: »Potřebuji svého rollse!« Decentně škytnul a ucítil kořeněnou chuť výtečné gulášové polévky, kterou spolu se svými hosty pojedl po odchodu z opery v paláci hraběnky Very Czerné – Wiskowitschové. Žíznivě přitom upíjel plzeňské, což mu značně zvýšilo hladinu alkoholu v krvi. »Ať mi přivezou z garáže rollse,« požádal Jakub a s okouzlujícím úsměvem dodal: »Pěkně prosím!« Jakub míval – pokud vůbec – přívětivé opičky; nikdy nerýpal, nikdy nevyvolával hádky.

V hotelové hale kromě něho byli už jen oba noční vrátní a tři uklízečky. Jakubovi hosté se už odebrali do svých apartmánů.

»Za takové mlhy a takového sněhu a náledí,« říkal ustaraně pan Fleischer. »To je šílenství, pane Formanne!«

»Žádné šílenství. Musím být v devět v Mnichově! Mám tam v deset důležité zasedání předsednictva!« Všechno bylo přesně naplánované, všechno by krásně klaplo, kdyby nepřišla ta prokletá mlha.

Prokletá mlha ovšem přišla a letiště ve Vídni a v Mnichově musela přerušit provoz, jak Jakubovi – když ještě seděl u hraběcí gulášovky – telefonicky oznámil jeho šéfpilot. Letadlo se nekonalo.

»Tak si aspoň vezměte jednoho ze svých šoférů,« prosil pan Horvath. »Ať vás odveze, když už to musí být!«

»Pane Horvathe, za koho mě máte? Za hanebného kapitalistického vykořisťovatele? Mí šoféři museli zůstat vzhůru celou noc, aby nás odvezli z Imperialu do opery a z opery k hraběnce a od hraběnky zpátky do Imperialu!«

»Vy jste byl taky celou noc vzhůru, pane Formanne!«

»Ale pro svou zábavu, pane Fleischere!«

»Pane Formanne, mějte přece rozum! Vy nemůžete jet! Jste moc unavený! Jste… jste…«

»Namazaný, chcete říct!«

»Nikdy bych si nedovolil…«

»Namazaný jezdím nejlíp! Tak pohyb, pohyb, pánové, rollse, prosím! Už ani nemám čas, abych se převlékl. To udělám až ve svém bytě v Mnichově!«

Pan Fleischer a pan Horvath se na sebe podívali.

Co naděláme, řekl jejich pohled.

Tak, a teď sedí náš přítel na západním svahu údolí řeky Mangfally, úplně vyřízený, k smrti vyčerpaný, v bílé tmě. »Velký stříbrný čestný odznak« se mu právě chtěl zapíchnout do krku. Plácl po něm. Hodinky ukazují šest hodin třináct.

V šest hodin třináct minut, 6. února 1965 – a už dlouho předtím – vlastnil Jakub Formann: obrovské závody na výrobu plastikových výrobků všeho druhu, devět továren na prefabrikované domy, námořní flotilu, nejmodernější výletní motorové lodi, nákladní lodi, tankery, velkou nemocnici, velký ilustrovaný časopis, poradenskou kancelář (s mnoha pobočkami) pro investiční projekty v pohraničních oblastech a v západním Berlíně; mezinárodní dopravní kancelář (vlaky, autobusy, lodi, letadla) – co tak člověk zkrátka potřebuje; zásilkový dům s nábytkem, spojený s touto dopravní kanceláří, obě zase spojené s firmou s nemovitostmi – a řadu dalších maličkostí. Podle takzvaného »řetězového systému«, případně jako spolumajitel měl Jakub Formann podíly: v obou největších pivovarech světa; v jedné pojišťovně; v nejznámější automobilové továrně. Vlastnil rozmanité akcie. A řády, řády, řády, A vejce, vejce, vejce…

Dole, v hlubokém údolí Mangfally byli ti poctiví hasiči se svou prací už hotovi. Už nic nehořelo. Většina lidí z okolí se rozešla zas do svých domovů. Vedle požárních vozů stály dva policejní kombíky, Jakub se ještě pořád pevně držel stromu a přihlížel, jak dole diskutují hasiči a policisté. Z rollsu zbyl vyhořelý šrot, pokrytý stříkanci pěny. Ale kde byla mrtvola řidiče? To přirozeně policisty zajímalo. Pátrací světlomety bloudily po svazích, kolem se rozléhaly nabádavé výzvy z megafonu: »Člověče! Žijete? Kde jste? Ohlašte se! Hoďte kámen! Dejte nám znamení!« Jakub otevřel ústa, aby vykřikl »Tady!« Ústa zůstala dokořán – němá. Šok…

Strašlivý šok! Propukl až nyní. Nemůžu křičet. Nemůžu šeptat. Nedokážu se pohnout. Nehnu ani malíčkem, nehty se zarývají do kůry stromu. Možná dostanu infarkt. Nebo ho už mám. To je tedy pitomost. Umřít jsem mohl klidně i v IMPERIÁLU. Tam by to bylo daleko pohodlnější.

6/

Onoho rána 26. února 1965 vlastnil Jakub Formann – očekávaje v údolí Mangfally s bázní a s rychle ubývajícími silami příchod smrti – kromě letadel a luxusních aut i nádhernou jachtu a samozřejmě nejrůznější obydlí: zámek s parkem v Bavorska; vilu s parkem v Beverly Hills, Kalifornie; vilu s parkem nedaleko Říma; právě takovou s parkem na Cap ď Antibes; dům v Gstaadu; půl tuctu bytů, k tomu celoroční apartmá v nejlepších hotelích ve Vídni, Londýně, New Yorku, Tokiu a Rio de Janeiru.

I na vrcholu úspěchů zůstal mužem, který si nejvíce cenil prostých radostí života. Nikdy, ať za horka nebo za mrazu či za deště, nevynechal každodenní výlet na kole a ujel vždycky nejmíň dvacet kilometrů. Provozoval posilovači sporty všeho druhu. Neexistovala práce, byť sebešpinavější a sebetěžší, kde by okamžitě nepoložil ruku k dílu, když bylo třeba. Kvůli tomu ho měli rádi všichni, kdo pro něho dřeli. A on měl rád je všechny. Kdyby si mohl vybrat, vždycky by byl dal přednost pořádné svačině se svými dělníky před státní večeří u holandské královny Juliány. (Žitný chleba se sádlem!) Celý život se cítil jako jeden z nich. Podle vzoru Ernsta Abbeho a podle Zeissových závodů (bože, jsme to ale vzdělaní!) zavedl ve svých továrnách systém skutečného podílu na zisku. Jakub Formann…

Počkat!

Pochopitelně byl také gauner a lump a mizera a kde mohl, tam ty druhé ošulil a napálil – přesně jako to děláme i my. Byl zkrátka úplně normální člověk, který také dost často používal lokty.

roce 1965 bylo jeho jméno známé na celém světě. Stavěl obrovské závody v Americe a v Sovětském svazu, v Japonsku, Německu, Polsku a Jugoslávii. Dokonce i v Číně! Pro Jakuba Formanna neexistovaly politické hranice, politické problémy. Tento muž byl vpravdě kosmopolita, žádoucí stejně v Kremlu jako v Bílém domě. To bylo tak: Vždy se dal poučit o nejrůznějších ideologiích, pomalu a důkladně, protože nebyl nijak rychlý v myšlení. Všechny ideologie, jak vždycky zjistil po důkladném průzkumu (viz jeho finanční dary pro všechny politické strany a církve), chtěly pro člověka to nejlepší! Proč by mu proto měla vadit jediná ideologie? A proč (při takové štědrosti!) by mělo nějakému ideologovi něco vadit na něm? Přesto byli Jakubovi přece jen milejší lidi než ideologie. A ze všeho nejraději měl rozumné lidi bez ideologií.

»Haló, haló! Nejste-li mrtvý, dejte znamení!« zazníval k němu z hloubky hlas z megafonu, podávající touto formulací svědectví o vysoké inteligenci svého majitele. Světelné kužely hledáčků klouzaly po srázech a vzdalovaly se.

Lituji, pánové, myslel si Jakub smutně. Nemůžu vám pomoci. Už nemám hlas. Na nějaké znamení jsem příliš slabý. Mrtvý ještě nejsem, ale asi to nebude dlouho trvat. Zadek mi už umrzá. Kdy asi dosáhne velký chlad k mé hlavě? Nač mi jsou mé milióny, když nedokážu ani zašeptat »pomoc!«?

New Yorku a v Tokiu, v Moskvě a v Dillí, Stockholmu a Hamburku, uvažoval stále obluzenější Jakub, jsem v poslední době pořád znovu slýchal o zlomu ve výkonnosti, o krizi mezi čtyřicátým a padesátým rokem věku. Vždycky jsem se tomu jen smál. Byl to asi pěkně hloupý smích…

»Haló! Haló!«

Zrovna teď, říkal si s hořkostí.

Zrovna teď mi napadá ta báseň – zpěv se to jmenuje, ty bambulo! – ten zpěv, který recitovala moje milovaná Nataša na Cap ď Antibes.

Od Dantona. Nesmysl! Danton je ten malíř s nakrouceným knírem, co maluje hodiny jako vaječné omelety. Ne, Dante se jmenuje ten člověk! (Teď už mi chlad stoupá od nohou vzhůru.) Napsal »Božskou komedii«. To je legrační, zrovna tenhle zpěv mi teď napadá. To bude asi agónie… »Haló! Haló!«

Jen si křičte. Nemůžu vám pomoci. Jestli teď umřu, pak to bude právě včas. Vždyť já si nikdy nezapamatuju ani jediné jméno nějakého básníka nebo hudebníka nebo sochaře. Vždycky jsem byl prostý člověk. Zatracený frak! Ale na tom životním přelomu asi něco bude. Mě to tedy potrefilo. A jak, panečku!

Kde v půli život náš je se svou poutí,

procházet musel jsem tak temným lesem,

že pravý směr jsem nemoh uhodnouti.

Ach, těžko líčit ona místa, kde jsem

probloudil hvozd ten divý, pustý, tmavý,

že na to dosud vzpomínám jen s děsem.

Snad ani smrt tak hořce neotráví…

Smrt. Tu to máme. Proč jsem si zapamatoval právě tuhle blbost? Teď už mám chlad v břiše. Prsty odumírají. Už nedokážu rozumně myslet…

»Haló!… Haló!…« Hlas mu doléhal k uchu už jen zcela vzdáleně a tlumeně. Už se ho netýkal.

* cit. podle překladu O.F.Bablera

1946

»Hospodářský zázrak« se nikdy nekonal!

profesor dr. ALEX MOLLER bývalý ministr financí Spolkové republiky Německo

1/

Na poklidném stanovišti, s názorem »polibte mi všichni šos«, stál Jakub Formann na stráži před plotem z ostnatého drátu vedle vjezdu A americké letecké základny Hörsching nedaleko Lince.. Postával tam v 17 hodin 30 minut 3. listopadu 1946 a už dlouho naslouchal hřmění motorů »létající pevnosti«, která vytrvale opisovala kruhy nad letištěm.

Zpočátku měl Jakub zdviženou hlavu a sledoval »létající pevnosti«, ale brzy mu to začalo připadat příliš náročné. Jestli byli piloti letadla namazaní nebo se zbláznili anebo obojí – jemu to bylo jedno. Měl za sebou Třetí říši, válku v Rusku a řadu dalších životu nebezpečných zážitků a mezitím zjistil, že ve světě, jako je tenhle, nemá cenu být z někoho rozhořčený, nadšený, smutný, potěšený, udivený, užaslý, jinými slovy: být nějak citově angažovaný, nemá cenu kvůli někomu nebo něčemu ztrácet dech, neřkuli hlavu. Jakub Formann už léta byl – a jak si propočítal, zřejmě ještě řadu let bude – zcela vytížen snahou přežít. Toto poznání mu vyneslo tichý názor »polibte mi všichni šos«.

»Létající pevnost« opisovala i nadále své kruhy. Burácela nad ležérně postávajícím »civilian guard« Jakubem Formannem, ponořeným do četby inzertní části NOVÉHO RAKOUSKA. Inzertní část zabírala nejvíc místa v novinách o rozsahu pouhých osmi stran. Jakub si se zájmem pročítal, co kdo hledá a nabízí… Hledá se: politicky bezúhonný mezzosoprán; černé jezdecké kalhoty a jezdecké boty (no ne, pomyslel si Jakub) za pánské kolo; levá pánská polobotka (42) pro muže s amputovanou nohou za pravou polobotku; plstěný klobouk za pekáč; fotoaparát za dětský kočárek; elektrický vařič za střešní tašky; Kristus na hoře Olivetské (dřevěná soška) za stavební materiál; šatník za 16 m dekorační látky; skříň na kolečkách za břitvu; 15 m lana za sekyru (no tedy, pomyslel si Jakub); věřící syn rolníka chce touto cestou zjistit, jestli Pánbůh pro něho nemá středně velký zemědělský závod v americké zóně Rakouska, přip. na splátky; 3500 plynových masek za…

Ve strážním domku u vchodu A americké letecké základny Hörsching se rozřinčel telefon. Do prčic, pomyslel si Jakub, zas žádný kabát. Nechal telefon chvíli řinčet a tiše doufal, že zmlkne. Rozsáhlé prostranství letiště se všemi budovami, věží, stroji a hangáry i s plotem z ostnatého drátu, nahoře nabitého elektrickým proudem, bylo v noci jasně osvětleno silnými reflektory. Ještě nebyla noc. Zima 1946/47 měla být daleko horší než katastrofální zima 1945/46, ale zatím si dávala načas.

Město Linec leželo v americké zóně Rakouska, nedaleko demarkační linie se sovětskou zónou, a jeho okolí tenkrát vypadalo mimořádně bezútěšně. Nejbezútěšněji to vypadalo kolem letištní základny Hörsching, což přivedlo leckterého vítěze z Nového světa do špitálu. Podle zažloutlé statistiky z tohoto roku to bylo v Hrschingu sedmašedesát vítězů: třiašedesát kvůli kapavce (depresívní duševní stav, promiskuitní pohlavní styk) a čtyři pro duševní defekty (depresívní neurózy). Nálada u službu konajícího personálu a u velitelů byla agresívní a ponurá.

Telefon pořád zvonil.

Jakub Formann se rozvážnými kroky ubíral po asfaltové cestě ke strážnímu domku; i cesta byla po obou stranách lemována elektricky nabitým ostnatým drátem. Asi o dvě stě metrů dál stál větší domek, vyhlížející přívětivěji. V něm konala službu vojenská policie, před ním byla závora. Teprve za ní začínal vlastní prostor letecké základny.

Jakub vešel do dřevěné budky velikosti klozetu, jež byla určena pro rakouské strážce letiště, přiložil sluchátko k uchu a ohlásil se bezchybnou angličtinou: »Entrance A, civilian guard Jakub Formann speaking!«

Všechno další se vyřizovalo anglicky.

Roztřesený mužský hlas pronikl do Jakubova ucha: »U telefonu colonel Hobson!«

Ke všemu tenhle kretén, pomyslel si Jakub a v ležérním postoji, s řízností pouze v hlase, odpověděl: »Yessir?«

»Goddammit, konečně! Okamžitě přijďte sem ke mně do věže! To je úděsný svinčík tady! Potřebuju někoho, kdo mluví německy a anglicky!«

»Přijdu, pane,« oznámil Jakub, opatrně zavěsil sluchátko a beze spěchu se vydal na cestu. Za své vynikající znalosti angličtiny vděčil okolnosti, že strávil v Anglii řadu let; otec tam zastupoval jednu vídeňskou firmu, vyrábějící stroje na opracování dřeva.

Už se dost stmívalo. Jakub měl na sobě americké na modro obarvené vojenské kalhoty, stejným způsobem obarvenou vojenskou košili a vojenský kabátec. K tomu vojenskou kravatu a zeleně natřenou plastikovou přilbu s velkými bílými písmeny C a G (civilian guard, tedy civilní hlídka). Vojenské boty neměl. Obutí, které vlastnil, ukradl v malém moravském městečku Mikulov, úplně blízko u rakouských hranic, a protože krádež se odehrála již před drahnou dobou, nacházely se boty v žalostném stavu.

»Létající pevnost« se znovu rozehřměla nad letištěm. Jakub došel ke komfortní boudě vojenské policie a otevřel dveře, aby ohlásil třem pánům, že se něco děje a že ho volají. MPs a civilian guards zde pracovali celý den i noc v osmihodinových směnách. Stejní empíci vyžadovali vždycky tytéž civilní hlídky, a tak se Jakub upřímně spřátelil s těmi třemi mladými muži, kteří byli přibližně jeho věku a zastávali naprosto stejnou, úvodem zmíněnou Jakubovu zásadu. Byli to rotmistr George Misaras (rodiče z Marghity, Rumunsko, kteří se odstěhovali do Spojených států), svobodník Mojše Faynberg, bledý, obtloustlý mladík se zrzavými vlasy, syn příštipkáře z newyorského Bronxu, a seržant Jesus Washington Meyer ze státu Alabama, města Tuscaloosy. Tito tři muži prodělali D-Day, invazi na normandském pobřeží v úseku »Omaha Beach«, probojovali se půlkou Evropy – právě tak neradi, jako Jakub nerad táhl do velké Hitlerovy války, aby přežil Rusko.

Když Jakub vstoupil, seděl George Misaras za pompézním psacím stolem (za kterým ještě před necelými dvěma roky seděl jeden gauleiter), boty na desce stolu. Vzdělával se četbou comicsu. Jesus Washington Meyer a Mojše Faynberg byli zaneprázdněni připevňováním nové fotografie Jane Russelové na zeď, na niž se již skvěla řada pin-up fotografií, například Rity Hayworthové, Lany Turnerové a Betty Grableové.

»Co se děje, Jaku?« zeptal se Misaras. »Zima? Chceš hlt horké kávy?«

»Člověče, ta má kozy! Ne, děkuju, Georgi,« odmítl Jakub.

»Howard Hughes,« řekl Mojše s napínáčky v ústech.

»Howard kdo?«

»Hughes! Z nerez oceli! Vykoumaná konstrukce!«

»Cože?«

»Podprsenka té slepice! Zapracovaná do šatů. Rafinované, co? To vynalezl ten Howard Hughes speciálně pro Jane Russelovou. Ten bez ustání něco vynalézá. Je multimilionář. Nemusel by.

»Právě mi volal plukovník. Mám jít za ním do věže, překládat.«

»Co překládat?« vyptával se obrovitý černoch Jesus Washington Meyer.

»Nemám tušení. Jenomže: U vchodu teď nikdo není.«

»No a? Je to tvoje letiště?« Mojše pokrčil rameny. »Pravděpodobně to bude souviset s tím pitomým bombarďákem, co tu pořád krouží.«

»Není vyloučeno. Jenom: proč krouží? Otrava, to vám povím!«

»Já se z těch praštěných pilotů ještě zblázním,« prohlásil Jesus. »Do prkvančic s celým air corpsem!«

»Hm, to se snadno řekne,« mumlal zadumaně Mojše.

2/

»Zešílím!« vřeštěl plukovník Peter Milhouse Hobson hystericky, brunátný ve tváři, rukama máchal ve vzduchu a pobíhal sem a tam v nejvyšším poschodí věže, mezi třemi vojáky, kteří pracovali u radarových přístrojů a radiové stanice. »Zešílím, zešílím, zešílím!«

Dva z navigátorů projevovali rovněž známky psychické poruchy. Štěkali do mikrofonů, koktali a kleli a většina jejich údajů pro zabezpečení okolního amerického vzdušného prostoru byla nesprávná. Těm dvěma už přeskočilo, pomyslel si Jakub. Ten třetí je v pořádku. Třetí navigátor ležérně seděl ve své otáčivé židli a z dětské žvýkačky rytmicky vyfukoval bublinky. Když uviděl Jakuba, přivřel oko. Jejda, napadlo Jakuba, že by teplouš? Ale ne, určitě to bude normální člověk.

Ve věži běžel bez přestávky magnetofonový pásek spojený i s telefonním vedením. Na pásku se zaznamenávaly všechny hovory pro případ, že by došlo k nejasnostem, nepřesnostem, nedej bože, k nějakému neštěstí. Pokud došlo, nedej bože, k nějakému neštěstí a byli přitom, nedej bože, nějací zranění nebo dokonce mrtví, dalo se pomocí pásku zjistit, kdo co zavinil. Velice praktické zařízení. Vojenské letectvo Spojených států, jemuž tímto vyslovujeme upřímné díky, nám dalo ze svých archívů k dispozici onen příkladný pásek, který běžel právě onoho večera 3. listopadu 1946.

Zvuk stáhnout! Běží pásek.

»Voláme věž Hörsching… Zde je let jedna-osm-jedna…«

»Rozumím, jedna-osm-jedna. Co se děje?«

»Co mají znamenat tyhle věčné čekací okruhy, věži Hörsching? My všichni tu už máme motolici!«

»Ještě okamžíček, jedna-osm-jedna. Máme teď tlumočníka. Hned se všechno vysvětlí. Over!«

»Hned vysvětlí? Víte, co mi můžete, věži Hörsching? Vy mi můžete…«

»Už ani slovo, jedna-osm-jedna! Nevrhejte se do neštěstí! Vedle mě stojí plukovník Hobson. Slyší každé slovo. Pošle vás před válečný soud!«

»Che, válečný soud! V téhle zasrané válce jsem nalétal dvaatřicet náletů za dne nad německými městy a ještě pořád žiju! Vy si myslíte, že se bojím vašeho plukovníka?«

»A já jsem byl nad Monte Casino a nad Saint Ló a přežil jsem čtyřicet náletů. Myslíte, že si můžete něco začít se mnou, kapitáne? Zůstanete v tisíci metrech a ještě deset minut budete kroužit. Over!… Co tu pohledáváte?« Poslední věty pronášel plukovník Hobson.

»Dal jste mě zavolat, pane.«

»Já vás? Vyloučeno!«

»Ale ano, pane. Kvůli bombardéru, pane, jsem civilian guard Jakub Formann!«

»Ach tak. Promiňte, Formanne. Hehehe! To není žádný bombardér!«

»To je „létající pevnost“, pane! Jsem tu dost dlouho, abych…«

»To je přebudovaná „létající pevnost“. Přestavěná na transportér! Chápete?«

»Ne, pane.«

»Co to má znamenat?«

»To znamená, že jsem nepochopil, pane!«

»Jestli si budete dovolovat, pošlu vás…«

Následující slova nesrozumitelná, protože hluk motorů všechno přehlušil. Hluk slábne.

»Zde je kapitán. Sorry, gentlemen. Zmáčkl jsem nesprávnou páku. To se stává. A stane se to znovu, pokud nám brzo neřeknete, co máme dělat!«

»Člověče, strčte si tu svou páku někam!«

»Klid! Velitel jsem tu já! A já tenhle tón z bordelu nestrpím!«

»Ehm, pokud si smím dovolit poznámku, pane: Pokud to nad námi je dopravní a ne bombardovací letadlo, pak pasažéři už musí mít zamotanou hlavu, protože letadlo věčně opisuje kruhy, pane.«

»Však se to už taky stalo!«

»Co už se stalo, pane?«

»No, co říkáte! Však už jich taky pár vylezlo.«

»Vy… vy… vylezlo, pane?«

»No ano, zatraceně!«

»Z le… le… letadla, pane?«

»Ze svých skořápek, přiblblý němčoure!«

»Promiňte, pane, ale lidi nemají skořápky.«

»Kdo tu mluví o lidech?«

»Vy, pane!«

»Nikdy! Nikdy jsem…«

»Věž Chörsching! Zde Vienna Center!… Zděs Vienna Center. Věž Chörsching, prosíme příjem!«

»To jsou Rusové! Člověče, honem, jděte k tomu!«

»Vienna Center… Vienna Center… Zde je věž Hörsching! Mluví tlumočník.«

»Zdrávstvujtě, továrišč tlumočník, družba! Poslouchat a přeložit plukovníkovi Chobsonovi: Nenajit soudruha generálmajora Čurasjeva. Nám líto, věži Chörsching. Vrchní velitel sovětské okupační armija v Rakousku, soudruh generálmajor Čurasjev odjet na Semmering. Se soudružkou manželkou. Ubytovat se v chotelu Panhans…«

Jakub překládá.

»Plukovník Hobson vzkazuje: Pak letadlo vstoupí do koridoru, Vienna Center!«

»Pak letadlo nevstoupí do koridoru! Vyřídit plukovníkovi Chobsonovi! Jinak plocho! Amerikanskaja agresija! Over!«

Jakub překládá.

Plukovník kleje.

Pak znovu Jakubův hlas: »Jestli jste neřekl lidi, tak jste ale řekl pasažéři, pane!«

»Pasažéři, ano! Ale lidi ne! Westmorelandky!«

Nyní velmi silný hluk motorů.

Pak:

»… nevíte, co jsou westmorelandky, vy… jak se jmenujete?«

»Formann, pane, Jakub Formann, pane. Ne, pane, nevím, co jsou westmorelandky.«

»Kuřata, Formanne! Vyšlechtěná odrůda kuřat! Nad vámi! Čtyřicet tisíc! Čtyřicet tisíc!«

»Yessirr, pane plukovníku!«

»Dávejte pozor, Formanne: Včera ráno odstartovala za oceánem „létající pevnost“. Všechno jasné?«

»Všechno jasné, pane.«

»Naše „létající pevnost“, jasné? Ta nahoře, chápete?«

»Chápu, pane.«

»S nákladem vajec westmorelandských slepic pro zpustošené rakouské zemědělské závody. Dar Amerického mírového výboru. Všechno…«

»… jasné, ano, pane!«

»Na letadle byla závada v přívodu pohonných hmot. Ukázalo se to při mezipřistání ve Frankfurtu. Zdržení kvůli opravě. Sedm hodin!«

»Chápu, pane. „Létající pevnost“ by dorazila do Lince o sedm hodin dříve a proletěla vzdušným koridorem v poledne a všech čtyřicet tisíc vajec bylo nasazeno tak, že by první skořápka praskla až ve chvíli, kdy by poslední vejce dorazilo do selského stavení.«

»Fantastické, jak rychle… ech… ech… jak že se jmenujete?«

»Jakub Formann, pane.«

»… jak rychle jste to pochopil, Formanne.«

»Normální selský rozum, pane.«

»To se vám snadno řekne. Kdybyste věděl, co jsem za idiota… ach, s jakými idioty mám do činění, pak…«

Letadlo teď muselo být přímo nad věží, tak silné je vytí motorů. Pak: »Chápete, v jak děsné situaci jsme se octli, Formanne?«

»Yes, sir!«

Zmáčknout tlačítko stop. Pásek se zastavil.

3/

Když jsme s pomocí »prozřetelnosti« prohráli válku, rozdělili vítězové Německo a Rakousko do okupačních zón. Berlín a Vídeň ležely hluboko v sovětských zónách. Západní spojenci museli létat do Berlína a Vídně po předepsaných »letových cestách«. V Rakousku existoval jediný letecký koridor. Směl se z bezpečnostních důvodů používat pouze ve dne. Ne v noci a ne za soumraku, kdy viditelnost byla již nižší než čtyři sta metrů.

3. listopadu 1946 vycházelo slunce v 7 hodin 19 minut a zapadalo v 16 hodin 48 minut. Následoval soumrak, hluboký soumrak a posléze noc, v níž bylo zakázáno vlétnout do koridoru. Když »létající pevnost« začala kroužit nad americkou letištní základnou Hörsching, bylo 17 hodin 10 minut a Vienna Control oznámila »nět!«.

Teď, v 17 hodin 42 minut, opisuje »létající pevnost« ještě pořád své kruhy.

Mezitím se už velmi sešeřilo.

A ke všemu byla sobota.

4/

Stáhnout zvuk. Pásek běží dál.

»Zatraceně, pane kolego, ta kuřata se musí dostat do Vídně a tam odtud na venkov! Víte zrovna tak dobře jako já, že novorozené kuře smí přijmout první potravu a první tekutinu jen na tom místě, kde pak trvale zůstane.«

»Ach, polibte mi šos!«

»Vy jako osvobozený Rakušan a tlumočník z velitelství vojenské policie ve Vídni si tedy chcete vzít na zodpovědnost smrt čtyřiceti tisíc nevinných kuřátek?«

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--– –

1945 – konec konce

»Už se knoty všem krátí, už to spočtený maj, v dubnu fýrer se ztratí, partaj, až přijde máj!«

Píseň německých pěšáků ód roku 1944.

9. května 1945, 00.01 hod.: Bezpodmínečná kapitulace »Velkoněmecké říše«.

Bilance 2. světové války: 53,3 miliónu mrtvých na celém světě. 20

miliónů bezdomovců, vyhnanců a uprchlíků v Evropě.

Jen v západním Německu zničeno: 2,25 miliónů bytů, 4752 mostů,

4300 kilometrů železničních kolejí.

Celkové náklady: 3 000 000 000 000 dolarů.

Potravinové lístky berlínské městské správy pro údobí od 15. do 31. května 1945 poskytovaly:

pro těžce pracující: denní příděl chleba 600 g, maso 100 g, tuk 30 g, brambory 400 g, poživatiny 80 g, cukr 25 g; měsíční příděl soli 400 g, zrnková káva 100 g, kávoviny 100 g, pravý čaj 20 g… Pro ostatní obyvatelstvo: denní příděl chleba 300 g, maso 20 g, tuk 7 g, poživatiny 30 g, brambory 400 g, cukr 15 g; měsíční příděl soli 400 g, zrnková káva 25 g, kávoviny 100 g, pravý čaj 20 g. »Zasloužilí vědci, inženýři, lékaři, kulturní a umělečtí pracovníci, pracovníci na vedoucích místech v městských a krajských úřadech, ve velkých průmyslových a dopravních závodech obdrží… potravinové příděly… pro těžce pracující.«

»Červenec je u konce a my jsme nedostali (v Berlíně obsazeném sovětskou armádou) ani gram tuku, žádné maso, žádnou zeleninu, žádné ovoce, ani sůl, ocet, kávoviny, jen chleba a část brambor a 620 g cukru, 600 g mouky a 7 ks polévkových kostek« (Margaret Boveriová ve »Dnech živoření«).

»Tereza Neumannová« (47 let, vážící 55 kg, dcera rolníka z bavorsko-hornofalcké obce Konnersreuth, od roku 1926 se stigmaty Kristových ran a údajně žijící bez jakéhokoli přijímání potravy) »je nepochybně jediný člověk v Německu, který nepobírá potravinové lístky« (farář Josef Naber, Konnersreuth).

26. červen 1945: »My, členové Spojených národů, jsme odhodláni uchránit budoucí generace pohrom války, která za našich dob dvakrát přinesla lidstvu nevýslovné utrpení« (Charta OSN). 6.srpen 1945: první americká atomová puma zničila japonské přístavní město Hirošimu.

Švýcarský lékař a filosof Max Picard vydává knihu »Hitler v nás«. 6. října 1945 vychází první číslo novin »Süddeutsche Zeitung«. Tiskařské desky jsou odlity z roztavené olověné sazby pro Hitlerův »Mein Kampf«. Z obsahu prvního čísla novin »Neue Zeitung« (18.října):

Erich Engel zahájil činnost mnichovského Komorního divadla inscenací »Macbetha«. – V témže divadle působí i kabaret »Pouťová bouda« (s texty Ericha Kástnera). – V Plesovém sále mnichovské Residence se uvádějí: Goldoniho »Kavárna«, Lessingův »Nathan« a Anouilhova »Antigona«.

20. listopad 1945 – 1. říjen 1946: Norimberský proces s hlavními válečnými zločinci. 12 rozsudků smrti (rozsudky vykonány 16. října 1946).

----------------------------------------------------

»Vůbec nic si nechci vzít na zodpovědnost! Dnes je sobota! Všichni velcí páni jsou pryč! Náčelník vojenské policie je pryč, to jsem vám říkal už dvakrát! Odjel přes víkend se svou ženou do Salcburku!«

»Kdo je jeho zástupce?«

»Plukovník Woersley. Stojí zde vedle mě. Právě říká, že nemůže nic dělat. Vždyť to můžete zkusit u Angličanů, pane kolego. Koneckonců jsou také ochrannou mocností pro Rakousko! Heil… ach, pardon, servus!«

Cvak!

»Ten chlap zavěsil!«

Jakub překládá.

Všeobecné láteření.

»Věž Hörsching! Zde jedna-osm-jedna… Prosím příjem!«

»Co je?«

»Vylíhlo se dalších čtyřiatřicet, pane plukovníku!«

»Já se z vás zblázním!«

Nyní nový hlas, spisovná královská angličtina, řízně: »Velitelství Vídeň, Mclntosh!«

»Kdo zas pro všechno na světě je ten Mclntosh?«

»Plukovník Mclntosh, zástupce Jeho Excelence, pana britského městského velitele.«

»Aha. A ten je taky se svou paní…«

»No, sir. Je se svým přítelem na lovu v Korutanech.«

»Já jsem malý mysliveček, sotva flintu nesu…«

»Ztratil jste rozum, Formanne?«

»Ach, jenom tak mě to napadlo, pane.«

»Laskavě se vzchopte, chlape! Haló, plukovníku! Poslouchejte: Nad hlavami máme…«

»Čtyřicet tisíc napůl vysezených vajec, ano, ano. Vím, vím. Pánové američtí spojenci už nás informovali.Byl jsem pověřen, pane, abych vám sdělil, že Britské království musí v této záležitosti zachovat nejvyšší zdrženlivost. Proč to nezkusíte u Jeho Excelence, pana francouzského městského velitele? I Francie je zodpovědná za osvobozené Rakousko!«

Na pásku následuje děsná změť hlasů a šumů. Pak se ozve nový, jasný hlas, který melodickou, lehce zpěvavou vídenštinou ohlásí, že Jeho Excelence, francouzský městský velitel Vídně odletěl do Berlína na pozvání Jeana Cocteaua.

»Jeana koho?« (Ptá se Jakub.)

»Cocteaua, zlatíčko! Monsieur Cocteau promítá v Maison de France svůj nový film »La belle ať la bête« s Jeanem Maraisem. K věci, chéri! Zástupce městského velitele vzkazuje, že bezpečně očekával od Angličanů tu podlost, chtít zatáhnout Grande Nation do téhle aféry. Ale nechť se nikdo nemýlí: Francie nemá v úmyslu řešit problém, který se týká výlučně Ameriky a Ruska. Ádyjé, zlatoušku!«

Následuje Jakubův překlad.

Pak hlas plukovníka Hobsona, ledově chladný: »Jime, dejte mi OMGUS v Berlíně, generála Roberta Looseye!«

»Věž Hörsching!… Zde jedna-osm-jedna… Vylezlo dalších třináct. Over!«

»Zatraceně, máte už Berlín, Jime?«

» Ano. Zprostředkovatelna OMGUS říká, že generál Loosey tam není.«

»Tak mě spojte s generálmajorem Luciem D. Clayem!«

»Toho jsem už žádal. Ani on tu není.«

»Nýbrž kde?«

»To zprostředkovatelna neví, pane plukovníku. Generál Loosey je někde ve Frankfurtu. V lázních Nauheim.«

»Kde?«

»Lázně Nauheim, pane. Se ženou a dcerou a švagrem a třemi vnoučky…«

»Kdy se Loosey vrátí, Frankfurt!«

»Přenocuje v Nauheimu. Vzal si na víkend volno, pane. Poletí zpátky do Berlína až v pondělí.«

»Zatracená práce, přece v Berlíně musí mít někdo službu, Jime!«

»To má, pane plukovníku!«

»Tak mě s tím chlapem spojte!«

»Mám Berlín na drátě, pane plukovníku!«

»Tak sem s tím zástupcem! Toho si vezmu na slovíčko! A jestli cukne i ten, tak volám Washington, to je svinčík, krucihiml!«

»Věž Hörsching!… Věž Hörsching!… Zde jedna-osm-jedna!… Vylíhlo se dalších jednadvacet!«

»Počty narození se od tohoto okamžiku budou hlásit až při dosažení stovky, jedna-osm-jedničko! Hergot! Dejte mi pět minut času, pak to bude vypadat jinak!« křičel plukovník. Křik mu úplně změnil hlas, uvědomil si Jakub. Začala se mu motat hlava. Jizva na spánku se rozbušila. Tvář mu zrudla a dostala připitomělý výraz, jako vždycky, když Jakub Formann usilovně přemýšlel. Jeho veškerá inteligence jako by se obrátila dovnitř a na fasádu (zde například tvář) nic, vůbec nic nezbylo. Vypadal vždycky jako přiblblík. Čas a prostor se mu rozplizl a jako bizarní ozvěna plukovníkova řevu se v Jakubově uchu rozhulákal jiný hlas: »Nuže, německý národe, dej mi lhůtu čtyř let a pak mě posuzuj!« Byl to hlas Adolfa Hitlera.

5/

Bylo to v roce 1933, prvního února, když tohle řval. Ještě v Německu. To mi bylo třináct. A byl jsem na gymnáziu. Učil jsem se špatně, patřil jsem ve všech předmětech k největším lenochům, počínaje latinou přes fyziku až k matematice. „Třídní blb«. Ale mazaný blb, ví pánbůh.

V roce 1938 ten člověk ještě pořád řval, teď už i ve Vídni. Vlastně bych býval měl dělat maturitu. Dělal jsem? Houby! Právě rok před ní mě ze školy vylili. Protože jsem jim připadal až moc mazaný. A až moc drzý. Tak jsem zkrátka trochu pracoval. A šup, už jsem byl v říšských pracovních oddílech. Roztloukal kamení. Stavěl dálnici. Spal ve smradlavých barácích. Maturita? Che! Po půlroce pracovního nasazení mě promptně převeleli k vojclům.Do smradlavých kasáren. A učil jsem se stát v pozoru, cvičit se zbraní, zabíjet lidi. U wehrmachtu. 1. září 1939 to vypuklo. A ještě v témže roce jsem už byl v pěkné šlamastyce. A zůstal v ní tak dlouho, dokud jsem nepadl do zajetí v roce 1945. Z něho jsem se sám propustil; ale o tom se teď nebudu šířit. V listopadu 1945 jsem dorazil do Vídně. < Mrhaný, hladový, napůl zmrzlý. Dům byl pryč. Rodiče pryč. Všechno pryč.

»Dej mi lhůtu čtyř let…«

Čtyři léta!

Dal jsem mu sedm let, tomu hajzlovi! Musel jsem mu dát sedm let, stejně jako tolik dalších miliónů ubožáků. Je to k nevíře, ale ještě pořád žiju. Ale jak! Jako »civilian guard«. Nic nejsem. Nic nemám. Kromě svého stanoviska »polibte mi šos«. A to si taky nechám! Ale čím déle přihlížím tady tomu tyátru, který in předvádí ten idiotský plukovník se čtyřiceti tisíci westmorelandskými kuřaty, tyátru, který tu předvádějí všichni, všichni ti úctyhodní vítězové se čtyřiceti tisíci kuřaty, tím větší je můj vztek kvůli těm ztraceným sedmi letům. Já jsem válku nezačal. Teď bychom se měli přesvědčit, jestli jsem ji doopravdy prohrál. Himlhergot sakrament! Ta debilní vejce…

Vejce? Vejce už se přece v mém životě objevila! Jenom se musím rozpomenout! Jak to jen bylo? A kde? Však si vzpomenu. Musím si vzpomenout. Protože teď dostanu svoje ztracená léta zpátky, hernajs! Teď povedu já válku, svou vlastní válku, kruci! Podle sebel Pro svůj prospěch! Na vlastní účet a riziko! Pro sebe – a ne pro čest, vůdce a vlast a všechny ty sračky! Mám toho plné zuby! Plné zuby! A teď mě k tomu pusťte! Teď dejte taky mně pár let!

Dejte mi sedm roků času, vy papaláši kolem, a pak mě posuzujte!

Krucinál, jen kdybych si vzpomněl, jak to tenkrát bylo s těmi vejci!

Pomalu. Od začátku.

Bylo to v Krakově, to vím na beton.

Co to bylo? Co? Musím to vědět přesně, pak bych toho dementního plukovníka mohl možná oblafnout a začít svou válku! Krakov… Krakov… Ležel jsem tam v lazaretu… Lazaret byl v univerzitní klinice… A byla tam blonďatá Friederika… Cukroušek. Pracovala na klinice… A vyprávěla mi, co tam dělají. Jak to dělají… Něco s vejci… Co to tam jen dělali s vejci?

6/

Pásek se mezitím točil dál. Pohroužen do vzpomínek na dobu v Krakově, slyšel Jakub ňafání plukovníka, který mezitím dostal k aparátu službu konajícího důstojníka u OMGUSU v Berlíně: »… a já vám řeknu jedno, majore: Jestli nechceme, aby nás komunisti převálcovali, pak musíme jednotně a srdnatě…«

Jak to bylo s krakovskými vejci?

»… jako svobodní občané svobodného světa…«

Dělali s tím tajnosti, tenkrát na té univerzitní klinice. I cukrouškovi Friederice jsem musel dát čestné slovo, že o tom nikde ani neceknu. Jenomže o čem, zatraceně? Panebože, ten plukovník je ale blbec! Jak snadno bych ho položil na lopatky, kdybych si vzpomněl, jak to tenkrát bylo s těmi vejci… Něco s líhněmi… Taky tam měli nasazená vejce, tehdy v Krakově… Výzkumný ústav uvnitř univerzitní kliniky… S nejpřísnějším utajením…

»Věž Hörsching!… Zde jedna-osm-jedna…«

»Co je, jedna-osm-jedna?«

»Ach, nic moc, věži Hörsching. Jenom nám dochází benzín. Bereme už z rezervy!«

»Možná jsme ztratili občas bitvu, jedna-osm-jedna, ale ne válku, jasné?«

A na těch vejcích v Krakově něco pěstovali… Co jen, u ďábla?

»Vy jste zodpovědný, majore! Okamžitě musím mít rozhodnutí generála Looseye! Voláme Washington!«

Teď si vzpomínám! Na vejcích, na těch nasazených vejcích pěstovali zárodky nějaké choroby…

»Říkám vám, že ta vejce nesmí u nás na zem, majore!… Proč ne? Kvůli průvodním papírům, hergot! Zůstaly omylem v New Yorku na letišti! New York neviděl jinou možnost, než telegrafovat text do Frankfurtu nad Mohanem…«

»Naléhavý mezistátní hovor do Washingtonu… Naléhavý mezistátní hovor do Washingtonu!«

»Frankfurt telegrafoval text okamžitě dál do Tullnu… Ne, do Tullnu, to je vídeňské náhradní letiště.… Co?… Samozřejmě leží Tulln v sovětské zóně! V tom je ten prů… ta potíž! Sověti neberou telegrafický text! Chtějí papíry! A ověřený ruský překlad! Ten taký zůstal v New Yorku! Ale ta vejce musí do Vídně, došlo Vám to konečně, majore, nebo mám kolem sebe samé idioty?«

Zárodky skvrnitého tyful Už to mám! Protože přece tolik pěšáků zařvalo na skvrnitý tyf…

»Poslouchejte, majore! Jestli si Rusáci myslí, že s námi můžou dělat, co se jim zlíbí, tak to jsou tedy vedle!«

Proboha, říkal si Jakub. Ten šílenec opravdu chce dostat »létající pevnost« do Vídně proti vůli Rusů! Tomu musím za každou cenu zabránit! Čtyřicet tisíc vajec, k těm se musím dostat já! Jedna-osm-jedna s vejci, to je teď má věc! Pěkná bída, tohle bratrství ve zbrani čtyř spojenců. Třetí světovou válku si nemůžeme bez oddechnutí… dobrá, dobrá, že po pětadvaceti letech vždycky nějakou začneme, na to jsme si už zvykli –, ale bez oddechnutí si třetí světovou válku nemůžeme dovolit! Hlavní věc je ale: čtyřicet tisíc vajec…

»… pohonné hmoty ještě na třicet jednu minutu…«

»No a co, jedna-osm-jedna! Plukovník se za okamžik spojí s Washingtonem!«

Jak já bych se k těm čtyřiceti tisícům vajec dostal, hergot?

»Lituji, pane plukovníku, ale spojovatelna Washington říká, že generál Eisenhower odjel na golf.«

»Na golf… Neslýchané! Copak ten člověk nemá trochu pocitu zodpovědnosti? Dejte mi prezidental«

»Pre… pre… prezidenta, pane plukovníku?«

»Nějaké nejasnosti, Jime?«

»Ne… ne… pane plukovníku, všechno jasné. Spo… spo… spojit s pre… pre… prezidentem…«

»Washington? Washington? Zde plukovník Hobson, letiště Hörsching n Lince, Austria… ne, ne Australia! Austrial Mám tu těžkou krizovou záležitost… Musím bezpodmínečně mluvit s panem prezidentem… Minutu počkat? Děkuji, Mister Secretery of State, děkuji…

»Věži Chörsching! Zděs Vienna Center… zděs Vienna Center…«

»Co je, Vienna Center? Zde tlumočník věže Hörsching!«

»Družba, soudruhu tlumočníku, družba! Najít soudruha Čurasjeva na Semmering… Právě s ním domluvit…«

»Ano. Ano. Ano. A?«

Soudruh generálplukovník Čurasjev telefonovat ze Semmeringu do Moskvy… My zděs poslouchat a nahrát na pásek všechny vaše chovory! Vědět, že vy ve spojení s Bělyj dom! Vy vyostřovat konflikt! Prosím, můžete mít. Rozkaz soudruha generálplukovníka Čurasjeva po bleskovém chovoru se soudruh Stalin. Když »létající pevnost« proniknout do sovětského vzdušného prostoru, my otvěčajem na tuto těžkou provokacija! Rozkaz soudruhovi vrchnímu veliteli sovětského letectva Austria: Okamžitě startovat deset jaků, aby zachytit »létající pevnost« a přinutit k přistání…«

Pak:

»Boy, ó, boy, už jsou tady! Podívej se na můj radar! Ty světlé body na letové cestě… jeden… dva… tři… deset, na mou duši. No, to bude psina!«

»Věži Hörsching… Věži Hörsching… plukovník Hobson?«

»Ano!«

»Prezident Spojených států amerických se s vámi nyní spojí! »Já… oh… eh… eh…«

»Prosím??«

»Děkuji! Už je to vyřízeno! Už není potřeba, pane státní tajemníku! Jsem absolutně pánem situace…« (hluk pokládaného sluchátka.) »Honem, honem, Jime, Joe, Tommy, dostaňte tu zatracenou jedna-osm-jedna na zem!«

»Jedna-osm-jedna! Informace pro přistání: Máte přistávací dráhu pět nula… silný postranní vítr s nárazy zleva!«

»Seru na postranní vítr! Hlavně, že přistáváme!«

Teď ale na věc, říká si roztřeseně Jakub. (Dej mi lhůtu čtyř let a pak mě posuzuj!) Zprudka se otočil k malému plukovníkovi. »Pane!«

Plukovník se také zprudka otočil.

Leknutím.

»Zbláznil jste se, člověče?«

»Náklad se přirozeně musí okamžitě po přistání spálit, pane! « prohlásil Jakub.

Ostře. Velmi ostře.

»Náklad se musí co?« Plukovník na něho třeštil oči. »Spálit! Co nejrychleji!« Bože, jak já nenávidím tohle zupácké hulákání, ale teď se bez něho neobejdu, jde o mou válku, o mou budoucnost! Všichni v kontrolní věži na mě třeští oči! Musím na ně odzadu, abych je zblbnul, pomyslel si Jakub a řízně spustil: »Už jste někdy slyšeli o kachních vejcích, gentleman?«

Pánové přikývli.

»Smím tedy předpokládat, že je vám známo, že kachní vejce se v žádném případě nesmějí jíst syrová?«

»Co to má být, Formanne!« zavřískl plukovník.»To ví každý blbec, že se kachní vejce nesmějí jíst syrová!«

»Právě! A sice proto, že obsahují bakterie. Nebezpečné bakterie! Například tyfové!« křičel Jakub. »Zárodky skvrnitého tyfu, například!« Jsem génius. To je klika, že jsem si vzpomněl, co mi tenkrát v Krakově vyprávěla Friederika o skvrnitém tyfu a o vejcích. »Je to příšerně nebezpečné, pane!« Hobson přikývl, náhle oněmělý a bledý, se sevřenými rty.

»Jedna-osm-jedna, blížíte se k sestupové dráze…«

»Je to tak nebezpečné proto, že stačí, aby se nakazil jediný člověk, a vypukne nákaza! Sám víte, co taková epidemie skvrnitého tyfu…«

»Epidemie!

Já jsem skutečně génius!

Před ničím nemají Američani a Rusové a ostatní vítězové takový strach jako před epidemiemi! Právě teď Jakub se zadostiučiněním zaregistroval, že si generál musel sednout.

»Jedna-osm-jedna! Pozor na sestupovou dráhu… Teď přejdete na sestupovou dráhu… Klesejte!«

»Kdysi jsem byl v lazaretu v Krakově, pane. V univerzitní klinice. Tam byla hned vedle pokusná stanice…«

»Po… po…«

»Ano, pokusná stanice! Ty zárodky potřebují živnou půdu, když se mají pěstovat!«

»A kdo by je chtěl pěstovat, pro všechny svuté?«

»No my, Němci! Ten pokusný areál byl hrozně přísně izolovaný!«

»Ale… ale proč ty potvory ještě pěstovat, když se vyskytují i v přírodě?«

»Jedna-osm-jedna, ještě pořád jste příliš vysoko… Pomalu klesejte… Teď jste na…«

»Protože… nejinak, pane!« (Teď si musím dát děsného majzla!) »Takže: Umřelo tolik vojáků na skvrnitý tyfus, vyskytlo se tolik epidemií« (pořád znovu to rozmazávat, už sebou zas trhl!), »že se doktoři pokusili vypěstovat zárodky skvrnitého tyfu, aby z nich získali sérum proti tyfu. Jasné? «

»Absolutně,« Šeptal plukovník. Nerozuměl ani slovu. Jenom epidemii.

»A nékdo takový absolvoval čtyřicet náletů a přežil Monte Casino a Saint Ló, říkal si Jakub. Vždycky to odskáčou slušní a chytří. Pitomci jako tady ten mají speciální strážné anděle!

Mluvil nyní stále spěšněji: »A co myslíte, že se používalo jako živná půda?«

»C… co, Formanne?«

»Vejce, pane. Slepičí vejce, pane. Nasazená slepičí vejce!«

»Good God Almighty!«

Teď musím mluvit o vejcích všeobecně, uvažoval Jakub. Jednou o kachních, pak o vejcích jako takových. Jinak toho blba napadne, že amíci sem snad nebudou speciálně posílat čtyřicet tisíc nasazených vajec, aby tu způsobili příšernou epidemii, nýbrž aby pomohli ožebračeným zemědělcům! Ale co, vejce jako vejce! A čím větší lampasák, tím je blbější. (Zdá se, že je to pravidlo. Mohl jsem to po celou válku sledovat i u nás.)

»A teď si představte, pane, že v jednom takovém kachním vejci jsou zárodky skvrnitého tyfu! A dostanou se mezi lidi! «

Plukovník jen němě šoupal nohama sem a tam.

»Následky jsou nedozírné, co?« štval dál Jakub, »Nákazy, epidemie! Těch mrtvých! Čtyřicet tisíc vajec« (teď už budu jednoduše mluvit jen o vejcích) »právě přistává… čtyřicet tisíc nasazených vajec. Tím se dá vyhladit půl Evro…«

»Přestaňte Formanne! To je přece hrůza!«

»Jedna-osm-jedna! Jste teď tři sta stop pod sestupovou dráhou. Trochu stoupejte… Nyní se blížíte k sestupové dráze…«

Musím mluvit ještě rychleji, uvědomoval si blaženě Jakub. Kachní vejce, slepičí vejce, slepičí vejce, kachní vejce, ten chlap už nesmí vědět, kde mu vejce… kde mu hlava stojí! Ještě desetkrát tam a zpátky a plukovník je vyřízen.

»Opravdu tu nechci vyvolávat paniku, pane,« lhal Jakub.»Ale po tom, co jsem slyšel v Krakově, jsem na vejce přímo alergický! Zvlášť na nasazená! A z těch vajec, která tu přistávají, se už dokonce vylíhla kuřata. Jestli se mezi Gis a civilisty – bože chraň – rozmůže obrovská epidemie…«

»Prosím Vás, Formanne! Jestli je to pravda…«

»… pak budou samozřejmě hledat člověka, který to má na svědomí, a volat k zodpovědnosti! A právem,« pokračoval neúprosně.»Nevěděl jste to, pane, to s těmi vejci. Byla to jen má křesťanská povinnost, abych vám to vysvětlil!«

Do háje, když už jsme prohráli válku, protože jsme byli tak blbí, že jsme s ní začali, místo abychom se spolehli na rozum, proč bych neměl vyhrát já svou válku?

Plukovník se strnule zahleděl na Jakuba.

Copak, že by proti očekávání měl rozum? zděsil se Jakub.

Plukovník vyletěl, bouchl jednoho z pracujících navigátorů do ramene a zařval:»Veterinary branch, ale okamžitě!«

»Veterinary branch, pane?«

»Okamžitě mě spojte, nebo vám vpálím kulku do hlavy!« běsnil Hobson. Takže mi nedůvěřuje a chce mít jistotu. Jakubovi se udělalo mdlo. Jestli se teď ten muž z veterinary branch bude smíchy popadat za břicho, tak je mých čtyřicet tisíc vajec v háji. Zmocnila se ho trudnomyslnost. Bezdůvodně. Neboť když navigátor pod hrozbou smrti navázal spojení, uslyšel Jakub ke svému nesmírnému ulehčení, jak plukovník Hobson huláká do telefonu: »… odpovězte ano nebo ne, žádné vytáčky, kapitáne Robbinsi! Ještě jednou se vás ptám: Je čtyřicet tisíc nasazených vajec, infikovaných skvrnitým tyfem, životu nebezpečných?« Bohu budiž chvála za produkci idiotů, pomyslel si Jakub a utřel si orosené čelo.

Veterinární důstojník Róbbins řval odpověď tak hlasitě, že Jakub ho mohl slyšet.

»Jste snad ožralý, nebo co?«

»Co si to dovolujete?«

»To je k nevíře…«

»Okamžitě odpovězte nebo vás pošlu před válečný soud! U mě právě přistávají taková vejce!«

»U vás… všemohoucí bože!« ozvalo se zasténání.

»Takže jsou nebezpečná?« supěl Hobson.

»Nebezpečná? Životu nebezpečná! Zničit! Zničit! Zničit!« ozývalo se ječení ze sluchátka. »Ježíšikriste, ten člověk se ptá, jestli jsou taková vejce nebezpečná!«

»Snad se můžu zep…« začal Hobson. Jeho protějšek u telefonu ale už praštil sluchátkem.

Obličej plukovníka Hobsona byl bílý jako sníh.

Takový je život, říkal si Jakub plný divokého, ale tichého nadšení. Bože, tisíceré díky, že jsi stvořil i totální blbce.

Totální blbec na něho zíral vlhkýma očima a šeptal: »Řekněte mi, Formanne, jak se jmenujete křestním jménem?«

»Jakub.«

»Smím… smím… vám říkat Jaku a tykat vám?«

»Prosím.«

»Ale musíš mi říkat Petře!«

»Okay, Petře.«

»Nikdy ti to nezapomenu, Jaku. Nikdy, slyšíš?«

»Slyšel jsem, Petře.«

»Věř mi to, Jaku!« (Věřím ti to na slovo, myslel si Jakub.) »Bože, proč jsi musel bojovat na opačné straně? Člověka jako tebe… člověka jako tebe bych si přál ve svém důstojnickém štábu!«

»Děkuji, Petře.«

Plukovník se pružně vztyčil a pronesl stísněným hlasem: »Náklad se okamžitě vyloží a spálí, jasné!«

Jakub se podíval po ostatních.

Ostatní sledovali, jak se obrovitá »létající pevnost« chystá sednout. Jenom Tommy, navigátor s dětskou žvýkačkou, se podíval na Jakuba. A zas na něho mrkl.

Jakub k němu rychle přistoupil.

Tommy zašeptal: »Umím německy, ale nikdo to neví.«

»A má být?«

»A kromě toho studuji biologii.«.

»Dostaneš deset procent,« zašeptal Jakub.

»Dvacet.«;

»Patnáct.«

»Okay, patnáct, Jaku,« šeptal Tommy a vyfoukl žvýkačku do tak veliké bubliny, až praskla. Ve stejné chvíli se »létající pevnost« dotkla země a svištěla po přistávací, už dávno osvětlené dráze, a zanechala za sebou černou čáru pneumatik. Bylo přesně 18 hodin 58 minut.

Byl to historický okamžik: Začátek závratné kariéry Jakuba Formanna.

7/

Zajíček se musel chytit svého kola a třikrát se nadechnout, než dokázal zašeptat: »Čtyřicet tisíc?«

»Ano,« odpověděl Jakub s přívětivým pohledem svých velmi tmavých očí.

»A ty teď hned pojedeš dál do Theresienkronu a zalarmuješ všechny sedláky. Ať se na to připraví, že těch čtyřicet tisíc přijde – během téhle noci!«

»Ale to je krádež, medvídku!« řekl zajíček.

»Morálka platí jen pro vítěze!«

»To máš tedy zase jednou pravdu,« souhlasil zajíček. Rozhovor mezi medvídkem a zajíčkem se odehrával mimo letištní základnu, nedaleko plotu z ostnatého drátu, nabitého nahoře elektrickým proudem. Světlomety zalévaly oslnivou září celý areál, věž, hangáry, baráky pro mužstvo a v dálce, na konci jedné přistávací dráhy i »létající pevnost«. Neboť tam u drátů, na kusu vyschlé oranice se měl celý náklad jedna-osm-jedničky polít benzínem a spálit.

Zajíček byl štíhlý, měl vzrušující křivky přesně tam, kde mají být, kromě toho srnčí hnědé oči s dlouhými řasami a hnědé vlasy. Jmenoval se Julie Martensová. Na sobě měl chrpově modré šaty s bíle stehovanými záševky a bílé boty. Zajíček měl 3. listopadu 1946 jen jedny šaty a jediný pár bot. Jinak ještě vlastnil vlastnoručně vyrobené, poněkud dobrodružně vyhlížející kalhotové kostýmy. A pro svého medvídka ušil zajíček právě tak dobrodružný oblek. Oblek měl nicméně takové vlastnosti, že Jakub – multimilionář z roku 1965 – přece jen raději nosil své obarvené věci. Jinak je zajisté všeobecně známo, že zamilovaní si dávají něžná zvířecí jména. A Julie, zvaná zajíček, a Jakub, zvaný medvídek, se měli rádi.

Jakub musel opustit své místo tlumočníka u americké vojenské policie ve Vídni velice spěšně z důvodů, o nichž ještě bude řeč, a odletěl za podpory laskavého generála Marka Clarka do Lince. V témže letadle: George Misaras, Mojše Faynberg a Jesus Washington Meyer. Jakubovým problémem bylo sehnat v Linci byt a něco k jídlu. Ve velkých městech umírali lidé hladem, jako by za to byli placeni. A v rádiu říkali, že bývalá Velkoněmecká říše je tak zničená, že na jednoho obyvatele připadá třicet krychlových metrů trosek. A to si způsobili Němci sami a nikdy na to nesmějí zapomenout! Už v šest ráno stály fronty před bytovým úřadem. Jakub tam stál taky. Za stolem seděl vyčerpaný úředník, před ním hromady dopisů. Právě se zabýval jakousi vřeštící dámou.

Jakub hned viděl, že tady nemá šanci. Šel pryč. Když vycházel z úřadu na ulici, narazila do něho hezká mladá dívka v chrpově modrých šatech, jedoucí na kole, zavinil si to sám, nedával pozor. Dívka z toho byla celá rozčilená, ale na Jakubovi se našla jen odřenina na hlavě. Pověděl jí, že nemá střechu nad hlavou. Ona mu pověděla, že mu ji obstará. Ale ne v Linci! Mimo město! V malé obci Theresienkron, tam, kde mají Američané leteckou základnu Hörsching. Na vesnicích se přece jen ještě něco našlo. Dívka má například obrovskou místnost u selky Pröschlové. Zavázala Jakubovi ránu, Jakub si sedl na nosič kola, které patřilo dívce, a dívka s ním odšlapala do Theresienkronu k hodné paní Luise Pröschlové. Ke šlapání to bylo jen sedm kilometrů, ale jim to trvalo půl dne. Oba totiž hned zjistili, že si jsou duševně blízcí. Cestou do Theresienkronu (Jakub musel dívku držet kolem pasu, aby nespadl) objevili i další společné zájmy. Byl slunečný den. V malém lesíku pak došli k závěru, že si opravdu výtečně rozumějí v každém směru (Zde nutno podotknout, že se stěží našla žena, která by si během minimální doby s Jakubem mimořádně dobře nerozuměla. Nebylo divu: Každá žena cítila, že tento Jakub Formann, který se choval tak nenuceně, má pro ženy velké pochopení.)

Když konečně dorazili, pochopila rozšafná selka Pröschlová hned, že se jedná o akutní případ nouze, a bez váhání pronajala Jakubovi a dívce Julii ve svém domě polovinu prvního poschodí. S možností používat kuchyni.

Pojmenování na zajíčka a medvídka pak zcela nenuceně proběhlo hned následující noci.

Zajíček pracoval v jednom nakladatelství v Linci. Skutečně, už zase existovala nakladatelství! Zajíček šlapal každé ráno na byciklu do Lince a večer zpátky. Jakub, dbající na svůj zdravotní stav ať ve válce či v míru, absolvoval denně za každého počasí túru na kole (poválečná kořist) k letištní základně, pět kilometrů tam, pět zpátky.

»George, Mojše a Jesus v tom jedou s námi,« vysvětlil Jakub 3. listopadu 1946 Julii nedaleko plotu z ostnatého drátu.»A další taky.«

»Tak to musí vyjít,« zvolala vzrušeně Julie.

»Nezakřikni to,« varoval Jakub.

»Ale za to ti pak koupíme na černém trhu pevné teplé boty!«

»A ty dostaneš zimník, nějaký děsně fajnový,« prohlásil Jakub. »Taky načerno. V NOVÉM RAKOUSKU pořád žádný nenabízejí na výměnu, znovu jsem prohlížel inzeráty, než tady vypukl ten tyátr. Ale teď už padej, zajíčku!«

»Okay, medvídku!« Zajíček se vyhoupl na rozvrzaný bicykl a šlápl do pedálů jako závodník na šestidenní.

8/

O dvě hodiny později mohl kapitán Grigorij S. Oroněvič – krouže ve výšce 3000 m nad městem St. Pölten – vysílačkou se zadostiučiněním ohlásit z cockpitu jaku svému představenému, že Američané spálili náklad »létající pevnosti« na poli vedle letištní základny Hörsching. Velitel eskadry jaků si hlášení vyposlechl. O něco později se zaradoval ministr zahraničních věcí Molotov v poněkud vzdálenější Moskvě. A vzápětí nato si s potutelným úsměvem nacpal dýmčičku Stalin a poznamenal ke svému příteli z tajné služby Lavrentiji Berijovi: »To je jediný způsob, jak se s našimi bratry ve zbrani za Velké vlastenecké války, s těmi gangstery z Wallstreetu, musí zacházet.«

Plukovník Peter Milhouse Hobson ležel tou dobou v posteli, v zrekvírovaném domě po uprchlém místním veliteli na kraji Lince, rovněž se radoval a pokaždé se blaženě usmál, když se v jeho pokoji obzvlášť rozjasnilo, protože do ohně padly další bedny. No, jak jsem to zvládl? říkal si. Zabránil jsem světové válce. Zabránil jsem nákaze – jestli mě za to nepovýší! Třeba ze mě bude brigádní generál!

Tato noc byla vyplněna horlivou prací početných Američanů a osvobozených Rakušanů. »Operation chicken«, jak to pokřtil George Misaras, vedli Jakub Formann a Tommy Lewis, třetí navigátor, který uměl německy a studoval biologii. Tommy Lewis v průběhu následujících let z důvodů své patnáctiprocentní účasti stále bohatl. Dnes je z něho v Chicagu neobyčejně zámožný muž, který k údivu přátel a sousedů po propuštění z armády (1948) už nikdy ani jediný den nepracoval. Těch patnáct procent stačilo.

Jakub a Tommy vypracovali naprosto spolehlivý plán, poté co posádka »létající pevnosti« zalehla a bez prodlení hluboce usnula spánkem beze snů. I oba další navigátoři z odpoledne byli vystřídáni. Jakub měl tento týden službu vždy od šestnácti do čtyřiadvaceti hodin a na stejnou dobu byli nasazeni i jeho tři přátelé od vojenské policie, kteří byli do plánu zasvěceni. Byli nesmírně ochotní. Misaras se postaral, aby jeho mužstvo bylo okamžitě vystřídáno. Nová posádka byla se starou, spojena vřelými pouty společných šmelin.

Nejrozčilenější byl Mojše. »Můj dědeček,« svěřil se, »měl deset kilometrů od Tarnopolu také slepice!«

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–

1946 – váhavý začátek

1946-1950: Demontáž v západním Německu (do února 1948 již ve výši 12,5 miliard marek).

Nový rok: První pošta od válečných zajatců v Sovětském svazu.

11. leden: Téměř na den přesně devět měsíců po vstupu americké armády se v Almedingu, Bavorsko, narodí první černé dítě a je pokřtěno jménem Lorenz.

5. březen: Konrád Adenauer (6. 10. 1945 zbaven Angličany funkce starosty Kolína »pro neschopnost«) se stává předsedou CDU v britské okupační zóně.

Březen: Ve francouzské zóně 1075 kalorií denně. »Denacifikace« je převedena do působnosti německých úřadů.

1. duben: Na univerzitě v Mnichově opět zahájeny přednášky, 8. dubna i na mnichovské Vysoké škole technické.

22. duben: Násilným sloučením KPD a SPD je v Berlíně pro sovětskou zónu založena Socialistická jednotná strana Německa /SED/.

Duben: První módní přehlídka Mnichovské mistrovské školy pro módu (53 modelů).

10. květen: Kurt Schumacher předsedou SPD.

Červen: Na plakátovacích sloupech oznámení: KDO UDÁ ŠMELINÁŘE, NENÍ DENUNCIANT!

22. červen: První balíky CARE dorazí do Bremerhavenu.

Červenec: Ceny na černém trhu v Berlíně; 1 kg mouky 11 říšských marek (RM), 1 pár bot 420,– RM, 20 amerických cigaret 150,– RM, 1 kg zrnkové kávy 1100,– RM, 1 vejce 12,– RM, 1 krabička zápalek 5,– RM.

Prosinec: Američtí vojáci se smějí ženit s Němkami. Ve Vietnamu vyzývá Ho Či Min k válce proti Francouzům.

ENIAC – první zcela elektronický Computer (USA).

Volkswagenwerk Wolfsburg zahájil sériovou výrobu »brouka«.

Divadlo: Carl Zuckmayer: »Čertův generál«, premiéra v Curychu.

Knihy: Erich M. Remarque, »Vítězný oblouk«; Theodor Plivier, »Stalingrad«; Erich Kästner, »Létající školní třída«; Eugen Kogon,»SS stát«. První tři svazky ro-ro-ro: Hemingway, »V jiné zemi«; Tucholsky, »Zámek Gripsholm«; Gide »Vatikánské kobky«.

Film: »Kráska a zvíře« (Francie, Cocteau); »Nejlepší léta našeho života« (USA, Wiliam Wyler); »Gilda« (USA, Charles Vidor).

První německý poválečný film: »Vrahové mezi námi« od Wolfganga Staudteho.

Šlágr: »Dej mi polibek po telefonu«.

-----------------------------------------------------------

Ovšem když se s přáteli vyšplhal do nitra »létající pevnosti«, tak se hrůzou zhroutil do pilotního sedadla a sténal: »Spravedlivý bože…!« Všichni sténali. Skoro všichni.

Misaras: »Pomáhej nám pánbu!«

Jesus: »To by tedy ten starý pán s bílým vousem teď skutečně měl udělat!«

Jakub nesténal. Hrůza mu vzala hlas. Tady bylo, v nákladním prostoru přebudované »létající pevnosti« – tisíc beden po čtyřiceti kusech. Hrůzyplný pohled. Na tom nezměnilo nic ani tiché pípání, ozývající se z mnoha beden. Naopak!

Jakub se němě sesul na sedadlo kopilota.

»Na druhé straně,« prohlásil Mojše, který se už zase vzpamatoval, »to není naše věc! Plukovník Hobson vydal rozkaz spálit náklad. Ústně i písemně. Jake a tenhle Tommy Lewis se okamžitě přihlásili dobrovolně. Plukovník, ten hajzl, řekl Tommymu, že si může vyžádat tolik spolupracovníků a náklaďáků a benzínu, kolik bude potřebovat! Spolupracovníci naloží bedny na náklaďáky.«

»Ano, i my čtyři budeme s náklaďáky jezdit sem a tam.«

»No prosím!«

»Co je to tamhle za krámy?« zeptal se Jesus.

»To jsou,« poučil ho Mojše, »umělé líhně. Hned je dodali i s vejci. To nejfajnovější zboží. Elektricky vytápěná, tamhle jsou přípojky. Kuřata totiž potřebují teplo. Máte v té vaší díře elektrický proud?«

»Ano,« oznámil Jakub, »A zaplať pánbu za tu díru. V Linci totiž proud každou chvíli vypínají. My máme na potoce vlastní generátor.«

»A čím chceš ta kuřata krmit?«

»Kukuřičnými zrny a rybí moučkou, « vysvětlil Jakub.

»Ale ve tvé fucked-up Austria přece neexistuje ani…«

»V zasraném Rakousku nikoliv, kamaráde,« souhlasil Jakub a ukázal do nákladního prostoru. »Zato tady. Copak si myslíš, že nám naši američtí přátelé a pomocníci dodají kuřata a žádné žrádlo? Tam vzadu, ty pytle! Co je na nich napsáno?«

»„Kukuřice a rybí moučka United States Army“ je na nich napsáno,« mumlal Jesus ohromeně. »Odkud jsi věděl, že v letadle jsou i pytle?«

»Tak jsem si to spočítal,« prohlásil Jakub skromně.

»Tvoje kuřata ale přece nemůžou hned žrát kukuřičná zrna, Jaku!«

»Pochopitelně že ne! Nejdřív dostanou vodu a pak speciální krmivo! Tamhle naproti, ty druhé pytle!« Dvířky vyhlédl ven, protože u přestavěného bombardéru zastavilo těžké nákladní auto.

»Přivezli jsme nákladáky,« šeptal voják u volantu. Na sobě měl modráky a čepici se štítkem. Na kapotě a na bocích nákladního auta byly namalované veliké bílé hvězdy a písmena USACE – UNITED STATES AIR CORPS EUROPE.

»Okay. Vy budete uvnitř a budete vykládat. My budeme jezdit s náklaďáky,« řekl Jakub, »Kolik vás je?«

»Tommy si vyžádal čtyři nákladní auta a třicet mužů.«

»No tak do práce, pánové, do práce,« prohlásil Jakub. »A ať nikdo neukradne ani vajíčko. Je v něm smrt!«

9/

Juchú, to byl ohníček!

Plameny šlehaly do výše třiceti metrů! Muži, kteří tu pracovali, se potili. Nechali kolovat pár lahví bourbonu a zpívali ordinérní písně. Další a další náklaďáky přivážely další a další bedny.

Jiné nákladáky (celkem čtyři) míjely v určité vzdálenosti ohýnek, mizely ve tmě, po chvíli se vracely zpátky a vjezdem B jely k »létající pevnosti«. Elektrické osvětlení vjezdu B z neobjasněného důvodu právě tuto noc nefungovalo.

Muži v »létající pevnosti« nakládali – s obezřetností mozkových chirurgů – bednu za bednou na čtyři nákladní auta, která řídili Jakub a jeho kamarádi od vojenské policie. Houf jiných mužů – hlídán Tommy Lewisem – nakládal na jiné nákladní vozy jiné bedny – dřevěné bedny a lepenkové krabice, které se za důstojnickou kantýnou již vršily do hrozivých výšek, v nichž sem byly dopravovány potraviny, alkoholické i nealkoholické nápoje, Cigarety, doutníky, gramofonové desky, knihy pro letištní knihovnu – skandál, jak to vypadalo za kantýnou. Tam by se jednou měl udělat pořádek, mínili Tommy Lewis a Jakub Formann. K zarostlému poli za branou B, která po smrti Adolfa Hitlera zůstala trvale zavřená, pochopitelně přijely i náklaďáky s leteckým benzínem. Druhé mužstvo si pískalo, popíjelo, prozpěvovalo a v dobré náladě se jen činilo.

Jakub, jehož nákladní auto bylo jako první plně naloženo bednami z »létající pevnosti«, také jako první projel kolem pěkného velkého ohníčku za branou B. Hoši u ohně, kteří neúnavně házeli odpad a staré krabice do plamenů, mu s halekáním mávali. Jakub uznale zatroubil a drncal se po poli (z beden se ozývalo usoužené pípání) až k silnici do Theresienkronu. Tady mohl jet rychleji. Ve zpětném zrcátku viděl světla. To je Mojše s druhým náklaďákem, pomyslel si. Za ním krátce zablikalo dálkové osvětlení. No tak, pomyslel si Jakub spokojeně. Jen aby hošanům na poli nedošlo palivo dřív, než budeme mít poslední kuře venku. Panebože, je to ale pěkný ohýnek! (Byl to, vážený čtenáři, onen pěkný ohníček, který si o dvacet let později snažil náš přítel, visící ve vidlici stromu nad propastí Mangfally, marně snažil vyvolat v paměti, pěkný velký ohýnek, kterým, jak si v roce 1965 právem domýšlel, všecko začalo.) Takže teď jsme objasnili i tohle.

10/

Oné pamětihodné noci v Theresienkronu nikdo nezahmouřil oka, i dnes, po třiceti letech, se ona noc připomíná slavností s hudbou a tancem, obrovskou žranicí a ještě obrovitější pitkou. Jenom děti a starce a nemocné tehdy nechali na pokoji. Jinak zajíček všechno do detailu připravil, jak mohl Jakub při první rundě s dojetím zkonstatovat. Sedláci, selky, velebný pán, kluci a děvčata už byli připraveni skládat náklad z přijíždějících aut. Jednotlivé bedny byly bleskurychle roznášeny do jednotlivých dvorů (jedna z nich i do zahrádky za kostelíkem) na žebřiňácích, dětských kočárcích a jednom pohřebním voze s dvěma vyhladovělými herkami. Jakub přihlížel, jak zajíček řídí vykládání a rozdělování. Kdyby Julia vedla válku místo našich ach, tak statečných generálů, pomyslel si ulekaně Jakub, pak bychom ji – bože chraň – nakonec snad vyhráli! Zavolal na ni. Zamávala mu. Ach ano, řekl si, už vím, jaký poklad je můj zajíček. Obrátil a jel zpátky k letištní základně.

Když Jakub potkal Mojšeho po druhé, sdělil mu tento muž, který všechno věděl, následující fakt: »Pochopitelně se v naší rodině uchoval zájem o slepice. Doma (tím mínil: v Americe) se nedávno zjistilo, že slepice líp nesou, když hraje populární hudba!«

»Nesmysl!«

»Žádný nesmysl, Jaku! Nejradši mají Franka Sinatru! Četl jsem to zrovna minulý týden ve STARS AND STRIPES. Podívej: U nás ve velkých obchodních domech bez ustání slyšíš huku.«

»Cože?«

Hudební kulisu. Přivede zákazníky do správné nákupní nálady. Před několika lety různé výzkumné týmy provedly experiment s huku na drůbežích farmách. Dvě skupiny slepic, A a B. A bez huku, B s huku.«

»A?«

»Jak ti říkám, Jaku! Střední hodnoty: Slepice žijící s hudební kulisou snesly za sto čtyřicet pět dní devět set padesát vajec – o sto padesát vajec víc než ty, které žily bez šlágrů! Jak říkám, především Frank Sinatra udělá z uondaných slepic čipery! Musíš si bezpodmínečně obstarat všechny jeho desky a gramofon. Spoustu gramofonů!«

»Kde je vezmu?«

»Mojše uvidí. Mojše obstará. Mojše už taky ví, kde obstará desky i gramofony!«

»Totiž?«

»Mojše má totiž přátele u „Blue Danube Network“! (»Blue Danube Network« byla rakouská obdoba »American Forces Network« krátce AFN, v americké okupační zóně v Německu.) Až budu mít příště volno a pojedu do Vídně, tak se tam poohlédnu…«

Míjela hodina za hodinou.

Obrovitý trup bývalého bombardovacího letadla se pozvolna vyprazdňoval. V těch hodinách se narodila spousta kuřátek. Pozemní mužstvo, udržující ohýnek, bylo čím dál rozpustilejší. (Šest lahví bourbonu!) Je to skutečně pěkné, jak všem jde práce od ruky, říkal si Jakub, když se zas znovu kodrcal kolem ohniště.

Kolem třetí hodiny ranní právě zas nakládal, když se k němu přiloudal navigátor Tommy Lewis. Pociťoval – jako student biologie – zodpovědnost. »Velice důležité! Ještě něco, co asi nevíš. A teď toho musíš vědět spoustu!« Jakub utrápeně přikývl. Uvědomoval si to i sám. »Příjem potravy u drůbeže je komplikovanější, než si myslíš. Pokusy prokázaly, že slepice na rozdíl od kohoutů mají podstatně vyšší přesnost zobání.«

»Řekni to ještě jednou!«

»Já vím, zní to hrozně. Přesnost v zobání. Problémy totiž vznikají ze slabě vyvinutého hybného aparátu slepičích očí!«

»Aha.«

»Kohout se vždycky podívá střídavě jedním i druhým okem na objevené zrno a tím zjistí vzdálenost. Pak dojde k reflexnímu pohybu, kterému vědci říkají „Zobnutí“. „Zobnutí“ se děje ve vzdálenosti jednoho až tří centimetrů. Na to se můžeš spolehnout. Nikdy nezapomínám čísla.«

»Vím.«

»No, a zobací přesnost u slepic se pohybuje mezi čtyřiceti osmi až devadesáti dvěma procenty. Kohouti musí k nasycení daleko častěji sehnout krk. U nich obnáší přesnost zobnutí jen čtrnáct až padesát dva procent.«

11/

Už dávno nastal den, slabé podzimní slunce vyšlo (v 7 hod, 19 min.), když skončila velká operace, když čtyřicet tisíc kuřat – všechna se mezitím vylíhla – poprvé dostalo jídlo a pití. Elektrické líhně vyzařovaly přívětivé teplo na roztomilé drobečky, generátor na potoce běžel na plné obrátky. Rozděleno do selských usedlostí Theresienkronu, spalo čtyřicet tisíc kuřátek stejně jako devět set osmdesát sedm z celkového počtu devíti set osmdesáti devíti obyvatel maličké obce. Dva, kteří ještě nespali, byli Jakub a jeho zajíček. Dorazili jako poslední do svého bytu u dobrotivé paní Luisy Pröschlové, neboť do posledního okamžiku dávali pozor, aby k nenadálému bohatství chudých občanů Theresienkronu nevedla žádná zrádná stopa.

Vešli do domu v 7 hodin 49 minut.

»To jsi tedy zvládl perfektně, zajíčku,« chválil Jakub. »A já ti děkuju.«

Julie se mu vášnivě vrhla kolem krku a volala: »A tys to taky zvládl perfektně, méďo, a já tě tak miluju!«

»Mmmm,« brumlal Jakub a ožíval. Julie dostala jméno zajíček, protože byla tak heboučká a všechno ohryzávala. (V tuto chvíli to byl Jakubův spodní ret. Zní to nevinně, ale Julie teprve začala.)

»Mmmmm-mmrnm,« zabručel Jakub znovu. Dostal jméno medvídek nejen proto, že si při určitých činnostech brumlal, nýbrž i pro jiné aktivity, které si krásná čtenářka a chytrý čtenář musí domyslet sami.

»Víš, medvídku,« prohlásil zajíček, »myslím, že na oslavu tohoto dne bychom se teď měli vykoupat v krásně teplé vodě a pak… a pak bychom mohli až do odpoledne spát, a až se probudíme, půjdeme se podívat na našich čtyřicet tisíc drobečků. Co říkáš mému nápadu?«

»Mmmm!!!« souhlasil Jakub. Pak ho něco napadlo. »Ale my žádnou teplou vodu nemáme!«

Zajíček skromně sklopil hlavinku a přiznal se: »Poprosila jsem milou paní Pröschlovou, aby nám v koupelně naplnila necky horkou vodou. Udělala to, než šla na kutě, byla jsem se podívat. Medvídku, medvídku, kam pádíš?… Počkej přece na mě… Přece chci s tebou společně… Božínku, má ten medvěd naspěch!«

12/

»Don’t know why, there’s no sun in the sky! Stormy weather! Since my man and I ain’t together, it keeps raining all the time… ,«rozezněl se vzrušující chraptivý hlas slavné černé americké bluesové zpěvačky Leny Hornové. Ovšem vůbec to nesouhlasilo! Naopak, na nebi zářilo slunce, o bouřlivém počasí nemohla být řeč, ani potuchy po vytrvalém dešti a už vůbec nesouhlasilo, že by Julie a její muž nebyli pospolu. Víc pospolu než zajíček a medvěd na posteli s červenobíle kostkovanými peřinami dva lidé vůbec nemohli být! »Stormy weather« ale byla oblíbená píseň zajíčka i medvídka a pouštěli si ji vždycky, když byli tak pospolu, jak jen muž a žena mohou být. (Samozřejmě za předpokladu, že se pro starodávný gramofon nacházela nablízku i zásuvka pro elektrický proud. Když se věnovali radovánkám v lese nebo na louce, museli se obejít bez písně. Proto byli tak rádi doma.)

»… stormy weather! Just can’t keep-my thoughts together…«

Každou vteřinu připadalo Jakubovi i Julii těžší soustředit své myšlenky.

»Medvídku, milovaný medvídku…« Zajíček něžně hladil medvědovy tmavé vlasy.

»Ach zajíčku, zajíčku…«

»… I’m weary all the time… the time… so weary all the time…

Venku zadupaly po dřevěných schodech těžké boty. Ti dva nic neslyšeli.

»… since he went away, cold fear walked in to wreck me! If he stays away ol’rockingchair will get me..,«

Zvenku zabušily pěsti na dveře.

Ti dva nic neslyšeli. Byli příliš soustředěni na věc.

»Formanne!« volal mužský hlas. Anglicky. »Jaku Formanne, himlhergot! Otevřete!«

»Někdo chce se mnou mluvit, zajdo.«

»Ach, taková hanebnost, už jsem skoro byla…«

»Co se děje?« zařval medvěd v nejvyšším vzrušení. A v angličtině.

»Okamžitě otevřete!»

»Ani mě nenapadne!« běsnil medvěd.

Podle přízvuku je ten křikloun z Texasu, zaznamenal Jakub.

»Jestli okamžitě neotevřete, vykopneme dveře!«

»Božíčku, to je trapné,« špital hedvábně měkký zajíček.

»Je mi líto,« řekl Jakub a odtáhl se od Julie. »Neznáš Texasany. Jsou schopni všeho.« Rozzlobeně zakřičel: »Jsem nahý! Musím si něco obléknout!«

»Ale rychle!«

Jakub vjel do spodků US-Army a běžel ke dveřím. Zajíček si přitáhl červenobíle kostkovanou přikrývku až ke krku.

»Počítám do tří!« hulákal chlap za dveřmi. »Jeden… dva…« Jakub doběhl ke dveřím a otevřel. Obrovský Texasan přízvuk tedy rozpoznám perfektně, řekl si medvěd) vešel dovnitř, za ním dva menší seržanti. »First Lieutenant Dooley z Provost Marshal Linec,« řval Texasan. »Co vás to napadlo?« řval i Jakub. »Co tu chcete?« Nadporučík z Texasu ukázal papír. »Víte, co to je, Formanne?«

»Pro vás ještě pořád mister Formann! To je zatykač!«

»Správně. Vystavený na koho?«

»Vystavený na Jakuba Formanna,« řekl povýšeně Jakub, Ulekl se se zpožděním. Pak přímo nadskočil. »Jakub Formann!« křičel. »To jsem přece já! Ale… ale jak to? Jak zní obžaloba?«

»Vražda čtyřiceti tisíc kuřátek!«

13/

DNES A KAŽDÝ VEČER V 19 HODIN: NAVŠTÍVÍ NÁS DUCH SVATÝ! (SE SVOLENÍM VOJENSKÉ SPRÁVY)

Tato slova byla napsána na lepenkové tabuli, vyvěšené vedle vchodu do kostela. Samozřejmě, bratři v Kristu se teď můžou přetrhnout, pomyslel si Jakub. Začít válku, prohrát válku, hrát devátou symfonii od Beethovena, spínat ručičky, chodit do kostela…

»Now get the hell out of this jeep, you son-of-a-bitch,« prohlásil americký osvoboditel. Jakub vystoupil.

Kostel ležel ve středu Lince. Centrum Lince bylo za války zle rozbombardováno. Sutiny ze zřícených domů a harampádí všeho druhu, mezi tím zbytky zničeného zařízení bytů, to vše ještě pořád pokrývalo ulice. Americká auta (jiná tu nejezdila) kličkovala mezi troskami. Sutin tu bylo ještě pořád plno – ne snad, že by se tu řídili podle rakouského hesla »Však on to někdo uklidí!« – ne, proto ne, nýbrž proto, že v Linci sestavili podle příkazu vojenské správy takzvané »cihlové brigády« z bývalých vysokých partajníků a lampasáků. Ti ovládali kdejaká povolání, v nichž teď měli zákaz činnosti. Odklízení trosek měli za trest! Jenomže to se nikdy neučili. Ale jak už to bývá, řada těch, kteří se kdysi házet lopatou učili, byli řízní náckové a měli teď taky zákaz činnosti. Ti by trosky uměli odklidit. Ale nesměli. Za trest!

Naproti kostelu stála velká budova, kde ještě nedávno sídlilo gestapo. Budova samozřejmě zůstala nedotčená. Teď tu měl sídlo náčelník vojenské policie.

»Tudy!« Texasan postrčil Jakuba dovnitř. Oba seržanti šli za ním s pistolemi připravenými k výstřelu! Bylo vyloučeno, že by masový vrah kuřátek mohl uprchnout.

Jakuba zavedli do druhého patra. Chodba. Štítek s nápisem NÁČELNÍK VOJENSKÉ POLICIE. Jakub tam mechanicky zamířil. Texasan ho popadl za ramena, otočil je o devadesát stupňů a ukázal na malá dvířka na konci ponuré chodby. Jakub se tedy vyrovnaně – jak se slušelo na člověka se stanoviskem »polibte mi šos« – vydal naznačeným směrem. Texasan zaklepal, zprudka otevřel dveře, zasalutoval (totéž učinili oba seržanti) a nahlásil Jakubův příchod. Pak prudce strčil zatčeného do malé úřadovny a s prásknutím za ním zavřel dveře.

Jakub klopýtal dopředu a až těsně před psacím stolem se mu podařilo zastavit. Za stolem seděl muž v uniformě, na nose brýle s kovovými obroučkami.

Muž povstal.

Jakub se líbezně usmál a řekl anglicky: »Je pro mě ctí, pane poručíku. Pěkné počasí dnes, že?«

Poručík vypadal ustaraně, zdvořile odpověděl v němčině, s frankfurtským přízvukem: »Herrgott.«

»Stalo se něco, pane poručíku?«

»Co by se mělo stát?«

»Řekl jste ale „Herrgott“.«

»Ano.«

»Proč?«

»Protože se tak jmenuji. Jsem John Albert Herrgott.«

»Velmi mě těší, pane poručíku.«

Pánové si potřásli rukama. Herrgott Jakubovi nastavil balíček Lucky Strike. Jakub se ho graciézně zmocnil.

»Pan poručík pochází z Frankfurtu?« vyzvídal Jakub.

»Z Offenbachu, pane Formanne. Prosím, posadme se přece.«

Následovala delší pauza.

Herrgott k sobě tiskl špičky prstů obou rukou a vypadal čím dál ustaraněji.

»Pročpak se tváříte tak ustaraně, pane?« vyptával se Jakub, kterému ho přišlo líto.

»Protože jsem pořád ustaranější,« odpověděl Herrgott. Jeho duševnímu rozpoložení odpovídalo i světlo v místnosti. Ačkoliv venku se smálo sluníčko, zde v místnosti panovalo příšeří. Okna byla totiž beze skel. Skoro všechna okna y rakouských a německých městech neměla skla. Za leteckých náletů popraskala. Každý si vypomáhal, jak uměl. V Herrgottově pracovně byly na okna připevněny dřevěné látky s mnoha výřezy. Ve výřezech byly nalepeny rentgenové snímky vnitřností mnoha neznámých lidí. Bylo vidět nejrůznější části těla – hrudníky, plíce, lebky, žaludky, střeva. Jakub okamžitě rozpoznal každý orgán, přičemž si vděčně připomněl své početné pobyty v lazaretech, které pro něho byly všechny velmi poučné. Světlými místy snímků pronikalo denní světlo do úřadovny, nejvíc ho padalo snímkem nádherného thoraxu b. n.

»Proč jste pořád ustaranější, pane?« pátral dál Jakub.

»Protože jsem pobočník náčelníka vojenské policie.«

»Aha.«

»Svému pobočníkovi předává náčelník vždycky ty nejnepříjemnější úkoly. Tady, v tomhle kamrlíku. Sedí vpředu v krásné místnosti a v nejkrásnějším denním světle. Svoje aféry mě nechá řešit tady, v téhle špinavé díře. Stranou. Vskrytu. Aby pokud možno nikdo nevěděl, že tu a tam u nás něco kiksne.«

»Aha,« řekl Jakub po druhé a s pohledem k provizornímu oknu si pomyslel: Doufejme, že s tímhle žaludečním vředem dotyčný, ať to byl kdokoli, uháněl rovnou k chirurgovi!

Herrgott letargicky pleskl do několika papírů, ležících před ním na stole,

»Pěkná sviňárna,« prohlásil.

»Co, prosím?«

»Tohle tady je hlášení, které nám plukovník Hobson z letištní základny Hörsching poslal ještě včera večer.«

»Ajajaj,« udělal Jakub.

»Vám se to říká ajajaj,« zanaříkal Herrgott. »Ale jak sprovodit ze světa tenhle fucked-up shit, to mám na hrbu já.« Spěšně dodal: »Plukovník Hobson je vzorný důstojník!«

»Já jsem jenom plukovníkovi Hobsonovi…«

»Vy držte ústa, pane Formanne, ano? Kachní vejce! Skvrnitý tyfus! Epidemie, nebezpečí nákazy! Okamžitě spálit všechny westmorelandky! Čtyřicet tisíc westmorelandek!« Herrgott se vztyčil v celé své délce a přistoupil k bizarnímu oknu. Obrátil se k Jakubovi zády.

Jejdanánky, jejdanánky, říkal si Jakub.

No tak ano. Děj se vůle boží. Kolik vyfasuju? Dva roky? Tri roky? Pět? A mí přátelé? Veškerou vinu vezmu na sebe, to je jasné. Ale jestlipak to pomůže?

»Poslouchejte, pane Formanne,« řekl tlumeně Herrgott, rozvíraje a zavíraje křečovitě do sebe zapletené ruce, spojené za zády, a vyhlížel ven na ulici ústím dělohy. »Dáte mi své čestné slovo…«

»Samozřejmě! Moje svatél«

»Nechte, prosím domluvit, milý pane Formanne!« (Milý, řekl! Co se to teď děje?) »Dáte mi čestné slovo, že nikdy se ani slovíčkem nezmíníte, co se s těmi vejci stalo? Co nařídil plukovník?«

»Máte je mít, pane.« (Co je zas tohle?)

»Pokud budete opravdu mlčet – a všichni ostatní také, musím je všechny ještě jednotlivě vyslechnout –, pokud všichni opravdu budete mlčet, vždy a za všech okolností – pak je náčelník vojenské policie – a já jsem zmocněn, abych vám to jeho jménem závazně slíbil – ochoten tu věc ututlat. Také si smíte ta vejce nechat. A nikdo nebude potrestán. Statečného plukovníka Hobsona pověříme – ehm – jinými úkoly.« Ach, tak takhle to je! pomyslel si Jakub a mlčel. »Odpovězte, pane Formanne!« A Jakub mlčel. Herrgott se obrátil. Teď už skoro plakal. »Představte si, že to praskne, jaké máme velitele! Rusové se budou svíjet smíchy! Ale pokud budete vy a ti druzí držet zobák, můžete rozjet velkoprodukci vajec a sám se starat o jejich distribuci mezi hladovějícím obyvatelstvem!«

V této chvíli se probudila k životu Jakubova vrozená nestydatost. »A kvůli téhle nabídce je na mě vydán zatykač a jsem odvlečen rovnou z postele jako sprostý zločinec?«

»Nešťastná náhoda! Náčelník vydal ten rozkaz, protože si neuvědomil celý dosah té záležitosti! Tehdy si ještě myslel, že jste kuřata doopravdy spálili! Když vás odváděli sem, mluvil jsem s náčelníkem a sdělil mu, že jste spálil jen odpad…«

»Odkud víte vy, jak to bylo?«

»Kriminální ústředna! Zahnal jsem ke spáleništi odborníky! Sám jsem se přesvědčil!«

»Přesvědčil o čem?«

»Že jste spálil jen odpad a kuřata ukradl! Hned jsem to ohlásil náčelníkovi. Velmi lituje…«

»Za to si nic nekoupím!«

»… a mým jménem vás prosí, abyste na zatčení zapomněl! Také vás všemožně podpoříme…«

Ale teď do toho na plné pecky, říkal si náš přítel a běsnil dál:

»Všemožně podpoříme? K smíchu! Copak jste mě někdy podpořili? Podívejte se na mě! Tyhle obarvené hadry! A tady…« Jakub zdvihl nohu, »Voda mi teče do bot! Zima na krku! A moje přítelkyně nemá ani kabát!«

»Samozřejmě vás oba oblečeme. K čemu bychom měli obchody PX? « (PX byla zkratka pro »Post Exchange« a znamenala obchodní domy, kde si Američané a jejich ženy mohli všechno, ale skutečně všechno koupit.)

»A jak mám se svými spolupracovníky všechny ty cesty vyřídit – snad pěšky?«

»Pochopitelně dostanete k dispozici džíp.«

»A ten mi u první kontroly seberou, takže skončím zas znovu u vás kvůli krádeži vojenského majetku!«

»Dostanete džíp s označením červeného kříže a všechny potřebné dokumenty a propustky a dopis „To whom it may concern“ s žádostí, aby vás všechny služebny americké armády podle možností podpořily. Stačí vám to konečně?«

»Ne.«

Herrgott zasténal. »Co by to ještě mělo být?«

»Sire, dnes v noci jsem ukradl čtyřicet tisíc kuřat. A jenom já vím a jinak nikdo, jak se s kuřaty správně zachází. Ale co vlastně ve skutečnosti vím?«

»Mysleli jsme i na tohle, pane Formanne! Vy a já pojedeme dnes do tábora Glasenbach.«

»Glasenbach? To je přece tábor, kde sedí všichni vznešení náckové! Tak fajnový člověk přece jen nejsem!«

Poručík Herrgott přešel od okna k Jakubovi a s úsměvem ho poplácal po rameni. »V táboře Glasenbach sedí profesor Karl Wilhelm Donner. Slyšel jste to jméno? Pochopitelně. Kdo ho neslyšel. Geniální letecký konstruktér! Fantastický člověk! Toho vám dáme k dispozici!«

»Nepotřebuju člověka, který mi bude konstruovat letadla, potřebuju někoho, kdo…«

»Profesor Donner se už léta zabývá pěstováním drůbeže a zajímá se o vejce a experimenty s nimi – má to jako hobby. V téhle oblasti je největší expert v Evropě!«

»Sire, nemyslete si, že jsem kverulant. Ale nijak zvlášť nemám chuť spolupracovat s bývalým esesmanem. Aby totiž nedělal experimenty jenom s vejci, nýbrž i se mnou!«

»Donner nebyl žádný esesman! Pouze podporovatel přátelského kroužku říšského velitele SS! Jednal vždy z čistého idealismu. Vím to. Dost často jsem ho vyslýchal.«

»Když jednal vždy jen z čistého idealismu, tak proč sedí v Glasenbachu?«

»Co naděláte proti předpisům, milý pane Formanne! Profesor Donner byl na našich seznamech jako „Automatic Arrestee“, tedy jako osoba, která měla být za všech okolností okamžitě zatčena. Konstruovat letadla byla jeho celoživotní vášeň. Ale teď už žádná konstruovat nesmí. Takže bude s vášní pěstovat kuřata! Jste už teď konečně spokojen?«

»Ne.«

»Formanne!«

»Mám ještě jedno přání!«

»Totiž?« zeptal se Herrgott, u konce svých sil, lehce vrávoraje.

»Nechci pro svou přítelkyni žádný obyčejný zimník. Musí to být kožich!« prohlásil rezolutně Jakub s roztomilým úsměvem.

14/

»Hy… hy… hy…«

»Pane Formanne, budte tak laskav a přestaňte se tak pitomě smát!«

»Ne… ne… nemůžu! Hy… hy… hy…!«

»Pane Formanne, jestli se okamžitě neovládnete, rozpustím toto shromáždění!«

»Vždyť už jsem zticha. Promiňte, pane profesore.« Jakub, rudý v tváři, si přitiskl ruku na ústa.

»To bych prosil. Jak už jsem tedy říkal: Vejce z westmorelandské odrůdy jsou hybridní vejce. Z nich se vylíhnou hybridní kuřata. Nemá to nic společného s hybris, na kterou myslíte vy, pane Formanne!« (Jakub nemyslel na hybris. Slyšel to slovo poprvé.) »Tedy nic společného s povýšeností nebo hříšnou pýchou, zejména vůči věčným bohům.« (No nazdar, pomyslel si Jakub.)

»Nezlobte se na pana Formanna, pane profesore,« prosil zajíček, »Je to velmi prostý člověk.«

Profesor Dr.-Ing., PhDr., Dr.h.c., Dr.e.h. Karl Wilhelm Donner, muž, který Hitlerovi zkonstruoval všechna ta krásná letadla, byl bělovlasý pán s ocelově modrýma očima a vypadal pořád nahněvaně. Sedmapadesát let hněvu. Ještě pořád nosil uniformu SS, ač poněkud ošuntělou a zbavenou všech těch krásných hodnostních odznaků, řádů a vyznamenání. Vždyť také byl teprve tři hodiny venku z tábora Glasenbach, slíbili mu jiné oblečení, ale v dané chvíli se nesměla ztratit ani minuta. Šlo o život čtyřiceti tisíc.

»Dodržovat hranici mezi člověkem a bohem,« hřměl Donner, »je hlavním motivem starořeckého náboženství. A hybris je tudíž hlavním motivem řeckého básnictví – vzpomeňme si na Prométhea, Bellerofona, Ixiona! Ovšem řecké slovo „hybrid“ znamená také něco jiného, totiž: dvojího druhu, dvojaký! Hybridní vejce jsou tedy produktem křížení dvou druhů obzvláštní kvality. Každý trochu vzdělaný člověk – vy přirozeně ne, pane Formanne…«

»Jak to vlastně mluvíte se svým osvoboditelem?«

»… zná kromě hybridního kuřete i hybridního vepře, hybridní pšenici a hybridní kukuřici…« profesor Donner držel svou nástupní řeč v největším prasečinci největšího sedláka z Theresienkronu. Jeho posluchači stáli, opírali se a posedávali hustě namačkaní na slámě nebo na prasečích trokách a dychtivě naslouchali každému slovu. Museli se přece obeznámit s problematikou. Jistě chovali také slepice. Ale jen úplně obyčejné hrabalky na hnoji. Teď šlo o drahocenné hybridní slepice! Mnoho z přítomných si dělalo poznámky. I Jakub teď pozorně naslouchal. Vždyť z Donnerových věčně nahněvaných rtů se vlastně řinulo čisté zlato!

Po Donnerovi promluvil Jakub. Informoval posluchače o uplynulých událostech i o plánovaných akcích, vyzval každého k největší píli a úsilí a učinil pak – 4.1istopadu 1946! – jako první západní Evropan návrh, který byl tenkrát přijat během necelé čtvrt hodiny, zatímco ještě dnes, po třiceti letech, naráží všude v západní Evropě na nejzarytější odpor. Jakub Formann navrhl, aby se z Theresienkronu vytvořil »kolektiv«. Podle komunistického vzoru, uprostřed kapitalistické zóny. Tady měli být všichni spolumajiteli výrobních prostředků! Nikdo neměl jednat svévolně! Bilancování celkového zisku: každého půl roku. Předsednictvo s pěti členy, mezi nimi profesor Donner, Julie Martensová a Jakub Formann. Osoba, pověřená prodejem a jednáními s odběrateli: Jakub Formann. Všechna práva pro další podnikání, filiálky, pobočky apod. vyhražena by Jakub Formann 1946. Důstojný pan farář (svá přidělená kuřata umístil do závětří na zadní straně kostelíka) řídil hlasování. Výsledek: stoprocentní souhlas. (Ještě lepší výsledek než za Hitlera a Stalina!) Důstojný pán, který měl mimořádně úhledné písmo, všechno sepsal do protokolu.

A tento protokol – pamětihodný a drahocenný dokument zároveň – uložili posléze do železné schránky, náležející dobrotivé paní Pröschlové. Byla to těžká schránka a dala se otevřít jen dvěma klíči.

15/

»Heinrich se vždycky řídil jen mou radou a vždycky se obracel o radu jen na mě,« vykládal Donner tohoto večera s plnými ústy Jakubovi a Julii, u nichž našel útočiště. (Byt byl dost velký.) Zajíček servíroval jako předkrm tenké chutné oplatky, potřené masovou pomazánkou, jejíž recept byl tajemstvím Mojše Faynberga. »Nechte si chutnat, pane profesore, tady jsou macesy.«

»Jaký Heinrich?« nevěděl Jakub.

»Heinrich Himmler,« odpověděl Donner a Jakubovi vypadly.macesy z pusy, »říšský velitel SS a šéf německé policie!«

»Do jaké míry se ten čubčí syn – promiň, zajíčku! – řídil vašimi radami?« rozlítil se Jakub. »A co to bylo za rady? Snad jste tomu hajzlovi taky radil, aby s tím svým zločineckým vyhla…«

Profesor mu rozhořčeně vpadl do řeči.

»Nikdy! Za koho mě máte? Můj šéfkonstruktér do roku 1933 – dobrá, žid, ale jinak na výsost slušný člověk! – byl jedním z mých nejlepších přátel! Co se stalo, bylo špatné, hrozné… Mohl bych dostat ještě kousek toho výtečného pokrmu, milostivá paní?«

»Ale s radostí,« odpověděl zajíček a přidal panu profesorovi. »Nedám vám moc, pak přijde ještě šašlik. Moje matka byla Ruska.«

»Skvělý národ, tihle Rusové!« horoval pan profesor a vrhl se na další porci macesů jako vyhladovělý vlk. »Ta schopnost snášet utrpení… ti hrdinové Rudé armády…«

Jakubovi začalo bušit ve spáncích.

»Tak v jaké oblasti se Himmler řídil vašimi radami?«

»V oblasti pěstování kuřat.« Donner vytáhl obočí. »Ano, vy jste nevěděli, že říšský veli… eh, že tento válečný zločinec pěstoval kuřata?«

Medvěd a zajíc zírali na Donnera celí zkoprnělí.

»Ano. Přirozeně, vědělo o tom jen málo lidí…« Profesor horlivě pokyvoval hlavou. »Heinrich chtěl… byl přece fanatický rasista, že… Takže chtěl víc než jen rasová kuřata. Chtěl vypěstovat kuře panské rasy. Božínku, co jsme se jen naexperimentovali na jeho statku ve Waldtruderingu…«

»Kde?«

»Ve Waldtruderingu u Mnichova.«

»Himlhergot, to prase pěstovalo kuřata?«

»On a jeho paní Marga. Ach ano, to už je dávno. Pak se Marga odstěhovala, nebo ji vyhodil, to nevím.«

»Existuje ještě?«

»Přece spáchal sebevraždu!«

»Tak, a teď přijde ten dobrý šašlik…«

»Ne Himmler! Ten dvůr ve Waldtruderingu, samozřejmě!«

»Ach, to nádherně voní! Určitě ještě existuje,« řekl Donner. »Proč?«

»Protože tam otevřu naši filiálku,« oznámil Jakub.

16/

»Víte, jak vám říkám, Jaku?« zeptal se generál Mark Clark.

»Nevím, pane generále,« odpověděl Jakub se zájmem.

»Říkám vám „věčně pádící muž“! Proč pořád takhle pádíte?«

»Nevím,« odpověděl náš přítel rozpačitě. »Vůbec nechci pádit. Něco ve mně pádí samočinně!«

Jakub Formann lhal: Velmi dobře věděl, proč tak pádí. (»Nuže, německý lide, dej mi lhůtu čtyř let a pak mě posuzuj!«) Jakub dal tomu tlučhubovi sedm let. Sedm letl A ty chtěl nyní dostat nazpátek a chtěl zjistit, jestli válku skutečně prohrál! A když člověk chce něco takového, pak musí nutně pádit. Ovšem vysvětlit to americkému generálovi se dá jen stěží.

»Prostě to nechápu,« pokračoval vysoký, štíhlý a přívětivý Mark Clark. »Tady ve Vídni jste byl ustavičně v běhu, až jsem vám musel zachránit život při té aféře „werwolf“. Předtím jste pádil – s celou Rudou armádou v patách.« (Tím generál narážel na autokratický způsob, jímž Jakub – přirozeně s jednou dámou! – propustil sebe a sto padesát kamarádů z válečného zajetí a »pádil« z tábora jménem Opalenica nedaleko Poznaně přes Německo, Čechy a Rakousko až do Vídně.) »Ani jste se v Hörschingu neohřál,« pokračoval generál, »a už jste se rozběhl za čtyřiceti tisíci vajec, teď jsem vás musel nechat dopravit kurýrním letadlem znovu do Vídně, protože pro vás neexistuje cesta po zemi. Sověti se vám sice hrozně smějí, ale docela rádi by vás polapili za to, co jste jim provedl. A ani to nestačí: Teď pro změnu zas proháníte mne už celé týdny s tím bláznivým projektem s vejci pro celé Rakousko a pro Německo navrch! Můj přítel generál Lucius Clay mi málem utrhl hlavu, když jsem mu v Berlíně předložil vaše potřeštěné návrhy.«

»Tyto návrhy nejsou nijak potřeštěné, pane generále! Mají hlavu a patu a jsou propracované do nejmenšího detailu! Malé děti vůbec nevědí, co to je vajíčko!«

»Okay, okay, dejte už pokoj! Poté, co jste mi po telefonu pověděl o svých titánských plánech, přednesl jsem je při našem nejbližším setkání v Berlíně i Luciovi McNorneyovi.«

»A?«

»A po tříhodinovém proklínání byli pánové srozuměni!«

»Ju – pííí!« zavřískl Jakub.

»Ještě trochu hlasitěji,« poradil mu Clark. »A hned sem přes chodbu přiběhnou Rusové, sbalí vás a budou se vás vyptávat, jak to bylo s těmi sto padesáti Němci a se seržantkou Vanderovovou.«

Generál Mark Clark byl americkým velitelem města Vídně spravovaným čtyřmi mocnostmi. Měl své služební místnosti v Auerspergském paláci, kde měly kanceláře i tři ostatní velmoci.

Generál seděl v křesle za psacím stolem, vedle sebe na tyči vlajku Spojených států. Jakub seděl v křesle před psacím stolem, vedle sebe dámský deštník americké výroby. (Velice pestrý.) Zajíc i on se mezitím oblékli v lineckém PX. Teď koncem listopadu 1946 často pršelo.

»Všichni tedy souhlasí?« ptal se Jakub pln úcty.

»Ano. Pronesl jsem v Berlíně dlouhou přednášku, že koneckonců musíme pomoci všem Němcům a Rakušanům, nejen těm v Theresienkronu, kam osud zavál jednoho pomatence. Dostanete všechny potřebné propustky, plné moci americké okupační vlády a také pár marek, kdybyste jel do Německa. Ovšem pod jednou podmínkou.«

»Ouvej.«

»Žádné ouvej! Co vám teď povím, to si laskavě ponecháte pro sebe. Je to důvěrné: Angličané a my spojíme 1. ledna 1947 svá okupovaná území do takzvané Bizonie. V nich bude společná správa a jednotný hospodářský prostor.«

»No prima!« radoval se Jakub. »To budu moci zajet až do Flensburgu!«

»Neporozuměl jste tak plně, Jaku. Podmínka vyžaduje, že se zavážete prodat dvacet procent z celkové produkce vajec, až se váš podnik rozběhne a slepice začnou pořádně nést – kdy to vlastně bude?…«

»Tak za šest, osm měsíců.«

»… tedy zavážete se prodat dvacet procent z celkové produkce anglické a americké armádě. Našim lidem už leze ten vaječný prášek krkem!«

»Kde je smlouva?«

»Tady. Pořádně si ji pročtěte, Jaku.«

»Spojeným státům americkým přece důvěřuji,« brumlal Jakub a už se podepisoval.

17/

V rubrice »Povýšení« ve STARS AND STRIPES z 29.1istopadu 1946 se dočteme:

Za mimořádné zásluhy byla plukovníkovi Petru Milhousovi Hobsonovi (Cedar Rapids, lowa) s okamžitou účinností propůjčena dočasná hodnost (temporary rank) generálmajora. Generálmajor Hobson, dosud velitel letecké základny Hörsching u Lince (Austria), nastupuje k 1. prosinci tohoto roku svou službu v Heidelbergu, v hlavním velitelství amerických ozbrojených sil v Německu, jako vedoucí oddělení pro kulturu.

18/

»Vždycky jsem chtěl jenom stavět letadla, která by dopravovala lidi do celého světa,« vykládal profesor Donner. Právě se vrátil z přednášky ve vepříně, zajíček vařil. Donner a Jakub seděli v obývacím pokoji, popíjeli whisky z PX a pokuřovali doutníky z PX. »Pak, když se vůdce… eh… Hitler dostal k moci a zavolal si mě, trval jsem na tom, že budu stavět jen taková letadla, která budou chránit naši vlast. Ale vůd… pardon, Hitler na mě jen řval, že chce ode mne útočné stroje!«

»A ty jste mu dodal,« prohodil Jakub a zhluboka se napil.

»Vám se to mluví, můžete ze sebe dělat hrdinu!« vykřikoval rozhořčeně Donner. »Vy neumíte stavět žádná letadla! Co myslíte, že by se se mnou stalo, kdybych odmítl? Ale abych byl úplně upřímný,« dodal tlumeněji, »samozřejmě jsem byl i já fascinován neomezenými možnostmi, které mi Hitler nabídl!«

»Fm, fm.«

»Co má znamenat to „fm, fm“?« vyšuměl Donner.

»Copak bude dobrého k večeři, zajíčku?«

»Zelné závitky, medvídku!« ozvalo se z kuchyně.

»Chci vědět, co má znamenat to „fm, fm“!« burácel Donner. Najednou však splaskl a popelem z doutníku si posypal své pěkné světlemodré kalhoty (mezitím se už také oblékl v PX) a rezignovaně mumlal: »Já chápu, co míníte tím „fm“, pane Formanne. Víte, co bych teď rád dělal, když už jste mě vytáhl z lágru, kromě své poradenské činnosti jako specialista na vejce?«

»Co?«

»Stavěl bych domy! Co nejvíc domů!«

»To se snadno řekne! Vždyť není z čeho stavět!«

»A to tedy je z čeho!« Donner uhodil do stolu.

»Co tím chcete říci?«

Profesor Dr.-lng., PhDr., Dr.h.c., Dr.e.h. Karl Wilhelm Donner vysvětlil Jakubovi, co tím chtěl říci: Výroba letadel byla v posledních letech války přirozeně stále obtížnější. Kobercové bombardování… Proto byly Donnerovy závody přestěhovány do tichých horských údolí v Rakousku a Bavorsku, pod zem, do štol, tunelů a jeskyň.

»Ale pak jsme zas potřebovali pro naše dělníky ubytování. A skladiště pro veškerý rpateriál, chápete?«

»Mmmmm,« udělal medvěd Jakub. V hlavě se mu už zas roztočila spousta malých koleček.

»Ty ubytovny a sklady se musely postavit rychle,« vyprávěl Donner. »Z panelů! Raz – dva – tři – a dům měl být hotov! Všechno prefabrikované! Ve svém štábu jsem na tyhle stavby měl vysoce kvalifikovaného odborníka. Kruci, ty závitky tedy ale voní, milostivá! Ten člověk se jmenoval Jaschke. Inženýr Karl Jaschke. Přišel k nám od Christopha a Unmacka v Nieskách.«

»Kdeže?«

»V Nieskách!« Profesor hláskoval. »To je v Lužici. Jediné město v Německu se slovanským jménem, které nacisté neponěmčili! Protože to město bylo světoznámé svými vynikajícími domy z prefabrikátů a budovami do tropů.

»Jakpak se ten váš Jaschke jmenoval před poněmčením?«

»Máte k závitkům rád papriku, pane profesore?«

»Co nejvíc papriky! Výtečně! Jaschke.«

»Co, Jaschke-?«

»Jaschke se vždycky jmenoval Jaschke. Je tam odtud. Velmi zbožné evangelické obyvatelstvo. Pepř samozřejmě také, milostivá paní! Hodně pepře! Ochranovští. Říkají si „obec ochranovských bratří“. Jaschke, ten k nim také patřil.«

Na, Jakubově spánku se rozbušila jizva.

»Kde teď žije?«

»V Murnau. Se ženou a dětmi. Jednou mi od něho propašovali do tábora dopis. Fajnový chlap, pane Formanne! Báječně byste si s ním rozuměl!«

»Budu si s ním báječně rozumět, pane profesore!« Ve spánku zběsile bušilo. »Z čehopak byly ty domy postavené?«

»No, ze dřeva a hliníku, dřevotřísky, eternitu… To všechno vám může povědět Jaschke.«

»A kde teď seženete hliník a dřevo a eternit a tohle všechno, pane profesore? Ach, zajíci, to skutečně nádherně voní! Doufám, že je v tom i cibule!«

»Samozřejmě! Ještě jich pro vás několik přidělám.«

»Srdečné díky, milostivá. Ano, prosím, ještě dva. Pane na nebi, to je delikatesa! Veškerý materiál Jaschke zabezpečil, jak mi psal. Schoval. Jak už jsem řekl, hned bych se pustil do stavění domů. Hm, ale oni mi to přece nedovolí. Můžu být rád, že tady smím hlídat vaše vejce. S vámi je to jiné, pane Formanne. Vy máte čisté ruce. Vy byste teď směl… Vy byste teď mohl…«

»Ano,« pronesl Jakub Formann zasněně, »teď bych mohl…«

19/

Pak přišly vánoce.

Uhodily mrazy a v Německu a Rakousku zmrzlo prvních pět set osmdesát tři lidí z celkem šesti tisíc pěti set jednačtyřiceti, kteří měli v téhle katastrofální zimě 1946/47 zmrznout. Počet zemřelých na nemoci dosahoval desetitisíců. Ach, u hodné paní Luisy Pröschlové to bylo tak domácké a útulné!

Jakub a zajíček vyplundrovali – se schválením vojenské správy – půlku PX a tak na Štědrý večer dostala spousta obyvatel v Theresienkronu mnoho dárků. Profesor Donner se rozplakal, když viděl nové křiklavé kravaty a beránčí kožich, který pro něho z PX přinesl zajíček. »Kdyby se vám něco nelíbilo, můžete to kdykoliv vyměnit. Ale už přestaňte plakat, milý pane profesore!«

»Ach, já bych rád, ale nemůžu!« vzlykal profesor. »Teď skutečně nastala nová doba, kdy jsou všichni lidé bratry!«

(K nevíře, jak se takový chytrý člověk může tak mýlit!)

A američtí přátelé z Hörschingu přijeli s dvoutunkou. Přivezli konzervy, válečné příděly, whisky a nádherný obří vánoční strom z lepenky, ten vztyčili na návsi a ozdobili množstvím elektrických svíček. Na oplátku dostali přátelé od bodrých občanů Theresienkronu dosud ukrývané čestné dýky SS a Hitlerovy portréty. Na takový brak se všichni amíci v Evropě jen třásli. Našly se i Německé kříže ve zlatě, označované německými pěšáky s despektem »volská oka«, nebo »řády za omrzliny«. A čtyřicet tisíc kuřátek dostalo porci kukuřice a sborově pípalo nadšením.

Náčelník vojenské policie poslal několik pětitunek plných uhlí, aby nikdo nemusel mrznout – jestliže mrzli lidi v celé Evropě, pak v žádném případě v Theresienkronu! (Náčelník dostal fýrerovo dílo »Mein Kampf« se zlatou ořízkou v kůži! Kdysi to byl svatební dar pro theresienkronského starostu. Urostlému, statnému muži zvlhly oči, když onen přepychový svazek dával z ruky, ale prohlásil: »Přece vím, co se sluší!«)

A Jakub obdaroval zajíčka černobíle strakatým, zaručeně pravým králičím kožíškem (přirozeně z PX), holínkami a pestrým šátkem! A zajíček dal medvídkovi zaručeně pravý diplomatický kufřík i s tajným zámkem a zimník!

A Mojše Faynberg a Jesus Washington Meyer (jako dva Mikulášové v červených pláštích s kapuci a s pytlem na zádech) rozdávali dárky dětem v Theresienkronu a my víme zcela určitě, že oba, žida i černocha, už nikdy a nikdo neměl tak rád jako onoho Štědrého večera! Mojše, který měl nejkrásnější hlas, neúnavně zpíval pro každý další houf návštěvníků na návsi, před lepenkovým vánočním stromem s elektrickými svíčkami stále znovu: »Tichá noc, svatá noc…«

A slavnost nebrala konce a trvala dny a noci a pak přišel Silvestr a všechno začalo od začátku!

20/

Jakub a zajíček se na Silvestra brzy vzdálili a všichni to respektovali, neboť 1. ledna chtěl Jakub vyrazit do Německa, takže se museli řádně rozloučit.

Ve velké posteli své ložnice se medvěd a zajíc tři hodiny a jednapadesát minut loučili, a bylo to tak krásné jako ještě nikdy. A proto se chudinka zajíček nakonec – někdy kolem třetí zrána – strašlivě rozplakal a utišil se jen díky velikému medvědovu úsilí.

Oba seděli na posteli a hladili se a mazlili, zajíc myslel na to, jak nekonečně medvěda miluje, a medvěd myslel na inženýra Karla Jaschkeho, jestli ho v Murnau najde a jestli Himmlerův dům vybombardovali, nebo zda ještě stojí.

Nezatracujte Jakuba! Nebyl to zlý člověk. Jádro bylo dobré. A když miloval, pak opravdu miloval. Nebo přesněji: Když si myslel, že miluje, pak si také myslel, že miluje doopravdy. Normální lásku normálního muže neznal, tady mu zkrátka cosi chybělo. Byl dobrý milenec a ke svým ženám byl něžný, ale Bůh už ho takového stvořil, že opravdu nevěděl, co to je: pravá láska. Řekněte: můžeme se na něho proto zlobit? Něco zmotal milý pánbůh, ne Jakub. Láska, to pro Jakuba znamenalo něžnost, starostlivost, zdvořilost – pokud tu ta žena byla. Většinou mu nechyběla, když už tu nebyla (nebo když už tu nebyl on), vždyť existovalo tolik hezkých žen, a Jakub u nich měl štěstí: jemu se líbily všechny. Ale kvůli nim přece nemohl pustit se zřetele cíl, který si vytyčil!

»Zajíčku, zajdo,« říkal oné noci Jakub a hladil vzlykající Julii po zádech, »tak už přestaň plakat, prosím tě o to.« (A pravou ruku už mám celou ztuhlou.)

»Jak můžu přestat plakat?« rozvzlykala se Julie znovu. (Panebože!) »Zítra večer odjíždíš, tak daleko, a nikdo neví, kdy se vrátíš.«

»Zajíčku, přece se vrátím, jak to jen půjde, to je přece jasné!« (A jestli Himmlerův statek bude k máni, kde seženu lidi, kteří by se mnou pracovali, tam i jinde – třeba až ve Flensburgu?)

»To vůbec není jasné, medvídku! Já… já se tak hrozně bojím, že už se vůbec nevrátíš!«

»Co je to za nesmysl, můj milovaný zajíci! No, no, no! Prosím tě, už neplač!« (A jestli v Murnau toho inženýra Karla Jaschkeho skutečně najdu, můžeme hned začít se stavbou paneláků.)

»Nikdy, méďo, nikdy v životě už tě žádná žena nemůže mít tak ráda jako já, to je nemožné!«

»Vždyť vím, zajíčku. A tebe taky už žádný muž nebude mít tak rád jako já!« (A co když nějací mizerové už veškerý materiál rozkradli pro své domy?)

»Ale ty ženské! Takového jako ty by chtěly všechny!«

»Zajíci! Ale teď už toho opravdu nech, ano? Víš přece, že musím odjet, ne?« (Doufám, že na mě ten Jaschke neudělá nějaký podraz.)

»Za-zajíc a me-medvěd patří k sobě? « ptala se přerývaným hlasem Julie.

»Správně, zajíci.« (A co když už bude v Himmlerově domě někdo zabydlený, jak ho dostanu ven?)

»Na-navždy?«

»Navždy.« (Třeba bych ho mohl u sebe zaměstnat, toho člověka, co už možná v Himmlerově domě bydlí. Panebože, co když bude dům plný uprchlíků? No prosím. Teď už mám v pravé ruce mravence!) Jakub políbil zajíčka ještě jednou velmi něžně na krk a pak se svalil do polštářů. Zajíc byl vmžiku nad ním.

»Přísahej!«

»Přísahám!« (Božínku, to jsem najednou unavený. V Německu se musím hned postarat, abych prostřednictvím generála Clarka a generála Claye a generála Looseyho dostal příslušné doporučení.) »Nechám ti tu džíp a papíry. Jezdi opatrně! A v psacím stole je má plná moc.«

»Jaká plná moc, medvídku?«

Mluvení mi připadá pořád obtížnější, pomyslel si Jakub, když s námahou odpovídal: »Prohlašuji v té plné moci, že v případě, kdybych se do roka nevrátil nebo byl nezvěstný…«

»Néééé,« rozvzlykala se Julie.

»… nastupuješ na mé místo ty se všemi právy i povinnostmi.«

»Já nechci! Já nechci!«

»Musíš, zajíci, musíš!« Teď už potřebuju zápalky, abych udržel otevřené oči, jinak v tu ránu usnu. »Všechno, co mi tady patří, bude pak patřit tobě!«

»Jestli se ti něco stane, pak nechci ani já žít!«

»Musíš… žít… musíš… myslet na kuřata… obrovský závod… obrovská zodpovědnost… a navíc… všechno čistě teoreticky… bezpečnostní opa…« A Jakub pak už spal. Jako dřevo.

21/

Nádraží v Linci bylo zničeno. »Orient-Expres« vyjížděl kus za městem, pod širým nebem. Nebe bylo černé, zato noc bílá, bílá od sněhu. A v této bílé tmě, v níž sněhová bouře rozhoupávala jen dvě slabé lampy, stáli večer 1. ledna 1947 mezi kolejemi, troskami, trychtýři po bombách a v ledovém mrazu Julie, profesor Donner, George, Jesus a Mojše, aby vyprovodili Jakuba. Americký dopravní důstojník znuděně stál vedle svých tří mužů z doprovodného personálu. Tři francouzští průvodčí se uspěchaně mihali kolem. Vlak měl dva spací vozy, jeden spací vůz první třídy a jídelní vůz a směli ho používat jen spojenci.

Jakub dostal oddíl ve spacím voze. Spojenecké dámy a pánové nechápali. Rakušan! Civilista! (Náčelník vojenské policie byl bez sebe nadšením z přepychového vydání »Mein Kampfu« v kůži a se zlatou ořízkou.)

Osvobozený Rakušan stál u dveří svého vagónu. Zajíc mu pevně tiskl ruku. A Jakubův modrý kabát byl plný králičích chlupů. (Cestou na nádraží – tři američtí přátelé přijeli vojenským transportérem – se Jakub a Julie nepřetržitě loučili.) A teď všichni přáli Jakubovi štěstí, zdraví a úspěch.

Jesus Washington Meyer pronesl: »Mám pro tebe dárek, Jaku.«

»Co to je?« zeptal se poněkud štítivě Jakub, když viděl, co to drží Jesus v ruce.

»To je zaječí pacička,« vysvětlil Jesus. Byla malá, vyschlá a tvrdá. »Tu mi dal táta, když jsem musel narukovat. Tahle pacička přinášela tátovi celý život štěstí. Mně taky, Jaku! Nebo si snad myslíš, že bych tuhle fucked-up válku přežil bez úhony? Můj táta tu pacičku dostal od svého táty. Je v naší rodině už velmi dlouho. Kdo ji má, Jaku, ten má štěstí, no shitting! Vzpomeň si na moje slova! Přirozeně musíš té pacičce věřit!«

»Ano, ale přece ji potřebuješ pro sebe…«

»Hell, já se přece někdy vrátím domů. Ty musíš zůstat tady v té podělané Evropě! Potřebuješ ji víc než já!«

»Tak ti moc děkuju, Jesusi. Jsi fajn chlap!«

»Ale, neplácej!« ohradil se Jesus.

»All aboard!« křičeli muži z amerického doprovodného oddílu. »En voiture!« křičeli tři francouzští průvodčí.

»Tak tedy…« řekl Jakub.

Zajíček se srdceryvně rozvzlykal, pak medvěda mnohokrát, mnohokrát políbil. (Přitom mnoho, mnoho králičích chlupů změnilo majitele.) A přerývaně prosil: »Vrať se… vrať se…«

»Samozřejmě, zajíčku,« sliboval Jakub, který se už viděl ve Waldtruderingu a Murnau a ve Flensburgu, a vizionářsky i v Jeruzalémě a na Madagaskaru a v Jižní a Severní Americe.

»Nastup už,« vypravil ze sebe zajíc: »Rychle!«

Jakub ještě jednou pohladil Julii po šátku na hlavě, pak se vyšplhal do vagónu a spustil okénko ve dveřích, aby mohl mávat. Sníh mu šlehal do tváře. Dveře bouchaly. Píšťala lokomotivy kvílela. Zajíc mával s křičel, ale vánice mu rvala slova od úst, když se »Orient-Expres« s trhnutím rozhýbal a pomalu klouzal do noci. Jakub mával.

Vlak vjížděl do zatáčky. Jakub už Julii neviděl. Zavřel okno a šel chodbičkou vozu. Lůžko 31. Dveře do kupé byly otevřené. Pán z Čísla 32 už seděl na svém lůžku a cpal se čokoládou. Obrovskou tabulkou. Měl tak plnou pusu, že ze sebe vypravil jen nevěřícné chroptění. Jakub se musel přidržet rámu dveří, tak ho ohromilo, že vidí dotyčného pána.

»Franzle,« vyrazil ze sebe bez dechu. »Kde se tu bereš? Vždyť tě zašili ve Vídni!«,

Franzl však s vytřeštěnýma očima vyskočil, vyrazil dveřmi na chodbičku a pádil pryč.

Jakub se za ním díval a vrtěl hlavou. Pak se posadil na spodní postel. Ještě pořád vrtěl nechápavě hlavou. Teď se ho však zmocnila únava. Skácel se dozadu a zavřel oči.

22/

»Ještě jednu whisky, Jakube?«

»Víš přece, že nepiju alkohol.«

»Jen abys z toho neonemocněl!«

»Pak tedy rád, Franzle.«

»Zas jen s ledem?«

»Zas jen s ledem!«

»No, tak tedy cheers, starý brachu!«

»Cheers, kamaráde!«

Tato duchaplná a uhlazená konverzace se odehrávala večer 11. listopadu 1945 v jedné vile v Potzleinsdorfu, exkluzivní vídeňské čtvrti na kraji města, v prostranné koupelně. A když 1. ledna 1947 stál Jakub ve dveřích kupé a díval se na pána požírajícího čokoládu, vzpomněl si ve vteřině znovu na všechno, co se tenkrát přihodilo.

Koupelna!

Jakub ležel nahý ve vaně, rozkošnicky usrkoval whisky z křišťálové sklenice (ač byl antialkoholik – ovšem zdraví je nejcennější lidský statek), v báječně teplé, měkké vodě. Byla to první koupel od jeho sebeosvobození z ruského zajetí. Měl ji zapotřebí. Měl zapotřebí i whisky. Měl zapotřebí střechy nad hlavou. Neexistovalo nic, co by Jakub neměl zapotřebí onoho listopadového večera roku 1945.

Na přiklopeném klozetu seděl muž, kterému Jakub říkal Franzl, v prvotřídním obleku z česané vlněné příze, hedvábné košili s vyšitými písmeny Fund A, s fulárdovou kravatou a blýskavými polobotkami. Na krátkých buclatých prstech se mu třpytilo několik velkých prstenů, měl odulý obličej s malinkou červenou hubičkou, srostlé obočí a temně plavé vlasy, pečlivě učesané na pěšinku s lesknoucí se brilantinou. Oči měl šedé a vyzařovala z nich nekonečná dobrota a moudrost.

Muž, menší než Jakub a daleko tělnatější, se jmenoval Franz Arnusch. Ještě před dvěma hodinami Jakub – teprve dva dny ve Vídni – zoufale bloudil městem a hledal nějaké teplé místo, kde by přespal. Během těchto dvou dní se dozvěděl, že otce i matku zabily bomby, že v bytě rodičů (Billrothova ulice 29) bydlí tři rodiny bez přístřeší, které nebylo možno za nic na světě dostat pryč, protože to byli uprchlíci, a bytový úřad jim tento byt nepřidělil, tudíž podle úřednické, jak břitva ostré logiky jim ho také nemohl zase vzít.

Se skromnou nadějí na ohřívárnu v Rotenturmstrasse se Jakub právě ploužil mezi vyhořelou Státní operou a protilehlou restaurací »Heinrichshof«, také vyhořelou, když uviděl dva hromotluky, jak vlečou k autu srolovaný koberec. Z koberce vycházely zoufalé výkřiky: »Pomoc! Pomoc! Tak mi přece pomozte! Unášejí mě!« Tímhle způsobem odtransportovávali ve Vídni oněch dnů, Vídni má, jediná, svalovití pánové jiné pány a to dost často. Šup, zabalit do koberce. Šup do auta. A pryč. O odtransportovaných už nikdy nikdo neslyšel. Tento druh lidských loupeží byl tak běžný, že se o výkřiky obětí už skoro nikdo nestaral. Jakub také zaslechl mladou ženu, jak říká svému průvodci; »Jé, podívej, Karli, támhle už zas jednoho unášejí!«

»Ano, Mitzi,« odpověděl Karel, »pojď, ať už jsme odtud pryč! « A oba odspěchali, zatímco obsah koberce volal o pomoc.

Jakub nejdříve zapřemýšlel. Dlouho a důkladně. Jako vždycky.

Nyní zasáhl. Přistoupil k nosičům koberce a zdvořile a mírně zahovořil: »Dobrý den, pánové. Promiňte, že se vměšuji do vašich záležitostí – ale jste si jisti, že neohrožujete zdraví toho pána v koberci?«

»Co to meleš, ty nádivo?«

»Mám na mysli: Nedostatek kyslíku může mít zlé následky,« vysvětloval lakub, ale dál se nedostal, protože lidská almara, nesoucí konec srolovaného koberce, ho mocně nakopla. Jakub na náledí uklouzl a plácl sebou na zem, ovšem ne dříve, než – dalo by se říci, bezděčně – i on sám nakopl almarovitého pána, nesoucího roli vpředu. Pán vpředu a Jakub seděli na dlažbě.

Zadní nosič sám nemohl koberec udržet. Koberec spadl rovněž na zem a svižně se rozmotal. (Pravá Smyrna.) Z jeho útrob se vyloupl obtloustlý pán.

Obě gorily propadly panice a daly se na útěk. Obtloustlý pán, ještě ne zcela při smyslech, se vrhl na Jakuba, který se právě také sbíral, a začal do něho bušit jako šílený, přičemž se mu z úst řinul proud těžko reprodukovatelných slov. Jakub mu to oplácel. S vervou, protože ho rozhořčil takový nevděk za jeho dobrý skutek. Pánové se dostali do klinče. Nandávali si oba vrchovatou měrou, až tlouštík najednou přestal a ohromen vykoktal: »Ja… Ja… kub?«

»Fra… a..anzl,« vykoktal právě tak ohromeně Jakub.

Nato si padli do náručí a Franzl Arnusch měl zvlhlé oči. Vždyť se znali od školních lavic. Vždyť přítel zachránil příteli život!

»Co to bylo zač?« vyptával se Jakub.

»Svině. Myslí si, že jsem je napálil. Chtěli mě unést,« odpověděl Franzl Arnusch. »Za to ti budu nadosmrti vděčný. A teď rychle pryč. Auto mám v Operní ulici.«

Uháněli pryč, pak Franzl honem zaběhl zpátky a přinesl pravou Smyrnu.

»Proč ho tam nechat ležet? Na rozhazování nemáme! Půjdeš ke mně!«

»Půjdu…«

»Ke mně! Co je?« řekl tlustý Arnusch, když do svého pohledného auta (americká značka) nacpal nejdřív Smyrnu a pak otrhaného vyhladovělého Jakuba a vyrazil. Jakub se málem nezmohl na slovo. Teprve teď, ve vaně a pod vlivem nezvyklé whisky, se pomalu vzpamatovával.

»Franzle, pro živého boha, řekni mi, jak ses dostal k takovému domu! Přece nejenom šmelinou?«

Franzl máchl pohrdavě rukou. »Právě. Takže jak? K sobě můžeme být přece upřímní!«

»Ještě hlt, Jakube?«

»Vždyť se namažu…«

»No a? Za dvě hodiny přijdou nějaké kočičky…« Franzl se třemi špičkami prstů dotkl rtů, aby naznačil, že to budou obzvlášť hezké dívky. »Jsou mi oddané jak otrokyně. Můžeš jednu mít. Nebo pro mne za mne všechny tři.«

»Jednu rád. Na víc zatím nemám. Na tvé zdraví, milý Franzle! «

»Na naše zdraví, milý Jakube!« Sloupek popela na doutníku pomalu rostl. Franzl si nejdříve blahosklonně prohlédl sloupek a pak přítele ze školy.

»Povídej dál!«

»Jak to, dál? Něco jsem se tě ptal! Jak ses dostal k takové vile a k takovému autu? Maturu jsi udělal s odřenýma ušima. Já ani to ne. Ale byls přece skoro tak blbý jako já.« Whisky se začala projevovat. In whisky veritas. »A vejtaha jsi byl taky. A fantasta.«

»Ale chytrý fantasta, Jakube, který věděl, co fantazíruje!«

»To máš pravdu, Franzle. Znals takových fíglů a triků jako nikdo z nás. Pochopitelnější nebyl ani na vojně?«

»Byl jsem nepostradatelný ve vlasti.«

»Jasně. A kam ses ulil?«

»K vídeňskému finančnímu soudu, Jakube.«

»Finanč… tak takhle to je! Peníze, co? O ty ses vždycky zajímal!«

»Tady zas jednou vidíš, jak to v lidském životě chodí,« prohlásil tělnatý, dobře oblečený Franz Arnusch. »Přirozeně jsem tu vilu a všechno kolem neschrastil jen šmelinou!«

»Takže jak?«

»Takže chytřeji! Transakce s penězi! V tomhle čase můžeš s penězi provozovat ty nejbláznivější kousky. Devizy! Pravé dolary! Script dollars! Franky! Libry! Co jen chceš. No, a to dělám. Pomáhám, kde můžu. A moji partneři jsou mi za to zkrátka vděční.«

»S kýmpak to jedeš v té šmelině, milý Franzle?«

»Ach, víš, vlastně se všemi. Všichni jsou mi stejně milí a všech si vážím. Vždyť teď musí přece každý se svou troškou do mlýna. Je to hrůza, co těm ubohým, nevinným lidem v Rakousku udělali.«

»Od koho máš tu vilu?«

»Od křesťanských demokratů.«

»I vůz, obleky, whisky, všechno?«

»Ne.«

»Tak od koho?«

»Od komunistů.«

»A koho jsi volil v prvních poválečných volbách?«

Muž na klozetě pokrčil rameny.

»Mně přece nedovolili volit.«

»Proč ne, můj milý Franzle?«

»No, protože jsem byl přece nacista, můj nejmilejší JakubeU

»Tedy, ty jsi pěkná svině, můj milý Franzle.«

»Pochopitelně, že jsem svině, můj nejmilejší Jakube.«

»Ale ty jsi až příliš skromný! Jsi totiž prvotřídní svině!«

»To je na tom právě to pěkně, můj nejmilejší Jakube,« prohlásil Franzl. »Když je člověk prvotřídní svině, pak mu zas už pomůže milý Pánbůh!«

23/

Během vteřiny člověk stihne rozpomenout se na neuvěřitelné množství věcí.

A Jakub Formann by se rozpomněl na mnohem víc věcí, kdyby ve druhé vteřině, když uviděl ústa strnulého Franze Arnusche, plná čokolády, se přítel nevyřítil proti němu, s potřeštěným výrazem ve tváři. Jakub ustoupil ke straně, Franzl se řítil jako kulka z pušky chodbičkou spacího vozu, který teď jel velmi rychle za občasného kymácení, a zmizel. Jakub se za ním díval a vrtěl hlavou, pak zašel do kupé a sedl si na své straně na dolní postel. Asi se něco stalo, uvažoval poklidně, jak to odpovídalo jeho již několikrát zmíněnému stanovisku »polibte mi všichni šos«. Potom si dokonce trochu zafilozofoval. Výsledek jeho úsilí by se dal slovy vyjádřit asi takto: Někteří lidé se starají o to, aby se něco stalo; jiní se starají o to, aby se nic nestalo, další přihlížejí, jak se něco děje, a drtivá většina lidí nemá tušení, co se vůbec stalo. K té drtivé většině patřím i já.

Co je teď asi s Franzlem? Ztratil najednou rozum? Je schopen vrhnout se bez rozvahy z uhánějícího »Orient-Expresu« do ledové sněhové vánice? Já ho mám přece velice rád a vždycky jsem ho moc obdivoval. Protože je tak chytrý. To snad neudělá. Ale kam zmizel? No, vždyť uvidíme…

Jakub se na posteli opřel o stěnu a opět se ponořil do vzpomínek. Byly toho druhu, jakému se o třicet let později říkalo »nostalgické«…

Tenkrát v listopadu 1945 ve Vídni se bohatý Franzl ujal chudého Jakuba a dal mu k dispozici pokoj ve velké a krásné vile, ve které občas po nocích panoval značný rámus (kočičky!). Díky jeho stykům se spojenci (Franzl měl styky se všemi lidmi!) se Jakub stal tlumočníkem na stanici vojenské policie na rohu Martinské a Währinské ulice. Na této stanici se seznámil s pány Georgem Misarasem, Jesusem Washingtonem Meyerem a Mojšem Faynbergem. Zde se spřátelili Za tři měsíce na to dostali příkaz, aby odjeli do Pötzleinedorfu a zatkli Franzla Arnusche z pověření vídeňské prokuratury. Trochu to přepískl.

Pro Jakuba to opravdu nebyla příjemná úloha!

Také to Franzlovi řekl, když se dostavili, aby ho odvedli. Protože právě probíhal opět jeden z kočičích mejdanů, měl Franzl na sobě jen malé červené slipy. Prosil, aby se směl obléci. Prosba byla vyslyšena. Když pak s ním, s Jakubem na zadním sedadle džípu a s Mojšem u volantu uháněli k vyšetřovacímu vězení zemského soudu v Nákladní ulici (jmenovalo se »šedý dům«), koktal Jakub bez ustání jednu omluvu za druhou. Bylo mu opravdu bídně na duši! Zrovna svého dobrodince odvážel za mříže.

Franz Arnusch hladil zdrceného Jakuba po vlasech, útěšlivě mu domlouval, prohlásil, že smí i nadále žít ve vile – přinejmenším v tom jednom pokoji, všechno ostatní teď asi odnesou nebo zapečetí, a důstojně pronesl: »Spravedlivý musí mnoho vytrpět. Ale Pán mu pomůže.« Kupodivu věděl Franzl i místo v Bibli, neboť svatouškovsky oznámil: »Žalm třicátý čtvrtý, dvacátý verš.«

24/

»Jakube! Haló, Jakube, probuď se!«

Náš přítel se zprudka napřímil. Někdo mu lomcoval paží a jemně ho políčkoval. Otevřel oči. Nad ním se skláněl Franzl Arnusch, rozmazanou čokoládu kolem zmodralých rtů.

»Co je? Kdo tě…?« Jakubovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. »Proč jsi uprchl jako šílenec, když jsi mne zahlédl?« Franz Arnusch řekl: »Pojď se mnou!«

»Kam?«

»K šéfovi. Chce tě vidět. Za každou cenu.«

»Já jdu teď spát. Tvému šéfovi zřejmě přeskočilo-!«

»Jakube, to je rozkaz!«

»Rozkaz pro koho?«

»Pro mne! Já dostal rozkaz, abych tě odvedl k šéfovi!«

Lehce se pohupuje, uháněl vlak bouří, nocí, sněhem.

»Tvůj šéf mi může… Nedám si rozkazovat! Vůbec nevím, kdo to je!«

»Jakube, jsi vyřízený, jestli nepůjdeš!«

»To je v pořádku, brácho. Uhni. Chci se svléknout.«

»Kruci, Jakube, nerozuměls? Jsi vyřízený, jestli nepřijdeš k šéfovi!«

»Slyšel jsem,« odpověděl Jakub a vysoukal se z kalhot.

»Kruci, a já jsem taky vyřízený!« zavřískl nervózní devizový odborník. »Nechceš aspoň vědět, proč jsem vůbec tady a mám šéfa a jak to, že nesedím ve vězení?«

Jakub se skácel na dolní postel, jen zpola svlečený.

»Ach tak, ano. Proč už nesedíš?«

Franzl zavřel dveře oddílu, usadil se vedle Jakuba a vyprávěl, proč už nesedí…

25/

Klíč ve dveřích cely vídeňského zemského soudu se hlučně otáčel v zámku. Už čtyři měsíce sdílel Franzl celu s bývalým župním řečníkem a zlatým soukmenovcem. Oba se rychle spřátelili a právě hráli partii šachu. Nyní se zájmem vzhlédli. Psal se 22. duben 1946.

Známý přívětivý dozorce se skleněným okem vpustil pána v plandavém civilu.

»Lituji, že vás musím vyrušit,« prohlásil plandavý civilista (oblek, který mu kdysi padl, mu nyní plandal na vyhublém těle), »ale musím s vámi mluvit, pane Arnuschi. Vás, pane Gloggnitzi, bych prosil, abyste s panem dozorcem mezitím posečkal venku na chodbě. Jedná se o rozhovor mezi čtyřma očima!«

»Do háje,« pronesl Franzl Arnusch, »ve třech tazích byste dostal mat, pane Gloggnitzi. Co naplat, tak už to v lidském životě chodí.« Toto úsloví měl Franzl v oblibě a hojně ho užíval. Dveře od cely se zabouchly. Klíč se opět otočil v zámku. Tam, kde předtím seděl župní řečník, seděl teď plandavý civilista, Prohlížel si šachovnici a vrtěl hlavou.

»Jak si jen ten ťulpas mohl takhle odhalit krále?«

»Že ano? A něco takového bylo župním řečníkem! Divíte se pak, že jsme prohráli válku? Ostatně, s kým mám tu čest?«

»Doktor Schostal,« představil se vyhublík.

»Aha,« udělal Franzl.

»Z rakouského celního úřadu! Přicházím z pověření spojenecké kontrolní nuly!«

»Aha.« udělal Franzl po druhé.

»Přejdu bez okolkování k věci,« slíbil doktor Schostal. »Vy, « píchl prstem k Franzlovi, »vy přece znáte všechny prominentní šíbry v Rakousku a v Německu. Malé i velké. Devizové šíbry! V této oblasti jste přece génius!«

»Co je? Chcete mi tu skládat poklony?«

»Přesně to chci. Hledáme je, ty největší šíbry! Ještě pořád ničemu nerozumíte?«

»Myslím, že už trochu ano,« odpověděl Franzl.

»No tak tedy! Dejte se k nám, pane Arnuschi! Potřebujeme vás!«

Za půl hodiny nato (ještě se musely splnit jisté podmínky, které si Franzl vymínil) opustil Jakubův kamarád ze školy celu v doprovodu doktora Schostala.

»Na shledanou,« rozloučil se přívětivě dozorce z pouhého zvyku. Franzla to poněkud vyvedlo z míry.

Stal se (kvůli zamaskování) šéfem skupiny pro potírám černého obchodu s cigaretami. Kromě toho měl speciální úkoly, týkající se velkých devizových podvodníků. K tomuto účelu obdržel pasy, průkazy, víza, povolení k cestování a peníze.

Nyní Franzl cestoval. Hodně a daleko!

Staral se však i o ty menší, například o šmelináře s cigaretami. Vyrážel na lov se třemi pravými celními úředníky. Ve Schwechatu, nedaleko Vídně, kde o třicet let později mělo stát obrovité letiště, udělali tučný úlovek: Zachytili nákladní auto s dvěma milióny cigaret. Ti tři praví celní úředníci se radovali a těšili se na povýšení. Franzl jim udělal přednášku: »Pod– a nadúředník! To je přece všechno nesmysl! Tituly jsou pusté šílenství. Jedině peníze udělají člověka šťastným. Milión si necháme, ten druhý odevzdáme.«

Tak se také stalo. Všichni byli spokojení.

Druhý náklaďák chytili brzy nato, když vysadil motor při jízdě s těžkým nákladem do Riederberského vršku a řidič musel vystoupit. Skupina byla rychle na místě a zabavila tři milióny cigaret. Franzl se bratrsky dělil. »Dobré účty, dobří přátelé,« oznámil. »Stát nedostane nic, protože stát není náš přítel…«

26/

»To byly přirozeně malé ryby,« vyprávěl Franzl svému příteli ze školy, který se mezitím úplně probudil, zatímco osy vagónu spěchaly a píšťala lokomotivy naříkavě hvízdala. »Ti velcí s devizami, to byl můj rebach, jako vždy! Moje parketa, abych tak řekl. Tvrdě pracuji, můj milý. Věčně na cestách. Občas zkrátka musím nějakého toho hlavouna prásknout! Po každé mi přitom krvácí srdce! Ale vyplatí se to! Navázal jsem zajímavé kontakty. Naše činnost se týká už skoro celé Evropy.«

»Kolik se přitom dá vydělat?«

»Milióny, kamaráde, milióny! Ovšem taky máme šéfa s mozkem za milión dolarů, to ti tedy povím. A ten s tebou chce mluvit. A ty říkáš ne?«

»Kdo říkal ne?« vyptával se Jakub.

(Dejte mi sedm let času…) »Ty!«

»To ses tedy ale musel přeslechnout, holoubku.« Jakub zas vlezl do kalhot a příslušně se vyfešákoval. To je ale neklidná noc…

»Kam musíme jít?«

»Dopředu. Přespříští vůz. První třída. Samostatný oddíl.«

»Vpřed, kamaráde,« prohlásil Jakub.

Když zavřeli svoje kupé (v těch dobách se vyskytovalo tolik kriminálních živlů), potáceli se dopředu k přespříštímu vozu. Tam Franzl zaklepal na jedny dveře, třikrát dlouze a jednou krátce, dvakrát dlouze. Dveře se otevřely.

»To je pan Formann,« ohlásil pokorně Franzl.

Jakub se podíval do oddílu. Šéf ležel v dolní (a jediné) posteli. Šéf nebyl žádný muž. Šéf byla žena. Žena ve velmi dekoltované červené hedvábné noční košili, velmi krásná žena se světlemodrýma očima a modročernými vlasy, splývajícími přes obnažená ramena. Jakub se musel opřít o okénko chodbičky.

»Werwolf!« zasupěl.

Skutečně, byl to werwolf. Přesněji řečeno: byla to werwolfka.

27/

Dveře služebny se rozletěly.

»Pozor!« zavelel George Misaras a sám ztuhl v pozoru, Jesus a Mojše se napřímili. Jakub, jakožto osvobozený Rakušan, se nemusel takových ptákovin (prozatím) účastnit. První, co zahlédl, byla velmi pohledná mladá žena se světlemodrýma očima, modročernými vlasy splývajícími na ramena, a ty křivky, křivky… Jakub potlačil zahvízdnutí, naštěstí, neboť hned za dívkou se vynořil nejvýš dvacetiletý nadporučík. Vlasy jako žíně, blond – kdyby se všemohoucímu pánubohu uráčilo, ideální esesácký typ. Poručík brutálně držel mladé ženě paži zkroucenou za zády. Druhou rukou tiskl tomu nebohému stvoření pistoli mezi žebra.

Bylo to v noci na 13. srpna 1946, po ní následoval nejteplejší den tohoto roku. Ještě pořád panovalo příšerné vedro…

Misaras salutoval s přehnanou rázností. Nadporučík byl bledý vztekem. Okamžitě začal štěkat: »Vy tu máte nejvyšší hodnost?«

»Ano, pane nadporučíku!«

Blonďatý hrdina z nového světa pohledem přejel ostatní přítomné. Přitom si něčeho povšiml.

»Ten zasraný civilista támhle, to je kdo?«

»Náš tlumočník, sire. Co pro vás mohu udělat, pane nadporučíku?«

Nadporučík musel zažívat pocity, jaké nezažil ani sám Napoleon. Štěkal (ale na hlase byly patrny ještě zbytky mutování): »Chytil jsem werwolfa, seržante!«

»Kde, sire?«

»Stojí před vámi, seržante! Jste slepý?«

»Ten… ten… tady to děvče, sire?«

(Vysvětlivka pro mladší čtenáře: Když už byla válka naprosto ztracená, poslal Hitler na frontu dokonce i starce a děti, zatímco sám seděl v hlubokém sklepem‘ říšské kanceláře. Než se statečně sprovodil ze světa, vydal ještě rozkaz, aby i po porážce bojovali mladí lidé jako »werwolfové« a působili nepříteli co největší škody. Našlo se pár idiotů, kteří to pak dělali – velmi krátkou dobu.)

»To žasnete, co?« poštěkával poručík. »Ano, ta hanebná bestie tady je werwolf! Chybělo málo a bylo po mně. Ale byl jsem rychlejší.«

»Dobře jste udělal, pane nadporučíku,« pronesl George s neotřesitelnou vážností. Mojše, Jakub a Jesus se na sebe užasle podívali. Šílenec?

»Už ve West Pointu jsem byl rychlejší než všichni ostatní!«

(West Point je americká vojenská akademie.)

Vsadím se, žes v téhle všivé válce neslyšel jediný výstřel, ty mlíčňáku, myslel si George, když se s vážnou tváří vyptával: »Co ta dívka – pardon, ten werwolf udělal, sire?«

Mladá žena najednou začala kňourat jako zámecký psíček, obrovitý revolver ještě stále mezi žebry. Nezávisle na sobě si všichni tři přátelé ustaraně mysleli: Ten hrdinný hajzl je toho schopen, aby nám to děvče zastřelil přímo tady na stanici! Taková pitomost – on ještě věří na werwolfy, půl druhého roku po válce!

»Zeptejte se ho!« zavrčel nadporučík.

»Mluví ten werwolf anglicky?«

»Ne.«

»Pak potřebujeme tlumočníka. Jaku, pojď sem.«

»Opatrně s tím zatraceným zasraným civilistou!« ňafal nadporučík, který zřejmě neuměl jinak mluvit než jako řízný oficír z dob císaře Viléma. Skoro bílé plavé vlasy ostříhané na trávník, tvář s příliš dlouhou bradou a příliš nízkým čelem mu teď hekticky zrudla. »Prohledali jste tlumočníka, jestli nemá zbraně? Třeba je to taky werwolf!«

»Určitě ne, sire.«

»Však uvidíte, až budete mít nůž mezi žebry! V téhle zemi není žádný pořádek! Žádná disciplína! Žádná ostražitost!«

»Ano, pane nadporučíku!« řval George Misaras a přitom si myslel: Ty si ještě neumíš ani zadek sám utřít! Rozvážně pronesl: »Tlumočníka potřebujeme, sire. Ta dívka nerozumí anglicky. Kdybyste nás laskavě seznámil s podrobnostmi?«

Blonďák prožíval svou hvězdnou hodinu. Rozhodl se pro rázné: »At ease!« Potom už ti tři amíci aspoň nemuseli stát v pozoru. »Jsem Robert Jackson Connelly.« Blonďák se rozžvanil. »Byl jsem včera v „Klubu Havaj“. Trošku si zatancovat. Napit se coca coly. Nikdy nepiji alkohol. Rozumíte?«

»Ano!« zařvali tři amíci tak nahlas, až sebou ten abstinent trhl.

»Jak se jmenujete?« zeptal se Jakub brečící mladé ženy. »A neplačte. Však se nic nestane.«

»Co říká ten zasraný nácek?« hulákal Connelly.

Jakub toho měl právě dost. »Nejsem zasraný nácek, sire,« řekl co nejzdvořileji a bezchybnou oxfordskou angličtinou. »Ptal jsem se té dívky, jak se jmenuje.«

»Ta malá vražedkyně se jmenuje…«

»Hilda Kornová,« vzlykala mladá žena. Tolik anglicky přece jen rozuměla.

»Dále, sire, mohu-li prosit,« řekl Misaras. Jím nemohlo nic otřást. Mojšem a Jesusem prozatím také nic – muže, kteří se v Normandii vyšplhali za nejtěžší palby nahoru po příkrém pobřeží a přeběhli po Západním valu, hned tak něco nerozhází. Ani muže, který přežil tři roky Ruska a osvojil si tiché stanovisko »polibte mi šos«.

»Dále…« Muž z West Pointu vypjal ještě víc hrudník. »V deset odchod z klubu. Ten werwolf tedy říkal, že mám ještě zajít k ní. Že má byt. Není to běžné můj styl, rozumíte?«

»Absolutně, pane nadporučíku!«

»Pohledná, ta werwolfská mrcha, co? Takže jsem šel. Každý jde s pěknou babou. Ale ne každý jde s werwolfem!«

»Dále, prosím, sire.«

»Nic nezamlčuji, seržante. Muž má být čestný, upřímný a věrný! Zapůsobila na mě ta… bestie. Nutila mě, abych s ní kohabitoval.«

»K čemu že ho nutila?« šeptal Mojše Jesusovi.

»Aby ji přeřízl, ty pitomče,« šeptal Jesus Mojšemu.

»Koneckonců jsem muž, rozumíte?«

»Rozumím, pane nadporučíku. Když to říkáte!«

»Vlezeme společně do vany. Bestie předstírá lásku a vášeň. Jde se do postele, pak se to stane.«

»Co se stane, sire?«

»Werwolf zaútočí.«

»Jakým způsobem, sire?«

»Políbí mě…«

»No…«

»Moment, seržante, zatraceně! Líbá ústa, čelo, oči, hruď… pak bleskovou rychlosti sklouzne níž… Jak už jsem řekl, nic nezamlčuji… a vzala můj, víte co, mezi zuby!«

»Ehm… ehm…« ^

»Mezi zuby! Vyjadřuji se dost jasně?«

»Absolutně!«

»Já ji okamžitě hranou ruky do týla. Výcvik v boji zblízka, West Point.«

»Není nad to, pane nadporučíku,« prohlásil Misaras.

Mojše cosi zamumlal a vypařil se (navzdory Západnímu valu a prožitku invaze) do zadní místnosti strážnice. Ten se bojí, že se počůrá, protože se nesmí smát, pomyslel si Jakub. Ale co já? Co udělám já? Nemůžu zmizet. A jestli se rozesměju, je všechno v troubě. Rudá armáda po mně beztak jede. Tenhle trouba z West Pointu mi zrovna chyběl. Ten mě zlikviduje, jestli se začnu smát.

Jesus si pomohl svým způsobem. »Neuvěřitelné,« vymáčkl ze sebe a taky zmizel. Jen George Misaras zůstal naprostým pánem situace.

»Jaku! Sedni si ke stroji a zapiš protokol. Zeptej se té dívky, jestli to skutečně udělala!«

»Skutečně jsi to udělala?« zeptal se Jakub.

»Ale ano,« vzlykala modročerná. Měla severoněmecký přízvuk.

»Oba jsme byli namazaní, já na to měla děsnou chuť a tak jsem ho chtěla kouřit, chápeš to snad?«

Jakub mlčky přikývl. Nemohl mluvit. Bál se, že vyprskne.

»Vždyť to je to nejnormálnější na světě! Všichni ostatní amíci jsou bez sebe blahem, když mu to některá z nás udělá. Ale já… Zrovna mně se to musí stát, kruci! Ten je přece ještě mužská panna, člověče!«

»What does she say?«

Jakub nepřesně překládal.

»Lžeš!« zařval Connelly. »Jak mohla mít děsnou chuť!«

»Taky to nechápu, sire,« souhlasil Misaras. Ten chlap nemá nervy, ale provazy, říkal si obdivné Jakub. »Proč to udělala? Co vy si o tom myslíte, sire, co tím ta dívka zamýšlela?«

»Vy se ještě ptáte, seržante?« běsnil Connelly. »Nemáte za troník rozumu? Ten werwolf mi ho chtěl přirozeně ukousnout a já bych vykrvácel, bezmocně vykrvácel!«

28/

Takže Jakub sepsal »Desk-blotter«, denní hlášení o činnosti na stanici. Connellyho výpověd. Výpověď Hildy Kornové. Vždy se třemi průklepy. Možno říci, že psal ironicky. Velmi ironicky. Ba dokonce proklatě ironicky. Pak vypsal zatykač na Hildu Kornovou. »To půjdu do lochu?«

»Je mi líto, ale ano.«

»Člověče, tebe ještě žádná ženská nekouřila?«

»Ale ano, samozřejmě.«

»No? Dals ji ty snad zavřít?«

»Ne. Ale taky nejsem žádný americký nadporučík.« Jakub ťukal: »… 23 hod. 46: Werwolfovi nasazena pouta…«

»Pojedu s vámi,« prohlásil Connelly.

»Ale to opravdu není nutné, sire…«

»Pojedu s vámi.«

»A ten sráč za to ještě dostane nejvyšší vyznamenání za statečnost před nepřítelem!« šeptal Misaras, naklánějící se nad Jakuba.

»A bude z něho generál,« šeptal Jakub a ťukal: »Nadporučík Connelly doprovází mužstvo s odjištěnou zbraní, aby werwolfovi zabránil v případném pokusu o útěk. Džíp odjíždí ze stanice směrem k dependenci zemského soudu Neubaugürtel: 23 hod. 54 min.«

O hodinu později seděla pětadvacetiletá Hilda Kornová, bytem Vídeň 18, Křížová ulice 232, druhý vchod, třetí patro, ve speciálně zajištěné cele.

O hodinu později se pánové Misaras, Faynberg a Formann rozloučili s nadporučíkem Connellym před zrekvírovanou vilou. Muž z West Pointu zahovořil: »Dobrá práce, boys. Můj únik před jistou smrtí nechť je vám vážným ponaučením!«

A o třináct hodin později stáli boys a s nimi ještě Jesus Washington Meyer před vysokým generálem Markem Clarkem, americkým velitelem města Vídně, v jeho pracovně v Auerspergském paláci.

29/

»Dnes ráno jsem četl vaše hlášení, Formanne,« řekl Mark Clark. »Smíchy (sem se málem udusil. Angličani ještě stále nepochopili, co je na té věci tak komického. Ta slečna je samozřejmě už zase venku – na můj pokyn. Dal jsem ji přivést sem a daroval jí balík CARE za slib, že o svém zážitku nikomu nic nepoví. Dívka k nakousnutí, skutečně!«

»Pan generál najde její adresu v desk-blotteru!«

»Formanne!!«

»Promiňte, pane generále. Měla to být jen přátelská rada.«

»Zdá se, že nevíte, pane Formanne, že tento způsob projevu lásky je dokonce i mezi manžely v řadě států nezákonný a je trestán vězením.«

Bože chraň Ameriku, pomyslel si Jakub a řekl: »Je tomu vskutku tak, pane generále?«

»Tomu je vskutku tak. A teď konec s tím nesmyslem! Přejdeme k vážné části. Vy jste uprchl ze sovětského zajetí…«

»Na můj vkus trvalo příliš dlouho, pane generále!«

»Ticho! Uprchl jste a současně jste osvobodil i dalších sto padesát německých zajatců a zmizel s jistým seržantem Jelenou Vanderovovou. Proto teď musí jít všechno velice rychle.«

»Co, sire?« ptal se Jakub.

»Rozčiluje mě, že ztrácím dobrého tlumočníka,« prohlásil Mark Clark, »ale musíte zmizet z Vídně, okamžitě! A sice směrem na západ! Sověti o vás mají značný zájem, pane Formanne.«

»To lze chápat,« mínil Jakub pokorně. »Ale jak se dostanu z Vídně? Do Tullnu na letiště bych přece musel přes ruskou zónu. A autem by to bylo totéž. Takže vyloučeno.«

»Absolutně vyloučeno! Vídeň je ostrov v sovětské zóně. Přesně jako Berlín. Bude to mít jednou velmi nepříjemné důsledky pro Berlín. Nebo pro Vídeň. Nebo pro obě města!« (Všimněte si: Není pravda, že všichni generálové jsou idioti.)

»Takže jak se dostanu na západ?«

»Vzadu v parku na louce stojí letadlo. Musím ještě něco říkat?«

»Není třeba,« ujistil ho Jakub.

»A vy tři,« Mark Clark se obrátil k Jakubovým přátelům z MP, »rovněž opustíte Vídeň co nejrychleji. Převeleni z trestu. Na leteckou základnu Hörsching u Lince. Vaky se všemi vašimi věcmi pošleme za vámi. Ale teď pryč odtud!«

»Proč převeleni z trestu, sire?« ptal se Misaras.

»Vždyť jsme vůbec nic neudělali!«

»Vy ne, ale já,« vysvětlil generálmajor. »Kdyby to prasklo, svedu to přirozeně na vás!«

»Přirozeně,« řekl Mojše. »Jak je zvykem.«

»Jen se moc nerozčilujte, vojíne Faynbergu! Víte, kdo je ten Connelly?«

»No, to je…« začal Mojše, ale Jesus mu rychle ucpal ústa.

»To přirozeně také,« souhlasil Mark Clark. »A kromě toho je synem jednoho z nejvlivnějších senátorů ve Washingtonu! Ještě dnes v noci mu telefonoval! A dnes ráno telefonoval ten senátor mně a sjel mě! Takže žádné odmlouvání! Musíte pryč z Vídně všichni – hned!«

»A ta mladá žena…«

»Pochází z Německa. Displaced person. Bude odsunuta v příštím transportu. Žádné stopy! Ten senátor přijede v nejbližších dnech do Vídně!« řekl Mark Clark.

30/

»Werwolf!«lapal po dechu Jakub a odpotácel se k okénku na chodbě Orient– Bxpresu.

Skutečně to byl on.

Přesněji řečeno: Byla to ta werwolfka.

»Hleďme, Formann!« pronesla žena v posteli (mohlo by se dodat; s pomlasknutím) a protahovala se ještě o něco víc. Jedno rameno už měla nahé. Osy Orient-Expresu bušily. Po obou stranách vlaku, uhánějícího nocí, vyletovala bílá sněhová křídla až ke střeše vozu. Hlas černé Hildy se v posledních měsících zcela změnil. Zdrsněl a byl hlubší. Pobrekávající werwolf z minulé doby se změnil celý! Toho by už jen tak něco nerozházelo. Dnes by se už tak snadno nerozbrečel.

»Ha… haló,« zakoktal Jakub a polkl. Neboť ramínko noční košile nebezpečně klouzalo níž a níž. Černá Hilda se protahovala jako úhoř.

»Jinak tě už nic nenapadá, Formanne? Žádná radost? Žádné překvapení?«

»Jestli se budete ještě chvíli kroutit, slečno Kornová, tak jste za chvíli bez košile,« upozornil Jakub. Najednou taky ochraptěl.

»Od kdy si vykáme?« ptala se uraženě černá Hilda. A kroutila se. Tak. Jedno bylo venku. A jaké. Propánajána! Hilda nedbale zahalila svou nahotu.

»No, koneckonců jsem dosud měl tu čest vidět vás jen jednou jedinkrát, slečno Kornová, a to jsem vás musel zavřít.«

»Ale tehdy jsi mi tykal, Formanne! A kromě toho se nejmenuji slečna Kornová, nýbrž Mrs. Fletcherová.«

Na Jakuba toho bylo najednou trochu moc.

»Mrs. Fletcherová? Jak to?… Přece vás už dávno odvezli do Německa… hned tenkrát, co…«

»Ale kdeže.«

»A ty jsi… ehm… Franzlův šéf?«

»To je šéf nás všech,« vysvětlil Jakubův přítel ze školy Franz Arnusch spěšně. »My jsme… organizace, chápeš?«

»Organizace na co?«

»No, organizace na…«

»Nech mě s tím bobánkem o samotě, Franzle! Zmizni!«

Franzl zmizel.

Jakub stál před černou Hildou, naproti posteli, přitisknutý ke stěně a vytřeštěně na ni shlížel. Ještě by tak scházelo, aby na ni spadl, když sebou vagón tak hází!

»Co… co je to za organizaci, Hildo?« zeptal se nakonec. Jedno oko… dvě oči má ta osoba!

»Laureen.«

»Co?«

»Jmenuji se teď Laureen. Už ne Hilda. Laureen Fletcherová.«

»Pardon! Takže, co je to za organizaci, Laureen?«

»Co tu tak dřevěně stojíš. Posaď se na postel.« Pleskl sebou jak pytel. Do dolíku jejího žaludku. (Ležela na boku.) To je skutečně přiblblá situace, pomyslel si. Jsem dospělý muž! »Vlastním cosi jako otevřenou obchodní společnost s pobočkami v různých zemích. Jsi jediný, kdo mi smí říkat Laureen. Nemusíš mi říkat šéfe.«

»To je od tebe velmi laskavé, Laureen.«

»Obchoduji s nejrůznějšími artikly. Řekla bych, že základem všech mých obchodů je lidská hloupost.«

»To sis našla zlatý poklad, Laureen!«

»Mimochodem, nejmenuji se jen Fletcherová, mám kupu dalších jmen a pasů. A paruk. A jak se jmenuješ křestním jménem ty?«

»Jakub. A přátelé mi říkají Jaku«

Bývalá černá Hilda sebou znovu zachrula. Pod přikrývkou. Soukala se k Jakubovi.

»Tak často jsem na tebe myslela, Jaku.«

»Jasně,« řekl Jakub. »Která žena by na mě mohla zapomenout?«

»Moulo. Musela jsem na tebe tak často myslet, protože se podobáš jinému muži. A pak se dostaneš do stejného oddílu spacího vozu jako Franzl. To jsou náhody! Podej mi prosím tě kabelku z toaletního stolku. Děkuji.« Zalovila v ní a vytáhla pas, otevřený tak, aby Jakub viděl pasovou fotografii.

Na pasové fotografii byla tvář muže, který se opravdu velmi podobal Jakubovi.

»Hrome. Kdo to je?«

»To,« oznámila bývalá černá Hilda, nyní Laureen, »je seňor Miguel Santiago Cortez. Neznáš ho?«

»To jméno jsem nikdy neslyšel.«

»Člověče, v jakém Balíkově jsi to žil od doby, co jsme se viděli naposled?«

»V Theresienkronu,« sdělil Jakub.

»Kde to je?«

Jakub vysvětlil, kde to je a co tam dělal.

»Vejce,« pronesla Laureen. »Velký bože! Vejce. A já si myslela, že jsi inteligentní. Přirozeně, že někomu jako ty nic neříkají jména z mezinárodního finančního světa.«

»A co je tedy s tím Cortezem?«

»Má tuberu.«

»Kde?«

»Na plicích, ty ťulpasi.«

»Míním tím, kde je ten Cortez!«

»Celý příští rok v Davosu. Aby se zbavil své tuberkulózy.«

»Dál, ty potvoro.«

»Ach, hned jsem věděla, že po mně jedeš! Dál, hošánku, je sdělení, že seňor Cortez, než odjel do Davosu, ztratil v Paříži svůj pas. Poctivý nálezce ho odevzdal na argentinském velvyslanectví. Přesto ho seňor Cortez už nikdy nedostal.«

»Proč ne?«

»Kulturní atašé si ho ponechal. Je také členem mé organizace. Dnes. Tenkrát jím ještě nebyl. Tenkrát si jen řekl, že miliardářův pas se vždycky může hodit, a proto ho prodal tvému příteli Franzlovi. Ten byl naštěstí právě v Paříži. Právě teď tam zas jedeme…«

»Jak to, že Franzl může jet do Paříže?«

»No, je přece ještě pořád u rakouských celníků! Se všemi zplnomocněními a s pasem a s cestovními příkazy atakdále! Je mým poradcem pro devizové otázky. Kromě toho pochopitelně pracuje i pro Rakušany. Tebe jsme hledali jako jehlu v kupě sena.«

»Kvůli podobnosti s tímhle tady,« řekl Jakub a ukázal na pasovou fotografii.

»Kvůli podobnosti s tímhle tady,« souhlasila Laureen.

»Odkud jedete?«

»Z Vídně.«

»Ale to byste přece museli ze začátku jet úplně jiným vlakem! Přes celou sovětskou zónu!«

»No a? Já jako Američanka, Franzl jako celní vyšetřovací úředník se všemi průkazy! Myslíš, že to byl problém?«

»Ale odkud máš americký pas?«

»Odkud? Od padělatele. Zfalšoval i všechny ostatní mé pasy. Skvělý člověk, to ti povím. V každém případě – a prosím tě, nepřerušuj mne pořád, ano? – mi Franzl předal pas seňora Corteze, kdežto ten si musel zažádat o nový.«

»Jak moc prodejný je vlastně ten argentinský obchodní atašé?« ptal se Jakub.

»Ještě ti musíme dát adresu a poznávací znamení mého pasového padělatele. Taky teď budeš potřebovat pasy. Velice.«

»Co velice?«

»Ten argentinský obchodní atašé je velice prodejný. Navíc velice ošklivý. Navíc je strašně na ženské. To ho pochopitelně stojí moc peněz. Z lásky s ním nejde žádná.«

»Chápu.«

»Takže věčně potřebuje peníze.«

»Chápu.«

»Máme pas, máme obchodního atašé, a teď, konečně, máme i tebe, který se tomu tuberáckému miliardáři podobáš. Zapřemýšlej.«

»Zapřemýšlej?«

»Já a Franzl děláme přece v devizách!«

»Kdeže?«

Nad tím zavyla dokonce i píšťala lokomotivy.

»V devizových obchodech, ty svatá prostoto! S tebou můžeme udělat jistou transakci, která se vyplatí. A já tě mám v hrsti, zlatíčko. Znám jedno malé ruské dobrodružství.«

»Od koho?«

»Od jednoho ruského spolupracovníka. Ještě pořád tě hledají. Malý pokyn ode mne by tudíž stačil.«

»Ty mě vydíráš…«

»Přirozeně. O čem jiném tu celou dobu mluvíme? Buď budeme spolupracovat, nebo tě prásknu. Došlo? No tak, konečně. Já dodám pas, obchodního atašé, mou organizaci. Staneme se partnery.«

»Ale já žádného partnera nepotřebuji, Laureen! Pomysli jen na moje vejce!«

»Na tvá vejce teď nemůžu brát ohled! Podívej: Franzl a já jsme v Recklinghausenu sehnali chlapíka, který se ti tak napůl podobá. Napůl! Pomocí šminky a tak bychom ho mohli jakžtakž upravit. V každém případě to chceme zkusit. Proto máme v Paříži s tím recklinhausenským mužem domluvenou schůzku. Franzl a já. Z hlediska finančně technického už Franzl všechno vypracoval.«

»V tom je taky geniální!«

»A přece ani tam není všechno úplně v pořádku! Franzl to ví. Nemluvě o tom recklinghausenském chlápkovi. Vůbec se to nemusí podařit, řekli jsme si, ale zkusit to musíme! No, ale teď máme tebe. Proto se musíš zúčastnit! Recklinghausenského pošleme domů. A co Franzl ještě nenašel, musíš dodat ty.«

»Já? Hergot, Hildo, chci říci Laureen, já přece nemám o financích ani páru! To je přece Franzlova specialita! V tomhle oboru jsem úplný blbec! Nemůžeš po mně přece chtít něco, na co nemám! Apropos: V čem spočívá ten Franzlův trik?«

Laureen mu vysvětlila, v čem spočívá Franzlův trik. Jako všechny opravdu dobré triky byl velice prostý. Dokonce i Jakub ho okamžitě pochopil.

»Fantastické,« mumlal s úctou.

»No ano, Franzl!«..

»Žádné takové „no ano, Franzl“! Já to vím, on to ví, a přesto tomu triku něco chybí. Natrápili jsme se s tím, ale nepodařilo se nám…«

»Co se vám nepodařilo?«

»To… ta… Jak bych ti to vysvětlila, je v tom psychologie… Řekněme jakési cosi, co to celé udělá nenápadné, sympatické… Chápeš, jak to myslím?«

»Máš na mysli „human touch“?«

»Právě, „human touch“!«

»To lidské, dojemné, co?«

»Přesně, to lidské, dojemné! A to si vymyslíš ty! To s financemi vůbec nesouvisí! Ty vneseš do celé té záležitosti „human touch“ a dostaneš za to svůj podíl. Tak co?«

»Hm…«

»Dělej, uvažuj! Mysli rychleji, soudruhu! Jinak vandruješ na Sibiř!«

Osy vlaku se ženou, ženou, ženou…

Jakub sáhl do kapsy kalhot.

»Ne!« zaprotestovala Laureen. »Nejdřív práce, pak zábava.« Ztuhla. »Co to máš?«

»Starou zaječí pacičku,« vysvětlil klidně Jakub. »Právě jsem ji dostal darem. Kdo ji má, ten má prý vždycky štěstí.«

»To se hned ukáže, soustřeď se!«

Jakub kývl. Sklonil hlavu, zíral na pacičku, jako by ji chtěl hypnotizovat a přemýšlel. O bídné situaci, do které se dostal. O své soukromé válce, kterou chtěl vyhrát. O svých vejcích. A o human touch.

Laureen si mezitím zapálila cigaretu. Používala neúměrně dlouhou zlatou cigaretovou špičku, minuty uplývaly. Vlak zpomaloval. Kolem oken se mihlo pár slabých světel.

»To bychom měli Attnang-Puchheim,« poznamenala Laureen.

»A to bychom měli human touch.«

Laureen se v posteli napřímila.

Panebože, už zas, pomyslel si Jakub. Ty oči…

»Máš ho?«

»Ano.«

»A rozhodl ses, že budeš se mnou spolupracovat?«

»Co jiného mi zbývá?«

»Tak jak je to s human touch?«

»Kolik to hodí?« zeptal se Jakub.

»Takových dvě stě tisíc dolarů.«

Jakub pohladil starou, ztvrdlou zaječí pacičku. Přitom se poprvé ukázalo, že skutečně přinášela štěstí a chránila svého majitele. Jakub uvažoval: Takových dvě stě tisíc dolarů, řekla ta ženská. Božíčku!… Z toho přirozeně něco ‚kápne i pro mne! Člověče, i za pouhých sto tisíc dolarů by se dnes dalo koupit celé Německo! Německo? Tu hromadu trosek vůbec nechci! Ale s dobrými dolary bych mohl pořádně rozjet svůj projekt s vejci a hotovými domky. Skutečně velkoryse! S Jakubem se všechno trochu zatočilo. To je tedy pacička, ta pacička!

Jestli to takhle bude pokračovat!

»Souhlasím,« řekl. »Stodvacet tisíc pro mě, osmdesát tisíc pro tebe.«

»Už vidím, že budu muset pohovořit se svým ruským přítelem.«

»Buď se dohodnem, nebo nevylezeš z oddílu živá, zlatíčko.«

»Sto tisíc pro tebe, sto tisíc pro mne! Mám pas.«

»A já mám human touch.«

»Copak se ti ani trochu nelíbím, Jaku?«

»Okay, okay,« řekl Jakub. »Po té aféře s werwolfem sis určitě vždycky pečlivě čistila zuby. Tak dobrá. Sto tisíc pro mne, sto tisíc pro tebe.«

»Momentíček, ano? V čem vězí ten human touch?« ,

»Musíme se vzít, miláčku.«

»Tomu říkáš human touch?«

»Ano, tomu říkám human touch! Sladký čas líbánek! Máme oči a všechno ostatní jen pro sebe! To štěstí, jen si to představ! Úplně mladí manželé!«

»Když to nebude nic horšího.«

»Do Paříže pojedeš se mnou jako moje žena.«

»Jako seňora Cortezová?«

»Ne, jako Mrs. Fletcherová! K tomu potřebuji falešný pas na jméno Fletcher – křestní jméno je mi fuk.«

»Když to nebude nic obtížnějšího.«

»Má ten prodejný obchodní atašé vůz se značkou CD?«

»Veliký vůz.«

»Máš bankovní spojení v Americe?«

»Samozřejmě. Zač mě máš?«

»Velmi dobře,« prohlásil Jakub. Pak začal vysvětlovat human touch. Laureen byla unesena. »Velkolepé, Jaku!« Skácela se zpátky do postele a košile jí sklouzla úplně. »Koneckonců budeme teď už brzy vystupovat jako manželé,« řekla. »Možná,že bys rád věděl, na čem se mnou jsi.«

»Musím naprosto přesně vědět, na čem s tebou jsem,« souhlasil Jakub a zase jednou dokázal, jaké pochopení má pro ženy. S naprostým úspěchem…

Minuli Salcburk, když Laureen, blažená a ospalá v jeho náručí, zamumlala: »Jaku…«

»Hm?«

»Kdybys bezpodmínečně chtěl, vezmi si sto dvacet tisíc!«

»Ne!« odmítl Jakub. »S tím bys musela souhlasit před Attnang-Puchheimem. Teď bych si připadal jako sprosťák.«

31/

»Pochválen buď Ježíš Kristus,« řekl Jakub Formann. Vešel do baráku Charity ve zcela zničeném mnichovském hlavním nádraží a bojoval se dveřmi, které se málem nedaly zavřít, tak hrozně řádila venku vánice.

Sestra v černé lodenové pláštěnce se vlídně zahleděla na tohoto zdvořilého, věřícího člověka. »My říkáme jen „Pozdrav Pán Bůh“, řekla s jemným úsměvem. »Pochválen buď Ježíš Kristus… Ach, jak je to už dávno, kdy mě takhle někdo pozdravil! Ano, dřív…«

»V naší rodině jsme důstojné pány a sestřičky zdravili jen tímhle způsobem, dobrá sestro,« tvrdil Jakub.

»V naší taky,« huhňal mrňavý hubený mužík, který vklouzl do baráku společně s Jakubem.

»Až na věky amen… Máme plno, ale pro případy nouze máme vždycky ještě jednu komůrku,« vysvětlovala dobrá sestra. Musela mluvit nahlas, aby přehlušila chrápání, chroptění a funění spících lidí, kteří zde všude kolem leželi. Za dvě minuty na to ležel Jakub na pryčně v komůrce pro případy nouze. Na druhé straně ležel ten mrňous. Dobrá sestra je opustila s příslibem, že se za oba bude vroucně modlit. A Franzl a Laureen si leží v měkkých postelích spacího vozu Orient-Expresu, pomyslel si Jakub, a nikdo se za ně vroucně nemodlí. Jen nebýt závistivý. Já se k nim vrátím. Brzy. Moje vejce mají přednost…

Orient-Expres dorazil do Mnichova ráno v 5 hodin 30 minut, přesněji: do toho, co z Mnichova zbylo, a toho bylo velmi málo. Jakub stál a zíral, kolem něho zuřila vánice. Takový správný werwolf vysílí i nejtrénovanějšího pána…

Nedaleko mnichovského hlavního nádraží zahlédl Jakub vchod do sklepního bunkru. Tam se snad najde ještě místečko, pomyslel si. (Jakub mohl spát všude, i na betonové podlaze. Jen když ho nechali na pokoji.)

Došel ke vchodu do bunkru. Tam stála telefonní budka bez skleněných tabulí, takže každý mohl slyšet, co říká drobný mužík, který právě telefonoval. Mužík říkal, že káva by se teď mohla odvézt. Vedle sebe měl pytel. Káva voněla nadmíru intenzívně. Jakub čichal. Dva nádražní policisté, kteří stáli vedle budky, by ji vlastně museli cítit také. Ale zřejmě ji necítili. Jakub chtěl vejít do bunkru. Zabránil mu v tom ospalý muž, ležící napříč na podlaze hned za vchodem, celý zachumlaný do spousty hadrů.

»Co chcete?«

»Kdo jste?«

»Portýr tohohle hotelu.«

»Blbá otázka. Spát.«

»Vyloučeno.«

»Proč?«

»Protože… máme nadstav,« vysvětlil hotelový portýr. »Do úvahy připadá jen barák Charity. Nádražní misie,« řekl zachumlanec na podlaze.

»Budiž,« prohlásil Jakub. »Děkuji za radu.« Když míjel telefonní budku, právě k ní přijíždělo auto na dřevoplyn. Na předním skle byl připevněn výrazný štítek s nápisem LÉKAŘ VE SLUŽBĚ. Jakuba to zaujalo, zastavil se a sledoval s oběma zasněnými policisty, jak malý černý obchodníček, který předtím telefonoval, vleče pytel k autu, jehož řidič otevřel kufr auta. Kávu mužík nacpal dovnitř. Svitek bankovek změnil majitele. Lékař ve službě odjel. Mužík si olízl chladem ztuhlé prsty a počítal bankovky.

»Jen vesele,« prohodil Jakub k oběma policistům.

Policista, který mu odpověděl, mluvil jistou spisovnou němčinou. »Co chcete, vážený pane? Situace se velmi rychle zhoršuje. Loňského roku tu ještě vládly civilizované poměry, ve srovnání s dneškem. Já jsem odletěl letadlem od Stalingradu jako jeden z posledních. Myslíte, že budu teď doma riskovat život?«

Malý černý obchodník, když dopočítal, začal nahlas láteřit: »Teď abych se v tom mrazu trmácel zpátky do Giesingu! Ještě mi umrzne pumprdlík!«

»Proč musíte pracovat i touhle dobou?« vyzvídal Jakub.

»Protože tu teď hlídkuje policie, můj přítel a pomocník. Zřejmě nemáš tušení, jaké kriminální živly se tady potulují za dne!« Mužík mluvil s východním přízvukem.

»Jsi zbožný?« zeptal se Jakub mrňouse.

»Co je to za blbou otázku?«

»Já taky nejsem. Ale teď budeme muset,« pokračoval Jakub. »Dělej, jdeme!« A šel napřed směrem k baráku Charity.

32/

»Nebafneme si?« navrhl Jakub o čtvrt hodiny později, leže na pryčně nouzové komůrky, a blaženě se protáhl.

»Vřelé díky.« Mužík si vzal jednu chesterfieldku z balíčku, který mu Jakub nastavil.

»Jsi vzdělaný člověk, zdá se mi,« řekl Jakub. »Jak může…«

»… tak krásná dívka jako já tak hluboko klesnout?« Mužík zhnuseně zachrochtal. »Jsem uprchlík. Z Gliwice. Člověče, já jsem dožraný!«

»Na koho?«

»Na německou spravedlnost! «.V teple mužík zčiperněl. Podle vlastních údajů se jmenoval Wenzel Prill, bylo mu třicet jedna let, všichni rodinní příslušníci zahynuli. Skoro dostudovaný…

»… když vypukla válka, musel jsem okamžitě na frontu. Pak jsem byl zraněn, na hlavě, a mohl jsem studovat. Práva.«

Toto prohlášení Jakuba nadchlo. Vysoce inteligentní muž, pomyslel si. Přesně ten typ, jaký právě potřebuji!

To jediné, vykládal vysoce inteligentní muž, co po velkém průlomu na východě mohl zachránit až do Mnichova, byla náprsní taška. V náprsní tašce bylo dvacet tisíc říšských marek. Přirozeně mu ji ukradli…

»… podal jsem udání. Mohl jsem popsat zloděje. Při jedné razii v Möhlově ulici vojenská policie zloděje zatkla. Möhlova ulice, to je centrum černého obchodu, víš?«

»Co?«

»Möhlova ulice tady! Chlapa strčili do lochu. Svlíkli do naha. Všechny kapsy prohledali. Nakoukli do něho zepředu i zezadu. Nic. Ten chlap už ty peníze neměl. Ani náprsní tašku. Jen zlaté pánské hodinky.«

»No tak!«

Wenzel se dutě zasmál.

»Proč se tak idiotsky směješ, Wenzle?« ptal se Jakub. »Ty hodinky zřejmě ten mizera koupil za tvých dvacet tisíc babek.«

»Správně.«

»No tak! Tvůj majetek byl zpátky!«

»To jsem si myslel taky. Hodný člověk, ten zloděj, myslel jsem si. Opravdu. Hned se přiznal. Tady leží hodinky. Prima, říkal jsem si, tak mi dají hodinky. Ze zlata. Hrací hodinky. Hrály „Buď věrný a počestný“. S nimi bych si mohl vybudovat nějakou existenci. Říkal jsem si. Ale mýlil jsem se.«

»Jak to?«

»Případ se dostal k německému soudu. Už zas existují. Soudy existovaly v Německu vždycky. Pan státní prokurátor pronesl plamenný proslov. Do žaláře se zlodějem! žádal. Zastával jsem naprosto stejný názor. Soudce taky. Ten toho zloděje spucoval, to ti tedy povím!«

»A tys dostal hodinky!«

Wenzel se zadíval na Jakuba jako učitel na idiotského žáka.

»Zřejmě jsi ještě nikdy neměl co do činění s německými soudy, co?«

»Zatím se mi to nepřihodilo. Promiň.«

Wenzel pokývnutím akceptoval odpověď a vyprávěl dál. Hodinky samozřejmě nazpátek nedostal. Neboť, vysvětlil předseda soudu s logikou jak břitva, Wenzelovi tyto zlaté hodinky ukradeny nebyly. Ukradena mu byla náprsní taška s dvaceti tisíci říšských marek. Tudíž soud si zlaté hodinky ponechá. Koneckonců bylo třeba uhradit soudní výlohy, že?

A přirozeně se hodnota hodinek propočítala podle ceny před rokem 1939, nikoliv podle dnešních cen na černém trhu. Německý soud neprovozuje žádně černé obchody, bud věrný a počestný a tak dále…

»… tak to bylo chlapče!« končil Wenzel své vyprávění v komůrce pro případy nouze v baráku Charity. Podíval se na Jakuba. »Co mi pak ještě zbývalo? Studia jsem nedokončil. Nic jsem se nevyučil. Zbyl jen černý trh, tak jsem začal v kávě. Nic lepšího se pro takového, jako jsem já, nenajde.«

»Ale ano,« prohodil Jakub.

»Co?« chtěl vědět Wenzel.

»Vejce,« řekl Jakub. A vyprávěl mrňousovi o svých velkých plánech. Mužíka to zaujalo.

»Nezní to špatně, hochu.«

»Chceš se mnou spolupracovat?«

»Na holport.«

»Nic na holport. Dostaneš dost, nejsem malicherný. Později budou podíly na zisku. Teď potřebuju takového právnického švindlíře, jako jsi ty.«

»Dobrá. Ale budeš potřebovat ještě další lidi – pokud máš hodně kuřat. S těmi je pěkná dřina!«

»To vím.«

»A peníze! Naše peníze jsou přece úplně na pendrek.«

»Naše ano. Dolary jsou taky na pendrek, co?«

Mužík zůstal s otevřenou pusou. »Říkals dolary?«

»Říkal,« přitakal Jakub a věnoval vroucí vzpomínku werwolfovi, Franzlu Arnuschovi a obchodu, který s nimi plánoval.

33/

»Robertovi ukradli kolo.«

»Vždyť žádné neměl!«

»Měl. Strýček Franz mu ho prodal.«

»A kdy mu ho ukradli?«

»Včera odpoledne.«

»Kde?«

»Na Stachušu. Chtěl rychle donést Emilovi máslo.«

»Okay, co pro vás mohu udělat?« zeptal se na to bledý, vyzáblý knihař Josef Mader v domě na Schellingově ulici, přesněji: ve sklepě domu, který na Schellingově ulici kdysi stával. Sklep tu zůstal. Jakub stál proti knihaři v jeho sklep –

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–- –

1947– Hlad a naděje

leden: DER SPIEGEL, 6.1

Březen: Doplňující otázka k denacifikačnímu dotazníku: »Máte v úmyslu žít ještě v roce 1948? Když ano – z čeho?«

červen: Marshallův plán, ERP (do roku 1951 vyplaceno západní Evropě 12,4 miliard $, z toho Německu 1,7 miliard $).

10. červen: »Společnou vyhláškou« americké a britské vlády zřízena »Správa spojeného hospodářského území« (lidově: Bizonésie).

5. červenec: V Berlíně bylo na černém trhu nabídnuto černošské dítě za 8 metráků cukru a průběžné dodávky potravin. Bylo okamžitě »rozebráno«.

Červenec: John Scott v »Time«: »Němci zjevně nejsou ochotni přispět pro budoucnost západní Evropy ničím kromě tvrdých slov a naděje, že mohou pro sebe využít americko-ruské napětí.«

Britský vicemaršál letectva Champion de Crespigni, guvernér Šlesvicka-Holštýnska: »50 procent šlesvicko-holštýnského obyvatelstva jde pomalu vstříc smrti hladem.«

18. srpen: První exportní veletrh v Hannoveru.

3. říjen: Argentinská vláda oznamuje, že v důsledku hospodářských potíží musely být spáleny zemědělské produkty v hodnotě 125 miliónů šterlingů.

20. listopad: Na svatbu britské princezny královny Alžběty s Filipem Mountbattenem posílá místní organizace Křesťanské dělnické mládeže v Důsseldorfu jako dárek denní dávku normálního spotřebitele v Porúří (300 g chleba, 5 g tuku, 12,5 g masa, 2 g sýra, 40 g poživatin).

Vyvlastňování v sovětské zóně: »Národní podniky« (VEB)

Paul von Hindenburg, vrchní polní maršál a říšský prezident, je demilitarizován, i když zemřel již v roce 1934.

Thomas Mann: Martin Luther je vinen, že vzniklo prušáctví, zbožnění státu a národní socialismus, a navíc je mu Luther nesympatický pro svou zálibu v hudbě.

Bertolt Brecht v USA popírá při výslechu o své »neamerické činnosti«, že by kdy byl komunistou.

Hans Werner Richter zakládá »Skupinu 47«.

– -–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--– –

ním obchodě. Bylo to tu cítit papírem, klihem a vepřovým sádlem. Během celého idiotského dialogu Jakuba zaujala nejvíc vůně sádla. Sliny se mu sbíhaly v ústech. Sádlo bylo v ústech páně Maderových. Pravděpodobně na kousku chleba. Pan Mader zřejmě právě svačil, když Jakub přišel, a mluvil poněkud nezřetelně. Chleba se sádlem – ten Jakub už od dětství jedl nejraději.

Okna obchodu se nacházela skoro u stropu. Občas bylo vidět pár nohou v botách a kalhotech, jak procházejí kolem. Děravé, odrané. Boty i kalhoty. Chlap se cpe chlebem se sádlem, pomyslel si Jakub, plný sžíravé touhy. Po takové velké válce. A neustupuj ani o píď… Mně přeskakuje, to patří někam úplně jinam, musím se sebrat!

Jakub překonal prudkou závrať a potřásl jedlíkovi chleba se sádlem pravicí. Pak řekl, že ho posílá Mrs. Fletcherová.

»To jsem zjistil už podle povídačky, kterou jste tu odříkal o Robertovi a ukradeném kole. Musíte mít pro takové divadlo pochopení,« říkal Mader Jakubovi přímo do tváře (pravé vepřové sádlo, myslel si Jakub… v práci a modlení je naše spasení) a položil Jakubovi paži kolem ramen, »musím být totiž opatrný. Žijeme v nebezpečných dobách. A to se člověk neobejde bez dobrého poznávacího znamení.«

»Mně to nemusíte povídat, pane Madere,« řekl Jakub (kterého jeho Hilda-Laureen naučila příslušný poznávací dialog) a pomyslel si: Kdyby ten chlap to sádlo už konečně spolkl, abych už ho nemusel čichat!

Chlap zamkl dveře u vchodu, pověsil na ně PŘIJDU HNED a konečně polkl. Bohudíky, pomyslel si Jakub. Jestlipak už někdo vraždil kvůli chuti na chleba se sádlem? Knihař přistoupil ke stěně s regály.

Když Mader stlačil kožený hřbet knihy básníka Heinze Steguweita (právě ho zakázali), jeden regál se odsunul dozadu. Jakubovi se otevřel pohled do velké zadní místnosti.

»Prosím, pojdte dál,« pozval ho pan Mader. Jakub vešel do zadní místnosti, kde u stěn stály další regály s knihami. Mader stiskl kožený hřbet Marxova »Kapitálu« (ten právě znovu povolili). Regál se odsunul a s hlasitým cvaknutím zapadl do drážky. Jakub se rozhlédl. V druhé místnosti se nacházely tiskařské, kreslířské a padělatelské potřeby všeho druhu, jako štětce, lahvičky, razítka, pera a podobně. Byl tu i šikovný tiskařský lis. Většina předmětů ležela na přeplněném stole. Kousek stolu byl prázdný.

Na něm spatřil Jakub talíř s žitným chlebem, slánkou, další talíř se třemi krajíci namazanými sádlem, otevřenou konzervu se sádlem v Pánu zesnulého německého wehrmachtu, nůž, vidličku, šálek plný slabého čaje i čajovou konvici. Jizva na Jakubově spánku začala cukat.

»Och,« vypravil ze sebe namáhavě náš přítel, »vyrušil jsem vás u jídla, pane Madere.« Musel zavřít oči, protože nemohl snést pohled na sádlové krajíce.

»Ale vůbec ne,« řekl čiperně knihař. »Malá pracovní přestávka, jinak nic.

Co by to tedy mělo být, milý pane Formanne?« Jakub s mrkáním otevřel oči a posadil se na starý ruční lis.

»Pár věcí.« Mader přikývl. »Mrs. Fletcherová je stálou zákaznicí. Copak je s vámi, panebože? Není vám dobře? Asi jste ještě nesnídal?« Jakub to dokázal potvrdit už jen němým přikývnutím.

»Propána, tak si honem vezměte – je to sice jen chleba se sádlem a heřmánkový čaj, počkejte, přinesu ještě jeden šálek,..«

»Bůh vám to oplať,« šeptal Jakub.

»Prosím, poslužte si,« řekl padělatel. Podal mu namazaný krajíc. Jakub seděl jak přimražený.

»Tak už se zakousněte!«

Jakub se zakousl. Žvýkal. Polykal. Znovu se zakousl. Začal se chovat jak vyhladovělý vlk. Ano, myslel si omámeně, takhle to chutná. Ach, jaká rozkoš, ach, jaké blaženství!

»Pomalu, pomalu! Mám toho dost a nikdo vám nic nesebere, pane Formanne. Tady, doušek čaje.« Jakub pil. Jakub jedl. Jakub pil. Jakub jedl.

»Už od dětství…« začal, zaskočilo mu a Mader ho musel bouchat do zad a požádat ho, aby zdvihl ruce. Jen o vlásek unikl Jakub smrti udušením, právem označované za velmi strastiplnou. »… už od dětství pro mě neexistuje nic krásnějšího než krajíc se sádlem. Prosím vás, promiňte mi mé chování, pane Madere!«

»Ale, pane Formanne! Vždyť to chápu! Se mnou je to zrovna tak! Jezte, jezte! Mám ještě dost konzerv. Zachránil jsem je pro sebe z války. I tak je to smutné.«

»Co?«

»Co ti bídáci chtěli po chudácích pěšácích!« Mader se rozčilil a bouchl do sedla svého jízdního kola, opřeného o zed vedle něho. Zvonek cinkl.

Nato se rozvinula poněkud chaotická debata.

»Jak se sem dostalo to kolo?«

»No, je v tom sádle podle vašeho gusta dost cibule? Mám malý obchod jízdními koly.«

»O trochu víc cibule by v něm mohlo být. Odkud máte kola, pane Madere?«

»0 trochu víc? Říkám vám, ti bídáci si nechali všechno pro sebe!«

»Jací bídáci?«

»Přece papaláši! Někdy kolem jednačtyricátého roku se najednou začalo vykládat, že podle geniálního fýrerova plánu budeme vyrábět jedovatý plyn z cibuli-, protože podlí nepřátelé údajně udělali plyn z hořčice. To byl důvod, proč nebyla k máni žádná cibule! Nevzpomínáte si?«

»Celou válku jsem byl na frontě, pane Madere.«

»Tak mi to věřte! Jedovatý plyn – k smíchu! Chtěli tu cibuli sežrat sami, papalaši, a dát do sádla. A to už nemluvím o škvarkách. Najdete v tom sádle jeden jediný škvarek?«

»Bohužel ne. Nejdřív potřebuji americký pas na jméno Fletcher.«

»Teď do toho míchat nové cibule by bylo holé šílenství. Nebylo by to dobré! Kromě toho cibule není k sehnání. Ti si mysleli, že s námi můžou dělat, co se jim zamane. Máte štěstí. Právě včera došla nová zásilka. Musíte totiž nejdřív nějaký americký pas mít, když ho chcete zfalšovat, chápete? «

»Chápu. A vy… vy obchodujete také s jízdními koly?«

»Kdy chcete být narozený?« Mader spolkl zbytek a vzal si další krajíc. Jak může být někdo tak rozežraný a přitom tak hubený? dumal Jakub.

»Jasně, myslel jste si, že jsem snad sběratel?«

»Čeho?«

»Jízdních kol. Ptal jste se mě snad na ně, ne.«

»Ptal, ano. Někdy, tak v roce 1920,21,22. Měsíc a den nehraje roli. Jak se vám to bude nejsnadněji falšovat. Mám naspěch. A prosím víza pro Francii a Belgii. Platná ještě aspoň tři měsíce, ta víza. A vy si opravdu myslíte, že ti papaláši i všechny škvarky…«

»Jasné! Milá otčino, můžeš být klidná. Křestní jméno?« Mader vytáhl poznámkový blok, vzal si tužku a umaštěnou rukou si dělal umaštěné poznámky.

»Dvě křestní jména, prosím. Vyberte si prosím nějaká dvě křestní jména.«

»Taková, se kterými budete mít nejmíň práce. Mně na jménech nezáleží. Mé paní také ne.«

»Vždyť co je jméno? Máte úplně pravdu. Vy jste tedy pan choť paní Fletcherové.«

»Ano. Směl bych… ještě jeden krajíc…«

»Kolik jen budete chtít pane, milý pane Formanne. Mám radost, že vám chutná. Pořádně si ho posolte!«

»Vzali jsme se před půl rokem. Děkuji. Aspoň že sůl není na lístky. Půl roku, zapište si to.«

»Už to mám. Srdečné blahopřání k sňatku, pane Formanne. Přirozeně potřebujete ještě další doklady. Však uvidíme.« Mader si otřel umaštěné prsty o kalhoty a odešel k trezoru ve zdi. Když ho Mader otevřel, Jakub s potěšením zahlédl, že přetéká dokumenty všeho druhu. A konzervami se sádlem.

»Laureen mi říkala, že vy prostě máte všechno, pane Madere.«

»Měla pravdu. Skutečně neexistuje nic, co bych neměl.«

»Ale odkud to všechno máte?«

»A kde sebral Hermann Göring svou kapsli s jedem, he?« Mader si ulevil decentním říhnutím. »Tak teď se podíváme, co všechno pro vás potřebujeme…« Přehraboval se ve svých zásobách.

»Od… Vy skutečně dostanete všechno od amíků?«

»Jestliže Němci dokážou nějakého amíka přemluvit k tomu, aby v Norimberku dopravil kapsli s cyankáli až do cely, tak já v Mnichově budu mít taky nějaké možnosti, že. U mně se přece přitom ani nejedná o život a smrt.«

»Ale přesto. Laciní vaši dodavatelé nebudou!«

»A myslíte, že já jsem levný? Ale moje falešné papíry jsou pravější než pravé! Žádné starosti. Ještě jeden krajíc? Všechno platí ctěná paní choť. Pokud byste potřeboval ještě něco ruského nebo anglického…«

»Momentálně ne, milý pane Madere.«

»Prosím, prosím. Chtěl jsem tím jen naznačit, že spolupracuji se spojenci.«

»To je pěkné. Snad po druhé. Přirozeně víza pro Rakousko a Německo. Nějaká trvalá, pokud by vám bylo možno.«

»Pak bych doporučoval razítko „Special mission“, pane Formanne.«

»Co vy pokládáte za nejlepší, milý pane Madere.«

»Bezpodmínečně potřebujete křestní list.« A nyní lovil umělec z trezoru jeden dokument po druhém. »Oddací list, Social Security Card… Řeknu vám, že mám práce plné ruce. Dělám ve dne v noci.«

»Fm, fm.«

»Takový nával jsem nezažil od roku 1933.«

»Byl jste voják?«

»Nee, padělatel. U kontrašpionáže. Canaris. Teprve tam jsem se všechno pořádně naučil. Odložte na chvíli ten krajíc, udělám si vaše fotky do pasu.« Odešli do další místnosti a Mader fotografoval. »Ale šest, sedm dnů to bude trvat – Je to spousta práce!«

»Zajisté, pane Madere. Ach, ano. Ještě něco. Budu potřebovat také pár dopisních papírů s adresou a fajnové obálky taky s adresou.«

»Ty vám udělám levou zadní. Také na jméno Fletcher?«

»Ne, Všechno jsem vám napsal. Tady. Miguel Santiago Cortez.«

»A adresa, pane Formanne? Můžeme se zas vrátit k našim krajícům se sádlem.« Vrátili se. Jakub Maderovi předal lístek. Ten četl: »Miguel Santiago Cortez, Calle de Baldomero Moreno, Buenos Aires« a dlouze a hlasitě zahvízdl.

»Proč?» ptal se Jakub, už zas s plnými ústy.

»Proč co?«

»Proč jste tak dlouze hvízdl?«

»Kvůli tomu jménu. Je to jeden z nejbohatších mužů v Argentině, ten Cortez. Právě před několika dny jsem o něm četl v NEUE ZEITUNG.«

»Pochopitelně bydlím v nejvybranější čtvrti,« oznámil Jakub nonšalantně.

»Byl jste tam někdy?«

»Kdy jsem se tam měl dostat? A jak? Mrs. Fletcherová mi to řekla a pak mi ještě ukázala plán města. To stačí… Poslyšte, Mrs. Fletcherová má přece u vás běžný účet… «

»Ano, proč? «

»Protože potřebuji naléhavě jízdní kolo,« odpověděl Jakub.

»Myslím že si vezmu tamhle to u zdi. Připočítáte si to k dokumentům. Děkuji mnohokrát. Hrome, s šestikolečkovou přehazovačkou! Takové jsem si vždycky přál.« Jakub něžně přejel po řídítkách. Pak ho něco napadlo. »Ach, mohl bych snad dostat ještě jedno?«

»Samozřejmě. Ještě jich pár stojí v temné komoře,« řekl Mader.

34/

»Vypadněte, nebo vás odprásknu jako psy, vy špinavý Němčouři!« prohlásil obrovitý vojenský policista u vchodu do kasáren McGraw Hill na Tegernseeské ulici v Mnichově. Byl to groteskní pohled. Před dobře živeným, teple oblečeným, žvýkací gumu přežvykujícím hrdinou Nového světa stáli dva mrznoucí, mrkající poraženci Starého světa ve sněhu, se zarudlými tvářemi, že by se kámen ustrnul, a drželi se svých jízdních kol. Amík sáhl zasněně po své pistoli.

Už zas jeden Texasan, pomyslel si Jakub. Mají snad monopol na to, aby si otvírali hubu? No, když to jinak nejde, a ačkoli se mi to příčí, tady pomůže jen jedno: Splatit stejnou mincí! Začal běsnit nejkrásnější američtinou: »Tak dobrá! Zkoušeli jsme to s vámi po dobrém a prosili vás, abyste nás ohlásil u guvernéra van Wagonera, který očekává naši návštěvu! Co jste udělal, člověče? Začal jste na nás řvát, chlape! Hubu držet, teď mluvím já! Slyšel jste někdy o generálovi Marku Clarkovi ve Vídni? A o generálovi Clayovi v Berlíně? Hubu držet! Odpovězte!«

»A… a… ano, sire…« koktal uniformovaný obr užasle. Byl zvyklý na ledacos. Ale na to, aby na něho řval německý civilista, ještě ne. Šílenec, napadlo ho a nejistě hmatal po knoflíku poplašné sirény, nalézající se za ním na vnější straně strážní budky vedle červenobíle pruhované, stažené závory.

»Nepokoušejte se spustit poplach! Ruce před sebe! Bude to?« Texasan tu stál s pusou dokořán a snažil se ze sebe něco vypravit. Nevydal však ani hlásku. Jakub sáhl do vnitřní náprsní kapsy a vytáhl kupu papíru. »Tady! A tady! Dělejte člověče, čtěte! Nebo si to dejte přečíst!«

Papíry obsahovaly doporučení pánů Claye a Clarka vojenskému guvernérovi pro Bavorsko, Murrayovi D. van Wagonerovi. Texasan je pročítal třesoucími se rty.

»Trochu sebou hněte!« burácel Jakub. To je to pěkné na mé válce: Teď řvu pro změnu já na ty druhé, jako ti druzí na mě řvali sedm let. Teď jsou pro mě všichni jen póvl, jako jsem byl já pro ně v uplynulých sedmi letech. Byli to sice jiní, ale na to se teď nemůžu ohlížet. Teď mám konečně svou svobodu! Svobodu – to je stav, kdy člověk už nemá co ztratit! Jakub hulákal: »Hotov?«

»Yes, sire, mister Formann…«

»Tak na co ještě čekáte? Neobtěžoval byste se laskavě k telefonu a neohlásil nás u pana guvernéra?«

»Certainly, mister Formann… Ale ten druhý gentleman.. V papírech je řeč jen o vás…«

»To je mister Prill, můj zástupce!« hartusil Jakub, až mu přeskakoval hlas. Musím si to hulákám ještě nacvičit, pomyslel si.

»Promiňte, mister Formann… Nemohl jsem vědět…«

»Make it snappy!« řekl ostře a s úzkými rty mrňavý Wenzel Prill, který ve svých hadrech děsně mrzl. Jakub se na něho obdivné zahleděl. Ten má správný tón, říkal si uneseně, když viděl, jak Texasan vylovil ze strážní budky sluchátko polního telefonu a taky začal řvát (Je to nakažlivé, říkal si Jakub. No, vždyť jsme to zažili s celým národem!): »Mister Formann and Mister Prill asking to see Governor van Wagoner!… I don’t give a shit if he’s busy! These two gentleman have papers from General Clark and General Clay, you fucked-up idiot!« Hochu, hochu, to ale rychle zapůsobilo, pomyslel si Jakub spokojeně, když naslouchal, jak Texasan dál běsní. Posléze položil sluchátko, houkl na druhého vojenského policistu, který vyplašeně vyběhl ze strážní budky, a této nevinné bytosti uložil, aby oba gentlemeny doprovodil ke guvernérovi van Wagonerovi. Oba gentlemeni důstojně prokráčeli kolem Texasana. Ten na ně zíral jak na nadpřirozené bytosti. »Pardon me… Ale opravdu jsem nemohl vědět… Byla to jen moje povinnost…«

»Jen povinnost, přirozeně, to jsme říkali i my, když jsme my byli vojáci. Nic si z toho nedělej, buddy, naštěstí jsi dostal rozum, takže na tebe u guvernéra nepodám oznámení,« řekl mu Jakub.

»Děkuji… děkuji… sire…«

»Jízdní kola bychom mohli nechat zde… nebo se u vás krade? «

»Osobně na ně dohlídnu, mister Formann!« ujišťoval Texasan, celý roztřesený. Jak má člověk v téhle zmatené době vědět, who is who in Germany. Vždyť tady pobíhají i předsedové vlád a vypadají jak popeláři!

Za tři minuty nato seděli Jakub a Wenzel tváří v tvář obtloustlému a žoviálnímu guvernérovi Murrayovi D. van Wagonerovi v jeho pracovně. Za guvernérem se na ně ze stěny usmíval generál Dwight Eisenhower, jako by jim chtěl požehnat. Van Wagoner byl o Jakubově osobě již skutečně informován. Prohlásil, že ho nesmírně těší, když se může seznámit s tak znamenitým mužem.

»Potěšení je na mé straně, guvernére!«

»Čím vám mohu pomoci, pánové? Mám příkaz, abych vám pomohl. Bude mi potěšením.«

Jakub si odkašlal. »Jsme na cestě k Himmlerově statku, guvernére! Do Waldtruderingu.«

»Máte vůz?«

»Jízdní kola.«

»V tom sněhu? Dám vám vůz s řidičem…«

»To by nás jen zdržovalo, guvernére. Srdečný dík. Máme totiž hrozně práce, váš řidič by se mohl unavit,« poděkoval Jakub a pomyslel si: To je to poslední, co bychom teď při našich obchodech mohli potřebovat, nějaké to americké očko! »Himmlerův statek přirozeně nestačí. Ten pojme, pokud od profesora Donnera vím, snad takových dvacet tisíc kuřat…«

»A vy potřebujete další provozy!«

»Tak je to, guvernére! Jistě vám už z Vídně a z Berlína sdělili…«

»Sdělili, mister Formann.. Máme celou řadu závodů se zastavenou činností, které spravujeme jako bývalý nacistický majetek. V celé bizonii. Pokud si chcete prohlédnout seznam… prosím… Podle moderních metod už není zapotřebí selských usedlostí pro chov kuřat, postačí tovární haly, viďte?«

»Přesně tak, guvernére,« Jakub a Wenzel si prohlíželi seznam. Byl dlouhý.

»A omluvte prosím ten incident s hlídkou u brány,« podotkl van Wagoner.

»To nestojí za řeč, guvernére,« prohlásil Wenzel téměř tak plynně anglicky jako Jakub. »Z čistě právního hlediska byl ten muž naprosto v právu!« Zíral na množství jmen na seznamu. »Člověče, to je polovička německého průmyslu!«

»Domnívám se, že naše provozovny nebudeme zpočátku rozmísťovat na mnoha místech, nýbrž soustředíme je do dvou, tří provozů,« sdělil Jakub. »Tady, tahle továrna na tanky, u Bayreuthu a letištní haly u Frankfurtu mi připadají jako postačující. Jsou značně rozsáhlé. Nepochybně bude možné sehnat ještě i část bývalých zaměstnanců – s kromě toho je tu množství utečenců. Za vyšší příděl kalorií bude dneska v Německu každý velice rád pracovat.«

»Jste hlava otevřená, mister Formann. Rozšířit svůj podnik můžete vždycky.

»Že ano?« Jakub přikývl. »Do Bayreuthu se snadno dostaneme i s nasazenými vejci a líhněmi z letiště v Norimberku, a u Frankfurtu leží vaše Rýnsko-mohanské letiště. Lepší místa nenajdeme.«

»Okie-dokie, mister Formann. V tom případě můžeme hned – tahle byrokracie! – zformulovat odpovídající smlouvy mezi Army a vámi – promiňte: mezi vámi a Army…«

»Ale prosím vás, guvernére!«

»… a podepsat. Prohlédnete si objekty a sdělíte mi, kdy budete schopen vejce dopravit na určená místa. Dodatečné potravinové lístky si moje místní velitelství ve Waldtruderingu, Bayreuthu a Frankfurtu vyžádají od německých služeben na základě mého dopisu. Pokud by se objevily nějaké problémy, hned mi to sdělte.«

»S potěšením, sire. Dvě prosby: Přál bych si, aby mister Prill jako můj zástupce měl stejná zplnomocnění jako já. Možná, že nebudu moci být stále přítomen, musím teď zařizovat spoustu věcí, chápete?«

»Chápu.«

Naštěstí nechápeš, pomyslel si Jakub a pokračoval: »Za druhé: Snad bychom z vašeho PX skladu mohli dostat pro mistera Prilla zimní kabát a pro nás oba zimní obuv, šály a rukavice?«

»Hned se o to postarám. Hrome, pane Formanne, vy to ale berete hákem!«

»Nesmím ztratit ani minutu, sire,« řekl Jakub.

35/

Děti fňukaly, křičely a plakaly. Ženy proklínaly tuhle dobu a tenhle svět, kašlaly a kýchaly v ohavné budově. Lidé, kteří tady na Jakuba a Wenzela naléhali, zapřísahali se, žebronili a žadonili, byli vyhublí a celí zachumlaní do starých hadrů, neboť v bývalém sídle Heinricha Himmlera ve Waldtruderingu byla třeskutá zima. Při řeči se každému z nich valily obláčky dechu od úst, dětem i ženám, Jakub viděl velmi mladé, velmi staré ženy – ale žádného muže.

Nervózně žmoulal v kapse kalhot starou, vyschlou zaječí pacičku, darovanou přítelem Jesusem Washingtonem Meyerem. Tady už nepomůže ani zázračná packa, říkal si zoufale. Zatraceně, prostě všechno šlo hladce až příliš dlouho! Něco takového muselo přijít! Teď máme tohle nadělení.

V nejvyšším poschodí se občas pronikavě rozkřičela nějaká žena. Byl u ní lékař. Rodila. Dítě touhle dobou a na tomhle místě, napadlo Jakuba. Chudák dítě. Do jakého světa se narodíš? A proč? Kdybys radši zůstalo, kdes bylo…

Jakuba se najednou zmocnil hněv. To nemohl chlap té ženské včas zabrzdit? Je na milióny uprchlíků, myslel si, cožpak musí někteří z nich Žít právě tady? Úvaha neměla logiku, ale Jakub v té chvíli nebyl schopen logicky uvažovat, a co ho napadlo, mu vytrysklo ze srdce a vyhnulo se hlavě.

»Ticho!« zakřičel velmi nahlas, protože se cítil pramizerně. »Stačí, když mi situaci objasní ta dáma zde! Všem najednou nemůžu rozumět!«

Dáma, na kterou ukázal bradou, byla asi třicetiletá, vlasy měla třpytivě bílé. Jako sníh venku, pomyslel si bezmocně Jakub. Bouře utichla. Člověk musí být vděčný za všechno.

»Tyto děti, dívky, ženy a babičky,« řekla bělovlasá žena, »jsou už po měsíce na útěku a v transportech z jednoho tábora do dalšího. Jako já. Pocházím z východního Pruska. Další ženy rovněž, pak tu jsou některé z Pomořanska, Meklenburska, Durynska, ze Sudet… Byly v mnoha táborech a vždycky znovu je přesunuli. Protože tábory byly přeplněné. Protože tábory zavřeli, když tam vypukly epidemie. Nemusím vám povídat, že tito lidé bloudí napříč Evropou sem a tam po statisících.«

»Ne.« řekl Jakub stísněně, »to nemusíte, paní…«

»Bernauová. Byla jsem učitelka. Muž padl, moje obě děti umřely hladem. Já měla štěstí. Musím se starat už jen sama o sebe. Ale jsou tu ženy s pěti, šesti rodinnými příslušníky… Opravdu, je mi líto, pane Formanne.«

»Co?«

»Ukázal jste mi tak krásné papíry od Američanů, že jste oprávněn převzít Himmlerův statek – a teď tady najdete nás.«

Rodička se znovu rozkřičela. »Samozřejmě, že uposlechneme nařízení vojenské vlády a potáhneme dál. Z tohoto zpustlého dvora k dalšímu zpustlému dvoru. Bůh nám pomůže.«

»Nechci se vměšovat,« řekl Wenzel a přitom to dělal, »ale zrovna na něho bych se ve vaší situaci moc nespoléhal!«

»Bůh stvořil tuto zemi…« začala učitelka.

»Ano, ano, ano,« přerušil ji Wenzel. »Já taky četl Bibli, paní Bernauová. Bůh stvořil tuto zemi v sedmi dnech, a aj, bylo vše dobré, co učinil. Možná si měl dát víc na čas a neměl si o svém jobu myslet, že je tak skvělý… Nedívejte se tak na mě! Za ten kabát nemůžu! Ten mi dali amíci!«

»Nemusíte se omlouvat,« řekla učitelka. »Ale rouhat se taky nemusíte. Nemusíte si dělat starosti, že by tu někdo kladl odpor a nechtěl jít dál. Z nás už ani jedna nemá špetku síly, aby se bránila. Jenom to bude chvíli trvat, než odejdeme.«

»Z čeho žijete?« zeptal se Jakub. »Tím myslím: Co jíte?«

»Skoro nic,« řekla učitelka. »To, co vyžebráme na sedlácích, a to, co nám dají Američani. Sedláci nedávají skoro nic, protože už skoro nic nemáme, co bychom jim za jídlo mohly dát. Přicházíte z Mnichova?«

»Ano. Přijeli jsme na kolech.«

»To je přece hrozně daleko! A při takovém počasí.«

»Rozkoš to zrovna nebyla, paní Bernauová,« potvrdil Wenzel. Rodička vykřikla.

»Pojď, Wenzele,« řekl Jakub. Wenzel na něho zazíral. »Neslyšels?«

»Slyšel. Ale pak nepůjde, co jsme chtěli udělat.«

»Ale taky nejde, abychom všechny tyhle ženy a děti vyhnali. Máme před sebou ještě dlouhou cestu a budeme muset někde přenocovat.«

»Kam máš namířeno?«‚

»K Tegernskému jezeru.«

»Pro Krista pána!« Wenzel sebou trhl. »Ten člověk se zbláznil! Tegernské jezero? Máš ponětí, kde to je?« Jakub přívětivě přikývl. »Ale proč tam chceš?«

»To ti řeknu potom,« odpověděl Jakub. V ohavné budově najednou zavládlo hluboké ticho. Pak se ozvalo šeptání, volání, radostný smích. Jedna z žen řekla něco své sousedce. Nakonec to uslyšela i paní Bernauová a usmála se.

»Něco mě napadlo,« vysvětlil Jakub Wenzelovi. »Víš, mám paměť jako slon. A jak jsme tu tak debatovali, tak mě napadlo… Proč se usmíváte, paní Bernauová?« s

»Ta rodička nahoře…«

»Co je s ní?»

»Právě přivedla na svět holčičku. Dítě nebude nikdy voják. Že je to skvělé?«

»Co že to je?«

»Nevzrušuj se,« řekl Wenzel. «Naše srdečné blahopřání matce i vám všem lady. Doufám, že o nás brzy opět uslyšíte. Něco dobrého! Na shledanou, paní Bernauová.«

»Na shledanou, pánové. A Bůh vám žehnej!«

»Ano,« hučel Jakub, který už otevřel dveře a vydusal do sněhu, »to by od něho bylo laskavé, kdyby to udělal.«

Na silnici se najednou zastavil a vrtěl hlavou. »Co je s tebou?« zeptal se Wenzel.

»Šťastné,« divil se Jakub. »Slyšels to? Ty všechny jsou tak šťastné, protože se narodilo dítě. Teď a tady. Šťastné! Člověče, přece nebudu šťastný jen kvůli tomu, protože mě neposlali do plynu jako paní Kohnovou!«

»Díváš se na to špatně, Jakube. Dávej pozor. V našem myšlení je chyba, a to zásadní! Pro život lidí není rozhodující ratio…«

»Co že není rozhodující, prosím?«

»Ratio. Samozřejmě nevíš, co je to ratio.«

»Nebud drzý, chytrolíne. Já mám taky vzdělání. Ratio znamená…«

»Ratio znamená rozum. Lidi nežijí podle rozumu, nežijí tak, jak by opravdu mohli být šťastní, bez válek a nouze a tak. A já ti povím, co si myslím.«

»Copak to je?«

»Myslím, že hluboko v nás je něco, co způsobuje, že my ve skutečnosti ani nechceme být šťastní! Na vojně jsem znal jednoho kuchaře, ten to nakonec dotáhl až k papíru, že je na hlavu, až k paragrafu padesát jedna. Bezva chlap, a vždycky říkal: Štěstí je beztak jen komunistická propaganda!«

»Hm, to hned jen tak někoho nenapadne,« řekl Jakub a vyšvihl se na kolo. »Jedem, vzhůru k Tegernskému jezeru! Na kolech to bude hračka!«

»Zatraceně, co ale chceš u Tegernského jezera?«

»Podívat se, jestli ještě existuje.«

»Kdo?«

»Nibelunská věrnost,« vysvětlil Jakub a šlápl do pedálů.

36/

»Tak nám milý Pánbůh přece jen požehnal,« sdělil Jakub Wenzelovi. Leželi pod koňskými houněmi, které ukradli, v seníku, jehož dveře vypáčili, a každý z nich pojídal krajíc chleba s velkým kusem salámu. Chleba a salám si opatřili stejným způsobem jako koňské přikrývky. K Tegernskému jezeru dojeli. Zpáteční cestu do Mnichova už nezvládli. »Jsi hodně unavený?«

»Ale kdeže,« prohlásil Wenzel s jemným sarkasmem, »jenom trochu cítím nohy.«

»Musíš zkrátka cvičit jako já,« poučil ho Jakub, u něhož veškerý sarkasmus byl jen marným plýtváním. »Jsem docela svěží.«

»To mě ale těší, Jakube.«

»To je v pořádku, Wenzele.«

»No, tak teď víš, že „Nibelunská věrnost“ ještě existuje. Jsi spokojen?«

»Velice.«

»Jak to velice? V tom baráku bydlí přece hromada chlapů, sám jsi je viděl! To je taky jméno pro takový zámeček – „Nibelunská věrnost“!«

»Ty totiž nevíš, že bývalý majitel byl říšský hlavní vedoucí, pan Baldur Niemcewicz.«

»Jak že se ten člověk jmenoval?«

»Baldur Niemcewicz.«

»Ach tak. Ano, ano. Prastarý germánský rod.«

»Právě, takové jméno zavazuje, Wenzele! Přece jsem to říkal, že mám paměť jako slon. V jakémsi nacistickém plátku za války byly kdysi obrázky téhle „Nibelunské věrnosti“. Fotografie z vnějšku i z vnitřku. Člověče, kdybys viděl ten vnitřek! Co všechno si ten Niemcewicz nakradl! Gobelíny a obrazy a nábytek! Bylo to určeno pro reprezentaci. Wenzle, pochop konečně. Říšský hlavní vedoucí, to nebyl jen tak někdo, jako jsme ty a já, ten měl reprezentovat a musel ukazovat kulturu a samozřejmě taky mít prachy!«

»Možná i šperky, ne?« mumlal Wenzel v tragické vzpomínce na zlaté hodinky, které mu ukradl jeden lump a jeden soudce.

»Na to můžeš vzít jed, Wenzele, že se říšský hlavní vedoucí zásobil i šperky. Ty si ovšem vzal s sebou, když pak utíkal. Ostatní věci asi ne. Ty byly moc velké a neskladné.«

»Kde teď asi může být?«

»Jižní Amerika, Argentina, řekl bych. Tam se uklidila většina z nich, když se Třetí říše rozsypala. Pokud to stihli.«

»Tedy, měl ten Baldur Niemcewicz kliku! Našinec…« Wenzel najednou začal velmi sprostě nadávat.

»Proč takhle sprostě nadáváš?« zeptal se Jakub, když předtím dopřál Wenzelovi dostatek času, aby se vynadával.

»Proč jsem radši nezůstal u svého kšeftu s kávou! Ale kdepak, já blb se musím dát s tebou do spolku, protože máš tak velkorysé plány a tak fajnové papíry od amíků!«

»Neměl bys takhle mluvit, Wenzele,« napomenul ho Jakub a šťoural se v zubech, kde mu uvízl kousek salámu. »Pokud budeš pracovat se mnou, musíš si osvojit houževnatost a nesmíš se nechat rozházet jedním nezdarem. Podívej, řeknu ti příklad: Na vojně jsem to taky jednou zkusil dělat simulanta, abych se dostal z nejhoršího a mohl se uklidit do lazaretu.«

»No a?«

»Myslel jsem si, že nejhůř se dá zjistit, jestli nejsi trochu plemplem, tím míním, jestli ses nedostal do šoku nebo tak něco, aby tě nemohli s alarmkomandem věčně posílat ven do největších průšvihů. Tak jsem začal předstírat blázna.«

»Jak?«

»Řekl jsem, že jsem těžce nemocný a musím si pořád měřit teplotu. Zvlášť, když jsem měl službu! A řekl jsem, že nemůžu zdravit, protože mám v obou podpaždích několik teploměrů.«

»Jak to několik?«

»Když mi pak prohledali věci, našli třicet dva teploměry. Jednou jsem v lazaretu sbalil větší dávku, chápeš?«

»Chápu. A?«

»No jo, jim to začalo připadat příliš blbé, tak mě poslali k psychiatrovi, aby mě vyšetřil. Ten idiotskej doktor mě pochopitelně za dvě minuty prokoukl a prohlásil mě za zdravého a za čtyři dny jsem už zas byl u alarmkomanda. Ovšem ten felčar pro blbce řekl něco, co nikdy nezapomenu.«

»Co?«

»Řekl, že přežije jen ten, kdo umí nejvíc vydržet a dokáže se vyrovnat i s porážkou – a ne ten, kdo pořád jen vítězí! To na mě udělalo velký dojem. Nevěš hlavu, Wenzele. Však ono to půjde. Vzpomeneš si na moje slova. Říkám ti: My dva budeme jednou boháči, děsní boháči!«

»Tůdle, nůdle,« řekl Wenzel. »Měli jsme pravdu, když jsme Stanka, toho pablba, zmlátili tak, že musel na čtrnáct dni do lazaretu, aby ho tam zase zflikovali.«

»Co bylo se Stankem, Wenzele?«

»Byl v mé četě, nějaký gymnaziální profesor, a ten měl pořád něco s Leibnizem, věčně nám recitoval nějaké jeho výroky, hlavně když jsme čekali ruský útok.«

»A co vám recitoval?«

»No z Leibnize,« vysvětloval Wenzel. »Zřejmě nevíš, kdo byl Leibniz?«

»Ten, co vynalezl keksy?«

Wenzel se rozesmál. »Ne tak docela. Mám na mysli toho slavného německého filozofa. Toho vždycky citoval a jeho oblíbeným výrokem bylo: „Náš svět je nejlepší ze všech možných světů“.«

»Ano,« zadumal se Jakub, »s tím se člověk setká častěji, Wenzele. Vzpomínám si na jednoho lumpa v zajateckém táboře. Chodila za ním spousta lidí, protože se říkalo, že dodá člověku útěchu a všechno umí vysvětlit. Pochopitelně jsem za ním nikdy nešel, ale kamarádi mi to vyprávěli, poprosili ho, aby jim vysvětlil, proč svět zaplavila taková bída a zloba a proč jsme v takové troubě. A ten chlapík jim řekl, že v našem světě má všechno svůj řád a všechno má své zákonitosti a vůbec je to bezvadně zařízeno. Ale s tím žádný velký úspěch neměl, protože mrzáci a lidi s otoky od hladu a ti, kteří byli z války na hlavu, a lidi se skorbutem, takže jim vypadaly všechny zuby, ti mu nevěřili.«

37/

»Jaku! Panebože, to mám radost, že tě zas vidím!« S rozevřenou náručí běžel šéf kulturního oddělení US Army Europe, generálmajor Peter Milhouse Hobson, napříč svou obrovskou pracovnou k Jakubovi. Než tomu Jakub mohl zabránit, přitiskl si ho Hobson na hruď a políbil na obě tváře. V nové uniformě a s novými frčkami vypadá ještě idiotštěji, než vypadal v Hörschingu na letecké základně, myslel si spokojeně Jakub a bodře poplácal Hobsona po rameni.

»Já mám taky radost, Petře,« řekl Jakub. V příštím okamžiku ho zalila ledová hrůza: Viděl – kromě stěn polepených divadelními plakáty – další stěnu,– u níž stála police s knihami. V polici stály hustě vedle sebe, svázané do nejkrásnější kůže, knihy. Jakub se podíval pozorněji. Sebrané spisy. Zlacená písmena. Shakespeare, Byron, Dickens…

Jakubovi se zamžily oči, přestal rozeznávat. Hrůza, pomyslel si roztřeseně, vedoucí kulturního oddělení, ten dobrosrdečný moula, čte. Umí číst! Jsem vyřízený. Co mám v úmyslu, se nemůže podařit. Božebožebože…

»Posaď se, Jaku, posad se. Cigaretu? Doutník? Whisku?«

»Dout-doutník a co-colu, jestli smím prosit, Petře.« Já se zblázním! Goethe! Celý jeden regál. Všechno je v háji..

»Zato já si dopřeji jednu skleničku. Z radosti nad tím shledáním, Jaku, z radosti nad shledáním!«

»Ano, ano…«

Hobson vytáhl tři svazky Shakespeara z regálu. Jakubovi se zastavilo srdce. To mi snad chce předčítat »Romea a Julii«? říkal si zoufale. Generálmajor odložil tři svazky Shakespeara na poličku. Jakub musel ulehčením zavřít oči. To nebyly žádné knihy! Byly to atrapy. Tři svazky Shakespeara skrývaly dvě láhve VAT 69. Coca-cola byla v Byronovi. A za Goethem byla malá lednička! Generálmajor namixoval nápoje. Zářil. »Bezvadné, co?«

»Bez-bez-bezvadné, Petře.«

»Dárek z hlavního velitelství, když jsem přišel sem. To je od nich hezké, viď?«

>>Mo-mo-moc hezké. Dej mi do té koly taky trochu toho Shakespeara, Petře.«

»Here you are… Co děláš v Heidelbergu?« halasil Hobson. »Jak ses sem dostal?«

»Ach, to bylo docela snadné, Petře. Děkuji, sám si ho uříznu. Nejdřív jsem si vydobyl místo v nákladním vagónu a dojel do Norimberka. Bez ledu, prosím. Z Norimberka pak dalším nákladním vagónem do Würzburku. Tam mě na čtyři dny zavřeli…«

»Proboha, proč, Jaku?«

»Obrovská razzie na uprchlé esesáky.«

»Ale tys přece nikdy u SS nebyl!«

»Ty to víš a já to vím, Petře, ale vysvětli to těm lidem!«

»Ti pitomci! Vždyť máš papíry z nejvyšších míst! Generál Clark, generál Clay! To žasneš, že to vím, co? Sleduji tvou kariéru z dálky. Hehe!«

»Hehe! U vojenské policie tvrdili, že tak hanebně zfalšované papíry ještě nikdy neviděli!«

»Goddamnit, vždyť mohli Clarkovi nebo Clayovi zavolat!«

»To taky udělali, Petře. Ale bohužel přišli na to až za dva dny, že to bude to nejjednodušší. A pak to trvalo další dva dny, než dostali spojení!«

»Ti debilové! Řekni mi jména, Jaku, já jim provětrám faldy! Bez pardonu!«

»Ach, Petře! Hlupáky najdeš všude. Vždyť taky proto jsem za tebou přišel.« Hobson horlivě přikývl. »Protože tam dole v Bavorsku si pár idiotů dovolilo věci, které volají do nebes. Jen ty to dokážeš uvést do pořádku.«

»Copak tam ti idioti provedli?« Hobson začal z radosti a ze vzrušení, že Jakub důvěřuje jen jeho schopnostem, zas pobíhat po místnosti sem a tam, jako kdysi ve věži letecké základny Hörsching u Lince.

»Z Würzburku jsem celý den mašíroval pěšky,« vyprávěl Jakub zasněně. »A pak už jsem měl nohy celé obolavělé a tak jsem se postavil na kraj silnice a mával. Už za pár hodin mi zastavil jeden náklaďák, jel ale do Frankfurtu, takže jsem ve Frankfurtu vzal útokem další nákladní vlak a dostal se do Wiesbadenu, odkud mě vzal jeden šmelinář svým chevroletem a po dálnici dovezl až sem.«

»Co tam ti idioti provedli…«

»To je tak, Petře, jestli hned něco nepodnikneš, tak tě budou brzy volat k odpovědnosti,«

»K odpovědnosti?« Hobson zbledl a pevně se chytil sebraného Thackeray-ginu. »Za… za co?«

Jakub vážně potahoval z doutníku a dým vypouštěl nosem. Pak upil doušek coca coly silně říznuté whiskou. Posléze ustaraně prohlásil: »Jsi přece zodpovědný i za historicky cenné budovy, Petře?«

»Jsem zodpovědný za všechno kulturní… i za historicky cenné budovy… Proč?… Co se děje?«

»Hrozí nenapravitelná ztráta jedné historické budovy,« oznámil tvrdě Jakub. Občas musí být člověk tvrdý.

»Nenapra… Ježíši, o čem to mluvíš, Jaku?« Hobsonova ruka, která se pokusila zachytit se Thackeraye, rozechvěle klouzala po všech možných sebraných spisech a nakonec sevřela Schillera. Atrapy se rozkymácely jako v bouři. Ale Schillerův likér odolal.

»Mluvím o budově ve Waldtruderingu, v níž Heinrich Himmler podnikal kdysi pokusy, jak vypěstovat německé nadslepice. Přirozeně budeš vědět o té budově?«

»O… já… přirozeně vím o té budově! A co se s ní děje!«

Přirozeně nemáš tušení, milý malý moulo, myslel si Jakub, takže si klidně mohu troufnout ještě o kousek dál (můj přítel Mojše Faynberg by to nazval chucpe. Kde asi teď je a co dělá? A jeho kamarádi? A… a… zajíčekl). Teď na to není čas být sentimentální, napomenul se Jakub, vzpomínka na Julii, na něžného zajíčka, jím však přece jen trochu otřásla, a rázně pokračoval: »Budova, celý Himmlerův dvůr je chráněná památka a nesmí se poškodit.« K tomuto zcela vymyšlenému tvrzení Jakub ještě pro jistotu dodal: »Řekl mi to generál Clark. Právě proto jsem ho měl převzít – ne generála Clarka, ale ten dvůr – a měl jsem se postarat, aby všechno zůstalo zachováno.« (Něco takového Clark nikdy neřekl, ale říkám to já, a ten moula tomu věří a od téhle chvíle patří Himmlerův dvůr pod památkovou péči!) »Aby budoucí generace, předtím však současníci v rámci reedukace si mohli prohlédnout takové ďábelské místo.«

»Jak to, ďábelské místo…« A co když mi zas vezmou generálmajora, protože nemám o ničem tušení? zpanikařil Hobson. Ti zatraceni mizerové! Všichni chtějí mé místo! »Ďábelské místo, Petře, míním takto: Víš přece o Himmlerově rasistické posedlosti. O německém nadčlověku, kterého chtěl vyšlechtit na farmách zvaných „Lebensborn“ – zřídlo života kde vybraní plavovlasí muži z SS s vybranými německými plavovlasými dívkami – nemusím mluvit dál.«

»N-ne…«

»Proto ta ochrana památek, Petře! Zde se ukazuje ta ďábelská paralela: Německé nadslepice – němečtí nadlidé!«

»Chápu…«

»A teď si představ: Dvůr je přecpaný uprchlíky, kteří pochopitelně vzápětí všechno zdemolují.«

»Okamžitě vydám rozkaz, aby dvůr vyklidili!«

»Ale to by bylo nelidské, Petře.«

»Jak to, Jaku?«

»Jsou tam jen dívky a děti a ženy a stařeny, ani jediný muž! Žádné uhlí! A zima! Stěží něco k jídlu! Ne, ne,« řekl Jakub, natáhl před sebe nohy a popotáhl z doutníku. »Tak to nepůjde, Petře! Takhle ne! Koneckonců my přece nejsme fašisti, že? Toto obydlí Satanovo musí být zachováno pro příští generace – jako varování a poučení. Kdyby se tam usídlili lidi, a k tomu ještě tolik lidí, to by byl konec. Kdyby se tam umístily slepice pod mým stálým dohledem, rozumí se –, to by nám přineslo jistotu, že vše zůstane v původním stavu a nic se nepoškodí. Naopak, tato historicky důležitá stavba bude pečlivě uchovávána.«

»Ano, ale vždyť jsi sám říkal, že ženy a děti nemůžeme vyhodit, abychom nejednali tak barbarsky, jak kdysi jednali nacisti.«

»To také tvrdím, Petře.« Potáhnutí z doutníku.

Jakub se předklonil, oklepal popel z doutníku a vysvětlil generálmajorovi Petru Milhousu Hobsonovi, co má podniknout.

38/

14. ledna 1947, což byl pochmurný a chladný den, vjela do dvora usedlosti NIBELUNSKÁ VĚRNOST u Tegernského jezera olivová limuzína hlavního velení ozbrojených sil USA v Heidelbergu. Z limuzíny vystoupil generálmajor a dva hubení civilisté, z nichž jeden měl pod zbrusu novým kabátem křiklavě pestré oblečení z PC; druhý, menší byl pod stejně zbrusu novým kabátem oblečený do starého obleku, který kolem něho plandal.

Za limuzínou jel obrněný transportér a rovněž zastavil. Z něho vyskákalo do sněhu šest MPs. Takové aktivity probudily zvědavost pánů, obývajících velkou, procovskou hlavní budovu. Vyhlíželi okny v přízemí a ještě než Jakub mohl zazvonit, otevřely se domovní dveře, plavovlasý mladík se postavil do pozoru a obrátil se na Jakuba: »Dobrý den, pánové, přejete si?«

»Chtěli bychom mluvit s domácím pánem,« oznámil přívětivě Jakub. Za prvním plavovlasým mladíkem se objevili dva další, také plavovlasí, pohlední a řízní.

»Samozřejmě,« odpověděl kučeravý hošík u dveří, stále ještě v bezchybném vojenském postavení. »Koho mám panu von Herresheim ohlásit?«

»Můžete… ale my to už uděláme sami,« řekl Jakub, odsunul mládence stranou a vkráčel do domu, následován svými přáteli.

»Oh,« zanaříkal hošík, »to bolelo! Proč jste na mne tak zlý?« Pak se šelmovsky zasmál a zavolal na své hedvábné přátele: »Dejte si na něho pozor, to je hrozný divoch!«

Oba hošíci se chichotali, když je Jakub míjel. Ten si však pomyslel: Aha, tak to asi budou Nibelungové.

Z velmi prostorné, dřevem obložené haly vyšel obrovitý muž, vybraně oblečený, velmi dobře živený, s pohněvaně svraštělým obočím.

»Whaťs going to here?« otázal se čistou angličtinou.

»Pan von Herresheim, nemýlím-li se,« řekl Jakub. Wenzel se již informoval, zatímco byl Jakub v Heidelbergu.

»To jsem já. A vy?«

»Jakub Formann.«

»Nikdy jsem neslyšel.«

»Tak teď to víte.«

»Jestli budete drzý, vy klacku… good afternoon, Major General, Sir… pak něco zažijete!« Jakub a ti druzí viděli ve velké hale mnoho dalších vykrmených a dobře oblečených pánů, jakož i čtvrtého plavovlasého mladíka, který stál v bezvadném pozoru. Dobře oblečení pánové byli z valné části opilí, tři spali na krásných pohovkách.

Další hovor probíhal v angličtině.

»Pak něco zažiju?« dotazoval se Jakub.

»To uvidíte! Prosím, posaďte se, generálmajore, tak se přece posaďte, proboha!« Hobson zůstal stát. «Co se to tu děje? « žasl pan von Herresheim. »Stalo se něco? Přece bych to musel vědět! Velitel amerického hlavního stanu pro Bavorsko v Bad Tölzu by mě byl okamžitě vyrozuměl. Jsem přece jeho nejbližší spolupracovník z německé strany. Ten neudělá nic, aniž by se předtím se mnou poradil…«

»Ano, ano,« řekl Jakub, rozhlížel se po hale s nádherným barokním nábytkem, pravými koberci a gobelíny, křišťálovými lustry a drahocennými obrazy. »Máte to tu pěkné, pane führere vojenského hospodářství, moc pěkné! Jste kultivovaný člověk! To se hned vidí. Vaši opilí kumpáni a ti sladcí hošíci… jako ve starém Římě! A taky jste vzdělaný! Umíte čtyři jazyky, jak jsem slyšel!«

»Pět!« Pan von Herresheim se napřímil. »A kdo jste vy, a kdo je ten prťavec? Tlumočník? Nemám zapotřebí! Mohu se domlouvat s generálmajorem přímo! A ty vojenské policisty nechte laskavě čekat venku. Oklepou mi tu z bot na koberec sněhovou čvachtanici.«

»Vojenští policisté zůstanou tady,« pronesl generálmajor Hobson zvýšeným hlasem. Zas jednou přišla jeho hodina.

»Proč?«

»Aby odvezli vás a vaše přátele.«

»Jakým právem?«

»Podívali jsme se do seznamu hledaných osob.« Hobsonovy oči se leskly. Vrhl po Jakubovi vděčný pohled.

Jakub německy zařval: »Ortsgruppenleiter Steininger!«

Jeden z mužů, sladce pochrupujících, vyletěl, zakopl o vlastní nohy a pak celý roztřesený se postavil do pozoru.

»Zde!«

»Ortsgruppenleiter Wieser!« hulákal Jakub.

Druhý muž vyskočil. Zakvílel: »Vždycky jsem konal jen svou povinnost… jen svou povinnost!«

»Orstgruppenleiter Falter!« zařval Wenzel.

Další opilec se namáhavě zdvihl.

»No kmocháčku?« řekl Jakub.

»Okamžik, ano?« Pan von Herresheim se vzpamatoval. »Náramně jste se zmýlil, eh… Jaké je vaše jméno?«

»Formann.«

»Ale ne. S vámi se přece vůbec nebavím, vy… vy stvůro! A s tím skrčkem vedle vás také ne! Držte hubu, člověče, nebo dám zatknout já vás\ A teď dobře poslouchejte, pane generálmajore. Než se dopustíte největší chyby svého života a než si zpackáte kariéru…«

»Zpackáte kariéru…« Hobson už zase znejistěl. Prosebně se zahleděl na Jakuba, jako by chtěl říci: Do čehos mě to namočil?

»Ano, než si zpackáte kariéru, pane!«

»Poslyšte, Herresheime…«

»Držte hubu, nebo vás nakopnu do zadku, že poletíte až do Bad Tölzu!«

Blondáčci se rozchichotali. Slovo »zadek« jim úplně stačilo, aby se rozveselili. Stačilo jim málo.

Pan von Herresheim spustil bandurskou v plynné angličtině:

»Nevíte, koho máte před sebou, generálmajore! Zřejmě si myslíte, že v Německu neexistoval žádný odboj proti hitlerovským zločincům, viďte! Jen samí yes-men, co? Máte tušení, kolik statečných mužů pracovalo v podzemí proti Hitlerovi, proti té bestii, proti těm vrahům…«

»Myslím, že kopanec do zadku dostanete vzápětí vy,« prohlásil Wenzel.

Pan von Herresheim se rozlítil.

»Co si to dovolujete, vy komunisto, vy padouchu!«

»Komunista…, padouch…« Hobson šoupal bezradně nohama. Ojé, pomyslel si Jakub. Jestli ten starý nácek bude pokračovat, můj přítel Hobson se zlomí. Ten je přece tak na hlavu padlý, že se nechá vším a každým ovlivnit. Za čtvrt hodiny bude věřit tomu špinavému náckovi a ne mně!

A přesto jím proudil příjemný, vlahý pocit. Jiný na jeho místě by potil krev a vodu při akci »Nibelunská věrnost«, ne tak Jakub Formann. Ten nikdy nepotil krev a vodu jako normální lidi, i v daleko nebezpečnějších situacích, i když mu bylo od nynějška souzeno, aby kráčel kupředu po uzoučké stezičce, kdy napravo i nalevo od něho zely propasti. Sice občas sklouzl, ba i upadl, každý druhý by zůstal ležet s polámanými údy. Jakub ne. Vždycky v posledním okamžiku se vzpamatoval. V takových momentech ještě často zakusil onen zmíněný blaženě hřejivý pocit. V nejhorším případě se otřepal jako pes a pak se vesele znovu vyšplhal ke světlu, vzhůru ke své stezičce úzké jak hřbet nože…

Mezitím pan von Herresheim dál mluvil do chudáka Hobsona bezchybnou angličtinou. Bez sebe nad vlastní báječností ujišťoval Hobsona, jak už za války pracoval pro spojence. »Shromažďoval jsem zásoby, v akutním nebezpečí života, pro velký den povstání proti Hitlerovi! Rozkazy, které jsem dostával, jsem nejen neplnil, nýbrž – stále v nebezpečí života, vy nemáte tušení, nemůžete si ani představit, jaké byly poměry v tomto zločineckém státě! – já jsem ty rozkazy sabotoval! Moje továrny ve Warthegau nefungovaly! Neodváděl jsem svůj kontingent do Berlína! Spolupracoval jsem s Poláky…«

Na Hobsona byl žalostný pohled.

»Spolupracoval s Poláky!« Jakub se hořce zasmál. »Dřel jste je do úpadu! Výrobky jste – aspoň část z nich – schoval a shromažďoval, abyste s nimi po válce mohl čachrovat!«

»Vy, ještě slovo a pošlu vás…« vykřikl Herresheim, tentokrát německy.

»Vidíte, a už je tu zase, ten dobrý, starý tón.« Jakub se obrátil k Hobsonovi. »Petře, nevěř tomu špinavci, proboha!«

»Ano, ale… ale velitel Tölzu mu přece důvěřoval!«

»To souhlasí,« ozval se nyní »skrček« Wenzel, »tomu předložil dokumenty, potvrzení od zachráněných lidí, děkovné dopisy…«

»… které byly všechny padělané!« dodal Jakub.

»Pošlu vás…«

»Ano, ano, to už jste říkal. Já jsem musel jít do té vaší špinavé války! Generálmajor ne! Já vás přítelíčky dobře znám! Generálmajor a velitel v Bad Tölzu, ti vás neznají! Umíte anglicky a francouzsky! V tom je vaše síla! Proto vás velitel v Tölzu umístil tady!« Jakub se rozehříval a cítil se pořád líp. »Protože jste mu namluvil, že jste hospodářský odborník, a že uděláte všecko, abyste v Bavorsku znovu roztočil kola průmyslu – tak to přece bylo!«

»Přesně tak! A já se dřu ve dne v noci!« vykřikoval von Herresheim. »Málem se ani nevyspím! Ničím si zdraví! A to všecko, aby se moje vlast znovu povznesla!«

»Přesně tak jsem si to představoval, vy lumpe…«

»Řekl jste lump?«

»Ano řekl!«

»Generálmajore, já, který pracuje pro vaši Army, vás prosím, abyste mě vzal do ochrany před hanebným osočováním téhle kreatury!«

»Drž hubu, ty hajzle!«

»Jaku, snad bychom měli… třeba ses zmýlil… a mister Herresheim skutečně pracoval v odboji…«

»Nemýlím se! V odboji! Petře, já tě zapřísahám: Poslechni mě, nebo máš po místě! Co si myslíš, že se stane, až promluvím s generálem Clayem…«

»Božíčku, všechno je to tak hrozné! Proč jsem nezůstal v Heidelberku…«

»… a povím mu tady o tom špinavci a o těch rozmilých ortsgruppenleiterech a o těch hošících, které si sem vzal, aby měl milou teplou společnost…« Jakub už křičel, protože viděl, že znejistěl nejen Hobson, nýbrž vojenská policie.

a aby se tu cpal a ožíral a zesměšňoval celou Army!« (Teď je mi krásně teploučko!)

»Říkal jste generál Clay?« zeptal se von Herresheim, najednou velmi bledý.

»Říkal. Je to můj přítel. Generál Clark taky. Guvernér van Wagoner rovněž!«

»Ten taky…« Vůdce branného hospodářství se musel opřít o zed. Těžce dýchal. No konečně, ty lumpe, pomyslel si Jakub. Von Herresheim se obrátil k Hobsonovi: »Dovolíte, abych si na dvě minuty promluvil mezi čtyřma očima tady s tím… pánem, generálmajore? To celé mi začíná připadat jako obrovské nedorozumění, které tento… pán… hrm… zřejmě… nezpůsobil.«

»Promluvte si… jen si promluvte… panebože, přece jsme sem přišli přes moře, aby tu konečně zavládla spravedlnost…« koktal nešťastný Peter Milhouse Hobson.

39/

»Dvacet štůčků francouzského hedvábí, pane Formanne. Zaručeně pravé. Přímo z Lyonu…« šeptal pan von Herresheim. Stál před Jakubem v místnosti, související s halou, a teď spiklenecky pomrkával.

»Oba jsme přece Němci, ne? Musíme přece stát při sobě proti těm zulukafrům, viďte? Těch dvacet štůčků bude pro vás!«

»To je všecko, Herresheime?« zeptal se Jakub pohrdavě.

»Počkejte! Pro vás bude i nádherný ruský sobolí kožich, jenom když už teď budete držet pusu a zmizíte odsud…«

»Za trochu hedvábí a jednoho sobola… Nepřipadá to poněkud málo i vám, Herresheime?«

»Hrome, tak buďte přece rozumný! Mějte soucit!«

»Kdy jste měl soucit vy, vy svině?«

»Dostanete i „Modrou věž západní kaple“!«

»Jakou věž?«

»Modrou! Od Pieta Mondriana! Od toho slavného holandského malíře! Toho přece musíte znát!«

»Jasně, že ho znám,« řekl Jakub. Jasně, že ho neznal. »Jestli si myslíte, že mě tím můžete podplatit…«

»Proboha, dám vám svůj nejcennější majetek! Svůj diplom osobně podepsaný Vůdcem o zapůjčení rytířského kříže za vojenské zásluhy s meči!«

»Co bych si s takovým krámem počal?«

»Není tam uvedeno jméno! Diplom si můžete schovat na později, až se zas všechno vrátí! Pak tam můžete vepsat své jméno a…«

»No to je fantazie!«

»Vidíte! Tak buďte rozumný a nechte nás tu na pokoji!«

»Ne.«

»Ještě vám to nestačí?«

»Co ještě máte, Herresheime? Jak je to se zásobami? Skutečně jste si dal něco stranou?« Jakub náhle zcela změnil tón. Pan z Herresheimu si toho velmi dobře povšiml.

»Pochopitelně!«

»Co?«

»Potraviny…«

»Kde?«

».Znáte Wallberg?«

»Ne.«

»Leží hned tady, směrem na jih. Vedle je Setzberg. Obě hory spojuje sedlo. Tam stojí salaš, úplně osamocená a opuštěná. Ale zajištěná! Tarn jsem…«

»Kdy si pro ty věci můžu dojít?«

»Vy mi chcete všecko… opravdu všecko…?«

»Přirozeně.«

»Vy hnus… promiňte, pane Formanne! Jak si přejete. Ale jde to pěkně zostra do kopce. A pak zase s kopce.«

»S tím si nedělejte starosti. Kdy můžeme vyrazit?«

»Kdy budete chtít. Zítra… pozítří…«

»Pozítří,« rozhodl Jakub. »Koneckonců mám ještě i něco jiného na práci. Hedvábí, sobola a ty krámy si vyzvednu zítra… zbytek pozítří… Teď mě nechte, abych generálmajora uklidnil. Vezmu všecko na sebe. Zřejmě jsem se zmýlil. Někdo vás udal…«

»Děkuji vám, pane Formanne, děkuji vám, Sieg… ech, Bůh vám to zaplať!«

40/

O dva dny později pokořili dva pánové horu Wallberg v její nádherné zimní osamělosti. Tehdy nikdo nelezl na hory jen pro potěšení. Na to byla většina lidí příliš slabá. Náčelník branného hospodářství slabý nebyl, naopak, byl víc než vypasený a musel pořád prosit o přestávky na vydechnutí. Měl strach, aby mu neselhalo srdce.

Jakub měl po sedm let dostatek času i příležitostí k tréninku a vzal Wallberg poklusem. Štůčky hedvábí, sobol, holandský mistr a čestný diplom podepsaný bianco Hitlerem už byly mezitím dopraveny do Mnichova. Zdatný padělatel Mader všechno schoval ve své dílně.

Konečně došli k salaši. Tedy, ten se pojistil, říkal si Jakub, když viděl, jak náčelník branného hospodářství otvíral speciálními klíči jeden zámek po druhém. Vše bylo zahaleno mlhou.

To je dobře, říkal si Jakub.

Herresheim konečně odemkl poslední zámek. Otevřel dveře.

Jakub vstoupil do velké salaše. Herresheim šel s ním. Jakub uznale hvízdl. Od podlahy až ke stropu bylo všechno zaplněno cukrem, kávou, čokoládou, konzervami všeho druhu, moukou, tukem, uzeným a salámy. Vypadalo to tu jako ve skladě obrovského obchodu potravinami.

»Tak,« řekl von Herresheim, naprosto vyčerpaný, »tak tohle teď taky patří vám. To poslední, co mám. Vy jste tak prohnaný…«

Větu nedokončil. Jakub věděl proč.

Za Herresheimem vstoupil generálmajor Peter Milhouse Hobson. Zaryl náčelníkovi branného hospodářství pistoli do zad. Za Hobsonem viděl Jakub vojáky. A několik mužů německé policie. (O ně jsem poprosil, pomyslel si Jakub dojatě. Petr je opravdu fajnový chlap.)

»Co… co… co to má znamenat?« koktal Herresheim.

»Herresheime, vy bídáku, jste zatčen, to to má znamenat,« pronesl Hobson.

(Poněkud teatrální, pomyslel si Jakub. Ale to je zas jedna z jeho hvězdných hodin. A na tu hnědou svini to působí! Jen do toho…)

»Přece jste o zásobách věděl, generálmajore,« koktal vůdce branného hospodářství. »Uvedl jsem je…«

»Pracky nad hlavu, ale rychle!«

Herresheim zdvihl ruce.

»Vy jste… vy jste… přece všechno věděl! A viděl jste moje doklady!«

»Naši specialisté v Mnichově taky,« ucedil Hobson mezi zuby.

»Všechno padělky, skutečně velmi dobré padělky. Ani slovo z těch povídaček, co jste nám vyprávěl, nebyla pravda – bojoval pro spojence, sabotáže proti Hitlerovi! I to jsem dal přešetřit. Nikde nic takového není známo.«

»Proto jsem chtěl s vámi jít až za dva dny sem nahoru, Herresheime,« vysvětlil Jakub. »Aby generálmajor měl dostatek času…«

»Vy hnusný zrádče!« Herresheim se chtěl vrhnout na Jakuba.

Vojenský policista ho uhodil pažbou samopalu krátce a nijak zprudka přes hlavu. Herresheim se skácel. Rozplakal se nad takovou nespravedlností, jaká ve světě vládne. A protože ho bolela lebka.

»Vaši bratři z mokré čtvrti, pánové ortsgruppenleitři, už všichni sedí. Vaše hošany jsme strčili do pracovního tábora v Moosburgu, ke hnědým bonzům. A vás, Herresheime, si vezmu do Mnichova. Na vás čeká hezký malý proces,« řekl Hobson. »Ani nebudeme potřebovat tlumočníka – s vašimi jazykovými znalostmi! Díky, Jaku, žes nám tak přesně popsal tu salaš. Hned jsme ji našli.«

»Rádo se stalo,« řekl Jakub, když čtyři statní empíci táhli von Herresheima ven na vzduch.

»Dávejte pozor, ať si neublíží,« nabádal je Jakub.

»Vy svině… vy zrádče! Spravedlivý trest vás nemine!« vykřikoval zajatec, když ho vlekli pryč.

»Jistě, jistě,« poznamenal znuděně Jakub. Obrátil se ke svému příteli Hobsonovi. »Navrhuji, aby část zásob dostaly ženy a děti v Himmlerově usedlosti, Petře,« požádal Jakub. »Zbytek dostanou německé úřady, aby se rozdělily. Souhlasíš?«

»Souhlasím,« řekl Hobson. »Tedy, Jaku, ty jsi chlapík!«

»Ujde to,« mínil Jakub skromně a pak si zabroukal melodii od Glena Millera. A nakonec zpíval k »In the Mood« text, který byl právě v módě:

»Pojďte všichni zase s nácky do partaje,

kdo se přidá hned, už nikdy neprohraje,

spojenci nám rádi dají požehnám.

Partaj zbrusu nová staré nácky shání…«

Jakub se ušklíbl. »To tak,« řekl si pro sebe. »Tady budou mít ženy a děti z Himmlerova dvora pěkný domov.«

Důležitá poznámka: Předcházející zpráva musela být pro jistotu zašifrována, protože se v případě »vůdce pro branné hospodářství von Herresheima« jedná o muže, který dnes zaujímá v ekonomickém životě Spolkové republiky Německo význačné místo.

41/

»Určitě vás to bude zajímat, mister Fletcher,» řekl nejelegantnější ze tří elegantních nočních vrátných právě tak elegantního hotelu CINQ CONTINENTS v Paříži o sedmdesát dvě hodiny později Jakubovi Formannovi, který se momentálně jmenoval Jerome Howard Fletcher, »že v tomto apartmá bydlela ještě včera miss Rita Hayworthová.«

Orient-expres dorazil na Východní nádraží ve tři hodiny čtyřicet pět minut zrána. Teď byly čtyři hodiny deset a noční vrátný hotelu CINQ CONTINENTES vypadal jak ze škatulky.

»Ta milá stará Rita,« poznamenala Hilda Kornová, která se již delší dobu nazývala Mrs. Laureen Fletcherová, a bolestínsky se usmála, »žije ještě pořád s Orsonem?«

»Samozřejmě, madame.«

»No, tak samozřejmé to zas není. Dlouho to trvat nebude, jak Ritu znám.«

»O tom, madame, mi samozřejmě nepřísluší soudit. Ty nádherné orchideje‘… Hned se sám postarám o vázu!« Noční vrátný vzal z něžné ručky paní Fletcherové opravdu impozantní kytici katlejí a Venušiných střevíčků a poctil Mr. Fletchera pohledem plným uznání. »Skutečně nádhera, sire! Má-li panstvo žízeň… Ředitelství si dovolilo malou pozornost…« Decentně pohlédl ke stolku, kde stál velký koš s ovocem, váza plná čajových růží a láhev se šampaňským ve stříbrném kbelíku. »Skleničky jsou na příborníku, madame, sire…«

Jakub se poprvé v životě octl v takovýchto nadzemských sférách. Ale bylo mu to srdečně fuk, jinak by to nebyl Jakub Formann.

»Oh,« prohodil (hovor se vedl anglicky), »how very kind. Jenomže, bohužel, já nepiji alkohol. Kdybych mohl dostat trochu Preblaueru…«

»Preblauerská minerálka!… Ale, sire, pardon me, to je přece rakouský výrobek…«

Kruci, obezřetněji! Pomyslel si Jakub a řekl: »Piji ji nejraději, proto si ji nechávám všude posílat. Takový můj rozmar. Rozmary mají snad i jiní lidé, ne? Anglický král si všude na cesty bere jen zaručeně anglickou vodu pro svůj čaj, nebo ne?«

»Zajisté, mister Fletchere. Proboha, to nebyla výčitka!« Tak tedy. »Jenom – nemáme Preblauerskou.«

»Čtyřhvězdičkový hotel a nemá Preblauerskou,« pronesl Jakub tónem takzvané klasické ironie.

»Ve Francii se pije Perrierská, sire. Je také… hrm… velmi zdravá a oblíbená.«

»Tak dobrá,« zabrumlal Jakub.

»Ovšem… hrm… teď je půl páté ráno, sire. Je mi to hrozně líto, ale touto dobou ani v takovém hotelu, jako je náš, už není nikdo… Samozřejmě pro vás osobně obstarám pár lahviček Perrierské,« sliboval noční vrátný a schoval si velkou bankovku, kterou mu podal Jakub. Vzdálil se pozpátku. Vysoké, zlatobílé dveře předsálí k salónu se za ním tiše zaklaply.

»Kdo to je, ta Rita Hayworthová?« vyptával se Jakub. »Kdo je Orson?«

»Orson Welles je světoznámý americký filmový herec. Rita Hayworthová je světoznámá americká filmová herečka. Přece mi nechceš tvrdit, že si o těch dvou nikdy neslyšel!«

»Ale ano,« odporoval Jakub, »chci«.

Ozvalo se zaklepání na dveře a tři hoteloví sluhové přinesli dva skříňové kufry, dvě krabice na klobouky, kufřík na šperky, samozřejmě zamčený na číselný zámek, což byla zavazadla, která patřila Laureen, a pak diplomatický kufřík a pět kufrů z vepřovice, které vlastnil Jakub. Už celou půl hodinu. Jakub srdečně a vydatně potřásl pánům rukou. Pánové popřáli příjemný pobyt a zmizeli. Krátce nato se objevil onen noční portýr jak z módního žurnálu s křišťálovou vázou pro orchideje a s druhým stříbrným kbelíkem. V něm pluly mezi kousky ledu čtyři láhve Perrieru. Gentleman popřál nerušenou dobrou noc a opět pozpátku se vytratil.

Jakub si znuděně obhlédl obrovitý salón a přešel k oknu. Otevřel je a vyhlédl ven. Apartmá se nacházelo ve čtvrtém patře. Jakub se díval na Avenue de cinq Continents. Byla úplně pustá a temná. Pouliční osvětlení nesvítilo. I Francouzi se uvítězili napůl k smrti. Často se vypínalo světlo, ještě pořád byly potravinové lístky, existoval obrovský černý trh a velmi mnoho chudých lidí.

»Fm, fm,« pronesl Jakub.

»Co fm, fm?« vyptávala se Laureen za jeho zády.

»Fm, fm, tak tohle je tedy to město světel na Seině,« řekl Jakub a pohladil si límec své bílé hedvábné košile. Na sobě měl tmavomodrý oblek se vzorkem rybí kostice (ale velice fajnový), který mu seděl jako ulitý, ačkoliv nebyl ani na jediné zkoušce. Werwolf – ale teď už budeme dámě definitivně říkat jen Laureen! – během noční jízdy Orient-expresem před čtrnácti dny vzala Jakubovi velice přesnou míru. V exkluzivní čtvrti Faubourg-St.-Honoré znala Laureen krejčího, který dokázal pouze podle Laureeniných údajů vykouzlit obleky během neuvěřitelně krátké doby. Tentokrát je vytvořil pro Jakuba, v jehož zbrusu nových vepřovicových kufrech leželo dalších sedm obleků a jeden smoking. Laureen byla v Paříži již dva týdny s Arnuschem Franzlem, Jakubovým kamarádem ze školy. V Neuilly měla stálý byt. Tam bydlela až do Jakubova příjezdu. Byt byl neustále navštěvován a používán členy Laureeniny organizace.

Laureen přišla Jakubovi naproti na Východní nádraží. V ruce držela kytici orchidejí, kterou si sama koupila. Předala ji Jakubovi uprostřed chumlu vystupujících pasažérů a pak se líbali tak dlouho a tak vášnivě, až málem přerušili provoz na nástupišti. (»Ať jsi dostatečně vášnivá!« napomínal Jakub Laureen při prvním setkání. »To všechno patří k human touch! I v hotelu se musíš chovat jako zamilovaná novomanželka!«)

Na Východním nádraží se pak Jakub odebral na pánskou toaletu se svým levným fíbrovým kufříkem a s jedním z pěti kufrů. Tam se zavřel a převlékl. (Oholený byl už ze spacího vozu.) Křiklavě pestré oblečení z amerického PX v Linci – (ach, to už je celá věčnost! Co asi dělá chudák zajda? Tak rád bych se zas o ni staral, myslel si plný sebelítosti, ale přece musím vyhrát svou válku!) – složil do levného fíbrového kufříku, předtím ovšem vyndal ze saka všechny dokumenty, tak láskyplně zfalšované Josefem Maderem (mužem se sádlovými krajíci), a z kapsy kalhot zaječí pacičku pro štěstí. Fíbrový kufřík od té chvíle odpočíval v regálu úschovny zavazadel. A pokud ho nikdo nevyzvedl, odpočívá tam až dodnes.

Laureeniny skříňové kufry byly plné šatů od Diora, kostýmů, večerních rób, toho nejjemnějšího a nejrafinovanějšího prádla a drahých bot. Dnešní noci měla Laureen na sobě prostý vlněný kostým (Dior), norkový kožich (»Black Diamond«), odvážně do strany posunutý klobouk se širokou krempou a kolem sebe oblak vůně Chanelu No. 5.

Jakub si ještě jednou vtáhl do plic mizerný městský vzduch, pak stáhl hlavu, zavřel okno a otočil se. Teď byla Laureen zahalena pouze oblakem Chanelu No. 5.

42/

Než se Mrs. Fletcherová dostala k tomu, aby se napila svého šampaňského, a Mr. Fletcher ke svému Perrieru, byl už bílý den. Mladí novomanželé měli oba velmi naspěch a velmi to potřebovali a hodiny tudíž jen uplývaly. Poté, co Mrs. Fletcherová vydatně upila šampaňského a Mr. Fletcher vydatně upil Perrieru, odebrali se oba do koupelny svého luxusního apartmá. Pak se znovu vrhli sobě do náručí.

V jedenáct hodin posnídali. V apartmá. Obědvali ve tři. Opět v apartmá. Dali si přinést jídelníček. Ceny byly astronomické a pro normálního Středoevropana nejen k nezaplacení – kde by taky vzal peníze? –, nýbrž naprosto nepředstavitelné. Mr. a Mrs. Fletcherovi nebyli normální Středoevropané. Personál si už vyměňoval významné pohledy. Tak to musí být, jedině tak vyjde můj trik s human touch, myslel si Jakub, když si povšiml, jak se jeden ze dvou číšníků servírujících v salónu podíval na toho druhého a jak pak oba zí rali do Laureenina dekoltu, do kterého se nabízel mimořádně výhodný pohled pod lstivě se rozvírajícím župánkem. Jakub měl také župan, ale jemu se do výstřihu nikdo nepodíval, přestože měl zlatožluté pyžamo a zlatě se třpytící pantofle. Ale aby si číšníci užili i jeho, horlivě hladil Laureenin krk, šíji a paže.

Pozdě odpoledne Mr. a Mrs. Fletcherovi odpočívali. Pak se společně vykoupali, což přirozeně nezůstalo bez následků. Poté se vykoupali znovu každý sám, a pak si Jakub – poprvé v životě! – oblékl smoking. Laureen si vybrala dlouhé šaty z bílého hedvábného šifónu, které vysoko zdvihaly ňadra a pod nimi v řásních splývaly podél těla.

Během oblékání v místnosti speciálně určené k tomuto účelu se Jakub náhle upřeně zahleděl na své lakové střevíce (ani lakové střevíce neměl v životě na nohou), Laureen si toho povšimla.

»Co tak zíráš?« zeptala se při oblékání nylonových punčoch.

»Právě jsem si vzpomněl na ty ubohé ženské a děti, které jsme našli v Himmlerově dvoře,« řekl Jakub a pohyboval nohama v lakýrkách sem a tam.

»Co je s nimi?« Laureen vklouzla do šifónových šatů.

»Jsou teď pěkně v teple v „Nibelunské věrnosti“, skoro jako my tady. Vyprávěl jsem ti o nich přece?«

»Vyprávěl.« Laureen projevovala lehkou nervozitu. »Vytáhl bys mi prosím tě vzadu zip a zapnul háčky, miláčku?«

Vstal a postavil se za Laureen. Je spousta věcí, co neumím, napadlo ho. Ale ženy oblékat a svlékat, to jsem uměl vždycky. Ovšem nemívaly na sobě takhle hříšně drahé hadříky. Zabýval se háčky a mluvil dál: »Himmlerův dvůr jsme tedy dobyli, Wenzel a já. Wenzel sehnal v hloubkovém bunkru u Hlavního nádraží třicet maníků, kteří tam nejdřív zlikvidovali ten svinčík. Teď mrznou oni, chuděrové. Kde něco schrastí k jídlu, je mi záhadou. Wenzel sice tvrdil, že u sedláků by se dalo leccos sehnat, a takového čuníka člověk čmajzne a vykuchá poměrně rychle. Ale natrva…«

Nato se přihodilo něco přízračného. Už nikdy se to pak v Jakubově životě neopakovalo. Něco podobného se stává – a poptali jsme se u několika mezinárodně uznávaných psychiatrů – velice zřídka: že člověk ve stavu strnulosti a transu zformuluje trest‘ veškerých zkušeností, které ještě neudělal, které teprve udělá! Tento fenomén prožijí dotyční lidé nevědomky. Nikdo to nesnese za plného vědomí – vysvětlili nám mezinárodně uznávaní psychiatři – s výjimkou svatých, a i těm to připadá zatěžko.

Jakub stál, prsty na háčcích nad zipem Laureeniny róby, obličej znehybnělý, strnulý jako z kamene. Tvář dostala naprosto idiotský výraz, hlas, kterým náhle začal jednotvárně hovořit, měl úplné změněný spád.

»Marnost,« pronášel Jakub cize znějícím hlasem. »Marnost nad marnost. Všechno je marnost…«

Laureen se prudce obrátila. »Jakube!«

Ten však ji neviděl a neslyšel.

»Jeden lidský rod odejde,« hovořil monotónně, »nový rod přijde, ale země trvá věčně…«

»Jakube!« křičela Laureen. »Nech toho! Vylekals mě k smrti!«

Jakub mluvil dál svým podivně zpěvavým tónem a nedbal jí. »Slunce vyjde a zapadne a vrátí se na své místo, aby zase vyšlo…«

»Panebože, Jakube! Nejmilejší Jakube! Ubohý Jakube! Ty ses pomátl! Doktora… doktora…« Chtěla z oblékárny utíkat k telefonu, ale Jakub stál uprostřed místnosti a Laureen se neodvážila do jeho blízkosti. Bylo to strašidelné. Ucouvla.

»Všechny vody plynou do moře,« odříkával Jakub, »avšak moře není plnější. Tam, kam odplynuly, tam odtud se zas vrátí…«

»O, Bože,« šeptala Laureen zděšeně.

Jakub stál nehybně a mluvil jako ze sna: »Chci svá vajíčka. Ty chceš něco jiného. Až budeme mít, co chceme, budeme chtít zas něco jiného. Pohled na svět! Co se v něm děje a co činí lidé a co si přejí… Všechno to, co se děje a co lidé činí a co si přejí, všechno to, čemu říkáme život, není tak moc důležité a není tak hrozně tragické a není tak moc vzrušující, jak my si myslíme, nýbrž je nekonečně blbé…«

Laureen stála před ním s napůl zapnutými háčky. Jakub měl napůl zatažený zip u kalhot, a Laureen šeptala: »Jakube, můj ubohý, ubohý Jakube…«

»Díky této nekonečné lidské blbosti,« mluvil Jakub zcela mimo sebe a se závadou na svém úboru, »vyhraju svou válku. Jako ještě nikdy nikdo válku nevyhrál! Neboť já se přidám na stranu jedněch a budu jim viset na rtech a dávat jim ve všem zapravdu, a přidám se na stranu druhých a budu jim ve všem dávat zapravdu a budu jim viset na rtech a budu je obdivovat a obdarovávat a budu věřit, co mi říkají obě strany, ačkoliv budu zřetelně, zcela zřetelně cítit, že člověk nemůže stát na žádné z obou stran. Protože totiž obě smrdí…«

»Někdy pomáhá prudký šok,« mumlala Laureen se smrtelnou odvahou a přistoupila k Jakubovi.

Ten se probudil ze své strnulosti. Pohled jeho zamžených očí se vyjasnil, pohlédl na Laureen: »Nazdárek. Cos to právě dělala?«

»Jednu jsem ti vrazila,« vysvětlila Mrs. Fletcherová roztřeseně.

»Vrazila… Ale proč?«

»Aby ses zase vzpamatoval! Najednou jsi byl úplně vedle a mluvils naprosté nesmysly…«

Naprosto bezvládně klesl Jakub do zlatobílého křesla s rudým sametovým potahem.

»Naprosté nesmysly…«

»Ano.«

»Jaké naprosté nesmysly?«

»To přece víš sám!«

Jakub nešťastně odpověděl: »Nemám tušení…« Chytil se za hlavu. »Ani sebemenší tušení… Co jsem říkal? Nějaké sviňačinky?«

»Mnohem horší věci.«

»Tak mi to přece řekni!«

»Ne! Jsem ráda, jestli skutečně už nevíš, jaké nesmysly jsi plácal! Nikdy ti to neřeknu! Jak jsi jenom mohl…« Dostala nápad. »Nečetl sis náhodou teď někdy v Bibli?«

»V Bibli?« opakoval ztraceně.

»Ano! V tomhle hotelu přece leží v každém nočním stolku Bible!«

»V každém nočním stolku…«

»Rozpomeň se, Jaku! Je to důležité!«

»Důležité… Počkej… Ano, vzpomínám si… Četl jsem si v takové nočňostolkové Bibli, zatímco ty ses koupala, když jsme předtím…«

»To je v pořádku. Cos četl?«

»Nevím… Nebo přece… Šalamounova Kazatele… a pak v příbězích o apoštolích… ta věc s obrácením Pavlovým… ne, Šavlovým… Co se přihodilo nedaleko Damašku… to vyprávění, jak se na něho vrhlo světlo z nebe a jak hlas volal „Šavle, Šavle, proč mě pronásleduješ?“ a ten hlas najednou řekl… řekl… už nevím, co říkal… zkrátka z Šavla se stal Pavel, když měl tu nehodu, přece znáš tu story…«

Laureen musela zavřít oči. Klečela teď před ním, háčky byly zas rozepnuté a zip také, až dolů ke kalhotkám.

»Osvícení,« koktala.

»Co osvícení?«

»Prožívals osvícení! Měl jsi osvícení. Najednou jsi byl pryč… a mluvils jako ve spánku… ale teď už jsi zas vzhůru, vid?«

»Naprosto. Máš rozepnutý zip.«

»Ty taky, miláčku.«

Jakub jí ho zapnul. Ona jemu také.

»Musíme si pospíšit,« řekl Jakub normálním hlasem. »Nemůžeme obchodního atašé nechat čekat.«

»Jsi si jistý, že je s tebou zas všechno úplně okay?«

»Zcela jistý,« Jakub se zasmál. »To jsem musel mít pořádné okno! Však jsem také předtím podal výkon, ne?«

»To tedy ano, zlatíčko!«

A pak se oba rozesmáli.

Pavel, jako všichni velcí proroci a náboženští filozofové našeho světa, své osvícení těžce a bolestně protrpěl. Poté se z něho stal úplně jiný člověk. Jakubovo osvícení nebylo ani těžké, ani bolestné. Bylo jen snem, v němž člověk najednou v oslnivém jasu pozná pravdu o lidech a o světě – a již v okamžiku probuzení v něm nezůstane sebemenší záchvěv vzpomínky na poznané. Sen o pravdě u Jakuba netrval ani celou minutu – opravdu vzácný jev, jak nám potvrdili zmínění proslulí psychiatři. A hned vzápětí zapomněl všechno, co ve snu poznal. Takhle se tedy svět sám reguluje. Co z toho vzejde, to by vlastně měl být každý s to vidět. Pro ty, kteří to přesto vidět nedokážou, byla napsána tato kniha.

43/

Na fotografii byla tvář pána s ušlechtilou aristokratickou hlavou, hustými černými vlasy a velkýma ohnivýma očima. Fotografie ležela na damaškovém ubrusu jednoho stolu. Stůl patřil k těm nejlepším v lokálu. Lokál byl proslulý ruský restaurant pro labužníky »Šeherezáda«. Restaurant se nachází v rue de Liège. Obyčejné menu v»Šeherezádě« stálo tenkrát asi třikrát tolik, co vydělal měsíčně francouzský státní tajemník. Frank sice nebyl tak bezcenný jako německá říšská marka, neboť Francouzi přece vyhráli válku, ale o mnoho větší cenu neměl! Pokud měl člověk dolary, pak mohl platit v dolarech!

Franzl Arnusch, momentálně velmi plachý, je vybavil nějakými dolary, sám však zůstal v Laureenině bytě v Neuilly. Dolary vystačily na fantastickou večeři ve třech.

Pět houslistů, přecházejících od stolu ke stolu, hrálo melancholické ruské melodie pro publikum, složené téměř výlučně z Američanů. A ti na tom byli finančně velmi dobře. Američan, který v roce 1947 vystavil šek na pouhých třicet dolarů, dostal za něj díky laskavým zprostředkovatelským službám pánů šmelinářů – sumu ve francouzských francích, odpovídající kupní síle sto padesáti dolarů. Američané si navzájem doporučovali šmelináře, neboť pochopitelně nikoho z nich ani nenapadlo, aby si dolary vyměnili ve francouzské bance, která směňovala peníze v příslušném denním kursu.

»Neexistuje tak blbý Američan, který by to dělal,« prohlásil Arnusch. A na tomto jednoduchém poznatku se zakládal celý plán, jenž se měl nyní stát skutečností.

»Jmenuje se Robert Rouvier. Adresa a telefonní číslo toho lumpa jsou na zadní straně fotografie, pane,« řekl argentinský obchodní atašé Amadeo Juarez.

»Ten ale vůbec nevypadá na lumpa,« poznamenal Jakub. »Kdybych byl ženská, tak bych se do něho zabouchl.«

»Vždyť to také ženské bez ustání dělají,« řekl Juarez, podsaditý muž, tak ošklivý, že to bylo málem fascinující: poloviční pleš, bledý, kulatý obličej, nos čmuchala a myší zoubky, skrývající se v křivých ústech s odulými rty: To je Amadeo Juarez, prostopášník a sukničkář, patologický obecní kozel, myslel si Jakub. Určitě bude mít i speciální přání. A to jde pochopitelně do peněz! A krasavec na fotografii, co vůbec nevypadal jako lump, nýbrž spíš jako milosrdný Samaritán, tento Robert Rouvier, šmelinář a padouch bez skrupulí – někoho tak šaramantního a mužně krásného Jakub ještě neviděl. Ten úsměv! Ty zuby!

»Vím, co si myslíte, pane,« řekl obchodní atašé a od úst mu létaly kapičky slin. »Člověk nemusí vypadat jako lump a přitom jím je. To platí pro tady toho stejně jako pro mě… Dobře, dobře…! Je to od vás milé, že chcete odporovat, ale já vím, jak vypadám! A nejsem lump! Kdežto tady ten…« Obratně jako karetní hráč vyložil Amadeo Juarez řadu dalších fotografií na stůl. »Ty vám posílá pan Arnusch. Tady vidíte obě venkovská sídla toho lumpa Rouviera, zámek, jehož je majitelem, a městský palác – a tady je stručný výběr jeho obětí.Tady ten a ten a tenhle si v právě uplynulých měsících vzali život, když jim předtím Rouvier vzal všechno ostatní.« Další fotky. »Tady to jsou kopie dopisů na rozloučenou, které našla policie a rozeslala všem devizovým pátracím službám – tudíž i panu Arnuschovi. Pan Rouvier je neobyčejně fikaný lump. Policie, pátrací služba, nikdo mu nemůže nic dokázat. Nikdy! Jestli ho takhle nechají ještě dva, tři roky pokračovat –je celá Belgie v háji!«

»Tady to slyšíš, miláčku,« zacvrlikala Laureen.

Pět hudebníků hrálo píseň o Stěnkovi Razinovi.

»Teď si jasně uvědomuji, že jde o hlubokou morální a spravedlivou věc, kterou musíme vyřídit – již na památku těchto nešťastných mrtvých.« Jakub se odmlčel, jednak aby políbil Laureeninu ruku, jednak proto, že byl právě servírován předkrm – velké belonské ústřice. »Děkuji, továrišč,« poděkoval Jakub přívětivě rusky číšníkovi, který – podobně jako jeho kolegové a hudebníci – měl na sobě ruskou rubášku. Jakub byl v Sovětském svazu dost dlouho, aby z ruštiny něco pochytil. Číšníkovi s nápoji, který tam stál s připravenou lahví vychlazené vodky, řekl rovněž rusky: »Pro mě prosím žádnou vodku, pro mě jeden Perrier!«

»Lituji, monsieur,« odpověděl číšník francouzsky, »nerozumím vám.«

»Já taky ne. Neumíme rusky,« řekl sklepmistr též francouzsky.

Jakub řekl anglicky: »Já nerozumím francouzsky.«

Obchodní atašé přispěchal na pomoc: »Dovolte…« a přeložil Jakubovo přání do francouzštiny a odpovědi Číšníků do angličtiny.

Číšníci potěšené přikyvovali. Oba byli mladí a ruští princové. Tak to Jakubovi vysvětlil obchodní atašé. Jejich dědečkové byli vetchá knížata, jezdící s vetchými taxíky. Mnoho Rusů s modrou krví opustilo v roce 1917 matičku Rus, vyprávěl jak noc ošklivý Amadeo Juarez, a usadili se především v Paříži. Jejich vnukové se už nechtěli učit rusky.

»Dovedu si docela dobře představit, že se to těm starochům doma už nelíbilo,« řekl Jakub. Měl své zkušenosti. »Prosím, prosím, dejte se do jídla!« Jakub se odmlčel a podmanivě se usmál. Ještě nikdy v životě nejedl ústřice a tudíž neměl tušení, jak se jedí. Musel to napodobit. Napodobil to. Jednou nakoukl k Laureen, pak zas k Juarezovi. Jíst se začalo malou vidličkou. Pochopitelně popadl Jakub tu největší, která ležela před ním. Laureen si odkašlala, Jakub zamrkal, vrátil velkou vidličku zpátky a vzal si tu nejmenší. (»Kolem talíře budeš mít spoustu příborů, zlatíčko,« vyložila mu Laureen ještě v hotelu. »Je to ale docela jednoduché, budeš se propracovávat zvnějšku k talíři.«) Haha, a já si teď myslel, že pořadí je od talíře směrem ven! No co, řekl si Jakub. Kromě Laureen si toho nikdo nevšiml. Vzal do ruky půl ústřice, jako to udělali jeho spolustolovníci, pokapal ji citrónem (atašé ji ještě předtím intenzívně očichal, ale to našemu příteli připadalo poněkud přemrštěné), pak vydoloval z tvrdé skořápky (pozorně napodoboval všechny pohyby svých spolustolovníků) šedohnědou třaslavou hmotu, pozvedl skořápku i třaslavinu k ústům a myslel si, že se pozvrací. Nudle z nosu s odpornou rybí příchutí! Jen stěží překonal hnus a hmotu spolkl. A co to přitom stojí! uvažoval. Ve veliké, veliké dálce se kolem sunul-jako pouhý stín – Josef Mader, padělatel, žvýkaje chleba se sádlem. Co by teď Jakub dal za jeden krajíc se sádlem! Ale pak napomenul sám sebe: Seber se! Vedeš válku. Chceš ji vyhrát. Proti celému zatracenému světu. Pak tedy musíš přinášet oběti a jíst ústřice. Teď druhou, panebože. Každý z nás si jich objednal devět, šup s ní do žaludku! Ovšem ještě pořád jich zbývá sedm.

»Vynikající,« troufl si Jakub poznamenat.

»Mimořádně chutné, pane Fletchere.« Atašé si ubrouskem oťupkal rty. »Jím jenom belonky. Nikdy španělské ústřice.«

»Já také,« souhlasila Laureen. »Španělské se špatně tráví, jsou tak tučné.«

»Máš naprosto pravdu, drahoušku,« Jakub políbil Laureeninu ruku.

»E, jdi! Co to děláš, miláčku! Vždyť teď máš rty i ruku mastné.«

»Kdybych jedl španělské, měl bych je ještě mastnější,« zavtipkoval Jakub a hlučně se rozesmál. No dobrá, řekl si, nikdo se nepřidal. Milosrdný bože, ještě šest těch rozbředlotin. A co kdybych jednoduše vstal a odešel, zpátky k Wenzelovi, na statek pana říšského vůdce Himmlera? Nevstal. Hrdinně polykal dál. Číšníci přinesli stříbrné misky s vodou, v níž plavaly velké kousky citrónu. Jakub se snažil čile konverzovat. »Tady v Paříži, seňore Juarezi, se můžeme setkat na veřejnosti. Můžeme si vyrazit jako dnes a pobavit se…« Ouvej! Zas jedna, do břicha s ní! »… jako dnes. Staří dobří přátelé… ehm.« (Stejně se asi pozvracím. To jsem opravdu nevěděl, že všichni bohatí, fajnoví lidé jsou perverzní.) »Jestliže se však potkáme v Belgii, neznáme se, jsme si naprosto cizí. Víc než cizí. Rozumíte, milý příteli?« Ještě pět.

»Rozumím, pane Fletchere.«

»Jen jez ty ústřice, miláčku,« cvrlikala Laureen. »Nebo snad nejsou v pořádku? Tváříš se tak… tak usouženě. Počkej, zavolám vrchního. Přinese ti hned devět dal…« Zatracená práce! Ještě jednou od začátku. Jakub nenechal Laureen domluvit.

»To jsou ty nejlepší ústřice, jaké jsem kdy jedl, prosím tě, drahoušku!« A pátou. Za to bych zasloužil Železný kříž I. třídy! Eeeech, je to prostě a nepopsatelně hnusné! Jakubovi se třásly ruce, když si vkládal do úst další ústřici. Vyškrábl ji z tvrdé skořápky, zdvihl malinkou vidličku a ústřice bleskurychle sjela z vidličky dolů. Ouvej, ouvej! Jakubovi se až dech zastavil. Jestli to někdo zahlédl…

Nikdo to nezahlédl, ba ani Laureen a Juarez. V Šeherezádě hořely jen svíčky, panovalo tu příšeří. Naštěstí. Kam se ta třaslavina jen poděla? přemýšlel ustaraně Jakub. Nenápadně si ohmatal koleno. Tam nic nebylo. Nenápadně ohmatával lakýrkami podlahu pod stolem a šlápl na něco kluzkého. Naplnila ho blaženost. Tam byla ta hmota! Sklouzla na podlahu mezi jeho smokingovými nohavicemi. A nikdo to nezpozoroval. Jakub byl najednou v té nejlepší náladě. Když to šlo tak snadno!

Šlo to tak snadno. Zbývající ústřice nechal Jakub decentně sklouznout stejným žpůsobem pod stůl, jednu po druhé. A dokonce u toho i lehce konverzoval. Jsem zkrátka světaznalý muž! Jak to vypadá dole, do toho nikomu nic není. Už bych býval nepozřel ani jedinou. Ani kdybych měl pojit. Ale takhle… takhle byl Jakub hotov současně s Laureen a s atašé.

Ti dva si připili vodkou. Jakubův Perrier ještě pořád nepřišel na stůl. Jakub nechtěl být nezdvořilý, zdvihl misku, co stála před ním na stole, pronesl s libým úsměvem »Na zdarovje« a vypil půl misky dřív, než zaslechl Laureenino zděšené: »Ale Jerome!«

»Co se děje, darling?«

»Co to děláš, sweeheart?«

»Vždyť vidíš,« řekl Jakub. Zaregistroval udivený pohled pana atašé, viděl, jak se na něho zaraženě i posměšně dívají hosté u sousedních stolků.

»Dělám to tak vždycky. Po ústřicích citrónovou vodu. Jinak mi zůstanou ležet v žaludku. Vy pijete vodku. Já svou citrónovou vodu.«

»Pro Boha živého, Jerome,« šeptala Laureen, »hned postav tu misku zpátky!«

»Ale proč?«

»Z té se nepije!«

»Tak proč tu postávají? Co se s nimi dělá?«

»V nich si opláchneš špičky prstů,« šeptala Laureen.

Jakub ze sebe dokázal vypravit hlučný smích, i když mu bylo, jako by pět z těch devíti belonek už nebylo dobrých. V jizvě na spáncích mu bušilo.

»Hahaha!« smál se Jakub. »Patří mi to! Kdo se hloupě ptá, dostane hloupou odpověď!« Ještě stále se nikdo nesmál. Jakub kývl na nápojového číšníka, který v mžiku přispěchal.

»Monsieur?«

»Vodku,« pronesl Jakub a porušil tím celoživotní zvyk. »Velkou vodku! Rozumět?«

»Oui, monsieur, s’il vous plaît,« prohlásil číšník s nehybným obličejem.

Teď se na Jakuba díval už celý sál. Takový zasraný lokál, říkal si Jakub. Zasrané ústřice. Zasrané misky. K posrání, k posrání, k posrání!

V následujícím okamžiku shodila Laureen nepozorným pohybem svůj zlatý zapalovač. Jakub zbledl. Rychle se chtěl shýbnout, zapalovač spadl… spadl pod stůl. Ozval se takový podivný zvuk. Jako by… Ó, Bože!

Jakub nebyl dost rychlý. Vrchní číšník byl rychlejší. Shýbl se, krátce zahmatal, pak se napřímil, temně rudý v tváři. Bohrer, tak se na vojně jmenoval ten nejhorší zupák, když jsem byl rekrut, říkal si Jakub. Na mne si obzvlášť zasedl. Božínku, co se mě ten Bohrer natrápil. Jak ten mě seřvával a jebal, až jsem si myslel, že to nepřežiju, a když dořval, zíral na mě, vztekem celý temně rudý v tváři, až jsem doufal, že ho trefí šlak. Tady ten číšník, který vylovil Laureenin zapalovač z té sulcovaté hromady mezi mými botami, je dvakrát tak rudý. Zatraceně, jestli ho teď trefí šlak! Nebo jestli mi dá do huby! Tlapou zaryl přímo do toho ústřicového shromáždění. Jak teď otírá zapalovač a ruku o kalhoty! Jak se jmenují ty bestie s příšerným pohledem, jímž dokáží usmrtit lidi?

Baziliškové!

Jakub obšťastnil baziliška bezstarostným, rozjásaným chlapeckým úsměvem. Baziliščí brunátná tvář ještě o poznání zbrunátněla.

»Voilà, madame…« vypravil ze sebe namáhavě číšník. Pak odkvačil. Myslím, že se v Šeherezádě už neukážu, řekl si Jakub.

44/

Do hotelu CINQ CONTINENTS se vrátili velmi pozdě. Amadeo Juarez je odvezl v černém bentleyi se značkou CD. Doprovodil paní a pána Fletcherovy ještě do haly. Dvě pážata vlekla růže. Všichni se na zamilovaný pár zářivě usmívali. No dobrá, říkal si Jakub, miska na prsty! Polibte mi s ní… Ale human touch\ Ten zabírá! Jak tady na Laureen a na mě všichni čumí – portýři, hosté! Ve srovnám s naší láskou je láska mezi tou Ritou Jaksejmenuje a tím jejím amantem žabařina!

Atašé se rozloučil, ale předtím ještě oznámil, že si na příští týdny bere dovolenou a je kdykoli k dispozici.

»Dodal Franzl všechno, co potřebujeme?« šeptal Jakub. Laureen přikývla.

»Okay. Tak to zítra odjedeme do Bruselu, seňore Juarezi,« šeptal Jakub. »Já pojedu drahou, vy autem.« Pak toho ještě spoustu našeptal…

Jakmile byl Jakub v apartmá, vysvlékl si co nejrychleji smoking. I Laureen se svlékla a vklouzla do tenounkého negližé. Přitom Jakuba bez ustání hubovala.

»Teď toho ale mám dost!« prohlásil Jakub, už přece jen trochu uražený. »Sám vím, co nevím. Ale co nevím, to se naučím. Basta! Jako by svět závisel jen na misce na prsty!«

»Svět ne, drahoušku, ale náš obchod,« odpověděla Laureen, najednou celá láskyplná. Přitulila se k němu. Negližé bylo vskutku velmi tenounké. Jakub měl na sobě jen spodní tílko a slipy. »Ale ne, Laureen! Ne! Prosím!« (Kdyby tak věděla o té hromadě ústřic pod stolem!)

»Ale já tě tak miluji.«

»Já tě také miluji! Ale nejdřív ještě rychle zbývající obchodní záležitosti. Zítra chci přece odjet. Takže co říká Rubinstein?«

Tento Rubinstein, s křestním jménem Serge, byl v roce 1947 záhadným bankéřem v New Yorku. Laureenin americký bankéř. Kontakt navázal – jak už se tak v lidském životě stává – Arnusch Franzl. (V roce 1955 byl záhadný Rubinstein brutálně – a záhadně – zavražděn v bytě své paní matky. Palcové titulky ve světovém tisku! Do dneška se policii nepodařilo vypátrat vraha.)

»Musí to být?« Laureen se mazlivě otírala o Jakuba.

»Ano, musí. Úplně rychle.« Šel před ní do salónu. Laureen ho následovala. Z prostřední zásuvky přepychového psacího stolu ve stylu Ludvíka XV. vyňala Laureen složku papírů. Jakub se posadil do křesla před krbem.

»Tady, prosím…« Laureen přišla s papíry. »Franzl všechno připravil. Napsal Rubinsteinovi – jako můj tajemník. Poptala jsem se u Rubiho, jestli by byl ochoten otevřít konto na jméno Miguel Santiago Cortez a uložit na něj sto tisíc dolarů – samozřejmě jen na papíře a na dobu nejvýš dvou měsíců.«

»Pravý Cortez leží ještě pořád v Davosu?«

»Ano. Vede se mu velmi špatně.«

»Konečně dobrá zpráva! A Rubi konto otevřel?«

»Už dávno.« Laureen podala Jakubovi dopis. Negližé jí sklouzlo. Laureen vášnivě zasténala.

»Ano, ano. Hned, hned,« upokojoval ji Jakub. Přečetl si, že záhadný Rubinstein, který byl později tak záhadně zmasakrován, je ochoten vyplnit přání své dobré zákaznice Laureen Fletcherové.

»Bašta,« prohlásil Jakub.

»Tak bašta to zas není. Nemusíš to celé číst. Bude to rychlejší, když ti to povím. Rubi píše, že za tuto drobnou laskavost ovšem musí něco požadovat.«

»Copak musí požadovat za tuto malou laskavost?«

»Dvacet tisíc dolarů.«

»To je tedy kvítko! S tím to jednou špatně skončí.«

»Počkej, to není všechno. Rubi píše, že své peníze musí nějak pojistit a že dal proto své bance příkaz, aby zarazila výplaty, jakmile celková výše šeků, které vypíšeš, překročí sumu deseti tisíc dolarů.«

»Jak to, já?«

»Seňor Miguel Santiago Cortez, pochopitelně. Tím přece budeš v Bruselu.«

»Ach ano, přirozeně. Promiň.«

»Už je odpuštěno. Tak pojď už konečně…«

»Hned. Ale do deseti tisíc smím jít?«

»Smíš jít do deseti tisíc.«

»Bankovní podklady? Šekové knížky?«

Laureen mu žádané papíry hodila na spodky.

Jakub zamyšleně listoval šekovými sešitky. Nyní tedy on, falešný Miguel Santiago Cortez, má u Guaranty Trust Bank v New Yorku konto ve výši sto tisíc dolarů. Josef Mader mu – Jakubovi – výtečně zfalšoval všechny papíry pro Miguela Santiaga Corteze, zejména cestovní pas. Navíc se Jakub onomu na plíce slabému miliardáři opravdu podobal. Jakub vylovil z hromady papíru na svých spodkách další Rubinsteinův dopis. V něm Rubi sděloval milému příteli Franzlu Arnuschovi, v kterých bankách přechovával svůj majetek pravý Miguel Santiago Cortez, pokoušející se v Davosu – bohudíky zatím bezúspěšně – zbavit tuberkulózy. Bylo to (jen v USA) šest bank a sumy v nich uložené dosahovaly fantastických výšek.

»Fantastické,« šeptal Jakub. »Náš Franzl je génius!«

»Proto taky pracuje pro mne,« poznamenala Laureen.

Ukázala Jakubovi, přehrabujíc se mu v klíně, stoh papírů.

»Co… ale ne, Laureen, prosím tě!… co to je?«

»Průmyslové katalogy, nabídky akcií, bankovní oběžníky… ty ti pošlu do hotelu v Bruselu. Protože teď jsi přece mezinárodní finančník. Jeden z velkých. A takový velký mezinárodní finančník přece dostává takovouhle poštu.«

Jakub se na ni něžně zahleděl.

»Nač myslíš, miláčku?« vyptávala se Laureen.

»Na svá vejce,« přiznal se Jakub.

»Jakube!«

»Opravdu, Laureen. Jsem tak šťastný. Já bych tě štěstím opusinkoval od hlavy k patě!«

»No konečně!« Vzala ho za ruku a táhla s sebou. Všechny papíry spadly na zem. Laureenino negližé také. »Nic ti nebude bránit, zlatíčko,« řekla Mrs. Fletcherová.

45/

Mrs. Laureen Fletcherová se na Jakubův výslovný příkaz (»Ať ti to ale rve srdce skutečně prvotřídně!«) rozžehnala s milovaným chotěm v hale hotelu CINQ CONTINENTS co nejsrdceryvněji, a to se jí vskutku dařilo. Kráčejíc s ním k východu, bez ustání ho líbala. Veškerý personál byl upřímně dojat. Láska dojme každého Francouze. A o to právě teď šlo, Human touch! Ten musel podle Jakubova plánu odpoutat pozornost od všeho ostatního. Pokud by si někdo později na Jakuba nebo na Laureen vzpomínal, nebo pokud by se na ně někdo vyptával, pak nikoho nesmělo napadnout nic jiného než ta velikánská láska!

Laureen byla skvělá partnerka. V taxíku vzlykala, že by se kámen ustrnul. Na Severním nádraží kvílela jak zámecký mopslík. Křečovitě Jakuba objímala a hořce naříkala. Nádražní policie, vlakový personál a spousta cestujících sledovali s laskavým porozuměním tak zajímavý pár.

»Jak dlouho to bude trvat, darling?«

»Tak týden,« odpověděl darling, »nanejvýš deset dní.«

»Ne! To nevydržím!« Teď – zaregistroval Jakub zděšeně – se Laureen rozplakala doopravdy! Zatracená práce, pomyslel si Jakub, nakonec se do mě ta potvora zamilovala doopravdy? Tedy, pochopit to dokážu. Ale pak bych měl na krku zas další…

»Zlatíčko,« řekl a hladil její třesoucí se záda, zatímco se Laureen k němu tiskla, »musíš být rozumná. Dvě stě tisíc dolarů se nevydělá v posteli… ech, ve spánku, chtěl jsem říct!«

46/

Z Paříže do Bruselu je to dvě stě devadesát osm kilometrů.

Mezi nimi leží hranice. Policejní a celní úředníci kontrolovali Jakubův americký pas na jméno Jerome Howard Fletcher a neshledali žádnou závadu. Můj milý přítel Josef Mader, mnichovský padělatel, je skutečně světová třída, pomyslel si rozradostněně Jakub: Nesmím zapomenout a přivezu mu několik konzerv se sádlem s cibulí a jemnými škvarky.

Ani v té spoustě zavazadel se nenašlo nic, co by se celníkům mohlo znelíbit. Popřáli Mr. Fletcherovi příjemnou cestu. Mr. Fletcher poděkoval. První stanice na belgické půdě se jmenovala Frameries.

Ve Frameries Jakub vystoupil. Dva nosiči vynesli na náměstí před nádražní budovou horu Jakubových kufrů z vepřovice. Pod zasněženým stromem na konci náměstí stál bentley s francouzskou značkou CD. Světlomety zaplály, vůz přišuměl a zastavil. Vystoupil enormně ošklivý obchodní atašé Amadeo Juarez s enormně vysokou spotřebou žen. Nosiči nacpali do auta Jakubova zavazadla. Naštěstí to byl velký bentley. Jakub nosičům zaplatil. Nosiči se přeuctivě ukláněli. Zas moc vysoké spropitné, zlobil se na sebe Jakub. Ale hned si našel omluvu: Proč by ti chudáci, co se na mne dřou, neměli taky jednou mít nějakou radost? (Tohle alibi způsobilo, že Jakub byl nevyléčitelný, pokud šlo o výši spropitného.) Atašé a Jakub se nasoukali do vozu.

»Kde jsou šekové knížky a papíry od Rubiho?« zeptal se Jakub.

»Tady.« Obchodní atašé byl skoupý na slovo. Podal Jakubovi diplomatický kufřík. »To mi dala vaše žena.«

To je ten kufřík, který mi koupil zajíček v Linci v PX a daroval k Ježíšku, pomyslel si Jakub sentimentálně. Zajíček… chovám se k němu pěkně sprostě. A přitom určitě na celém světě nenajdu lepší ženu, než je Julia. (Přesně tahle myšlenka se mu po celé další čtvrtstoletí čas od času vynořovala v mysli.)

»Teď mi dejte ten druhý pas.« Nevrlý Juarez mu dal pas, který miliardář Cortez ztratil v Paříži a který teď Juarez převezl přes hranice. Juareze chránila diplomatická imunita. On a jeho vůz nebyli nikdy podrobováni prohlídce. (Mazaný Franzl!)

Jakub vytáhl z náprsní kapsy prvotřídně zfalšovaný americký pas na jméno Jerome Howard Fletcher a podal ho Juarezovi, který ho měl podržet u sebe. Pravý argentinský pas si zastrčil do kapsy.

»Co je to s vámi, Juarezi? Proč jste tak nabručený?«

»Nejsem nabručený, jsem unavený.«

»Vždyť jste se měl odpoledne vyspat!«

»To jsem taký udělal.«

»Ale ne sám,« uhodil na něj Jakub.

»Neznáte Yvonnu. To je ta nejsladší…«

S takovýmhle člověkem se musí zostra, pomyslel si Jakub a vyjel na muže, trpícího nadměrnou hormonální produkcí: »V příštích dnech se budete trochu ovládat, rozumíte? Vyděláte obrovské peníze, tak byste proboha měl snad být schopen deset dní pauzírovat!«

»Pokusím se,« sliboval Juarez žalostivě, »ale slíbit to nemůžu. Je to zkrátka příliš silné, silnější než já, seňore Cortezi.«

Za dvě hodiny nato dorazili ke stanovišti taxíků na bruselském předměstí. Společně vynesli Jakubovy luxusní vepřovicové kufry. Pak si vybrali taxi, do něhož se všechny kufry vešly. ,

»Zavolám vám,« řekl Juarez.

»Ale jen…«

»… z telefonní budky,« vrčel podrážděně Juarez. »Nejsem blbec.«

»Dejž to Bůh!« Jakub se díval za bentleyem, jak sviští pryč. Vsadil bych se, že ten chlap už zase uhání za nějakou ženskou, kterou zná v Bruselu, pomyslel si Jakub smutně. S tím maníkem to je k uzoufání! On je prostě… prostě, no zkrátka on je on!

Jakub řekl šoférovi jméno hotelu, kam chtěl odvézt. »PLAZA, zajisté, monsiuer. Jste Američan?« Taxikář se otočil. To neměl dělat. Jen o vlásek se minul s jiným taxíkem, který jel právě okolo. Stop. Velké láteření, z něhož Jakub ničemu nerozuměl. Dvě slova uvízla: »Vlám« a »Valon«. Konečně se oba pánové vyřádili. Jakubův řidič se usadil za volant za bohapustého klení. Jakub vyrozuměl jen tolik, že šofér trvale proklínal nějakého špinavého Vláma. To byl určitě ten druhý, uvažoval Jakub. Ale kdo to jsou Vlámové? A kdo jsou Valoni? Jenom se ale neptat, jinak z toho bude opravdová bouračka! Budu se informovat. Snad by se z toho dalo něco vytlouci. Už jsem vydělal na nejroztodivnějších věcech…

Cestou městem se taxikář zvolna uklidňoval. Zaplať pánbu, říkal si Jakub. Nepřežil jsem celou válku jen proto, aby mě teď jakýsi Vlám nebo Valon zabil v autě.

»Ne, Argentinec,« odpověděl Jakub. Poněkud opožděně.

»Co, Argentinec?« nechápal šofér, mluvící anglicky se silným přízvukem.

»Jsem Argentinec. Ptal jste se mně. Předtím.«

»Ach!« Šofér se dal do nadšeného horování. »Jen se podívejte, pane! Bruselu se odedávna říkalo malá Paříž. Já si ale myslím, že teď je Brusel víc Paříž než Paříž sama!«

Byla to pravda. Jakub viděl široké bulváry, luxusní obchody, domy s bohatou štukaturou. Všechny ulice byly jasně osvětlené. Tady zřejmě elektřinu nevypínali. Na obchodních domech svítily reklamy ve všech barvách. Šofér Jakubovi vysvětlil, že obchody jsou otevřené až do půlnoci. Ve výkladních skříních ležely luxusní výrobky z celého světa. Belgie zkrátka válku ani z poloviny nevyhrála tak jako Francie, dumal Jakub.

»I v kultuře je všecko v pořádku…« Taxikář byl mimořádně výřečný. »Sartre, Anouilh, Wilder…«

Nemám tušení, co je to za pány, pomyslel si Jakub. Nikdy jsem o nich neslyšel. Šmelináři to zřejmě nebudou. Řekl: »Skvělé!«

»A Egmont!« Šofér se dostával stále víc do ráže. »Don Giovanni a Tristan – s rakouskými sólisty! Ach, a Schönberg! Máte také tak rád německou hudbu?«

Tedy, ten se ptá!

»Hm…«

»Skoro celý den slyšíte v rádiu německou hudbu – od Bacha až po Regera, všecko! Kdybyste chtěl americký džez, musel byste si najít německou stanici…« Jakub pospával, dokud se taxi nezastavilo.

Z hotelu PLAZA se vyrojili sluhové a portýři. U recepce se kolem Jakuba pánové jen hemžili. Jméno Miguel Santiago Cortez mělo zřejmě všude báchorečný zvuk. No, jen počkejte, až já vyhraju svou válku, říkal si Jakub. Jaký bude mít pak zvuk moje jméno!

»Apartmá tři sta sedm, seňore Cortezi – nejkrásnější v našem domě!«

»Okamžitě jsme je pro vás rezervovali, když zavolali z vašeho pařížského pracoviště.« (Hodný Franzl.)

»Máte tu poštu, pane Cortezi!« (Hodná Laureen.)

Světoznámý (nepravý) Cortez, co kdysi býval pouhým pěšákem, si ležérně zastrkoval expresní dopisy a větší obálky do kapsy svého flanelového pláště. Sám ředitel hotelu ho osobně dovezl nahoru. Jakub přemýšlel: Smějí se takovému gentlemanovi dát peníze? Odmítne? Jak impozantní muž! Ten impozantní muž vzal s tisícerými díky. Od této chvíle byl Jakub přesvědčen: Neexistuje na světě člověk, kterému se nesmějí dát peníze. Snad s výjimkou svatého otce. Jakub měl ještě objevit, že i…

Vykoupal se.

Seděl tiše v salónu před dalším nádherným stolem ve stylu Ludvíka XV. a několikrát si odkašlal, aby byl fit pro svou roli miliardáře. Pak vytočil číslo, které napsal obchodní atašé na zadní stranu fotografie pana Roberta Rouviera. Domluvil se s Rouvierem – mluvili anglicky – na následující dopoledne v hotelu; Rouvier projevil nelíčenou radost ze skutečnosti, že bude obchodovat s mužem jako Miguel Santiago Cortez.

Jakub si ještě jednou prohlédl své přepychové apartmá a pak si šel spokojně lehnout. Apartmá tedy skutečně mělo úroveň! Náš přítel téhle noci spal velmi neklidně. Pořád se probouzel ze strašlivých snů. V nich s ním hovořili důvěrní pánové, které neznal, nikdy předtím neviděl, nic o nich nevěděl. Pánové se jmenovali Egmont Wilder, Reger Anouilh, Giovanni Sartre a Don Schönberg…

47/

»Milý pane Rouviere, momentálně vás chci poprosit jen o jednu laskavost,« vykládal Jakub bruselskému superšmelináři. Ten seděl naproti němu v přepychovém salónu Jakubova apartmá v hotelu PLAZA, pružný, štíhlý, skvěle oblečený, řecky ušlechtilé rysy, exotické vlhké žhnoucí oči s dlouhými řasami.

»Cokoli pro vás budu moci udělat, seňore Cortezi… je pro mě ctí a potěšením, že vás osobně…«

»Pro mě také. Přijel jsem teprve včera, víte.« Rozmáchlým pohybem paže obkroužil Jakub salón, takže šmelinář si nemohl nepovšimnout psacího stolu a řady nabídek akcií a průmyslových katalogů (však si také povšiml). »Myslím, že tady vstoupím do jednoho solidního… eh, podniku. V dané chvíli potřebuji trochu drobných. Haha. Chápete? Pomohl byste mi – čistě přátelská služba od vás, vím, že vám to nic nevynese, ale jak už jsem řekl, právě jsem přijel –, mohl byste mi směnit pár dolarů?«

»S potěšením, seňore Cortezi. Kolik by to bylo?«

»Ach, jen drobnost. Řekněme pět tisíc?«

Neskutečně krásný Rouvier s důrazem pronesl: »Směňuji částky v jakékoliv výši, seňore Cortezi. I v nejvyšší. Jsem vám ve dne o noci k službám, pokud… chci říci, pokud později víc…«

»Ano, přirozeně, jistě. Ale musím vám dát šek najedno z mých amerických kont.«

»To přijímám s potěšením, seňore Cortezi, s potěšením!«

»Podíváme se… Ano, vezmu své konto na diety, myslím. Guaranty Trust v New Yorku. Zde, poslední výpis, vidíte. Je na něm už jen žalostných sto tisíc. Podívejte se na ten výpis. Abyste si nemyslel, že vás chci napálit.« Tady věnoval Jakub vděčnou vzpomínku Franzlu Arnuschovi a jeho rychlokvašnému kursu, kterého se mu dostalo prostřednictvím Laureen. On sám až do teď neznal rozdíl mezi směnkou a šekem.

»Ne, opravdu ne, seňore Cortezi,« odmítal Rouvier.

»Ale já na tom trvám!« prohlásil Jakub.

»Děláte si ze mne legraci! Vy mi přece stojíte za každý obnos! Já prostě odmítám si ten výpis prohlédnout,« prohlašoval Rouvier a prohlížel si ho velmi bedlivě.

Mezitím Jakub hbitě vypsal šek na konto, které mu otevřel Serge Rubinstein. Pochopitelně se podepsal Miguel S. Cortez. Šek podal Rouvierovi. »Tady prosím, pošlete ten… eh, šek pochopitelně letecky, možná i expres. Pak budou ty peníze do čtyř dnů připsány k dobru na vašem kontě, máte, doufám, konto v Americe?«

»Samozřejmě, seňore Cortezi. Jak bych mohl jinak pracovat?« Rouvier vytáhl náprsní tašku a vyplatil Jakubovi na stůl v belgických francích protihodnotu pěti tisíc dolarů na černém trhu. Jakub stál nedbale vedle stolu, ruku v kapse kalhot. Ruka svírala vysušenou zaječí pacičku.

»Tady, prosím. A… nezapomenete na mne… tím míním, až budete později potřebovat víc pro svůj belgický podnik?«

»Určitě si na vás vzpomenu, pane Rouviere,« řekl Jakub a pomyslel si: Na to se můžeš spolehnout!

»Děkuji vám, seňore Cortezi! Děkuji! Mohu pro vás teď ještě něco udělat?«

Jakub si vzpomněl.

»Ano, pane Rouviere. Můžete mi vysvětlit, co jsou Vlámové a co Valoni? Vím, zní to nevzdělaně, ale my Argentinci…«

»Ale prosím vás! Víte, kdy se konal Vídeňský kongres?«

»Samozřejmě.« Samozřejmě to Jakub nevěděl, ale naštěstí Rouvier mluvil hned dál.

»Určitě jste viděl film s Fritschem a Harveyovou Kongres tančí? Na tomto kongresu se v roce 1815 nově rozdělila Evropa po napoleonských válkách. Kongresu předsedal rakouský státní kancléř kníže Metternich.«

»Rakouský státní kancléř Metternich,« opakoval Jakub. Vždyť jsem věděl, že se z toho vyklube něco, s čím se dá něco podniknout. A přirozeně měl v té hře prsty Vídeňák.

»Podívejte, původně patřilo celé zdejší území k jižnímu Nizozemsku. Na Vídeňském kongresu je chtěli schlamstnout Francouzi. Britové – vždycky proti, vždycky proti! – chtěli pravý opak: Chtěli, aby se jižní a severní Nizozemí opět spojilo. Typicky rakouské řešení: Ani tohle ne, ale nový stát jménem Belgie!«

»Ano, ale Valo…«

»Moment! Do téhle Belgie tedy sesypali dva různé národy. Valony a…«

»… Vlámy.«

»Správně! No a ty dva národy se nikdy nemohly vystát. Něco jako Bavoři a Prusové. Ba je to horší! Protože mluví dvěma zcela odlišnými jazyky. Valoni mluví francouzsky a Vlámové tak nějak holandsky. A protože – tak to aspoň tvrdí Valoni! – Vlámové byli zvýhodňováni jak v průmyslu, tak i jinak, rostla jejich vzájemná řevnivost, a platí to až do dneška.« Rouvier se vesele zasmál.

»Proč se tak smějete, pane Rouviere?«

»Řevnivost šla tak daleko, seňore Cortezi, že za války existovaly pro pana Hitlera jedna vlámská a jedna valonská SS! Hehehe!«

»Hehehe! A vy jste vlámského původu, pane Rouviere?«

»Přirozeně! Mé jméno – ačkoliv zní francouzsky –je starého dobrého vlámského původu. Mělo by se vyslovovat Ruwihr. Valoni jsou spíš na jihu Belgie, Brusel je staré vlámské území, ale pofrancouzštělé. A jakmile se naskytne příležitost, už se ty dvě jazykové a etnické skupiny perou!«

»Velmi se zajímám o cizí obyčeje a zvyky…«

»Když je to tak… eh… hm… měl bych pro vás ještě jeden návrh, seňore Cortezi…«

»A sice, pane Rouviere?«

Žhavoočko přistoupil o krok blíž: Oči se mu zúžily. Pro pána, napadlo Jakuba a mačkal pacičku jako šílenec, snad teď něco nekiksne…

»Co děláte dnes večer, seňore Cortezi?«

»Dnes…« Zaplať pánbu! »… večer? Nic!«

»Pak dovolte, abych vás pozval na večeři. A pak bychom zašli do Chatte noire!«

Jít s tak fajnovými lidmi na večeři, to je pro mne příliš nebezpečné, řekl si Jakub při vzpomínce na ústřicový průšvih a odmítl: »Večeřím jen velice střídmě. Ale kdybyste se pro mne zastavil později?«

Rouvier zářil.

»Báječné! Řekněme v jedenáct? Jde o něco absolutně senzačního! To tu ještě nikdy nebylo! Fantastické, seňore Cortezi! Světová supertřída!«

»O čem mluvíte, pane Rouviere?«

»O Glorii Cadillacové! Vystupuje v Chatte noire!« Rouvierův hlas se vystupňoval do extatického šepotu: »Striptýz, seňore Cortezi! Možná nevíte, co to je striptýz, přišlo to z Ameriky a je to absolutní vrchol veškeré erotické…«

»Vím, co je to striptease, pane Rouviere,« řekl Jakub a vzpomněl si na upatlaný lokál v Linci a na tučnou tanečnici s ušmudlanými závoji a právě takovými chodidly.

»Nevíte, seňore Cortezi! To svět ještě neviděl! Představte si: Ta Američanka, ta Gloria Cadillacová, se svléká… velmi, velmi pomalu… vidíte… prostě všechno… úplně nahá ňadra! Úplně nahá ňadra, říkám vám, seňore Cortezi!«

»Slyšel jsem, pane Rouviere!«

»Pak břicho!«

»Hm.«

»Počkejte! Pak stehna! Nakonec má Gloria na sobě jen miniaturní kalhotky. A pak… pak…« Rouvierovi selhal hlas. S chrčením se nadechl.»… ale musíte se pekelně soustředit, abyste nepropásl ten moment!«

»Jaký moment?«

»Když si Gloria stáhne ty kalhotky. V podstatě jde o zlomky vteřiny! Když máte štěstí, pak ale dokonce vidíte…«

»Aha.«

»Neuvěřitelné, co? Pak přirozeně okamžitě zhasne světlo.«

»Přirozeně.«

»Ale ten zlomek vteřiny! Další vystupňování je nemožné! Nikdy nebude! Nikdy! Musíte pochopitelně dávat obrovský pozor! Za celou tu dobu jsem to pětkrát dokázal, že jsem viděl její… no, viděl jsem ji za celou tu dobu pětkrát.«

»Co znamená za celou tu dobu?«

»No, tak během tří měsíců. Dokud tu Gloria vystupuje!«

»A to jste chodil každý večer do Chatte noire?«

»Každý večer! Takže po jídle se pro vás zastavím, zajdeme do Chatte noire a uvidíme Glorii a možná i její…«

»Ano, a možná i její,« řekl Jakub a pomyslel si: Neuvěřitelné! A tohle je nejnebezpečnější šmelinář celé Belgie!

48/

Pozdě odpoledne zavolal exemplárně ošklivý obchodní atašé.

»Konečně,« zlobil se Jakub. »Proč ne dříve?«

»Včera jsem se ve svém hotelu seznámil s jednou pokojskou, seňore Cortezi… Claire… něco tak sladkého, tak vzrušujícího jsem ještě nezažil…« A pravděpodobně ani tak drahého, pomyslel si Jakub. »… Claire měla od půlnoci volno… tak jsem k ní zašel a…«

»K čertu!« Teď tu mám už dva sexuální maniaky.

»Musíte prominout, probudil jsem se teprve před půl hodinou! «

»Pojedete zpátky do Paříže. Hned. Sejdeme se přesně ve dvacet hodin uprostřed malé rue de Loxum. Je to u katedrály Saint Michel…«

»Vy ale dobře znáte Brusel!«

»Jako svou vestu,« poznamenal Jakub. Měl před sebou plán města a průvodce městem. »Tato gotická katedrála patří k nejkrásnějším v Evropě…«

Juarez se na sraz v krátké, špatně osvětlené rue de Loxum dostavil s dvacetiminutovým zpožděním.

Jakub zuřil. »Říkal jsem ve dvacet hodin!«

»Promiňte, ale Claire má ještě stále volno…«

»Snad tím nechcete říct, že jste už zase…?«

»Neznáte Claire… To je vulkán… Přitom jsem se bezděky podíval na hodinky…«

»No a…?«

»Můj výrazný smysl pro povinnost se mnou smýkl. Coitus interruptus! S chutí bych vás zabil, monsieur!«

»A já vás! Seberte se přece, vzpamatujte se! Tady!« Jakub podal diplomatovi do bentleye svůj kufřík. Kufřík, říkal si přitom, zmítaný směsicí vzteku a sentimentality, kufřík, zajíček, milá Julie, jak se jí asi vede? Ach, Donner už na ni dohlídne. Ale stejně – musím Julii za každou cenu vidět co nejdříve, chovám se jak svině.

»Jsou tam belgické franky,« vysvětlil Jakub. »Pojedete okamžitě do Paříže a kufřík předáte Laureen. Ta se okamžitě spojí s panem Arnuschem. Ten vymění franky co nejrychleji zas za dolary a poukáže telegraficky na mé konto v New Yorku. Pochopil jste?«

»Baže.« Atašé chraptěl.

»Co je s vámi?«

»Claire… Jestli mě teď podvádí…«

»Muže jako vás? Juarezi! Prosím vás! Já bych vás nikdy nedokázal podvést!«

»N-ne?«

»Ne! A kromě toho se hned zas vrátíte!«

»A-ano, jistě… Božíčku, kdybyste věděl, jak velice to děvče miluji!«

To aby se člověk zbláznil…

»Jeďte už!« řekl Jakub energicky, ale tiše.» A v Paříži nezapomeňte vyřídit Laureen, že ji nekonečně miluji – a tohle řeknete, jak jsme se domluvili, co možná nahlas a když bude kolem hodně lidí!«

»Udělám. Tak rychle se z Paříže do Bruselu ještě žádný muž nevrátil!« prohlásil Juarez a chráněn diplomatickou imunitou vyrazil za ječení pneumatik.

Jakub se zhluboka nadechl.

Naše finta se tímto rozjela, řekl si. Pomáhejž nám Pán Bůh! Zatím a ještě i nadále pracujeme se ztrátou. Franky totiž musí Franzl znovu směnit u pařížských šíbrů za dolary, aby je mohl poukázat do New Yorku, a při takových směnách pochopitelně tratí. Přesto! Pokud půjde všechno hladce, poplaveme brzy v penězích. V čistých penězích. Kde mám pacičku? Pevně stisknout! Ach, má vejce…

Jakub stál pět minut zcela nehybně ve velmi tmavé rue de Loxum a snil s otevřenýma očima o miliónech vejcí. Byl to překrásný sen – po hororové vizi s pánem Bachem Wilderem, Donem Sartrem, Giovannim Schönbergem a spol. Pak se polekal. V jedenáct se pro něho přece zastaví ten šmelinářský Adonis a pojede s ním za Glorií Cadillacovou v naději, že snad přece jen ještě uvidí tu její.

49/

Ve 23 hodin 57 minut ji Robert Rouvier opravdu spatřil po šesté. Jakub nespatřil vůbec nic, protože ten chlap, co seděl před ním, vyskočil do výšky. Rouvier dostal málem infarkt. Dokázal promluvit až za několik minut a pak stejně jen přerývaně: »Bylo mi… ještě jednou… dopřáno… přinesl… přinesl jste mi štěstí…«

Toho ti dodám ještě daleko víc, pomyslel si Jakub.

O půl hodiny později seděla Gloria Cadillacová, rudovlasá, zelenooká, s neobyčejně hlubokým dekoltem na večerní róbě, u jejich stolku. Panstvo pilo šampaňské (Jakub minerálku Perrier). Rouvier se při řeči zakoktával, nemohl se uklidnit. Jeden koktá, druhý si málem ušoustá mozek – to je potěšení, myslel si Jakub. Ještě štěstí, že nejsem jako oni.

Ta Cadillacová tedy ale mluví děsnou angličtinou. Jestli je to Američanka, tak já jsem Argentinec. Rouvier zrůžověl a na okamžik se omluvil. Rozčílení se mu (kromě jiného) vrazilo na měchýř. Hned se vrátí, podotkl.

»Šůr, sany-boj, šůr,« pronesla Gloria. Poté sdělila Jakubovi, že od prvního zdejšího vystoupení sedí každý večer po produkci u tohoto stolku a pije se »sany-bojem« šampaňské.

»Sač e nejs men!«

Jakub to risknul. Otcovským tónem se zeptal: »Odkudpak ze Států pocházíte?«

Prohlédla si ho pozorně a pak pohodila hlavou: »Jůhef notised it, hef jů?«

»Yes, my dear…«

»Dů jů spík džermen?«

»Yes. My chůva was from Austria. Vienna.«

V následujícím okamžiku ho Gloria praštila tak do zad, že minerálka Perrier, kterou právě zdvihal k ústům, vystříkla přes tři stoly. »Tak z Vídně jsi měl chůvu? No to mě podržte! Seňor se naučil německy od Vídeňačky!«

»A i jiné věci too.«

»A copak?«

»She has me.. – mhm… defloriert, when I was jedenáct…«

Gloria byla bez sebe.

»Zbavila tě panictví! V jedenácti! Teď mi ale dáš pusinku!«

Dal jí pořádnou a vydatnou.

»Hele, to se ale nikdo nesmí dozvědět, kapíruješ? Tobě jsem to prozradila, protože mám k tobě holt důvěru!«

»Ani slovo will ever come over my rty,« přislíbil důvěrným šepotem. »A jak ty se jmenovat really?«

»Rézi Woditschková.«

»And why ty si říkat Gloria Cadillacová a dělat Američanku?«

»Prosím tě, máš ty páru o tom, jak to vypadá ve Vídni? Nic k žrádlu! Nic na topení! Trosky, trosky, trosky. A ty okupační mocnosti! Jak ty se chovaj‘! To si nějaký takový Argentinec ani neumí představit, jaký élend máme, my Rakušáci!«

»No, surely, 1 can make žádnou představu. How should.«

»Sixt es! Ami-Girl? Přítelkyně pro Rusy? Chápeš, potřebuju money. Jen z lásky nevyžiješ.«

»Certainly not.«

»No tak. A ten élend u nás. Tak jsem zdrhla. Nejdřív do Hamburku. Čéče, tam to bylo ještě horší než u nás ve Vídni. Chodit na štrych nechci. Máma byla tanečnice v baletu u Státní opery, táta uvaděč do lóží. Mám v sobě uměleckou krev! Takže honem americké jméno a fuč z Německa!«

»Ale kdo tě naučil striptýz?«

»Hele, jestli tě ta chůva naučila to ostatní zrovna tak dobře jako německy, tak teda servus!«

Ojejej, zakvílel v duchu Jakub. Chtěla mi říci něco milého. Jsou lichotky, které mohou být životu nebezpečné. Takže jeho znalost němčiny rapidně zeslábla: »No, no, no… just a little… but who has tought you striptease?«

»Bývalá vedoucí ze Svazu německých dívek, z Castrop-Rauxelu. Brunhilda Zecková. Pracuje ve Švédsku. Říká si Kitty Kattykitt… Daleko od domova… chudák holka…«

»Well, she ist German, But you, osvobozená Austria…«

»To tedy štymuje, co tu říkáš! Jsme malý, statečný národ, co ho Hitler znásilnil…« A bez přechodu, se zavzlyknutím: »A kdo znásilní mě?«

»Well, after all… co ty dělat… and here are only men…«

»No právě!«

»What no právě?«

»Muži! Vždyť se na ty chudinky podívej. Chlípní kozlové, všichni na jednu hromadu. Ale nedovede to ani jeden z nich. Robert taky ne!«

Jakub vytáhl obočí.

»Monsieur Rouvier je impotentní?«

»Impotentní? Naopak, zlatíčko, naopak! Tomu se to vůbec nepostaví! Co si myslíš, co já už všechno vyzkoušela! Jen aby trošku… kapíruješ?«

»Kapírovat, yes.«

»A to už skoro tři měsíce! Každou noc! Už jsem z toho napůl mešuge. Už mi to leze i ušima!«

»But… but he is so wonderfully krásný!«

»Za to si nic nekoupím!«

»Hm.« A při pohledu na toho Adonise dostával Jakub málem komplex méněcennosti! Přemýšlel: Rouvier je tedy beauty boy a zéro, Juarez ošklivec a páří se jak králík. A pokud jde o mne, tak teď bych ani nemohl vstát, abych nepřevrhl stůl.

Bohyně vzdychla,

»No ja, a teď Řím. Jsem zvědavá, jestli makaróni budou lepší…«

»Mhm!«

»Pardon. Já jsem z Ottakringu. To ti asi nic neříká, co?«

»Sorry. We lived in Döbling. My nurse came taky from Döbling.«

»Jo, Döbling! To je něco pro fajnový lidi. Ale Ottakring – to je lid! Jsem dítě z lidu!« hlásala Gloria. »Holt Rézi Woditschková. Jméno jsem si pochopitelně musela změnit, to mi řekl Ferdl.«

»Who is Ferdl?«

»Maj menedžr.«

»Well now, could not your Ferdl…«

»Tak jsem si to taky představovala!«

»Yes. And?«

»Našinec má jen pech. Ferdl je teplouš. Stoprocentní.«

»How sad. Where is Ferdl?«

»Už v Římě. Mám tam vystupovat. Pozítří. V Casanovovi. Na via Benito.«

Tady něco nesouhlasí, hloubal Jakub a pátral dál: »Jaká via?«

»Benito… Myslím, že ji tak pojmenovali podle Mussoliniho.«

»I see. Then this is your last večer tady?«

»Jo. Ale Robert to neví. Já už to nevydržím, to věčné hrabošení na něm, celé hodiny. Ani za všechny prachy, co mi dává.«

»Well, I don’t rozumět tomu! He přijít here každou noc to see tvou… tvou…«

»Jo, já chápu! A?«

»And he can see tvou… your… doma, as long as he will!«

»Však už jsem mu ji chtěla stokrát ukázat! Ale doma u mne, to ji nechce vidět!«

»Co?«

»To je psychologie, chápeš? Doma se nesmím svlíknout. To mě svlíká on! Protože doufá, že přitom… chápeš?«

»I understand.«

»Ale nikdy to nefunguje. U podprsenky je šlus, ke kaťatům se ani nedostane! To už se dávno zlobí! Zlobí se na mne! Jen si to představ! Zlobí se na mne, protože jemu to nejde! Vždyť ti říkám, že tobě důvěřuju. Hned od prvního momentu. Kromě toho zítra budu už pryč. Osm tři mi jede vlak. Pak mi tu můžou všichni políbit něco.«

»Surely se najdou takoví, who would this udělat už teď, with pleasure!« Jakub cítil prudké pohyby. Jestlipak je doopravdy zrzavá? přemýšlel. A zelené oči. Zelené oči na mne měly vždycky zničující účinek.

»Ty myslíš… Jezuskote! A jsi přece tak bohatý!«

»Hmm! Well, yes. But I am tady cizinec. And I have practically žádná peníze. Leda you vzít dolarový šek… «

»Od tebe si přece nevezmu peníze! Za nic na světě. Když jsi měl tu vídeňskou kindrmédchen… A navíc, vždyť jsem ti říkala, že už mi to leze i ušima…« –Nejsi, doufám, teplouš?«

»Určitě ne, Rézi. Ale kde?«

»U mne! Mám cimru, rý dy kanal! A Robertovi řeknu, že přišli Angličani.«

»What?«

»Že je u mně teta na návštěvě! Rozumíš tomu?«

»Sorry, no…«

»Tos musel mít nějakou divnou kindrmédchen. Že mám svoje dny, jezuskote!«

»You must prominout my špatný němčina,« řekl Jakub. »But otherwise you will be very spokojená.«

»Když se na tebe tak dívám, tak mi napadá, že si budeme muset nařídit budíka, abych nezmeškala vlak!«

»Mhm!« řekl Jakub Formann. Anglicky.

50/

Následujícího dne se v pozdních odpoledních hodinách vrátil láskou posedlý obchodní atašé Amadeo Juarez z Paříže. Před odjezdem si domluvili sraz v kině Astoria na avenue prince Oranžského. Poslední řada v přízemí. Hráli Jih proti Severu s Vivian Leighovou a Clarkem Gablem. Publikum bylo dojato, pořád znovu bylo slyšet vzlyky. Film byl přemluven do francouzštiny. Jakub nerozuměl slovu. Nechápu, říkal si, co mají všechny ty ženské na tom Rhetu Butlerovi. Zvlášť Scarlett O’Harová! Tu bych měl potkat já – pak by byl film hned u konce. V mžiku! (Pod dojmem minulé noci nacházel se Jakub ještě stále ve stavu mužské pýchy.) Amadeo Juarez vklouzl na sedadlo vedle něho.

»Bon soir.«

»Ano, ano. Všechno v pořádku?«

»Všechno v pořádku. Peníze už jsou dávno na cestě do New Yorku. Monsieur Arnusch posílá srdečné pozdravy. Madame vás nekonečně miluje a touhou skoro hyne. Před početným publikem v jídelně hotelu CINQ CONTINENTS. Jak jste přikázal. Monsieur Arnusch zašel ještě před vaším odjezdem do největšího květinářství ve městě a jako mister Fletcher tam zadal trvalou objednávku, včetně řady otevřených psaníček. Madame denně dostane tři tucty nádherných růží a pokaždé i psaníčko…«

»Hm,« zavrčel Jakub.

»Psaníčka si pochopitelně přečtou jak v obchodě, tak v hotelu…«

»Pochopitelně.«

»Jsou to žhavé milostné dopisy od vás, adresované madame. Monsieur Arnusch si s tím dal velkou práci. Oba už jste velkou senzací hotelu CINQ CONTINENTS… Omluvíte mne, když se hned vzdálím? Claire má zas večerní službu v hotelu…«

»Okay,« souhlasil Jakub, »Mějte se, Amadeo. Ale zítra večer mě ještě zavolejte. Dvacet hodin třicet minut.«

Ošklivý obchodní atašé odkvačil. Jejda, jejda, říkal si Jakub ospale, teď začne znovu zas tenhle! My jsme tedy spolek! Ale raději ohava, zato oho, než krasavec a nic. Chudák Rouvier.

Chudák Rouvier zanechal v hotelu PLAZA vzkaz pro Jakuba. Prosil o zavolání.

Jakub zavolal.

Do ucha se mu vzápětí začal řinout příval lidského soužení.

»Samozřejmě ještě nic nevíte.«

»Co ještě nevím?«

»Gloria je pryč.«

»Jak to, pryč?«

»Pryč, je zkrátka pryč! Zmizela! Odcestovala!«

»Kam?«

»Nevím! Byl jsem v rue du Canal. Měla tam pronajatý pokoj. Domovnice řekla, že Gloria odešla časně zrána z domu. Společně s nějakým mužem, se kterým přišla včera pozdě v noci.« Nešťastník se najednou rozkřičel: »Kdo byl ten pes?«

»Jak to mám vědět?« zeptal se pes.

»Jestli mi přijde do cesty, tak ho vlastnoručně oddělám, jako že je Bůh nade mnou! Ach, seňore Cortezi, já jsem tak zoufalý… Gloria pryč… A ještě mě nakonec podvedla…«

»Možná už celou tu dobu,« prohodil přívětivě Jakub.

Zasténání a pak: »Nesmím být dnes sám! Zabiju se, jestli budu sám. V Chatte noire vystupuje nějaká nová. Prosím, pojďte tam se mnou!«

»Ne,« odmítl Jakub rozhodně. »Nemohu takhle flámovat večer co večer. Mám velmi mnoho práce. Chodím brzo spát. Jestli chcete, zastavte se tady na chvilku na aperitiv. Jak víte, večer už skoro nic nejím.« (Věčně se ovšem takhle vymlouvat nemůžu, musím se poohlédnout po někom, kdo mě naučí, jak se tenhle komplikovaný, hříšně drahý sajrajt pojídá!)

»Děkuji vám, seňore. Sám bych ten večer nepřežil.« Když se šmelinář dostavil, odebral se s ním Jakub do baru. Půl hodiny trpělivě naslouchal Rouvierovým nářkům, pak přešel k věci. »Ach ano, milý příteli… musím na dva tři dny do provincie, kvůli tomu… hm… podniku. Chápete…«

Rouvier vzápětí zapomněl své trápení. Ohnivé oči zvlhly. »Chápu. Celá ta věc je ještě tajemství, že?«

»Ano.«

»Ty zlé daně, co?«

»Ty zlé daně, ano.«

»Hahaha.«

»Hahaha. Potřebuji ještě jednou trochu drobných… Řekněme ještě jednou pět tisíc dolarů… Pokud máte pochybnosti, jsou tu tři pánové, kteří mi mezitím nabídli obnosy v libovolné výši. Jenom z přátelství k vám jsem nechtěl hned…«

»To je od vás nejvýš slušné, seňore Cortezi! Nikdy vám to nezapomenu! Jiní pánové? To jsou ale svině! Špinavá konkurence. Jak se jmenují? Ach tak, pochopitelně vám řekli falešná jména, to je jasné. Protože vědí, že s vámi pracuji já! Nemá smysl, abyste mi říkal jejich jména, těch sviní.«

Opravdu to nemá smysl, pomyslel si Jakub. Komu chce Pánbůh prokázat laskavost, tak ho osvobodí od nutnosti odpovídat na nesmyslné otázky. Musel bych si vymyslet jména, neboť se na mě zcela pochopitelně nikdo neobrátil.

»Kdybyste mě laskavě doprovodil na toaletu,« řekl Rouvier bez dechu.

»Na toa…«

»Přece vám nemůžu dávat peníze tady přede všemi, seňore Cortezi! Jak by to vypadalo?«

»Ach tak…« \

Na toaletě vypsal Jakub další šek na pět tisíc dolarů a Rouvier mu předal belgické franky, přepočítané podle kursu na černém trhu. Tím je dosažena hranice, kterou mi stanovil Rubinstein, uvažoval Jakub, když si zastrkoval peníze a pak si umyl ruce. Víc šeků už nesmím vypsat, jinak se bude Rubi zlobit. Laureen mi řekla, že Arnusch jí prozradil, jak je Rubi malicherný. Jakub doprovodil šíbra k vozu. »Dobře se najezte,« poradil mu. »Podívejte se na tu novou v Chatte noire. Třeba bude ještě lepší než Gloria.«

»Žádná nemůže být lepší než Gloria,« prohlásil temným hlasem šmelinář a padl do sedadla za volantem. »Kdo se jednou setkal s onou čarovnou bytostí– velký Bože, ta mě stála peněz… ale – stálo to za to, každý frank za to stál – toho bude po celý život pronásledovat…«

»Nesmysl,« řekl Jakub a netušil, jak pravdivé se mělo ukázat šmelinářovo proroctví. »Tak do toho! Příjemnou zábavu s tou novou! A hlavně: Hlavu vzhůru!« Tak tohle povzbuzení bylo nevkusné, napadlo Jakuba. To jsem si možná mohl uspořit. Chudák Rouvier…

Jakub odešel do svého apartmá, posadil se za přepychový psací stůl a trpělivě čekal. Ve dvacet hodin třicet minut zazvonil telefon. Obchodní atašé se hlásil, jak bylo dohodnuto.

»Sejdeme se přesně za hodinu, v půl desáté, v rue du Chene,« oznámil Jakub. »Musíte okamžitě znovu do Paříže.«

Atašé začal běsnit: »Už zas? Tohle mi nemůžete dělat! V Paříži jsem měl stěží hodinku čas pro Yvonnu a tady mi leží Claire právě v posteli! Nepřijdu!«

»Vsaďte se, že přijdete,« řekl Jakub. »Nebo vás prásknu! Do Paříže musí nové peníze! A to co nejrychleji. Rue du Chene! Za Maneken Pis! A tentokrát budete přesný!« Praštil sluchátkem do vidlice. Tentokrát byl atašé přesný. Ale pukal vztekem.

»Tady jsou belgické franky. Okamžitě s nimi do Paříže k Laureen. A hned zas zpátky. Nyní musíte být schopný akce v jakoukoli dobu.«

»Aby vás čert vzal, vy pse!« (Někdo mi dnes už řekl, že jsem pes, uvažoval Jakub zasněně a bezvýsledně.) »Jestli začnu mít problémy s potencí, tak si najmu pár pořezů, aby vás zmlátili!« Amadeo Juarez prošlápl pedál od plynu až k podlaze. Bentley vyrazil jak na závodech. Obávám se, že má potíže s potencí už teď, pomyslel si Jakub. Tuto noc spal opravdu hlubokým spánkem. Ottakring je zkrátka Ottakring.

51/

»Mně se něco stane! Formanne! Hej! Jakube! Jakube Formanne!« křičel německý válečný zajatec, pracující v přístavu v koloně s ostatními zajatci, hlídanými několika znuděnými vojáky.

Zatraceně, pomyslel si Jakub. To mám z toho, že chci být fajnový člověk a že se chci vzdělávat. Otočil se a chtěl zdrhnout. Válečný zajatec v koloně řval: »Člověče, Jakube? Co je s tebou? To jsem přece já, Otto Radtke! Podívej se na mne! Orel! To si už nevzpomínáš, jak jsi mě táhl na obvaziště?«

Teď mi přijde ten Radtke ještě s Orlem, říkal si zuřivě Jakub. Musím totiž tři dny čekat, dokud vypsané šeky nedorazí do New Yorku a dokud nebudou potvrzené, abychom toho šíbra konečně položili na lopatky. Takže si na tři dny vyrazím z Bruselu v najatém autě – do Gentu a Ostende a Zeebrgge a přirozeně taky do Antverp, protože člověk vůbec nic neví a nezná a pak se mu stávají takové věci jako s tou miskou a s ústřicemi a taky vůbec nerozumí literatuře a malířství a historii, právě proto se chci vzdělávat a chodím do muzeí a teď už vím, například, že k mistrům nizozemského malířství patří van Dyck, Matsys, Teniers, Rubens a ještě pár dalších, které teď už taky znám, a prohlížím si to čmadlikování po kostelech a v uměleckých akademiích a v Rubensově domě a spoustu dalšího (ty Rubensovy ženské jsou moc tlusté!), a pak se dočtu v průvodci městem, že návštěvník musí bezpodmínečně navštívit i přístav, vedle Hamburku a Rotterdamu nejvýznamnější námořní přístav v Evropě, ležící v ústí Šeldy, člověk se to učí nazpaměť, krucipísek, dokonce sem i jede, pobíhá tu ve sněhu a čvachtanici, až docela blízko k přístavním nádržím, protože viděl, jak se tam dřou řadoví vojclové v zasviněných uniformách, s bílým označením PW na zádech vojenských kabátů nebo blůz. A pak!

Pochopitelně, že toho Radtkeho znám, co tak křičí, protože mě poznal. Když jsme v Rusku už zas jednou »zaujali předem připravené pozice«, takto koupil, nic moc nebezpečného, střela v pravém stehně, ale nemohl jít, tak jsem si ho vzal na záda a odvlekl na obvaziště, a na to si ten chlap teď vzpomene, ten má nápady, já jsem byl a zůstal až moc laskavý.

Ten chlap už zase řve. Člověče, drž přece tu svou pitomou hubu. Mezitím už nejmíň dva tucty vojáků zbystřily pozornost a pár strážných už taky projevuje unavený zájem. Zatracená práce, musím k Radtkemu, jinak bude ten člověk hulákat tak dlouho, až se seběhnou celé Antverpy. Skutečně, já bych sám sebe s chutí nakopl do zadku. Tady to máme znovu: Kdo zachází s kulturou a vzděláním, ten jimi taky schází! Honem k Radtkemu a zasyčet: »Pro všechno na světě, drž hubu! « Zaplať pánbu sněží a už se stmívá. Severák, správně hnusné počasí. Hlídky už zas ztratily veškerý zájem a podupávají, protože je jim zima. Američtí vojáci, kteří mají hlídat zboží v přístavu, jsou schovaní ve svých barácích, ti nejsou tak blbí jako já.

»Ale…,« začal Radtke, oči vykulené, dobromyslný jak bernardýn. »Ale… jak to, že jsi venku? A takhle vyfešákovaný? Co tu děláš? Jsi skutečně propuštěný?«

»Propustil jsem se sám,« Jakub si povšiml, že si ho měří plno nepřívětivých tváří. »Pánové, je zcela zbytečné, abyste si mne takhle prohlíželi,« prohlásil ležérně. Pocit holicí břitvy – byl tu zas. Cítil, jak ho mrazí v zádech. Tohle nedopadne dobře! Viděl spousty železničních vagónů. Do vagónů se nakládaly bedny a lepenkové krabice.

»Jak to, že jsi v Antverpách?« ptal se Radtke. »Tebe přece chytli Rusové!«

»Tiše!« řekl Jakub. Daleko vzadu, na hrázi, viděl dva americké vojáky se samopaly. Ti si nás nevšimnou, pomyslel si. Navíc mají ty větrovky s kapucemi podšitými kožešinou. Těm je všechno putna, jenom nechtějí mrznout, proto tak pobíhají. S prostými vojáky je to přece všude stejné, ve všech armádách. Zatímco si tohle myslel, vyprávěl šeptem o svém sebeosvobození z ruského zajetí. Dojatě skončil: »Tebe tedy ještě poslali na západní frontu, chudáku Radtke.«

»My všichni jsme chudáci,« ucedil jeden zajatec.

»To vám rád věřím,« souhlasil Jakub. »Ale nejste největší chudáci. Jste u amíků. Tady aspoň dostanete najíst, napít a cigarety.«

»To ano, ale… «

»… ale vaše rodiny v Německu, já vím, já vím,« Jakub kývl. »To je jeden velký průser.«

»To bych řekl,« ozval se třetí hlas. »Ale na co ty kecy? Jestli nám chceš poskytnout duchovní útěchu, tak radši padej! Máme všeho plné zuby, nechceme nic vědět!«

»Možná přece jen,« poznamenal Jakub. »Co je, například, v těch lepenkových krabicích, které tady právě překládáte do vagónů?«

»Prezervativy.«

»Cože?«

»No, gumy, člověče. Nechápeš?«

»Ach tak,« řekl Jakub. Mezitím už dělil a násobil.

U něho to už byla choroba. Ať byl kde byl, ať se nabídla sebemenší příležitost udělat kšeft, vydělat prachy – musel být u toho! Pořád v pohybu, pořád v činnosti. Jeho válka! Jeho válka! Musel přece vyhrát svou válku!

»Žádné takové mizerábl gumy, co jsme měli my,» vysvětloval Radtke. »Člověče, ti amíci jsou tak čistotní. Tohle jsou takzvané pro-kits.«

»Znám.«

»Ale, odkud?«

Zarachotily výstřely ze samopalu. Jakub sebou trhl. Ostatní zachovali klid.

»Co to bylo?«

»Ta dvojitá hlídka tamhle na molu. Touhle dobou to dělají vždycky. Věčně se tu střílí. Vždycky, když začíná příliv.«

»Proč zrovna za přílivu?«

»Protože pak jsou naše baráky krysám moc vlhké,« vysvětlil Radtke.

»Vy máte v barácích krysy?«

»Vždyť ti to povídám. Odkud znáš pro-kits, ptal jsem se tě.«

»Pracoval jsem pro amíky… jako tlumočník… ve Vídni… Kluci, jak vás tu tak vidím, tak si umím představit, jak vám je. Právě nemám nic na práci. Mohl bych si vzít s sebou takový malý kšeftík. U každého pro-kits je zatavená do staniolové fólie celá souprava. Guma. Tuba penicilinu k ošetření hned po tom, aby člověk nechytil tripla nebo něco horšího. Složený hedvábný kapesníček. Kolik kusů naložíte do jednoho vagónu?«

»Nakládáme je jen z poloviny, jak vidíš. Budou to takové tři milióny.«

»Odhadoval jsem to tak přibližně. Můj návrh, mládenci – a Radtke ví, že jsem poctivý člověk! Poskytnete mi na chvíli svou pracovní sílu. Každý mi dá adresu svých příbuzných v Německu. A já slibuji, že každá rodina dostane pět CARE balíků, a to velmi brzy.«

»Balíky CARE můžeš přece objednat jen v Americe. Ti přece zabalí všechno už tam a kdo zaplatí deset dolarů, ten dostane tady v Německu jeden CARE!«

»Mám v New Yorku přítele,« zůstal Jakub klidný. (Tuhle nepatrnou laskavost mi Rubi snad přece jen může prokázat!)

»Jdu do toho,« prohlásil Radtke. »A vy všichni se můžete zúčastnit. Já Jakuba znám. Ten vás nepodrazí!«

»Všichni mi tady napište svoje adresy! Ale čitelně!«

Jakub dal Radtkemu poznámkový sešit.

Zatímco se zajatci jeden po druhém zapisovali, vysvětlil Jakub technickou stránku věci. Od Radtka se dozvěděl, že vagón se musí ještě odbavit a uzavřít, než zajatci ukončí práci.

»Pak zařvu na desátníka, ten přijde s drátem a plombami a ten vůz zapečetí. Potom přijede posunovací lokomotiva a odtáhne vůz na nákladové nádraží.«

»Je hlídané?«

»Ano. Ale stejně se tu krade, co si myslíš! Protože vagóny – my nenakládáme jen gumy – zůstanou nahoře stát do rána. Pak se sestavuje vlak. Musíš mi dát svou adresu, Jakube. Jednou se odtud dostanu, a pak tě možná vyhledám.«

»Nejlíp bude, když se obrátíš na adresu Heinricha Himmlera ve Waldtruderingu u Mnichova,« řekl Jakub.

52/

Největší bordel v Antverpách se jmenoval »Palác národů«. Majitelka, s malým brazilským cigárem mezi zuby, prohlásila v přijímacím salónu svého podniku na Beeldhouverstraat nedaleko Muzea krásných umění na Leopold De Waels Plaats: »Tak dobrá, převezmu ty pro-kits.« Mluvila německy, což pochopitelně všechno velice usnadňovalo.

»To mě těší, madame Willemsenová.«

Madame Willemsenová, statná osoba se spoustou prstenů a náhrdelníků a s napudrovaným těstovitým obličejem, jehož rysy ovšem dokázaly i ocelově ztuhnout, řekla: »V těžkých dobách, jako těchto, je dobře mít malou zásobičku… A říkejte mi raději mevrouw. To slyším raději.«

»To je chvályhodná zásada, mevrouw,« prohlásil Jakub a přívětivě se zahleděl na děvčata s hnědou, černou, žlutou, růžovou a bílou pletí, která posedávala v salónu nahá nebo polonahá, pletla, luštila křížovky nebo psala svým dětem. Bylo ještě příliš brzo na kšeft. »Ale chtěl bych dolary.«

»Dolary?«

»Kdybyste byla tak laskavá, mevrouw.«

»To musím předtím zatelefonovat mijnheeru Huysmanovi.«

»Kdo je mijnheer Huysman?«

»Můj daňový poradce. Pochopitelně nemám tolik peněz v devizách.«

»Doufejme, že mijnheer Huysman bude tolik peněz mít, mevrouw. Mám už tři nabídky od valonských pánů.«

»Snad byste…« Ňadra mevrouw Willemsenové se prudce dmula, chytila se za hrdlo. »Prezervativy musí zůstat ve vlámských rukou!«

»Jak ráčíte, mevrouw. Ale pokud mijnheer Huysman, zajisté též Vlám, jak předpokládám (Bůh žehnej Rakousku!), nebude mít dost dolarů…«

»Trpělivost, mijnheer, trochu trpělivosti. Promluvil by si se svým společníkem mijnheerem Vermeylenem. Společně budou mít dolarů dost.«

»Kdo je mijnheer Vermeylen, mevrouw?«

»Bohatý továrník tady v Antverpách, mijnheer.«

»Aha.«

Mevrouw vstala. »Budete chtít ty dolary hned po převzetí mými přáteli?«

»Vaši přátelé, mevrouw, to je kdo?«

»Belgičtí policisté. Hlídají nákladové nádraží, na kterém bude stát ten vagón.«

»Aha.«

»Jsou tam samozřejmě i americké hlídky. Ty už budu umět odlákat, můžete být klidný.«

»V tomto ohledu jsem zcela klidný, mevrouw.«

»Ty věci musíme odtransportovat v salátových koších.«

»V salátových koších?«

»Francouzsky se zeleným antonům roztomile říká „paniers de salade“!«

»Vskutku roztomilé!«

»Teď jdu telefonovat a všechno připravím. Musím informovat i své chlapce!«

»Vaše chlapce?«

»Sladké dětičky. Vždycky mi v takových případech pomáhají. Jsou mezi nimi i dívky. Rodiče samozřejmě odškodním.«

»Samozřejmě.«

»Všichni vojáci – a především Američani – mají přece tak rádi děti, že?«

»Je to tak, mevrouw.«

»Už jsem se vás ptala: Potřebujete ty dolary hned, jakmile dětičky a policisté vyprázdní vagón?«

»Jestli bych směl prosit, mevrouw. Řekněme nejpozději do dvou v noci. Pak totiž musím odcestovat.«

»To stihneme, mijnheer. Na mé policisty je spolehnutí. Ti jsou jediní, na koho je v tomhle městě gangsterů ještě spolehnutí. Zatímco budu telefonovat, nechtěl byste snad malé rozptýlení?… Ne, ne, tu radost mi musíte udělat! Která by to měla být? Co byste rád? Evropsky, africky…«

»Čínsky, pokud to není příliš opovážlivé, mevrouw. Čínsky jsem ještě nikdy.«

»Ale s radostí. Yun-Sin, pojď sem!« Přistoupilo drobné stvoření. »Yun-Sin znamená Broskvový květ, monsieur. Broskvový květe, pán ti chce prokázat tu čest. Ukaž mu svou specialitu, „čínské sáňky“!«

»Zajisté, mevrouw,« zacvrlikal Broskvový květ pisklavým hláskem. Zkřížila paže přes nahá ňadra a hluboce se Jakubovi uklonila. »Edlel Tai-Pan, smím plosit monsieula, aby mě následoval?« Houpajíc zadečkem kráčela před Jakubem po schodech nahoru k pokojům. Ostatní dívky si toho vůbec nevšímaly.

»Neznáte sovětskou republiku na osm?« ptala se mulatka, luštící křížovku.

V 1 hod. 30 min. bylo všechno hotovo.

Jakub seděl v kanceláři madame Willemsenové a nechal si vyplatit dvacet pět tisíc dolarů. Daňový poradce a bohatý továrník madame vypomohli. Kondomy už byly rozděleny po celém městě. Slaďoučké dětičky vylomily plomby u vagónu označeném Radtkem (na voze bylo německy napsáno »MILUJI TĚ«) a odnášely krabice ke dvěma »salátovým košům«, které bez přestávky přijížděly a odjížděly.

Nedošlo k žádnému incidentu. Mevrouw Willemsenová poprosila dámy z podniků »U horkého trychtýře«, »U čiperné Hendrikje« a »U červeného střevíce« o spolupráci. Dámy práci odvedly ve strážních barácích amerických hlídek, které už před začátkem akce stěží stály na nohou – buď pro ožralost nebo z vyčerpání nebo kvůli obojímu. Všichni byli spokojeni…

Jakub, který počítal peníze současně s madame, zastrčil dvacet pět tisíc dolarů a políbil mevrouw Willemsenové buřtíkovité prsty.

»Bylo mi potěšením, mijnheer,« pronesla madame.

Za půl hodiny nato Jakub už opouštěl v najatém autě Antverpy a ujížděl zimní nocí k Bruselu. Sněžilo. Jakub se cítil velmi dobře. Pětadvacet tisíc dolarů se může docela dobře hodit, myslel si. A teď už vím, co je to »čínská sáňkovačka«. Pokud bychom příští válku vyhlásili Číně, hlásím se dobrovolně!

53/

»Maître,« řekl následujícího odpoledne seňor Miguel Santiago Cortez, ani trochu unavený, vykoupaný, oholený, čiperný, »jak už vám monsieur Rouvier pověděl telefonicky, zakoupím v Belgii průmyslový podnik. Ve smlouvě je obsaženo, že z celkové kupní částky bude zaplaceno dvě stě tisíc dolarů hotově v belgických francích. Dovolil bych si tedy předat panu Rouvierovi, mému zplnomocněna pro Belgii – jsem totiž neustále na cestách – šek na dvě stě tisíc dolarů. Pan Rouvier mi za něj dá protihodnotu v belgických francích. To všechno bychom chtěli uvést ve vámi ověřené smlouvě…«

Maître Jean-Louis Labisse – kancelář měl ve ctihodné budově na bulváru Leopolda II, č. 42 – patřil k nejvybranějším a nejváženějším notářům v Bruselu. To se Jakub dozvěděl od Rouviera už dopoledne, když spolu telefonovali.

Po návratu do hotelu PLAZA mu totiž předali telefonický vzkaz: »Prosím, okamžitě mě volejte. Srdečně váš Rouvier.«

Jakub tedy šmelináři zatelefonoval.

Pro pořádek (tak to řekl Rouvier) oznámil šmelinář Jakubovi, že jeho americká banka mu sdělila, že oba šeky po pěti tisíci dolarech, které mu Jakub dal za belgické franky, už mu byly připsány k dobru.

Tím jsem definitivně získal jeho důvěru, pomyslel si Jakub a řekl: »To mě těší! A jinak?«

Rouvier chvíli okolkoval. Pak už se neudržel: »Byl jste na své cestě úspěšný, seňore Cortezi?«

»Ach ano, ano, jistě, jsem docela spokojený,« připustil Jakub. »Našel jsem něco docela šikovného.«

»Oh!« Ve sluchátku se ozýval Rouvierův hlasitý dech. Pak vykoktal něco nesouvislého. Nedokázal ze sebe vypravit, co chtěl. »Já vám to ulehčím, Rouviere,« pronesl Jakub otcovsky. »Svého času jste mi řekl, že byste se mnou rád udělal nějaký velký obchod…«

»Ano… a?«

»Podívejte, já věčně jezdím po světě, potřebuji proto pro Belgii zplnomocněnce. Ještě nikoho nemám. Teď bych obzvlášť někoho potřeboval, protože musím naléhavě pryč. Ale mám tady na krku tu věc. Kdybyste tedy snad vy měl čas a chuť…«

Rouvier rozčilením zadrhával: »Bu… bu… budu za deset minut u vás v hotelu, seňore!«

Byl tam za osm minut, jak s potěšením zaregistroval Jakub. Sepsali prohlášení seňora Miguela Santiaga Corteze o převedení plné moci na pana Roberta Rouviera pro oblast Belgie.

»Teď ještě potřebujeme pro ty peníze nějakého notáře,« poznamenal Jakub.

»Doporučoval bych maîtra Jeana-Louise Labisse. Patří k nejvybranějším a nejváženějším notářům v Bruselu…«

Za dvě hodiny seděli oba dva před stříbrovlasým vznešeným starým pánem a Jakub pronášel slova, která jsme už zaznamenali.

Stříbrovlasý vznešený starý pán přivolal neobyčejně půvabnou sekretářku. Už bych zas mohl, napadlo Jakuba. Ta »čínská sáňkovačka«!… Konec! Seriózně, Jakube! Teď seriózně!

Byla sepsána nejvýš precizní smlouva, která do detailu stanovila Rouvierova práva a povinnosti a s nimi související finanční otázky. Pan Rouvier se vykázal belgickým občanským průkazem, Jakub argentinským cestovním pasem na jméno Cortez. Neobyčejně půvabná sekretářka smlouvu okamžitě přepsala s několika kopiemi. Vznešený starý maître Labisse pak orazítkoval všechny stránky smlouvy, opatřil je svými iniciálami a to všechno nakonec ověřil vlastním podpisem a pečetí. Místo pro jméno průmyslového podniku, který seňor Cortez mínil zakoupit, bylo ponecháno nevyplněné, neboť seňor Cortez se údajně zavázal, že jméno podrží v tajnosti až do vyhotovení smlouvy.

Rouvier, právě tak krásný jako impotentní, zdvihl kufr na stůl a odpočítal belgické bankovky, odpovídající hodnotě dvou set tisíc dolarů. Byl z toho pěkný Mont-Blanc z papíru, který se vršil na stole, když Rouvier svého partnera plácl po rameni a s neodolatelně rozpačitým úsměvem prohlásil: »A ten kufr vám daruji!«

Zaplatili vznešenému starému mistru Labissovi notářské poplatky a opustili notářství. Při loučení u hotelu PLAZA, kam Jakuba šmelinář odvezl, Jakub oznámil, že teď musí odcestovat na tři, čtyři dny do Itálie. Pak zas bude v Bruselu. (Vůbec neměl v úmyslu, aby se tu tak hned zas objevil!)

Rouvier popřál šťastný návrat a odporoučel se s hlubokou úklonou.

Jakub trpělivě seděl ve svém apartmá, dokud se v osmnáct hodin neohlásil obchodní atašé. »Padáme,« sdělil Jakub.

»Cože, už?«

»Ano. Všechno je vyřízeno.«

»Hergot, a Claire má zítra ranní a já už se tak těšil!«

»Těšte se na Yvonnu. Ať jste v devatenáct třicet u opatství de la Cambre v Klášterní aleji, na rohu avenue Emile de Mot,« přikázal Jakub s prstem na plánu města.

»Ale musím se aspoň rozloučit…«

Jakub prostě položil sluchátko, sbalil si věci a výtahem sjel do přízemí, aby zaplatil účet. Ředitel hotelu, všichni vrátní a recepční ve službě se s Jakubem dojemně rozloučili. I jim Jakub sdělil, že se brzy vrátí. To jejich bolest zmírnilo – když už pomineme spropitné. Jakub rád viděl šťastné lidi.

Taxikář byl Vlám. (I v tomto ohledu se Jakub lecčemu přiučil.) Neuvěřitelné, jak hladce všechno probíhalo, pomyslel si. Lidská hloupost nezná meze. Jeli na Severní nádraží, Jakub se otočil a díval se zadním okénkem. Za nimi jelo černé auto. Šofér a tři další pánové vypadali jako násilníci.

»Jezděte trochu sem a tam,« požádal Jakub. Že by lidská hloupost přece jen měla meze? A přitom se ten šíbr Rouvier rozloučil tak přátelsky!

»Ale chtěl jste přece na Severní nádraží…«

»Podívejte se do zpětného zrcátka. To černé auto. Sledují mne.«

»Kdo?«

»Valoni.«

»Ach,« udělal šofér.

Nejdřív jeli k burze.

Černé auto se čtyřmi chlapíky za nimi.

»Teď k Justičnímu paláci, sire?«

»K Jus… no dobrá.«

Tak jeli k Justičnímu paláci.

Černé auto se čtyřmi chlapíky tam jelo rovněž, těsně za taxíkem.

Tohle ale není nijak příjemné, pomyslel si Jakub.

»Ještě kousek dál,« poprosil Jakub.

»K parku du Cinquantenaire?«

»K parku du Cinq… v pořádku.«

Jeli tedy přes bulvár de Waterloo na severovýchod.

Černé auto též.

Dojeli k bulváru du Régent, vedoucímu na sever. Černé auto se čtyřmi chlapíky za nimi, jako by ho vlekli za sebou na laně.

Ohavné, pomyslel si Jakub, skutečně ohavné.

Taxi zabočilo do rue de la Loi. Černé auto též. Tak takhle to dál nejde, rozhodl se Jakub.

»Zastavte prosím tam vpředu u novinového stánku!«

»Zajisté, sire!« řekl taxíkář vlámskou angličtinou.

Zastavil před novinovým stánkem. Černé auto zastavilo asi osm metrů za nimi.

Jakub vystoupil, koupil si vydání »La Dernière Heure« a vešel do telefonní budky vedle stánku. Nad přístrojem visela tabulka s nápisy ve čtyřech jazycích. Jakub si vyhledal »Tísňové volání – policie« a trojmístné číslo. Jakub je vytočil. Ohlásil se francouzsky mužský hlas.

»Do you speak English?«

»Just a second, sir.«

Jiný mužský hlas se zeptal anglicky: »Co pro vás mohu udělat, sire?«

»Dobrý večer,« řekl Jakub. »Mluvím z telefonní budky před domem rue de la Loi 8. Úplně opilý šofér ještě se čtyřmi zcela opilými kumpány tu dělají hrozný rámus. Je to skandál. Ti muži mají pistole. Každou chvílí se tu může stát neštěstí.«

»Jaké číslo má to auto?«

Jakub si málem vykroutil krk, aby číslo přečetl.

»B 85674,« oznámil pak.

»Hned jsme tam. Zůstaňte u telefonní budky. Budeme vás potřebovat jako svědka.«

»Samozřejmě, strážmistře,« řekl Jakub.

Vrátil se k taxi a sedl si dozadu.

»Ještě chvíli počkáme.«

»Okay, sir.«

Za čtyři minuty se ozvalo vytí sirény. Přiřítila se policejní hlídka a zabrzdila před černým autem. Ven vyskákali ozbrojení policisté, vyvlekli ven naprosto zkoprnělé pány s obličeji zabijáků a začali na ně hulákat. Pánové hulákali na policisty zpátky. Seběhli se lidé. Auta troubila. Večerní provoz se zarazil.

»Teď,« řekl Jakub. »Jedte prosím na Severní nádraží.«

»Yes, sir.« Šofér se rozjel a ustaraně vrtěl hlavou. »Ostuda,« mumlal si.

»Copak?« pátral Jakub.

»Ti špinaví Valoni. Jaký dojem si udělají cizinci o Belgii!«

»Ale prosím vás,« uklidňoval ho Jakub. Milý kníže Metternichu, srdečné díky! Na Severním nádraží šel Jakub na poštu a vyplnil formulář telegramu. Text zněl: + rubinstein associates new york stop happy birthday to you dear rubi stop cordially yours cortez +

Bylo to smluvené znamení: Jakmile Rubi dostane telegram do rukou, zruší konto seňora Miguela Santiaga Corteze. Přirozeně to znamenalo, že šek na dvě stě tisíc dolarů, který Jakub dal tomu šejdíři Rouvierovi, nemá krytí. To je ovšem smysl celého představení, pomyslel si Jakub. A Rubi ke všemu ještě vydělal dvacet tisíc dolarů. O pět tisíc míň než já se svými prezervativy.

»Normální telegram?« zeptala se slečna za přepážkou anglicky.

»Bleskově.«

»Desetinásobný poplatek! Blesk je to nejdražší!«

»Někdy, milé dítě,« zahovořil přívětivě Jakub Formann, »je to nejdražší to nejlacinější.«

54/

Dojeli do krátké Klášterní aleje teprve ve 20 hod. 40 min. Bentley tam už parkoval. Jakub vystoupil a pozdravil obchodního atašé. Ten byl rozladěný. »Máte tři čtvrti hodiny zpoždění!«

»Je mi líto.«

»To jsem mohl Claire říci aspoň na shledanou.«

»Přestaňte už s těmi vašimi ženskými,« řekl Jakub. »Ven, pomozte mi!« Ve třech vlekli Jakubovy těžké kufry z taxi do bentleye. Taxikář se ještě jednou omluvil za ty hnusné Valony.

»Myslíte, že je to jinde lepší?« řekl smířlivě Jakub a nasedl do bentleye. Atašé se rozjel. Za dvě hodiny dojeli k poslední železniční stanici na belgickém území před francouzskými hranicemi. Poslední stanice se jmenovala Frameries. Juarez zastavil.

»Dejte mi můj pas,« požádal Jakub.

Dostal zfalšovaný pas na jméno Fletcher a dal za to Juarezovi pravý pas na jméno Miguel Santiago Cortez. Pak vytáhli Jakubovy vepřovicové kufry z vozu. Kufr s belgickými franky zůstal pochopitelně v autě.

»Ve dvě hodiny patnáct minut mi jede vlak,« řekl Jakub, když společně vlekli zavazadla přes náměstí do čekárny malého nádraží. »Vy se mezitím rozjedete do Paříže za panem Arnuschem. Nesmíme ztrácet čas.«

»Co budete mezitím dělat, než vám přijede vlak?«

»Budu si trochu číst,« řekl Jakub a vytáhl tenkou knížku z kapsy. Byla napsaná anglicky a jmenovala se OSUDOVÝ BOJ VALONŮ A VLÁMŮ.

55/

»Ach ano,« prohlásil Mr. Fletcher nazítří dopoledne se zasněným pohledem na Mrs. Fletcherovou, «přece jen je to hezké, když je člověk zas doma.«

Seděl vedle své choti na líbezně prohnuté recamière v salónu přepychového apartmá v hotelu CINQ CONTINENTS v Paříži. Všude postávaly velké stojací vázy plné rudých růží. Vonělo to tu jak v květinářství nebo v pohřební síni. Vpravo od Jakuba seděl obchodní atašé Amadeo Juarez, vlevo od něho starý přítel ze školy Franzl Arnusch. Jakub políbil Mrs. Fletcherovou na šíji. Předla jak kočka.

»Ještě rychle obchodní záležitosti,« řekl Franzl. S těmi slovy podal Jakubovi diplomatický kufřík z PX v Linci. (Zajíček! Nutně musím za ním, vzpomněl si Jakub. Ale ne teď. Teď musím ještě vyřídit jiné věci.) Devizový kontrolor jmenovaný spojeneckou Kontrolní radou pro osvobozené Rakousko otevřel kufřík. Jakub spatřil roztomilé zelené svazky bankovek.

»Prosím pěkně,« začal Franzl. »Tady by bylo padesát procent z dolarové protihodnoty za belgické franky, které jsi vyfoukl tomu Rouvierovi. Tedy ne celých sto tisíc dolarů, nýbrž jen asi osmdesát tisíc, protože při zpětné výměně museli pařížští šíbři taky něco vydělat, jasné.«

»Jasné,«,souhlasil Jakub. »Byli jste opravdu pilné dětičky!«

»Hned jak přijel Amadeo, vyrazili jsme za šmelináři. Za všemi, co jich znám. Jeden nebo dva by nemohli mít pohromadě tolik dolarů na hotovosti. Přesto je v tvém diplomatickém kufříku takových stopadesát tisíc dolarů, neboť jsme si dovolili směnit i to jehelné, co sis vydělal v Antverpách soukromě, lim bychom mohli ten kšeftík pokládat za uzavřený.«

»Franzle, nejmilejší kamaráde, musíš mi udělat jednu laskavost, a to co nejrychleji!«

»S radostí, milý příteli. Co to má být?«

Jakub předal příteli seznam sedmapadesáti adres v Německu a dva tisíce osm set padesát dolarů.

»Poukaž prosím tě tyhle peníze okamžitě Rubimu. Ať koupí pětkrát sedm padesát balíků CARE a pošle na tyhle adresy. Pochopitelně s vymyšlenými odesilateli.«

»Co je to za lidi?«

»Příbuzní mých přátel,« sdělil Jakub stručně a vděčně si „vzpomněl na válečné zajatce v antverpském přístavu.

»Udělám to ještě dneska,« slíbil Franzl Arnusch.

»A já ti upřímně děkuju,« řekl Jakub.

»My děkujeme tobě,« pronesli Laureen a Franzl sborem.

»Za co vlastně?«

Franzl ukázal na stojací vázy. »No, za tvůj nápad s tou velkou láskou! Klaplo to skvěle. Celé město mluví o vás dvou! Ti dva zamilovaní v Paříži! Teď ovšem musíte co nejdříve zmizet, Amadeo a já můžeme zůstat. Já dokonce musím. Mám tu ještě něco na vyřizování. Jak už to tak chodí v lidském životě.«

»Odcestujeme, Franzle,« řekla Laureen svým hlubokým, prokouřeným hlasem a škrábala Jakuba na zádech. (Byla mu naproti na Severním nádraží a předvedla nevídané scény. I potom v hotelové hale.)

»Co nejdál, šéfe!« poradil Franzl.

»Myslím, že si zajedeme na Côte d’Azur,« uvažovala Laureen. »Tam teď není sezóna, ještě se tam nehemží všichni ti ordinérní turisté, budeme mít Cannes a Antibes a Monte jen pro sebe. Líbí se ti „Eden Roc“ a „Hôtel du Cap“ na Cap d’Antibes, miláčku? Ach, promiň, vždyť ty je ještě neznáš.« Vášnivě Jakuba políbila. »Teď všechno poznáš, společně se mnou!«

»Hm.«

»Chtěla bych, abychom se vzali doopravdy! Jsi mužem mého života, Jakube – a nijak se neostýchám to říci před našimi přáteli.«

»To je od tebe báječné.«

»Už jsem objednala dvě jízdenky do spacího vozu v „Train bleu“ na dnes večer, darling.«

»To je velice, velice milé, Laureen,« řekl Jakub. Najednou vstal.»Kdybyste mě teď omluvili – ještě si musím něco vyřídit.«

56/

Tohoto odpoledne koupil jistý Mr. Jerome Howard Fletcher v rue de la Paix velmi krásný smaragdový prsten s kamenem neobyčejné čistoty. Tento velmi krásný smaragdový prsten stál třicet pět tisíc dolarů. Vždycky jsem dával moc velké spropitné, pomyslel si Jakub.

Když pak prsten podal Laureen, dala se Laureen do strašlivého pláče.

»To… to je poprvé v mém životě, že mi nějaký muž něco daroval!« vyrážela ze sebe.

»No, někdo s tím už musel začít,« mínil přívětivě Jakub.

Vrhla se na něho jako divoká šelma. Jakub se málem skácel. Za dvě minuty nato už leželi v posteli.

Vyvíjeli činnost po čtyři hodiny. Na konci čtvrté hodiny se Jakub podíval na hodinky. Velmi něžně. Neboť na ruce, na níž byly hodinky, spočívala i Laureenina hlava. Kruci, pomyslel si Jakub, už tak pozdě? Teď ale šmytec, jinak zmeškám veškeré přípoje! Jak bych Laureen uspal? Ach, už vím, jak Laureen ukolébám do sna. Dal se do díla.

Laureen začala prudce supět.

»Co to má znamenat? Co to je?«

»V Číně tomu říkají „čínské sáňky“.«

»Oh… to je šílenost… to nevydržím!… Ještě, dělej to ještě!… Kdo tě to naučil, ty zpustlíku?«

»Má chůva.«

Po skončené čínské sáňkovačce se Laureen sesunula ke straně a vyčerpáním v mžiku usnula. No tak, vždyť jsem to věděl, pomyslil si Jakub. Jak už jsme říkali, jeho fyzické zásoby byly nevyčerpatelné.

Přesně v osm hodin se rozřinčel telefon vedle postele, Laureen zabručela, překulila se, s obtížemi se probudila, roztřesenou rukou vzala sluchátko.

»Je dvacet hodin, Mrs. Fletcherová. Váš pan choť nám dal příkaz, abychom vás vzbudili,« cukrovala telefonistka.

»Vzbu…« Laureen pustila sluchátko zpátky do vidlice. Zděšeně zírala na polštáře. Ležela v posteli sama.

»Jerome!«

Mohla křičet, jak chtěla – Jakub se neobjevil. A s ním jeho peníze a všechny jeho obleky a všechny jeho kufry…

Přibližně ve stejnou dobu dorazil bentley neskutečně ošklivého argentinského obchodního atašé Amadea Juareze na francouzsko-německou hranici u Štrasburku. Tady Jakub vystoupil. Jako Jerome Howard Fletcher přejel hranice se všemi svými kufry – s výjimkou jediného. Policisté a celníci nezjistili nic závadného.

Na německém území předložil Jakub »travel-orders«, které pro něho zfalšoval milý Josef Mader a – konečně zas jednou – svůj pravý pas. Všechny papíry byly vystaveny na jistého Jakuba Formanna.

V Kehlu, v první železniční stanici za hranicí, stál bentley se značkou CD. Argentinský obchodní atašé už nějakou dobu čekal. Předal Jakubovi i diplomatický kufřík s přibližně sto tisíci dolary. Pánové se rozžehnali.

»Já bych s vámi počkal,« omlouval se obchodní atašé, »ale musím co nejrychleji zpátky do Paříže.«

»Proč tak naspěch?«

»Yvonne má mladší sestru. Bydlí v Le Havru. Dnes přijela do Paříže na návštěvu. Yvonne tvrdí, že její sestra je skoro ještě lepší… a že ve třech… nemusím mluvit dál?«

»Jistěže ne,« ujistil ho Jakub. »Mnoho štěstí, Amadeo.« Díval se za bentleyem, jak se řítí zpátky. A přitom je ten chlap ten nejošklivější mužský, jakého jsem kdy viděl. Takže v tomhle to nebude! Teď si ale chci udělat i já sobě bene. Zasloužím si to. A mám na to chuť už celou věčnost…

Malý dotaz u policisty stačil, aby se Jakub dozvěděl, kde tu kvete černý trh. Tam nakoupil chutný, kořeněný žitný chleba a pět konzerv s vepřovým sádlem. Na lavičce v parku otevřel Jakub jednu konzervu a dopřál si několik porcí svého milovaného pokrmu. Ach ano, myslel si šťastně, to je pošušňáníčko. Konečně zas chleba se sádlem po všech těch sajrajtech – ústřicích a humrech a langustách a filetách Wellington a žabích stehýnkách a hruškách se zmrzlinou a horkou čokoládovou polevou –, které musel namáhavě do sebe soukat v uplynulých dnech. A tohle bylo americké vepřové sádlo! V něm bylo dost cibule! Ach, a ty škvarky! Takové škvarky Jakub ještě nejedl! Ty čtyři další konzervy dostane Josef, můj milý padělatel v Mnichově, říkal si, dojatý sám nad sebou, Zaslouží si to. Za tak kvalitní práci! S plnou pusou došel k nádraží a v poklidu počkal na příjezd »Orient-Expresu«, který ho dovezl zpátky do Mnichova.

Tou dobou se nalézala Mrs. Fletcherová v ložnici svého apartmá, ležela na břiše v posteli, neovládaně vzlykala, a pěstmi bušila do polštářů, tělo se jí křečovitě svíjelo. Byl to hrozný pohled, ještě štěstí, že to nikdo neviděl. Vedle ní ležel dopis. Laureen ho po probuzení našla a přečetla. V dopise stálo:

Moje milovaná!

Neměl jsem odvahu Ti to říci, proto píši. A nechám Tě vzbudit v osm hodin.

Abys nezmeškala vlak. Až se tedy v osm hodin vzbudíš, najdeš tento dopis.

Vím, že Ti způsobím velkou bolest – ale nejde to jinak. Nemohu přece jet s Tebou na Riviéru, když musím zpátky ke svým vejcím, a to co nejrychleji.

Promiň mi to. Vlak stihneš snadno, jede až o půlnoci. Děkuji Ti za veškerou Tvou dobrotu. Snad se ještě někdy setkáme. Kdo ví? Něžně Tě objímá Tvůj Jakub, v němžs našla přítele na celý život. Tisíc pusinek!

P.S. Portýrovi jsem řekl, že jedu napřed na Riviéru. Nedělej si starosti.

57/

»Vy zatracený mizero,« slyšel Jakub rozzuřený hlas. Bylo to 9. února 1947. Jakub seděl na bedně v jedné z bývalých továrních hal nedaleko Frankfurtu nad Mohanem. Na druhé bedně seděl Wenzel Prill. Kolem nich pípalo přibližně sedm tisíc kuřátek. Zvenku hřměl hlas dál: »Líné prase! Myslíte, že vám to budu říkat desetkrát, že máte ty baterie vyčistit? Chlape, byl jste v partaji?«

Ustrašený hlas: »Prosím, ne.«

Rozzuřený hlas: »Proč ne?… Ech, chci říci: Kde jste byl, když vládli ti vrahové?«

»Na frontě…«

»SS?«

»Taky ne. Nor… normální voják…«

»K zblití! Kdybyste byl býval v partaji nebo v SS, tak bych teď aspoň mohl požádat, aby vás vyloučili… ech, potrestali! Líná holoto! Zřejmě si myslíte, že jste ještě u Hitlera, co? Nevšimli jste si, že začala úplné nová doba, co?«

»Komupak patří ten sytý hlásek?« zeptal se Jakub.

»Jmenuje se Holzlwimmer. Můj zástupce, když dovolíš.«

»Byl ten Holzlwimmer ve vězení nebo v koncentráku?«

»Koncentrák! Vězení! K smíchu! To je starý nácek! Před rokem pětačtyřicet přesně tak řval na ty chudáky, co mu tady byli vydáni všanc.«

»Jak to, tady?«

»No tady v téhle továrně na letadla! Holzlwimmer, ten tu byl jako úsekový důvěrník Německé fronty práce.«

Jakub strnule zíral na Wenzela.

»A toho ty dosadíš jako dohlížitele!«

»Pochopitelně,« prohlásil Wenzel. »Ve Waldtruderingu a v Bayreuthu jsem to taky udělal. Nenajdeš lepšího. Ti to mají v krvi, kamaráde. Včera nacisti, dneska superdemokrati! Řvou a zastrašují a buzerují. Zkrátka funkcionáři! To není povolání. To je charakter. To se budeš divit, brachu, jak to s nimi půjde dál. My tady jsme jenom takhle maličcí. Ale jen počkej na ty hlavouny v politice, v kultuře, v partajích, v průmyslu! Včera: Jeden lid, jedna říše, jeden Vůdce! Dnes: Svoboda a demokracie! Zítra: Rudá fronta a jednota dělníků. Funkcionáři! Těm patří budoucnost!«

»Na toho maníka se musím jít podívat,« řekl Jakub Wenzelovi. Vyšli ven.

Wenzel pány seznámil. Ctihodný muž, tenhle Ignác Holzlwimmer, řekl si Jakub. Na mou duši! Sebevědomé vystupování. Impozantní zjev. Modré oči, které hledí do života tak zpříma, věrně a opravdově, srdečný smích… Zato když se člověk porozhlédne, co se to vláčí ve sněhové čvachtanici mezi jednotlivými leteckými halami, řekl by, že jsou to samí zvrhlí asociálové, které je nutno popohánět k práci a k troše důstojnosti právě oním neúnavným Ignácem Holzlwimmerem, který ostatně – jak Jakub velmi rychle zjistil – vůbec nepracoval (ba ani za tisícileté říše nikdy nepracoval, zato držení těla podědil přímo od Napoleona).

Pevný byl Holzlwimmerův stisk ruky, jeho slova vřelá: »Jsem rád, že vás konečně poznávám, pane Formanne. Je to vyznamenání, že pro vás mohu pracovat…«

Hm…

Ctí…

Hmmmmm!

Teď si vzpomínám! Četl jsem to v mnichovských NEUE ZEITUNG, před třemi dny. Titulek: »Vyznamenání pro rakouského devizového kontrolora«! A matně si vzpomínám i na následující text. Psali přibližně toto: »Největšího devizového podvodníka v Belgii, Roberta Rouviera, dopadl rakouský agent pátrací devizové služby. Vyznamenání převezme 20. února v úřadu spolkového kancléřství ve Vídni z rukou spolkového kancléře ing. dr. Leopolda Figla osobně za účasti čtyř vysokých státních úředníků.«

Tolik novinová zpráva. Měl jsem takovou radost, že Arnusch Franzl dostane ještě i vyznamenání za to, že jsem švindlíři Rouvierovi vyfoukl dvě stě tisíc dolarů. A teď tenhle Holzlwimmer tady mluví o vyznamenání, že pro mne může pracovat!

Poklepal říznému pánovi po rameni.

»Radost je zcela na mé straně, pane Holzlwimmere.«

»Děkuji, pane Formanne! Dělám, co můžu! Leckdo z těch chlapů – jako tady ten – ještě pořád nepochopili, oč jde. Myslí si, že si tu mohou pohodlně vegetovat s americkými dávkami a s uhlím pro rodiny a se zajištěnou existencí. Nemějte strach! Já už jim provětrám faldy!«

»O tom jsem přesvědčen, pane Holzlwimmere.« Provětrám faldy – pěkně řečeno!

»Konám pouze svou povinnost! Pan Prill mi svěřil odpovědné místo. Cením si té důvěry. Když barbarský bezprávní stát málem zničil vlastní lid, je pro každého počestného občana samozřejmostí, dřít do úmoru při budování otčiny – v míru, svobodě a demokracii, jako hráz proti Východu.«

»Proti komu?«

»No, proti Rusům! Kdo jiný by v Evropě mohl zastavit rudý příval? Itálie? Francie? Rakousko? K smíchu! To jsou samí měkkýši! Jako už za války! Ne, tahle úloha je přisouzena nám, pane Formanne!«

»Nu ano, pane Holzlwimmere,« řekl Jakub. »Povězte mi, pane Holzlwimmere« (to jméno se Jakubovi líbilo), »vy jste tu byl již dříve?«

»Ano, pane Formanne. Stavěla se tu letadla. Centrála byla ale nedaleko Berlína. Přirozeně ji vybombardovali. Ale odborníci tu ještě jsou, schovaný materiál a stroje tu ještě jsou! Já to přece musím vědět. Byl jsem tam dost často! Na rozkaz, chápete? Aby si na mne otvírali hubu! Zvlášť jeden nácek! Jmenoval se Hohlweg, svině jedna! Samozřejmě je dnes superkomunista!«

»Samozřejmě,« řekl Jakub.

»Pěkný mizera! Je teď úplně nahoře! Pořvává v Německé správě pro obchod a zásobování, jako hulákal kdysi na mne za nacistů. Zásobování, to jsou samozřejmě hlavně potraviny… Proč se tak díváte? Ach, protože jsem i s potravinami… ano, je to skutečně legrační, hahaha!«

»Hahaha, pane Holzlwimmere.«

»Všichni ti náckové teď jsou přirozeně s Rusy jedna ruka. Co myslíte, že se teď peče ve východní zóně? Co myslíte, že tam vzápětí propukne? Američani jsou tak naivní! Těm to dojde tak za pět minut dvanáct! A pak musíme zasáhnout my, pane Formanne! My! Důvěra za důvěru! Demokracii si zaslouží jen ten, kdo ji ze všech sil hájí!«

»Krásně jste to řekl, pane Holzlwimmere!«

»To je zkrátka můj názor! Na mne je spoleh, pane Formanne! U mne…« – U mně říká ta oslizlá svině, žasl Jakub – »u mně se ti lumpi naučí, co to je demokracie! A kdyby to mělo denně trvat do půlnoci!« Jakub se tázavě ohlédl po Wenzelovi. Ten řekl vážně: »Pan Holzlwimmer pořádá pro zdejší pracovníky pravidelné večerní kursy. O právech a povinnostech jednotlivce v demokracii!«

»Chvályhodné, chvályhodné,« mumlal Jakub a myslel si: Ani ne před třemi roky jsi ještě držel večerní kursy o podstatě a cílech Německé fronty práce.

»Pan Holzlwimmer je i jinak neúnavný,« vysvětloval Wenzel. »Udělal vynález, který není jen tak ledajaký.«

Holzlwimmer zrůžověl. »Za pár měsíců ta kuřata začnou snášet, že, a pak se taková věc hodí.«

»Jaká věc?«

»Pojď se mnou do kanceláře,« vybídl Jakuba Wenzel.

»Rád. Ten rámus a to pípání… kolik máme těch zvířátek?«

»Dvacet osm tisíc v pěti halách, pane Formanne!« hlásil řízně Holzlwimmer. »Všechna zdravá a čilá! Budou snášet vynikající zboží. A právě proto jsem v noci nemohl spát a lámal jsem si hlavu a… Nezajdeme do kanceláře pana Prilla?«

58/

Jakub ztratil řeč.

Na Wenzelově stole stál Holzlwiminerův vynález, vyrobený podomácku jako model. Wenzel ho vyňal ze skříně.

»Ten model jste dělal také vy, pane Holzlwimmere?«

»Po nocích. Dovolte, abych tu věc krátce vysvětlil, pane Formanne. Pod všemi snůškovými bateriemi jsou běžící pásy. Tady, vidíte… a tady a tady… Slepičí vejce padají přímo na dopravníkové pásy. Jsou chráněny proti jakémukoli cizímu zásahu. Ten ksindl nebude moci nic ukrást. Měkký materiál, možná plátno, aby se vejcím nic nestalo. A tady, vidíte, se pásy setkají! Sběrné místo! Do něho se dostaneme – díky různým zabezpečovacím opatřením – jen přes místnost, kde je velící štáb!«

Jakub se nadechl.

»To je věc, co?« ptal se Wenzel.

»Můj kompliment, pane Holzlwimmere.«

»Pouhá povinnost. Ve sběrném místě kloužou pak vejce do aparátu, který je svou podstatou velice jednoduchý. Počítadlo. Kolejnice s transportním pohonem. Na konci se větví, jedno vejce je posunováno mechanickými dvířky nalevo, druhé vejce napravo. A tady zas vycházejí ven, do plnírny.«

»Ale proč ta vejce rozdě…« začal Jakub. Sám se přerušil. Neboť Jakub pochopil. »Krucinál!«

»Co?« zářil Wenzel, zatímco Holzlwimmer tu stál v pozoru, s modrýma očima demokrata. Nebylo v nich stopy falše. »Výroba bude poloviční, aniž si toho kromě nás někdo všimne! Při tolika vejcích… Zkrátka nemáme větší výnos! Beztak bude až dost vysoký.«

Jakub ze sebe nedostal slovo.

»Říkejme té jedné půlce bílá vejce a té druhé černá vejce,« navrhl Holzlwimmer. »Bílá vejce dodáme…« – dodáme, řekl ten člověk!, zaregistroval Jakub – »příslušným sběrnám a tak dále, černá rozdělíme my sami.«

»My sami…!«Jakub se podíval na Wenzela. »Ta přijdou na černý trh. Víš, že tam dostaneš desetkrát až dvanáctkrát víc?«

»To není žádné obohacování,« vysvětlil Holzlwimmer. »Ostatně jako projev díků jsem za svůj vynález dostal od pana Prilla podílnictví.«

»Podílnictví?«

»To je okay, Jakube,« řekl poloviční právník Prill. »Máme s panem Holzlwimmerem smlouvu. Dodá nám dopravní kolony a spolehlivý personál a postará se, aby nás při našich dodávkách nikdy nikdo neobtěžoval.«

»Jak… jak to chcete zařídit, pane Holzlwimmere?«

»Kamarádi z dřívějška! Jsou tady a v Bayreuthu a v Mnichově u policie. Právě dávám dohromady tuto organizaci. Kamarádi, naprosto spolehliví! Pan Prill říká, že prý máte skvělého padělatele?« Moment, moment, to je na mne nějak moc rychle, pomyslel si Jakub a řekl: »Ano, mám.«

»Výborně. Také dostane nějaká vejce. Dodá nám cestovní příkazy a falešné doklady.«

»Falešné doklady k čemu?«

»No přece k autům. Jsou samé kradené.«

»Vy jste už nakradli auta?«

»Ještě ne,« řekl HClzlwimmer. »Vždyť ještě nemáme vejce. Postupuji krok za krokem. Všechno podle přesného časového plánu. Šoféry vybírám osobně. Vyznám se kolem Frankfurtu lépe než vy, pánové. Tabulky s čísly si uděláme sami. Kamarádi u policie dostanou taky svůj rebach – eh, podíl – a vždycky včas oznámí razii.«

»No, vybral jsem správného člověka, Jakube?« zeptal Wenzel.

Jakub tu ještě pořád stál s otevřenými ústy.

»Člověk má přece odpovědnost,« pronesl skromně funkcionář. »Uvažte, pane Formanne: Když odevzdáte všechna vejce – jak by se to zneužilo! Jak by s nimi státní a polostátní orgány šmelily! Věřte mi, mluvím ze zkušenosti! Je něco takového v zájmu naší mladé demokracie? Není, prohlašuji! Obecné blaho je nad blaho osobní!«

»To tvrdím také,« zašklebil se Wenzel.

»V zájmu naší mladé demokracie, kterou musíme pěstovat a hýčkat jako něžnou květinku, je, aby se vejce dostala mezi co možná nejvíc lidí, aby je mohl dostat prakticky každý – bez dirigismu a byrokracie. Něco takového zásadně odmítáme!«

»Rozhodně,« souhlasil Wenzel.

»Je to jen otázka investic. Ten plnící stroj se musí pochopitelně teprve postavit. I pro další dva dvory. Auta budou stát peníze. Policejní úřady jakbysmet. Prodejci…«

Jakub si se zděšením uvědomil: Kde všichni šmelí, nemůžu si dovolit sám nešmelit! (Z čehož vidíme, že jeho úsilí vzdělávat se už neslo plody, pokud zde ovšem nesehrála svou roli Jakubova dobrá paměť, neboť výrok Dona Carlose »Kde všichni milují, nemůže Carlos nenávidět« se Jakubovi – tolik potřebujícímu lásku – uchoval v paměti ze školních let.)

Jakub řekl. »Peníze mám. Dolary. Kolik jen budete potřebovat, pánové.«

59/

Dveře byly zavřené.

Jakub zaklepal. Nikdo neodpovídal. Jakub znovu zaklepal. Nic. Jakub vzal za kliku. Úplně zlehka. A v ruce mu zůstaly i dveře. Pak mu vyklouzly a propadly se do temnoty. Vyšplíchla voda. Jak to, voda? podivil se Jakub. Ty dveře jsou ale zpráchnivělé, hrůza! A na krok není vidět. Svíticí ručičky jeho leteckých hodinek (získané na černém trhu) ukazovaly 6 hod. 58 min.

Popošel o dva kroky.

A spadl do ledové vody. Ale jak to? dumal, když lapal po vzduchu. Jak to, že ledová voda? V příštím okamžiku se rozsvítila slabá elektrická lampa. Stála na nočním stolečku. Stoleček stál na lávce. V příštím okamžiku (člověk se ne a ne dostat k přemýšlení, říkal si Jakub) se ozval pronikavý výkřik. Jakub se prudce obrátil. Kdosi za ním se skácel do ledové vody. Mladá žena. Velmi atraktivní mladá žena, zjistil Jakub ve světle lampičky na nočním stolku. (V tomto ohledu byl Jakub mimořádně rychlý.) Jedna z nejatraktivnějších žen, jakou kdy v životě viděl. Dáma zmizela, vynořila se a křičela o pomoc. Jakub k ní krauloval a vzal ji do náručí. Ajejejejeje! Ta dáma je tedy vyzbrojena-taková ňadra! Kdybych uměl psát – mohl bych o jejích ňadrech napsat knihu. Zvlášť teď, když jí ňadra v ledové vodě ztuhla a… a dáma má na sobě jen noční košili, která se pochopitelně celá promočila, také vidím všechno, když se na dámu dívám níž a níž. Díval se níž. Páni, o zbytku bych mohl napsat tři díly na pokračování. Nejraději bych hned, v ledové vodě… Jak že byl ten verš? A mimochodem, dobře vychovaný člověk se nejdřív představí, že?

»Přeji překrásné jitro. Jmenuji se Jakub Formann. Rukulíbám, milostivá paní.«

»Zbláznil jste se?« křičela dáma.

»Ale vy mě přece očekáváte!«

»Já… vás?«

»Přece jsem předem speciálně poslal jednoho člověka, aby mě ohlásil na dnešek… Šups, vyplivněte to! Pořádně! Ještě Víc!« Poklepával dámu po zádech. Paní se dusila, kašlala a vyplivovala vodu, neboť se na chvíli ponořila pod hladinu. »Proč jste mě pouštěla, paní Jaschková? Jste přece manželka pana inženýra Karla Jaschkeho z Niesek od firmy Christoph a Unmack v Lužici?«

»Ne! Nejsem! Pomoc! Blázen! Okamžitě mě pusťte!« křičela dáma.

»Když vás pustím, půjdete mi zas ke dnu! Takže vy nejste paní Jaschková?«

»Ne! Ne! Ne.« Dáma začala být hysterická. A její prsní bradavky byly stále tvrdší. »Jmenuji se Malthusová! Doktorka Ingeborg Malthusová! Jaschkovi bydlí vedle. Spletl jste se v domě!«

»Ježíš, to je mi ale trapné…« koktal Jakub.

»A jakým právem jste mi tady vylomil dveře?«

»To přece ne. Přímo mi vypadly z ruky. Klepal jsem. A když jsem po dlouhém klepání nedostal odpověď…«

»Mám pevný spánek…«

»Musíte mi opravdu prominout… Jak to… Jak to, že u vás se hned za dveřmi spadne do vody?«

»Protože to není žádný normální dům… Podívejte, že byste mi konečně pomohl na sucho!«

»Jistě, jistě. Z rozčilení jsem ztratil hlavu. Pojďte, já vás potlačím.« Udělal to. Voda kapala. Tedy, má ta ženská ale zadeček! Velký Bože! A ke všemu je u té ženské naprosto zřetelně…

Jakube, vzpamatuj se!

Vytlačil dámu z vody a vyšplhal se za ní. Na lávce stála postel, úzká skříň a velká truhla na šaty, na níž ležela hromádka knih – podlouhlé pocket-books americké armády. Jakub je znal. Pochopitelně nikdy nepřečetl ani jednu.

»Košili dolů!« zavelel ustaraně.

»Vy jste… Pusťte mě!… Budu křičet!… Budu křičet! Nemůžete mě přece jen tak svlékat, vy šílenče!«

»Musí to být. Jinak to bude vaše smrt, a já se musím taky svléknout. Je mi to děsně líto, že musím, ale můj mladý život…« Jak řekl, tak učinil. Pak frotýroval dámu, která teď ležela úplně nahá na posteli. Nekřičela. Začala tiše sténat. Jakub frotýroval silněji. »To člověku udělá dobře, co? Teď se otočte! Na záda prosím…« Obrátila se. Božíčku.

»Přijel jsem z Mnichova na kole… Při tomhle počasí to není žádný med. Zmýlil jsem se tedy v domě… Teď stehna… Co že jste? Lékařka?«

»Novinářka… Lýtka taky, prosím.«

»S radostí, paní doktorko. A ten… ten zbytek?«

»Když budete tak laskav, pane… Jakže se jmenujete?«

»Formann. Jakub Formann. Jak to, že jste… teď hrudník, nejdřív levou stranu… Jak to, že jste taky spadla do vody?«

»Protože… Ne tak silně! Jemně, pane Formanne, jemně!«

»Pardon…«

»Protože jsem se tak vylekala, když jsem se probudila a rozsvítila! A tak jsem vylezla z postele… teď druhou stranu hrudníku… na nesprávné straně… Vidíte, když se to udělá, spadne se rovnou do Staffelského jezera.«

»Do čeho?«

»Do Staffelského jezera! Murnau leží na Staffelském jezeře. Ze své postele smím vstávat jen na… uuuuuuh!… druhou stranu, to je totiž kůlna pro člun, pane Formanne! Myslím, že v podpaždí jsem ještě mokrá…«

»Máte pravdu. Jak to, že kůlna pro člun?«

»Protože v tomhle Murnau se nenašlo pro mne žádné jiné… Och, vy mě šimráte!… Ne, to ne! Ale ano, ano! Ještě!… místo! Všechno přeplněné uprchlíky!… Děkuji, vlasy si už udělám sama…«

»Kůlna pro člun,« opakoval Jakub. »A kde je člun?«

»Lehněte si teď vy na záda! Teď osuším já vás! Ukradený, pochopitelně.«

»Pochopitelně… oh… oh… ne… jinak musím…«

»Co, pane Formanne?«

»Nic, paní doktorko… jen pokračujte… to bylo jen momentální předráždění… božíčku, to jednomu dělá ale dobře…«

»Líbí se vám to?«

»Velice paní doktorko.«

»Vy jste ale silný!«

»Ach, jsem daleko silnější, ale ta studená voda…«

»To mě vůbec nenapadlo! Pane na nebi!«

»Teď prosím už přestaňte, jinak přece jen budu muset… Co… co děláte v Murnau na Staffelském jezeře, paní doktorko?«

»Ilustrovaný časopis.«

»Jak prosím?«

»Vy špatně slyšíte?«

»Ne… Silněji! Tam můžete klidně silněji!… Ilustrovaný časopis?«

»Ano, to je totiž tak…«

Popadl ji do náruče.

»Potom! Nejdříve se musíme postarat, abychom se zahřáli,« řekl Jakub Formann.

60/

Dáma, která 15. února 1948 kolem deváté hodiny zrána spěšně ujížděla na kole obcí Murnau, měla na sobě svetr, pod nímž se daly zahlédnout svalnaté paže, zato však ani stopy po ňadrech, dále skotskou zavinovací sukni, sepnutou nahoře – protože byla příliš úzká – s mohutným zavíracím špendlíkem. Sukně se při každém šlápnutí do pedálů doširoka rozvírala, takže se objevovaly chlupaté mužské nohy včetně lososově růžových hedvábných kalhotek s kraječkami. Pánské boty, do nichž byla dáma obuta – punčochy neměla – vydávaly při šlapání čvachtavé zvuky. Voda kapala. Dáma měla na nosiči velký uzel a chlebník bývalého německého wehrmachtu, byla neholená, měla vlasy s pánskou frizurou a široký úsměv pro každého, kdo na ní udiveně zíral, a těch bylo nemálo.

Na hlavní ulici se dámu pokusil zastavit nějaký americký voják. Dáma zvolala: »Polib mi prdel!« a zvýšila rychlost. Konečně dáma dorazila – nijak udýchaná, ač poslední úsek cesty byl poměrně strmý – na statek sedláka Attingera. Ve vchodu do hlavní budovy, chráněna před ledovým větrem, čekala paní doktorka Ingeborg Malthusová.

»Co bylo?« ptala se ustaraně.

»Co by bylo?« opáčil Jakub Formann, přehodiv elegantně nohu přes tyč, při čemž opětovně předvedl v celé kráse lososově růžové kalhotky.

»Myslela jsem, že už nepřijedete.«

»Jakub Formann přijde vždycky,« oznámil Jakub vážně. »Nepůjdeme dovnitř! Tvoje kalhotky jsou mi příšerně těsné, Ingelinko.«

Ztuhla. »Vážený pane,« řekla pak hlasem, v němž cinkal led, »velice si vyprošuji, abyste se mnou hovořil tak buršikózně. Jmenuji se doktorka Ingeborg Malthusová – a pro vás, pane Formanne, ještě stále „vy“!«

»Ale…«

»Ale co? Ach tak. Jste tedy značně primitivního založení, pane Formanne. Opakovaná sekrece hormonu hypofýzy vás nikterak neopravňuje k takové humpolácké důvěrnosti. To si vyprošuji.«

»Opakovaná co?«

»Sekrece hormonu hypofýzy. Snad víte, co je to hypofýza, pane Formanne.«

»Samozřejmě,« prohlásil Jakub. Čerta starého věděl. Musí to ale nějak souviset s tím, co jsme včera provozovali, pomyslel si pln jemného instinktu. Ty zatracená potvoro, myslel si dál, ještě před dvěma hodinami ses svíjela a sténala a kousala mě do ramene.Takové mám obzvlášť rád! Zdá se, že mě paní doktorka nemá moc v lásce. Mimo postel! Zatraceně, vím naprosto přesně: S touhle osobou budu mít ještě přehršli potíží! Nahlas řekl: »Ale zajisté, vážená paní doktorko, domníváte-li se, že máme zůstat u vykání, tak u něho zůstaneme.«

»Děkuji.«

»Není zač, paní doktorko Malthusová.« Stalo se mi už leccos, ale něco takového ještě nikdy!

»Pojdte, pane Formanne,« řekla paní doktorka a vešla do selského stavení, lady bylo nádherně teploučko, v kuchyni stála rozložitá kachlová kamna. U stolu seděl sedlák a zíral na Jakuba. Selka stála u kamen a vykřikla.

»Pozdravpánbu,« pozdravil Jakub s podmaňujícím úsměvem. I paní doktorka Malthusová – v pulovru, kalhotech a ovčím kožichu pozdravila po křesťansku.

»Co je to za člověka?« zeptal se sedlák. Byl nesmírně tlustý a s odporem Upíjel slabý, nazelenalý čaj.

»To je pan Jakub Formann, pane Attingere… pan Attinger, pan Formann. A to je paní Attingerová.«

»Pozdravpánbu,« opakoval Jakub.

»Spadl do Staffelského jezera,« vysvětlila paní doktorka Malthusová. »Musela jsem mu dát nějaké své věci. Vyžehlím jeho šaty u paní Kalderové do sucha. Můžeme jít nahoru?«

»Takhle tu ten pán nemůže běhat!«

»Děkuji, pane Attingere,« Jakub se uklonil. (Skotská sukně se zas rozevřela až ke kalhotkám. Selka Attingerová zaječela.) Jakub zaregistroval, že prostorná místnost byla ověšena těmi nejdražšími orientálními koberci. V pozadí zahlédl křídlo Bechstein a tereziánskou komodu s překrásnými intarziemi. Kultivovaní lidé, ti Attingerovi! A tlustí, velký Bože, jak ti jsou tlustí! pomyslel si Jakub a poptal se: »Čaj vám nechutná?«

»Himlhergotkrucityrknsakrament, skoro ho nespolknu. Ale moje žena říká, že to musí být.«

»Oč jde?«

»Bylinkový čaj doktora Schlichtera! Prý to nejlepší na zhubnutí, říkal doktor.«

»Nadváha je vždycky špatná pro srdce a krevní oběh,« poznamenala paní doktorka Malthusová.

»Tak je to,« souhlasila selka Attingerová.

Jakub už stoupal po vrzajících schodech do prvního patra, sukně se rozvírala, boty čvachtaly. Jakub za sebou zanechával mokré ťápoty.

»Třetí dveře vlevo,« upozornila paní doktorka Malthusová. I ona měla uzel. Nyní šla napřed, zaklepala, uvedla své jméno a vzápětí stála spolu s Jakubem v místnosti, kde byla ledová zima. Jakub viděl tlustě zamrzlé okno, skříň, stůl, postel – železná konstrukce celá rezavá – a klozety a umyvadla v enormním počtu. Umyvadla a klozety, naskládané u všech čtyř stěn vysoko do stropu, zabíraly víc než dvě třetiny prostoru – skutečně hrozivý pohled.

Na posteli seděli šedovlasý starší muž a šedovlasá žena (ale zjevně mladší než on), oba velmi hubení. Také právě snídali. Jakub viděl dva plechové hrníčky, lihový vařič (musí se přece šetřit proudem!), dva plechové talíře a na nich čtyři průsvitné krajíčky suchého chleba.

Paní doktorka Malthusová představila Jakuba. Panstvo na posteli byli pán a paní Kalderovi. Oba měli kolem ramen přehozené přikrývky proti chladu. Oba mluvili nejčistší spisovnou němčinou – jako paní doktorka Malthusová. Fajnová němčina, ale nic do huby, pomyslel si Jakub, zatímco paní Malthusová vysvětlovala situaci a poprosila, aby směla vyžehlit Jakubovy a svoje věci. Bylo jí to dovoleno. Jakub rozvázal svůj uzel a vytáhl z něho mokrý oblek, mokré prádlo a mokrý kabát.

»Musíte nám prominout, že nevstáváme, pane Formanne,« řekla paní Kalderová a uklonila se vsedě. »Je to tu opravdu velice stísněné, jak vidíte.«

»Vidím,« řekl Jakub. »Co si proboha chcete počít se všemi těmi klozety a umyvadly?«

Kalder upil doušek – Jakub rozpoznal řídkou světlou hnědavě nazelenalou tekutinu – a hořce se zasmál. »Co prý si s tím chceme počít, Roxano, slyšelas? Dobrý vtip, co?« Roxana, jeho manželka, usouženě přikývla. Zřejmě to nebyl áž zas tak dobrý vtip. »Tohle všechno sedlák ukradl v roce 1945 z jedné továrny nedaleko odsud – průmyslová keramika – a od té doby to tady přechovává.«

»Ale k čemu?« vyzvídal Jakub.

»Kvůli měnové reformě, pane Formanne, to je jasné.«

»Jaké reformě?«

»Poslyšte! Říšská marka přece nemá vůbec žádnou hodnotu! Takhle to vůbec nejde dál, chápete? Musí přijít měnová reforma a ona přijde, mluví o tom kdekdo!«

»Ach ano, pochopitelně, musí přijít měnová reforma,« souhlasil Jakub a křečovitě si přidržoval skotskou zavinovačku, neboť Roxana na ni a na partie pod ní zírala jako zhypnotizovaný králíček na hada. »Musí přijít, ale nikdo neví, kdy…«

»Právě! A tak sedlák čeká. Má čas. My jsme rádi, že jsme tu našli přístřeší. V Murnau už nic jiného nebylo. Kůlny na čluny u Staffelského jezera už byly přeplněné, když jsme přišli. Musíme být sedlákovi velice vděční, že nám pronajal místnost za tři sta marek.«

»Za rok?«

»Za měsíc, pane Formanne!«

»To tlusté prase hnusné – promiňte, mé dámy.« Já se prostě neumím chovat, pomyslel si smutně Jakub.

»Vůbec se neomlouvejte, pane Formanne,« řekla Roxana. »My tu sedíme v mrazu a spíme v šatech a kabátech, a ráno máme vždycky přimrzlou bradu u přikrývky od zmrzlého dechu – a Attingerovi mají své místnosti dole přetopené a chudákům lidem z města berou za pár vajíček a kousek šunky koncertní křídla a koberce ze Smyrny a co já vím, co ještě. Dokonce i harfu!«

»Jakže?«

»Roxano, prosím tě,…« mumlal Kalder.

»Vždyť je to pravda, Jene! A jsou tak tuční, že musí pít čaj na hubnutí!«

»Viděl jsem.«

»Ach, to jste zdaleka neviděl všechno! Měl byste se podívat do vepřína! Harfa! Harmonium! A koberců tam leží naskládáno do výšky přes půl metru!«

Jakub se na tu bídu už nemohl dívat. Otevřel chlebník nacpaný k prasknutí. Obsah chtěl původně přinést inženýru Jaschkemu. Ten se bude muset spokojit s polovičkou, pomyslel si Jakub. Já ještě něco donesu. A hromadil své dary na stole – slaninu, máslo, kávu, cukr, zavařeninu, masové konzervy, k tomu mouku, žvýkačku, cigarety a tři doutníky.

Ve skladu pro sanitární keramiku, přeměněném na obývací pokoj, se rozhostilo naprosté ticho. Paní doktorka Malthusová a manželé Kalderovi zírali na tu nadílku. Jakub zrozpačitěl. Roxana se křečovitě rozvzlykala. Ještě tohle, pomyslel si Jakub.

»Pane Formanne… pane Formanne… vy jste… jste…«

»Dobrý člověk ze Sečuanu,« řekli paní doktorka Malthusová a Jan Kalder slavnostně sborem.

»Odkud?« pátral Jakub s nedobrým pocitem v žaludku. Všichni tu mluví tak vybraně…

»Brecht!« řekla doktorka Malthusová.

»Předtím jste říkala něco jiného, paní doktorko Malthusová!«

»Sečuan. „Dobrý člověk ze Sečuanu“ je drama od Bertolda Brechta,« vysvětlila paní doktorka Malthusová s jemným úsměvem. Pán a paní Kalderovi se také jemně usmívali.

Zatraceně, říkal si Jakub, zrovna s takovýmihle vznešenými a vzdělanými lidmi se musím tady v Murnau setkat! Kdýbych se nebyl spletl v té kůlně na čluny. Teď jsem zapadl mezi… mezi… je na to takové slovo… Ach ano, zapadl jsem mezi intelektuály, aby to kat spral!

61/

O půl hodiny později…

Dva šťastní intelektuálové se vrhli na Jakubovy dary, třetí intelektuál mu žehlil kalhoty. (Kalderovi zachránili ve svých uprchlických zavazadlech aspoň cestovní žehličku a kupodivu se v prostoře na uložení sanitárních zařízení našla i zástrčka.) A přitom jedl. Polovičku stolu zabrala opraná prostěradla jako podložka, na níž paní doktorka Malthusová žehlila. Druhou polovinu stolu pokryly Jakubovy dary. On sám seděl na odloženém kufru v rohu místnosti. Kdybych se mohl dostat pryč odtud. To žvanění mě přivede k šílenství! Ale nemůžu odtud, dokud ta koza nebeská malthusácká nevysuší moje věci. A to bude ještě chvíli trvat! Piglování předtím bylo veselejší…

Bylo také daleko veselejší, než to nesrozumitelné žvastání, kterému teď musel volky nevolky naslouchat.

»„Člověk“ – dovolte, velevážený, abych zde ocitovala Leona Gabriela – „stojí před otázkou po smyslu bytí, ve kterém bytuje zodpovědně natolik, nakolik ji zodpovídá“.«

»To jste, paní doktorko, uhodila hřebík rovnou na hlavičku. Dovolte ovšem zase vy mně, abych ještě něco ocitoval: „Protože člověk“ – bože, ta marmeláda je výtečná! – „neexistuje in abstracto, nýbrž vždy hic et nunc, v té které konkrétní situaci, v níž je osloven. Existence spočívá obecně v tom, že jsem vždy nutně v jisté situaci, ‚ve zde‘ – řekněme tedy, vezdejší‘ – a speciálně pak v tom, že jako vezdejší jsem s to chápat vše jsoucí, toto ale“ – pozor, prosím! – „jelikož zde nejsem jako věc mezi věcmi, jako v nich in-sistující, a už vůbec ne jim a-sistu– jicí, nýbrž v nich ex-sistující, to jest; vyčnívající povýtce!“– Ty kalhoty ještě neuschly, že?«

»Ne. Děsně nám kolísá napětí. Máte absolutně pravdu, milý pane Kaldere. I u Husserla je tato myšlenka zřetelně vypíchnuta v tom, že prozřeme-li se k podstatě samé, redukuje se nám faktický pobyt nutně na quantité négligeable, přesněji na zanedbatelné nepodstatno. Právě toto vyzávorkování pobytu je ale podle Heideggera nemožné, a to proto, že právě v něm spočívá to, oč jde.«

»Přesně tak, paní doktorko. Ten špek voní. A jak to Heidegger skvostně formuluje: „Bytí jsoucího tkví v jeho existenci!“ Anebo také: „Svět je zde právě tak bezprostředně jako lidský pobyt sám!“«

»Nesmíte ale zapomenout ani na Kierkegaarda, milý pane Kaldere! Právě on tuto pozoruhodnou skutečnost vztahů k sobě samému dokázal podtrhnout jako paradoxní určení ducha coby vztahu vztahujícího se k sobě samému…«

A tak to pokračovalo, dokud nebyly kalhoty a sako konečně vyžehlené do sucha. Jakub se přidržoval starého kufru. Všechno se s ním točilo. Jenom pryč odtud, pryč odtud! Ti tři jsou jasně cvoci! Copak by rozumný člověk vydržel takový blábol?

Jakube, Jakube, řekl mu káravě vnitřní hlas, to přece není blábol, ale intelektuální konverzace a ty jsi hovado nevzdělané! A zdrhnout odtud nemůžeš, poněvadž ti ještě neuschla košile, spodky, ponožky ani kabát.

Paní doktorka Malthusová, majitelka strhujícího zadečku, se ujala košile (hedvábí, dárek od Laureen, z Paříže, uvědomil si Jakub) a prohodila se soucitným pohledem: »My vás nudíme, vidte, pane Formanne!«

»Ale nikterak, milá paní doktorko!« Jakub se rozhodl ke zbrkle opovážlivému kroku. Aniž hnul brvou, pronesl toto: »Ta věc je přece zcela prostá. Člověk je případ jsoucího, jemuž jde o vlastní schopnost bytí. Nebo přesněji, aby mi bylo správně rozuměno – jehož bytí je třeba chápat jako bytí ke schopnosti bytí. Tím, mám dojem, nabývá výraz bytí ke schopnosti bytí naprosto jasný smysl.« A teď mě vypráskají do sněhu, pomyslel si, zděšen sám sebou. Jak jsem vůbec mohl takovou slabomyslnost vypustit z huby? Zjistil, že všichni tři intelektuálové na něho ustrnule zírají. Dobrá, dobrá, nezasloužím si nic jiného, říkal si Jakub. Na mráz se mnou!

Paní doktorka Ingeborg Malthusová otevřela ústa. Jakub se už napůl zdvihl, aby uprchl.

»Božíčku, zformuloval jste to fascinujícím a brilantním způsobem, pane Formanne!« řekla a podívala se na něho úplně tak, jako se na něho podívala v posteli pokaždé, když to na ni přicházelo.

Jakub úžasem žuchl zpátky na starý kufr.

62/

Od tohoto okamžiku byl rovnoprávný, byl přítel, ba víc: střed tohoto osvíceného shromáždění! Paní doktorka Malthusová a pan Jan Kalder mu věnovali svou důvěru. Pokud tomu Jakub dobře rozuměl (dílem to záviselo na jeho nevzdělanosti, dílem na tom, že noví přátelé mluvili plnými ústy, což by jako vzdělanci vlastně taky neměli dělat!), byla doktorka Malthusová redaktorkou u »Berliner Illustrierte« a Jan Kalder býval ředitelem vydavatelství »Kölner Illustrierte«. Teď chtěli společně vydávat nějaký nový ilustrovaný magazín. Paní doktorka Malthusová strávila měsíce prací na »nulovém čísle«. Byl to, což Jakub možná neví, jakýsi prototyp (co je to prototyp?) budoucího magazínu, už s textem a s obrázky, vše nalepeno na jednotlivé stránky a pak dokončeno v tiskárně deníku NEUE ZEITUNG.

S tímto »nulovým číslem«, které Jakub zpočátku chtěl pokládat za něco úplně jiného, byl Jan Kalder už před několika týdny v Mnichově a předal je tam americkému důstojníkovi pro tisk při vojenské správě, který měl na starosti licence. (Licence byly zřejmě něco, co člověk potřeboval, když chtěl vydávat časopisy nebo knihy.) Protože měl Kalder naprosto bílou vestu a za nacistů dokonce rok seděl, dalo se u něho s velkou jistotou předpokládat, že takovou licenci také dostane, nemůže už dlouho trvat, než padne rozhodnutí. Pak by se s paní doktorkou Malthusovou chtěli dát do práce. Jako rovnoprávní partneři.

»Fifty-fifty, chápete, pane Formanne.«

No, konečně je košile hotova. Teď spodky.

»Jakožto společnost s ručením omezeným.«

»Mhm.«

»To je nejvýhodnější forma, víte, pane Formanne!«

Určitě ta nejvýhodnější forma k posrání, myslel si v duchu Jakub. Tak dělej, Malthusko, s těmi ponožkami, musím za Jaschkem kvůli domům z prefabrikátů!

63/

»Je tam všecko, co se potřebuje pro domy z prefabrikátů, a je tam všeho dost,« řekl za časného odpoledne téhož dne Karel Jaschke Jakubovi. Ten tentokrát vešel do správné kůlny. Jaschke vodní plochu ve svém domě – jakožto inženýr – už dávno zatloukl prkny, člun byl pochopitelně také už pryč, když se nastěhoval. Prkna ukradl v noci ze skladu dílů pro prefabrikované domy, tedy vlastně sám sobě. Jeho dva nezletilí synové spali na palandách, naproti posteli rodičů. Palandy si udělal inženýr Jaschke, mladý muž s pohlednou mladou manželkou, také sám. Prkna na postele si Jaschke rovněž ukradl sám sobě. Oba chlapci chodili do murnauské obecné školy. I Jaschkovi měli málo jídla. Proto se nadmíru radovali ze všeho, co Jakub přivezl s sebou. Jaschke byl Jakubovi hned sympatický. S tím člověkem bude dobrá spolupráce, pomyslel si.

Šaty měl ještě pořád trochu navlhlé. A u Jaschků byla stejná zima jako u Kalderů.

»Jsou tu veškeré jednotlivé díly, pane Formanne,« sděloval inženýr Jaschke. »Počínaje dveřmi a konče krovem. Pro stovky domovních jednotek. Bezpečně uložené ve stájích a kůlnách. Denně to kontroluji. A jen pro sebe jsem si vzal pár prken.« Řekl to smutně. »Proč jste tak smutný?« ptal se Jakub. »Radujte se přece! Přivedu vám lidi, mám dolary, můžeme hned začít stavět!«

»Právě že ne, aby to čert vzal.«

»Proč ne, pane inženýre?«

»Všechno jsem ještě včas dal poslat do západního Německa posledními vlaky. Byl jsem sám u toho v Nieskách a dával jsem pozor. Dřevo, aluminium, třískové desky, eternitové desky… pak jsem tady všechno uskladnil…«

»Takže hurá!«

»Žádné hurá!«

»Proč žádné hurá?«

»Protože jedna věc chybí.«

»Co?«

»Spojky jednotlivých stavebních prvků.«

»Spojky tady nejsou?« opakoval Jakub přiblble a tudíž příslušně pomalu.

»Bohužel! Sám jsem dohlížel na nakládání do vagónů! Ale krátce před odjezdem vagónů mě odveleli do Berlína. Rusové už byli velice blízko. A ti idioti v Nieskách zapomněli připojit vagóny se spojkami k vlakům. Bez spojek se nedá nic dělat. Všechno je přece normované a lícuje na milimetr.«

»Spojky jsou tedy ještě v Nieskách?« zeptal se Jakub po chvíli, kterou potřeboval, aby se zas vzpamatoval. To tedy byla rána osudu. Jakub cítil, jak v něm pozvolna stoupá už známé, příjemné teplo. (Paradoxní symptom jeho existence na ostří nože.)

»Vždyť vám to říkám, pane Formanne! Víte, kde leží Niesky? Daleko za Drážďanami! Kousek od Zhořelce! Tudíž hluboko v sovětské zóně! A to ještě není všechno!«

»Ještě ne všechno?«

»Ne! Ještě pořád mám spojení na Christopha a Unmacka, víte. A teď se podržte, pane Formanne: V minulých týdnech Rusové začali všechno demontovat. Všechno, co tam ještě zbylo z prefabrikovaných domů a stavebních dílců, ale skutečně všechno, se začalo nakládat. Směr Sovětský svaz! Pochopitelně, v Sovětském svazu taky nutně potřebují domy, člověk jim to nemůže zazlívat! Ale tím pádem jsme my ze hry. Dokonce hned dvakrát! Zakrátko už nebudou v Nieskách žádné spojky. A kdyby tam i zůstaly – nikdo ze západu se tak daleko na východ nedostane, aby je odvezl!«

Mladá paní Jaschková se najednou křečovitě rozvzlykala. Jakub se spěšně zdvihl.

»Osušte si slzy, paní Jaschková! A vy, pane inženýre (kruci, jsou ale ty kalhoty ještě pořád vlhké!), sežeňte prosím vás vhodné lidi a vyberte vhodné haly. Budou zvláštní příděly, víc jídla, víc potravinových lístků, víc topiva, pro všechny…«

»Pro… pro koho všechno?«

»No pro všechny, co budou stavět domy z prefabrikátů.«

»Ale ty přece nemůže nikdo postavit! Spojky jsou v Nieskách!«

»Ano, ano ano,« přerušil ho Jakub Formann, »To už jste mi jednou říkal, pane inženýre. Promiňte mi, že tak rychle vyrazím. Za týden, dva jsem zpátky. Pozdrav pánbu…«

Pan Jaschke se celý zkoprnělý díval za ujíždějícím Jakubem a mumlal si: »Haha, zasmáli se zbrojnoši.«

64/

»Pane Holzlwimmere, jednou jste mi vyprávěl, že ta bývalá letecká fabrika tady u Frankfurtu byla jen pobočkou velkého závodu… člověče, přede mnou přece nemusíte stát v pozoru! « vybuchl Jakub.

Ignác Holzlwimmer stál neochvějně dál v pozoru.

»Kázeň a pořádek, pane Formanne! Vy jste šéf. Jeden ví, co se sluší. Ten ksindl venku přirozeně ne. Zato muž jako jsem já!«

Jakub vzdychl.

»Tak dobrá, pane Holzlwimmere…« Jakub a Wenzel Prill seděli v Prillově baráku na drůbeží farmě nedaleko Frankfurtu nad Mohanem. Venku se do ustavičného kdákání ozývaly písně od Franka Sinatry. Právě zpíval »A foggy day in London town…« Provoz běžel na plné obrátky. »… takže tady to byla jen pobočka velkého závodu nedaleko Berlína?«

»Ano, to souhlasí. Věčně mě citýrovali do Berlína.«

»Proč?«

»Intriky! Podrazy! Pomluvy! Ten muž mě nenáviděl jako mor. Vždyť jsem to už vyprávěl!«

»Vyprávějte to ještě jednou!«

»Ano, prosím! Bylo to veliké zvíře úplně nahoře, v administrativě. Velké zvíře i u Fronty práce. Co se mě ten hajzl nabuzeroval a jak mi vyhrožoval – třásl jsem se věčně o život, pane Formanne, tak mi vyhrožoval, ten Hohlweg.«

»Hohlweg se jmenoval, správně.«

»Ano, Petr Hohlweg! Továrna je pochopitelně vybombardovaná. Ale ten Hohlweg, vždyť jsem vám to už vyprávěl, jakou tam udělal kariéru! Je v Německé správě pro obchod a zásobování. To je centrální správa, už jsem to jednou říkal, pro zásobování, pane Formanne!«

»Ano, slyšel jsem to.«

»Nezaměňovat s různými výkupními středisky pro jednotlivé potraviny! To je celý složitý systém, víte. Ale pod centrální správu patří všecko, co souvisí se zásobováním, tedy se žrádlem!«

»Pěkná byrokracie, co?«

»Ano. A jeden úřad vytlačuje druhý. A jeden hlavoun nenávidí toho druhého… Hohlweg!« Holzlwimmer se dutě zasmál. »To je tak bezcharakterní svině, ale o tom vám smím jen pošeptat, pane Formanne!«

»Jak to?«

»Přirozeně mám své informace…«

»Přirozeně. A?«

»No, ten hajzl, ten Hohlweg, včera nacista, dnes komunista, se před novým panstvem tak plazí, že by člověk z něho nejradši blil, pane Formanne!«

Zrovna jako já z tebe, pomyslel si Jakub a zeptal se: »Co to znamená: Plazí? Jak se plazí?«

»Z Moskvy přece přišli po skončení války ti muži první hodiny, že? Ulbricht a další…«

»My blue heaven…« zpíval teď Frankie-boy, aby se slepice potěšily a o to víc snášely.

»A?«

»A u těch se hned udělal nepostradatelným, jak mi vyprávěli přátelé z Berlina. Ven z jedné prdele a šup do druhé!«

Přesně jako ty, myslel si Jakub a řekl: »Velké zvíře u centrální správy,..?«

»Jedno z největších!«

»Důležitý funkcionář,« doplnil Wenzel Prill a s vážnou tváří se zahleděl na Jakuba.

»To bych řekl!« Holzlwimmer stál ještě napřímeněji. »Několik jeho přátel se dostalo na západ a to jsou teď bossové ve zdejší komunistické straně!«

»Aha,« poznamenal bezbarvě Jakub.

»Osobně znám jen jednoho ve Frankfurtu. Vede zemský svaz v Hesensku. Štefan Klahr. Píše se s a-h.«

»Aha.«

»S tím člověkem si raději vůbec nezačínejte. To je přesně takový sráč jako Hohlweg. Jak jste vůbec na celé to téma přišel?«

»Ach, komunisti hecují a nazývají mě zasraným kapitalistickým vykořisťovatelem a hrozí sabotáží. Neberte to vážně, pane Holzlwimmere.«

»Něco takového se nikdy nedá brát dost vážně, pane Formanne! Okamžitě sestavím hlídky verkšucu. Doporučuji totéž pro naše« – (naše!) – »další výrobní haly!« Holzlwimmer byl rozčilený.

»Okay, pane Holzlwimmere. Děkuji vám… jako vždy,« řekl Wenzel Prill. Řekl to velmi nezávazně. »Děkuji. Odchod!«

Funkcionář Holzlwimmer vojensky pozdravil, otočil se na podpatcích a opustil barák.

»Tak,« prohodil Jakub. »Jde to jak na šňůrce. Teď známe jména. S tím Klahrem si promluvím sám, Wenzele. Ty už se můžeš začít starat o vlakové jízdní řády. Pak musíme do Mnichova, k našemu příteli, padělateli Maderovi.«

»Dobrá.«

»A pak pojedeš se mnou.«

»Jasně. Umím rusky. Holzlwimmer zvládne sám celý tenhle krám tady. Teď nám tu ještě dá dohromady vojenské čety.«

»My blue heaven…« zpíval Frank Sinatra.

65/

»Už jsem o vás slyšel, pane Formanne,« řekl Štefan Klahr z komunistického zemského svazu Hesenska. Mluvil zdvořile, ale velmi upjatě. »Prosím, posaďte se. Co pro vás mohu udělat?«

Jakub se posadil na rozviklanou židli před rozviklaným psacím stolem. Pan Klahr si sedl za psací stůl. Z fotografie na stěně vážně shlížel Josif Vissarionovič Stalin dolů na Jakuba. U guvernéra von Wagonera na mě shlížel generál Eisenhower. Za čas už budu všechny tyhle pány znát.

»Pane Klahre,« zahovořil náš přítel a pevně se zahleděl tomu druhému do věrného mužského oka. »Vím, že ve vašich kruzích mě mnoho lidí pokládá za člověka Američanů, za kapitalistu, za žrouta komunistů, za…«

»Ale ne, pane Formanne,« řekl Klahr se stísněnou zdvořilostí..

»Ale ano, pane Klahre,« odpověděl Jakub s důrazem. »Vždyť také slyším, co se říká. Jenomže: To nesouhlasí, pane Klahre, to je sprostá pomluva! Dostal jsem se ke svým vejcím jako Panenka Maria k dítěti. Předtím jsem byl žebrák a hlídal na jednom americkém letišti.«

»I to je nám známo, pane Formanne.«

»Známo… Tu to máme! Je vám to o mně známo. Třeba už o mně máte celá akta!«

»Zatím malá. Právě jsme s tím začali, že si zakládáme dokumentaci o všech potenciálních třídních nepřátelích, abychom proti nim mohli bojovat. To není nijak namířeno proti vám osobně, pane Formanne! Velký Lenin řekl: „Jestliže strana nebude bdít dnem i nocí…“«

»… je ztracena.«

»Odkud to víte?« Klahr na Jakuba zazíral s otevřenými ústy.

»Protože si pořád znovu čtu v Leninových spisech,« prohlásil Jakub, který v životě nepřečetl ani celý tucet knih a naprosto bezpečně ani jedinou od Lenina. »Karel Marx, Lenin a autoři bible – to jsou přece ti jediní, kteří psaním změnili svět. Podle mého názoru!« (Ve skutečnosti si to Jakub přečetl před několika dny v novinách.) »Promiňte tu zmínku o bibli, ale pocházím z měšťanské rodiny.«

»Neomlouvejte se, pane Formanne. Svůj původ si člověk nevybírá. Jsem velmi překvapen.«

»Čím?«

»Tím, jak jste otevřený a přirozený. Představoval jsem si vás úplně jinak.« Díky pánu na nebesích, říkal si v duchu Jakub. Narazil jsem na blba. Většina komunistů, s nimiž jsem se setkal, byli velice inteligentní. Ale tenhle tady – to je nefalšovaný blb! Přesně to, co potřebuji. Na chlup. Zdá se, že přece jen existuješ, milý Bože! »Oč se jedná?« Nebesa, napadlo Jakuba, vždyť on se dokonce i vnějškově podobá tomu druhému blbovi, mému milému příteli generálmajorovi Petrovi Milhousovi Hobsonovi! Nejdřív blb Petr, teď blb Klahr. Zaplať pánbu, blby lze potkat všude. Proto to taky tak na našem světě vypadá. Východ nebo západ, rudý nebo černý, kapitalista nebo komunista – je to jako u pletení, jednou hladce, jednou obrace! Odkašlal si: »Takže, dávejte pozor, milý Petře…«

»Prosím?«

»Ech – promiňte: Petr je jeden můj přítel. Jako by vám z oka vypadl! Takže, dávejte pozor, pane Klahre: Jde o poctivý obchod.«

»Poctivý obchod?«

»Podívejte. Naše vlast je rozčtvrcena…«

»Vinou nacistických zločinců, kteří válkou…«

»Právě to jsem chtěl říci, pane Klahre.« Až tak blbý zas není, krucihiml. Co právě říkal, to souhlasí. Že by tedy žádný blb? Ó bože!

»… a vinou amerických kapitalistů, kteří pro svůj imperialismus a pro svůj nepřátelský postoj ke slavnému Sovětskému svazu stojí v cestě sjednocení Německa v míru a svobodě. Viníci stojí na pravici!« Bohudík, přece jen blb. Jako by Sověti, kterým jsme zničili zemi až po Ural, měli na nějakém sjednocení zájem, říkal si Jakub a kámen mu spadl ze srdce. Horlivě přitakal: »Přesně tak to je, pane Klahre. A kdo tím trpí? My Němci na východě i na západě. Zapomeňme na chvíli veškeré světové názory a mluvme tacheles. Němci na obou stranách mají příliš málo jídla a příliš málo Němců má střechu nad hlavou.«

»Tady mají víc jídla, protože je Američani hýčkají. Velký Sovětský svaz nemá takové rezervy, pane Formanne, protože hitlerovští zločinci zničili jeho zemi tak, jak ještě žádná země nebyla zničena.«

»Ale vždyť právě tohle říkám!« Jakub horlivě přikyvoval. Kde má ten blb pravdu, tam má pravdu. Doufejme, že nebude mít zase znova pravdu!

»Proto jsem tady.«

»Proč?«

»Pane Klahre. Bratři a sestry na východě potřebují pomoc a my tady právě tak! Vždyť co od těch špinavých Amerikánů vlastně dostáváme? Právě jen tolik, abychom nezhebli! Máme se ládovat kukuřicí pro slepice! To je pravda! Nebo žijete snad vy v přebytku? Takže!«

»Ovšem vám se špatně nedaří, pane Formanne!«

»To říkáte vy! Máte tušení, jak se nadřu? Máte tušení, co z toho mám?«

»Ale vaše vejce a domy z prefabrikátů…«

»Co, co, co? Vejce musím odevzdat! A domy z prefabrikátů nemůžu stavět!«

»Jak to, že ne?«

Jakub vysvětlil, proč ne.

»Spojky leží v Nieskách! To je hluboko v sovětské okupační zóně. U firmy Christoph a Unmack! Vy s těmi spojkami nemůžete stavět domy a já bez nich taky ne. A chudáci na západě a na východě dál hladoví a dál nemají střechu nad hlavou. V takové situaci bychom my Němci měli držet pohromadě – nebo ne?«

»Nechápu, kam tím směrujete, pane Formanne!«

»Chci uzavřít obchod s lidmi z východu. Takových obchodů se udělaly spousty, to víte sám!«

»Myslíte výměnný obchod?«

»Ano, výměnný obchod. Přičiň se a… pardon, to je takové hloupé přísloví. Přičiňme se společně, pane Klahre!«

»Já jsem pouhý pověřenec své strany, pane Formanne. A vy jste jen pouhý biřic u Američanů.«

Biřic?

Co to je biřic? dumal Jakub a zasmušile přikývl.

»K takovému obchodu potřebujete nejdřív povolení od Američanů a já se musím nejdřív spojit s SED a se sovětskou vojenskou správou v Berlíně Karlshorstu.«

»Povolení od Američanů dostanu!« prohlásil Jakub. (Můj přítel Josef Mader, tento geniální padělatel, už na tom pracuje.) »To není problém. Potřebujeme už jen povolení příslušných míst v sovětské okupační zóně.«

»Co je to vůbec za obchod, pane Formanne?«

Jakub učinil malou přestávku, podíval se nahoru na Josefa Stalina, zahleděl se Klahrovi do tváře a pronesl: »Já vám dodám vejce a vy mi za to dodáte spojky pro prefabrikované domy, nacházející se v Nieskách, spolu s razícími stroji, abychom mohli vyrábět další díly.«

»Vejce? Kolik vajec?«

Stůj při mně, moudrý Josefe Vissarionoviči, pomodlil se Jakub a oznámil pevným hlasem: »Půl miliónu!«

66/

»Půl miliónu vajec,« opakoval komunistický funkcionář Štefan Klahr, ochraptělý z rozčilení.

»Půl miliónu vajec,« přitakal láskyplně Jakub.

»Ještě dnes pošlu do Berlína kurýra,« slíbil Klahr, pobíhaje po místnosti. »Ke svému příteli, vedoucímu oddělení pro obchod mezi zónami při Německé správě pro obchod a zásobování.«

Jakubovi se rozbušilo srdce. Takovou kliku přece nemůžu mít, pomyslel si a řekl: »Jak se jmenuje ten pán?«

»Soudruh Petr Hohlweg.«

Dobrotivý Josefe Vissarionoviči, díky, pomyslel si Jakub a věnoval fotografii otce všech pracujících dlouhý pohled.

»Soudruh Hohlweg se spojí co nejrychleji s Karlshorstem, se sídlem sovětské vojenské správy pro Německo. Pokud tam odtud dostaneme povolení, může se ten obchod uskutečnit, pane Formanne. Jste sice kapitalista, ale jste pokrokově smýšlející kapitalista. Žádný z těch revanšistů a finančních hyen, kteří myslí jen na své zisky a na další válku.«

»I já jsem velmi příjemně překvapen vámi, pane Klahre.«

»Mě tady přece pokládají za strašidlo komunismu! Protože mě nikdo doopravdy nezná! Ale to se změní, pane Formanne, to budte klidný.«

»Jsem klidný. Náš obchod by se mohl stát milníkem!«

»Máte pravdu!« Klahrova euforie najednou vyprchala. »Pokud to od vás není nějaká bouda!«

»Promiňte, tento výraz nemohu akceptovat. Nechme to tedy být, pane Klahre. Na shledanou,« Jakub šel ke dveřím.

Klahr se za ním rozběhl a zadržel ho. »Ale ne, ale ne, pane Formanne! Jenom jsem žertoval!«

»Takové žerty nemám rád!«

»Krucinál, ale přece pochopíte, že se musíme pojistit! Dobrá, vy jste slušný člověk – ale kdo ví, jaké jiné svině nás chtějí do něčeho namočit? Jak by se vůbec měl uskutečnit ten transport?«

»Po železnici. Vejce do Berlína, demokratický sektor, spojky z Niesek nejkratší cestou na západ.«

»Ale nejdřív se musí dodat ta vejce!«

»Samozřejmě. Nejdřív vejce a pak spojky.«

»Půl miliónu vajec… Kolik vagónů na to budete potřebovat?«

Jakub vytáhl z kapsy lístek papíru.

»To vám mohu říci naprosto přesně. Informoval jsem se.«

»Kde?«

Jakubovi se podařilo odpovědět se zcela vážnou tváří: »U zemského svazu Hesenska pro velkoobchod vejci, drůbeží, zvěřinou a medem!«

»Ale ti přece nemají vůbec žádná vejce, žádnou drůbež, žádnou zvěřinu a žádný med!«

»To nemají, ale mají služebnu. Služebnu má v Německu vždycky každý,« řekl Jakub. »Čísla, která vám povím, pocházejí z dob, kdy všechno to, co dnes není, ještě bylo. Vejce, dozvěděl jsem se, se balí do beden – nikoliv do krabic! Mezi ně dřevitou vlnu. Do jednoho vagónu se vejde čtyři sta beden. Do každé bedny tři sta šedesát vajec. To znamená do jednoho vagónu sto čtyřicet čtyři tisíc vajec. Pokud si vezmeme čtyři vagóny, pak se nám do nich vejde dokonce pět set sedmdesát pět tisíc vajec! Pět set sedmdesát pět tisíc, to je víc než půl miliónu! To je můj příspěvek k míru a přátelství mezi národy!«

67/

Přišel týden, v němž funkcionáře Ignáce Holzlwimmera poslali na inspekční cestu do Himmlerovy usedlosti a na slepičí farmu u Bayreuthu. Poslal ho Jakub osobně. Holzlwimmer plakal dojetím. »Jaká čest! Dokážu, že jsem jí hoden, pane Formanne! Projevená důvěra je pro mne svatá. Na mne se můžete spolehnout…«

Konečně se ho zbavili.

»You do something for me,« zpíval Frankie-boy…

Následovaly čtyři noci, v nichž Jakub a Wenzel dřeli, jako dosud nikdy v životě. Muselo se naložit čtyřikrát čtyři sta beden. Něco takového není zrovna procházka růžovým sadem. Beden měli dost. Dřevité vlny také. Jakub přivlekl obrovské množství těch nejodvážnějších plakátů s pin-up girls. Člověku až oči přecházely při pohledu na ty tisíce nohou, ňader a zadečků.

Pánové Formann a Prill plnili pod rouškou noci bednu za bednou. Poněkud svérázným způsobem. Dospod přišla dřevitá vlna. Množství dřevité vlny. Na ni přišly pin-ups. Množství pin-ups. Na ně zas dřevitá vlna. Pak – chráněna mezi sebou dřevitou vlnou – vrstva vajec. Devět kusů. Pak – navzdory Wenzelově počátečnímu protestu – opět dřevitá vlna. A pak ještě jednou vrstva s devíti vejci a znovu dřevitá vlna. Na to víko, přitlouci! Vypálit na víko: Pozor! Neklopit! Křehké! Místo tří set šedesáti vajec se v každé bedně nalézalo tudíž jen osmnáct vajec. Wenzel chtěl do každé bedny naskládat jen devět vajec, to však Jakub okamžitě zamítl.

Tak balili oba pánové bedny od 18 hodin večer do 6 hodin druhého dne zrána, skládali je na sebe, přitloukali víka, vypalovali varovné nápisy. Ke konci už byli jako rozlámaní. Bedny odváželi na nákladové nádraží nic netušící američtí vojáci na náklaďácích od US Army, které poskytl náčelník vojenské policie ve Frankfurtu (Jakub s ním udržoval nejlepší styky). Jakub osobně dohlížel na překládání beden do čtyř připravených vagónů. (Zde už hrály roli Maderovy papíry. Jeden z nich vyzýval jménem generála Claye náčelníka vojenské policie ve Frankfurtu, aby dal k dispozici čtyři vagóny pro interzonální obchod.)

Pak přišel nejnebezpečnější okamžik: Inspekce beden prováděná Štefanem Klahrem. Odehrála se ve večerních hodinách a ve světle elektrických kapesních svítilen. Jakub vypáčil bednu – Klahr viděl vrstvu vajec, kývl, a bednu zas zatloukli.

Šestkrát se odehrálo totéž. V sedmém případě začal nedůvěřivý Klahr vyndavat první vrstvu vajec.

»Podíváme se, co je vespod,« oznámil a skřípavě se rozesmál. »Nejsme totiž padlí na hlavu, jasné?«

»Jasné, pane Klahre,« souhlasil Jakub, zatímco Klahr pod první vrstvou objevil druhou vrstvu.

Jakub se významně zahleděl na Prilla, který tu byl také. Wenzel sklonil provinile hlavu.

Funkcionář pozorně obhlížel druhou vrstvu.

»Pak je všechno v pořádku,« ohlásil.

»Tak rychle to nejde, pane Klahre! Musíte mi to potvrdit písemně! Osmkrát! Ano, ano, to papírování! Jestli vás smím prosit…«

Komunistický funkcionář ochotně potvrdil osmkrát svým podpisem obsah čtyř vagónů. Funkcionáři vždycky rádi potvrzují. Jsou vždy pro korektnost a soudruh Klahr měl přirozeně s sebou razítkovací podušku i razítko zemského svazu komunistické strany v Hesensku. Takže ještě osm razítek na osm papírů!

Nakonec ty čtyři vagóny zaplombovali a už příštího dne připojili k interzonálnímu vlaku do Západního Berlína. V Západním Berlíně ty čtyři vagóny odpojili. Lokomotiva Říšské dráhy (Jakub žasl: zrovna tady, v demokratickém sektoru, existovala ještě Říšská dráha!) je převezla přes hranice sektoru na obrovskou plochu nákladového nádraží mezi Slezským nádražím a Varšavským mostem. Tam rozdával Jakub mezi několik pánů rozhazovačné množství amerických potravin a cigaret. Nato dali přítomní pánové ty čtyři zaplombované vagóny odtáhnout na vedlejší kolej až kamsi dozadu. Strojvůdce a topič vyslovili přání zdrhnout na západ a učinili tak zrovna ve chvíli, kdy Jakub Formann, provázen Wenzelem Prillem, právě hovořil se sovětským majorem Asimovem ve vrchním velitelství sovětské vojenské správy v Berlíně Karlshorstu. Přítomen byl i přítel náčelníka hesenské komunistické strany Klahra, šéf oddělení interzonálního obchodu v Německé správě pro obchod a zásobování, soudruh Petr Hohlweg – před necelými čtyřmi roky ještě jeden z nejobávanějších nacistů v celém obrovském závodě na letadla nedaleko Berlína.

68/

Přítomnost tlumočníka (v této funkci se akce účastnil Wenzel Prill) nebyla nutná, neboť major Asimov mluvil velmi dobře německy. Předal Jakubovi všechny potřebné papíry pro převzetí spojek v Nieskách a s propustkami pro zpáteční cestu přes Berlín-Helmstedt a prohlásil: »Jsem rád, že jsem se s vámi seznámil, pane Formanne. Muži jako vy a soudruh Hohlweg jsou svědectvím, že při dobré vůli na obou stranách je koexistence dvou rozdílných systémů docela dobře možná, jak to neustále zdůrazňuje veliký soudruh Stalin.«

»A co Američani nechtějí věřit,« pokýval smutně hlavou Jakub.

»Doufám, že se ještě uvidíme,« loučil se major.

»Také doufám, soudruhu majore,« řekl Jakub a pomyslel si: jen to ne!

Služebním Hohlwegovým vozem se vraceli na Stalinovu alej. »A vagóny s vejci jsou kde?« zeptal se vedoucí oddělení ze správy pro obchod a zásobování.

»Na vašem velikém nákladovém nádraží tady v Berlíně, pane Hohlwegu,« řekl Jakub a ucítil, jak v něm znovu stoupá příjemné teplo – jako vždycky, když byl v nebezpečí. »Nejlépe bude, když se spojíte s výkupním střediskem pro vejce a vaječné výrobky.«

»Proč s výkupním střediskem?«

»No, to jsme přece vyrozuměli.«

»Nesmysl! O těch vejcích rozhoduji já!« rozlítil se Hohlweg. »Výkupní středisko! Ti shrábnou všecko pro sebe! Tam jsou přece naprosto nespolehlivé subjekty!«

»Promiňte, pane Hohlwegu, to je skutečně pravda?«

»Co, co, co?«

»Že na důležitých místech máte nespolehlivé subjekty?«

»Ehm… hm…«

»Prosím?«

»Nerozuměl jste mi správně, pane Formanne! Přirozeně jsou tu všichni funkcionáři mimořádně zdatní a poctiví! Jenom… je tu… právě že jsou ve službě tak horliví!… dochází zde často k nedorozuměním, chápete?«

»Chápu.«

»Tak to se na to musím sám podívat, co se dá dělat. My z Německé správy pro obchod a zásobování se musíme pokusit, abychom byli rychlejší než výkupní středisko. Neboť vejce patří pod nás, jenom pod nás, chápete!«

»Chápu. A promiňte. Nemohl jsem tušit… V papírech soudruha Klahra stálo…«

»Soudruh Klahr je naprostý… eh, je naprosto přepracovaný, zmýlil se, milý soudruh Stefan, hmm.«

Jakub byl nadšen. Zašilhal po Wenzelovi. Hohlweg se svými kumpány chce přirozeně trhnout pár tisíc vajec, říkal Jakubův pohled. A říkal i další věci: Samozřejmě jsme nevyrozuměli žádné výkupní středisko pro vejce a vaječné výrobky. Z toho teď vznikne báječný galimatyáš!

69/

Z Berlína jeli naši přátelé, v náprsních kapsách krásné papíry v německém a ruském jazyce, přes Lübben a Chotěbuz dál do Horky. Tam museli přestoupit, aby se dostali do Niesek. Jakub rozmarně pohvizdoval. Wenzel ho snažně prosil, aby s tím pohvizdováním přestal.

»Proč? Odkdy ti vadí moje hvízdání?«

»Člověče, Jakube, přeskočilo ti? Jestli ty čtyři vagóny najdou a otevřou bedny a my budeme ještě v sovětské zóně, tak tu zůstaneme na celý život. Pro hospodářské zločiny! Pro hospodářskou sabotáž! Na to je doživotí. To nevíš?«

»Samozřejmě to vím. Možná by nás to stálo i kebuli. U nás je to velmi pravděpodobné,« řekl Jakub a pískal si dál. Stáli na chodbičce. Wenzel zasténal tak hlasitě, že přehlušil i rachot vlaku. Nějaký muž, stojící o pár kroků dál, se na ně pátravě zahleděl. Jakub ho obdařil zářivým úsměvem. »Mému příteli není úplně dobře,« křičel. »To přejde. Moc se najedl!« A Wenzelovi velmi tiše řekl: »Jestli chceš se mnou dál spolupracovat, tak se nesmíš pokaždé hned potentočkovat, kamaráde.«

70/

Jakub Formann řekl: »Prosím, přeložte panu majorovi, že mu děkuji jménem všech chudých lidí v západním Německu.«

Wenzel Prill překládal.

Sovětský major Kotikov, sedící za psacím stolem (i zde přirozeně pod podobiznou soudruha Stalina) odvětil: »Prosím, pane Prille, řekněte panu Formannovi, že mu děkuji v zastoupení všech německých občanů v demokratické zóně Německa za jeho dar a předávám mu s radostí vyžádaný materiál pro chudé lidi v západním Německu.«

Wenzel překládal. (Wenzel má ohavný zvyk ustavičně hledět na hodinky a nervózně se drbat na hlavě, myslel si Jakub. Čeho se bojí? Té směšné sovětské vojenské správy a toho, že se najdou naše čtyři vagóny s těmi několika málo vejci? Ten nemá ani špetku občanské kuráže! Major nakonec začne mít podezření!)

Ale major nezačal být podezřívavý. Měl široké, sentimentální ruské srdce a velkou dobromyslnou ruskou duši a rád pomáhal chudým lidem. Podléhalo mu nákladové nádraží v Nieskách, v okresním městě v Horní Lužici, známém každému vzdělanci. Jeho kancelář se nacházela v prvním patře nádražní budovy. Z okna, které bylo částečně zatlučené, viděl Jakub na areál nádraží a dohlédl až k továrním halám Christopha a Unmacka. V Nieskách byl automobilový, strojírenský, sklářský, dřevařský a elektrotechnický průmysl. Takže tam toho bylo spousty na demontování a na odvážení, především pochopitelně stroje a materiál firmy Christoph a Unmack! To jsme tedy přijeli právě včas, pomyslel si Jakub, neboť viděl na kolejích několik nákladních vlaků, do nichž se právě nakládalo. Rudoarmějci se zbraněmi dohlíželi na dělníky. Lokomotivy všech vlaků mířily na východ. Jedna lokomotiva tu popojížděla sem a tam, až konečně stála ve směru na západ a připojili k ní čtyři vagóny. Dva otevřené vagóny byly plné spojek pro Jaschkovy domy z prefabrikátů, na dvou dalších stály – přikryté plachtami – razicí stroje, které ke spojkám přidal major ve své neskonalé dobrotě (a na pokyn vojenské správy).

Můj vlak! říkal si Jakub Formann, příjemně prohřátý. A dál si říkal: Za prvé padělatel Josef Mader znovu prokázal, že je génius. Za druhé jsme Wenzel a já géniové. (Ale já mu nakonec přece jednu vlepím, jestli nenechá toho koukání na hodinky, ten moula!) Za třetí jsou u sovětské vojenské správy přesně tak blbí jako u americké vojenské administrativy a pravděpodobně tak natvrdlí jako u každé jiné vojenské správy na celém světě!

Major Kotikov byl svědomitý člověk. Samozřejmě zatelefonoval do Karlshorstu, když se tu ti dva pánové objevili, aby si byl jist, že to nejsou podvodníci. Karlshorst ho naprosto uklidnil. Z čehož jednoznačně vyplývalo, že na onom nekonečném nákladovém nádraží v Berlíně se ještě pořád nenašly ty čtyři vagóny s tím nevysokým počtem vajec. Skutečně to musela být velmi odlehlá kolej, na níž stály…

Dveře se otevřely. Vstoupili dva muži, sovětský šikovatel a německý civilista. Německý civilista si Jakuba zpočátku vůbec nevšiml.

Řekl svému průvodci: »Přeložte prosím soudruhu majorovi, že vlak ve směru Mucka-Hoyerswerda bude za hodinu připraven k odjezdu. Moji muži pracovali málem do úpa…« Nedokončil větu, neboť spatřil Jakuba. A ten jeho.

No tohle, pomyslel si Jakub. To je tedy psina! Civilista, co tu přede mnou stojí, podsaditý, s býčí šíjí a s hubou zabijáka v brunátném ciferníku – to přece není nikdo jiný než poddůstojník Bohrer. Adolf Bohrer, co mě při výcviku tak buzeroval, svině hnusná! Nechal mě plazit hlubokými loužemi na kasárenském dvoře, až jsem byl odshora dolů nasáklý jak houba! Měl mimořádnou zálibu v maškarních bálech: Hop, hop! Do tří minut ve služební uniformě… a pak nás honil… Nástup v pracovním obleku… odchod… nastoupit ve vycházkové uniformě a v plášti a s páskem… zpívat v plynové masce… Kartáčkem na zuby mě nechal čistit podlahu na ubikaci. Ze skříněk nám vyházel všechny věci, protože údajně byly v nepořádku! Celé hodiny jsme museli přestýlat postele, protože byly podle něho nepořádně ustlané. Pane Bože, a já tak doufal, že to ta svině na frontě koupí. Kdeže! A musím ho potkat tady! Ze všech možných míst právě tady! A zrovna teď!

»Formanne, vy sráči jeden, co tu děláte?« křičel poddůstojník v.v. Adolf Bohrer a do jeho prasečí hlavy se mu nahrnulo pokud možno ještě víc krve.

Jakub udělal svůj nejhloupější obličej a udiveně se zahleděl na křiklouna. »Co chce ten muž? Proč křičí?« zeptal se major Kotikov nervózního Wenzela rusky.

»Nemám zdání,« odpověděl Wenzel a německy se zeptal Jakuba: »Co dělá ten pablb? Co od tebe chce?«

»Nemám tušení, co chce,« odpověděl mírumilovně Jakub. »Nikdy v životě jsem toho člověka neviděl.«

»Nikdy v životě neviděl?« běsnil dál Bohrer. »Hned se na mne rozpomeneš, ty smutný strašáku do zelí!«

»Obávám se, že jsou zde důvody ke starostem,« pronesl Jakub a v očích se mu objevil soucit. »Fm, fm, fm! Zdá se, že to bude těžký případ. Je v lékařském ošetřování?«

Wenzel vše překládal majoru Kotikovovi. Trapič lidi v.v. Bohrer naběhl v tváři do temně ruda. Na jeho býčí šíji se zježil každičký blonďatý chlup. »Chlape, dostanu tě před vojenský soud! Je to špión, soudruhu majore! Americký špión! Já tu svini znám! Dělejte, dělejte, překládejte, člověče!« rozkřikl se Bohrer na šikovatele. »Znám ho! Byl jsem jeho cvičitel!«

»Kde?« zeptal se nechápavě ruský šikovatel.

»Pochopitelně, že u wehrmachtu, blbče!« Bohrerovi přeskočil hlas. Supěl.

Šikovatel překládal. Wenzel překládal. Jeden překlad stíhal druhý.

»Hrůza, hrůza,« přisadil si Jakub otřeseně (a s intenzívní dávkou vnitřní vřelé účasti). »To je akutní záchvat. To chce okamžitě doktora.«

Překlad. Major Kotikov polekaně přikývl. »Gospodin Formann má pravdu,« řekl rusky, pak zvolal do telefonu: »Hlídka! Ošetřovatel! Doktor! Je tu člověk se záchvatem šílenství!«

»Ty hajzle!« zařval poddůstojník Bohrer jako smyslů zbavený a vrhl se na Jakuba, bez sebe vztekem. Ten znuděně zdvihl koleno, Bohrer sám naběhl na koleno. Koleno bylo tvrdé, jak už kolena bývají, a Bohrer si způsobil bolest na nejcitlivějším místě. Vyrazil výkřik a vzápětí druhý, neboť major Kotikov rovněž zasáhl a uštědřil Bohrerovi mohutný kopanec do zadku.

Takový útok zezadu a zepředu zpomalil poddůstojníkovi bývalé Německé branné moci jeho pád. Kácel se zvolna, dá-li se to tak říci, klouzal k zemi, jednu ruku si držel na tom, co ho bolelo vpředu, druhou na tom, co ho bolelo vzadu. Válel se po podlaze a mezi bolestnými stony vyrážel slova: »Špión… odbouchnout… takový zločinec… taková svině, ať chcípne… soudruh Stalin…«

Když pronesl tohle, vrhli se na poddůstojníka v.v. Adolfa Bohrera úplně všichni. Vždyť nejhrubším způsobem urazil otce všech pracujících a v místnosti byli dva Rusové. Jakub a Wenzel nemohli tak hrubou urážku sovětského nejmoudřejšího vůdce a generalissima vzít nečinně na vědomí – už z pudu sebezáchovy. Přidali se.

Dveře se rozletěly.

Do místnosti vtrhli rudoarmějci. Odstrčili přítomné a ujali se Bohrera, dokud neztratil vědomí. Pak se objevila lékařka, s ní dva širokoplecí pánové v bílých ošetřovatelských pláštích. Bohrer se mezitím vzpamatoval. Ale to už měl na sobě svěrací kazajku, konce rukávů svázali a oba ošetřovatelé vyvedli pana poddůstojníka v. v. Bohrera za použití jemné síly, neboť pan poddůstojník už zase řval. Lékařka – byla v uniformě – se domlouvala s majorem rusky. Wenzel překládal do němčiny a zpátky do ruštiny, co říkal Jakub: »Velice se obávám, že paní doktorka má pravdu. Je to záchvat zuřivosti, nebezpečný pro okolí.«

Lékařka byla rovněž názoru, že se jedná o těžkou manickou exaltaci. Zařídila okamžitý převoz do nejbližšího lazaretu. Zvenku byl ještě stále slyšet Bohrerův řev.

»To bude ztracený člověk, říká paní doktorka,« překládal Wenzel Prill.

»Lékař se nikdy nesmí vzdát,« mínil Jakub Formann. (Jezuskote, ta je hezká jak obrázek! Kdybych měl teď“ čas…) »I pro nejhorší případy existuje naděje. V západním Německu teď dosáhli obdivuhodných výsledků pomocí elektrošoků.«

Wenzel to překládal pro přítomné do ruštiny. Jakub zatím nonšalantně strčil ruku do kapsy. Dobrá stará zaječí pacička…

Pohledná lékařka, překládal pro Jakuba Wenzel, též zastává názor, že se to dá zkusit už jen s elektrošoky. Jakub kývl. Elektrošoky… Kamarádi… pomyslel si, přátelé, co vás ten pes dřel bez nože jako mne, obzvlášť tebe, malý Karlíčku Swobodo, který jsi za radostného zpěvu v plynové masce zemřel na srdeční selhání – »A nyní, pánové, poklusem v klus, marš, marš!« a ty, Jindro Tschuppeku, cos spáchal sebevraždu, protože jsi už nevydržel trapičství té svině, a ty, Tomáši Flackerle, co jsi zdrhl a chytli tě a postavili pro dezerci před válečný soud a zastřelili – vás všechny jsem, doufám, pomstil.

A sebe taky.

Elektrické šoky…

71/

17 hod. 45 min. odjel vlak se spojkami a razícími stroji Sovětská osádka vlaku zdravila majora Kotikova, který přišel na rampu. Šlechetný dar měl být dopraven na západ bez zastávek. Na hranicích s americkou zónou měla být osádka vyměněna za americkou.

V jedné z budek s brzdou seděli Jakub a Wenzel, oba teple zachumlaní, protože ještě pořád pěkně mrzlo, a dlouhou dobu nepronesli ani slovo.

Pak se Wenzel podíval na hodinky.

»Himlhergotkrucityrkn, nech toho!« rozčílil se Jakub. »Tou svou mě přivedeš do blázince!«

»Člověče, jedeme přes Berlín! Jestli mezitím našli ty čtyři vagóny, tak už v Berlíně zůstaneme! Ve Východním Berlíně!«

»Ještě ty vagóny nenašli!«

»A to říká kdo?«

»Já!«

»To mě velmi uklidňuje.«

»Ach, drž už přece hubu.«

»A proč se ty takhle tváříš? Není taky tobě zle?«

»To je. A hodně.«

»Proč?«

»Jak jsme ty zdejší žebráky podrazili. Vždyť v každé bedně je jen osmnáct vajec a ne tři sta šedesát.«

»A z toho je ti špatně? Nechápu.«

»Je to sviňárna, co jsme těm lidem provedli. Ale ty zkrátka nemáš svědomí.«

»A ty ho máš, ano?«

»Ano, bohužel.«

»Proto sis vymyslel celý ten fígl! To se mi líbí! Nejdřív ty druhé ošidit a pak sám sebe.«

»Budeš už konečně držet tu svou nevymáchanou…«

»Jestli mají jen za kventlík rozumu, určitě už našli…«

»Drž hubu, Wenzele, krucinál!«

Pak bylo dlouhou dobu ticho.

Jakub byl stísněný. Wenzel byl stísněný. Wenzel míň. Ten taky začal znovu mluvit.

»Ten chlap, co nám to málem všechno pohnojil na poslední chvíli, to byl skutečně tvůj cvičitel?«

»Ano,« přitakal Jakub.

Pak zamyšleně připojil: »Taky jeden z těch funkcionářů, jaké jsi našel i na našich slepičích farmách, Wenzele. A taky takový, jako je ten komunistický boss Klahr ve Frankfurtu a ten superpapaláŠ Hohlweg v Berlíně. Funkcionáře najdeš všude. A taky vždycky a všude funkcionaří.«

»To máš tedy pravdu. Vždycky a všude. Tvůj cvičitel a ten Hohlweg, kteří ještě včera oddaně sloužili milovanému vůdci Hitlerovi, dnes oddaně slouží milovanému vůdci Stalinovi. Naši funkcionáři na západě, kteří ještě včera oddaně sloužili milovanému vůdci Hitlerovi, slouží dnes oddaně nám, ozařovaným sluncem amerických okupačních sil. Být funkcionářem, abys, Jakube, rozuměl, to je životní postoj, který je v podstatě nezávislý na partajích a světovém názoru.«

»To je pravda. Ale podívej, Wenzele,« řekl Jakub. »Byl jsem se přece ještě podívat na farmy v Bayreuthu a na bývalém Himmlerově statku, jak to tam funguje a jaké lidi jsi tam vybral.«

»Kleinhaupta a Zerenského,« Wenzel zasmušile pokýval hlavou. »Ty pány už neuvidíme. Jestli nás vytáhnou z vlaku…«

»Člověče, budeš už držet tlamu! Úplně mě zblázníš tou svou posedlostí! Poslouchej, když s tebou mluvím! Obhlédl jsem tam Kleinhaupta a Zerenského.«

»Tos už říkal. No a?«

»A přitom jsem si povšiml něčeho zvláštního. Ten maník ve Frankfurtu, Holzlwimmer, ten provozuje to svoje šejdířství naprosto otevřeně, nedělá s tím žádné tajnosti. Kdežto ti druzí dva – Zerenský a Kleinhaupt – co ti s tím nadělají, že nikdo nesmí vědět, co mají za lubem a jak podplácejí policii. Čím to, že ti dva jsou tak úplně jiní než tvůj Holzlwimmer?«

»To ti můžu vysvětlit, Jakube,« prohlásil Wenzel. »Jako psycholog, nikoliv jako právník! Ti dva v Bavorsku patří ke konzervativcům a jsou katolíci – momentálně! Můj Holzlwimmer je socdemák, nevěrec, takzvaný rudý. Taky jen pro tuhle chvíli, rozumí se.«

»To nechápu.«

»Hned pochopíš. Podívej: Všichni tihle hoši kšeftaří a hrabou a dělají podrazy! A je fuk, jestli jsou černí a katolíci, nebo nevěrci a rudí – a mezi tím všechny možné barevné odstíny, jaké si jen můžeš představit. Přesto,« Wenzel udělal významnou přestávku, »je mezi nimi rozdíl – zažíváme to v malém, dožijeme se toho ale ještě i ve velkém, to ti prorokuji! Tedy: Rozdíl, kterého sis povšiml, má rozličné příčiny, například náboženské…«

»Ach tak, ty si tedy myslíš, že katolíci mají špatné svědomí?«

»Jasně. Ti si přece myslí, že se nic určitého neví – mohlo by to přece jenom tak být, že existuje peklo a očistec… Já bych to vyjádřil tak, že mají zábrany kvůli svým tabu…«

»Kvůli čemu?«

»Vlak! «

»Co, vlak?«

»Vlak zpomaluje! Nepozoruješ to? Mají nás, Jakube, mají nás!«

»Houby nás mají! Je tady staveniště, to snad ještě poznáš, ne? Člověče, jestli s tím už jednou nepřestaneš, tak ti jednu vrazím… Tak kvůli čemu že mají zábrany?«

»Hned ti to vysvětlím: Tabu je něco, co se nesmí porušit, zhruba řečeno. Černí jsou – symbolicky – ještě pořád podělaní, když podvádějí, protože věří ve svá tabu, v milého Pána Boha. A v očistec a na peklo. Proto tak tajnůstkaří! V tomhle ohledu to mají rudí socdemáci snadnější! Ti těm povídačkám v Bibli pochopitelně nevěří a nemusí se bát, že poruší tabu, když zvesela a bez zábran dělají podrazy. Podrazáci jsou ovšem jedni i druzí!«

Po dlouhé odmlce Jakub celý otřesený mumlal: »A já nejsem o chlup lepší! I já jsem podrazák! A jaký! Šidil jsem chudé a malé lidi!«

»Jakube, jestli teď začneš pro změnu bláznit ty, tak ti jich pár vlepím já! Zřejmě už oba meleme z posledního!«

Tak to šlo dál. Před Berlínem vlak zastavil. Wenzel vyletěl. »Teď jsme v pasti! Ven, chci odtud ven!«

»Zůstaneš tady!«

»Až si pro nás dojdou, ne? Ani za nic!«

»Drž hubu, snažně tě prosím, drž hubu! Tím svým idiotským řevem ještě vzbudíš podezření u Ivanů!«

»Na to kašlu, já…« Dál se Wenzel nedostal, protože Jakub ho dobře mířenou ranou pěstí složil k zemi. Když se vzpamatoval, dostal novou ránu. Po půl hodině se vlak zas rozjel.

»Co to bylo?«

»Nemám tušení.«

»Proč jsme zastavili?«

»Jak to můžu vědět, troubo!«

Za Berlínem to vzalo pro změnu Jakuba. S hlavou v rukách mumlal se staženým hrdlem: »Slíbil jsem půl miliónu… a co jsme jim dali? Dvacet pět tisíc devět set dvacet kusů. Jsme přece daleko horší než ti funkcionáři, Wenzele!«

»Ach, polib mi…«

»Jsi cynický. Je ti to jedno. Mně ne! Musím myslet na ty spousty vajec, které zdejší chudí lidé nedostanou. A obzvlášť děti. Třeba ještě nikdy neviděly vejce! A kdyby je uviděly, rozzářily by se jim oči… Šťastné děti, Wenzele, šťastné děti! Copak mohou ti červíčci za tu hnusnou válku? A já je podvedl… podvedl… a ony zas neuvidí žádné vejce…«

»Já se z toho blázním!« křičel Wenzel. »Vyskočím z jedoucího vlaku, jestli nepřestaneš, Jakube!«

»Musím se s tím zkrátka poprat já sám,« mumlal zlomeně Jakub. »Ty nemáš srdce.«

»Ano, ano, ano! Poper se s tím sám! A drž klapačku!«

Jakub držel klapačku, ponořen do nešťastného hloubání. Pak ji zas nedržel Wenzel, křičel a chtěl uprchnout, protože vlak znovu zastavil na trati.

»Už nás mají! Už nás mají! Už sem jdou se samopaly…«

Takže Jakub ho musel znovu srazit k zemi. Měl přitom slzy v očích. Nikoliv kvůli své surovosti vůči Wenzelovi. Nýbrž proto, že sám tak nízce podváděl…

Během celé jízdy byl Jakub velmi sklíčený. Vlak ještě několikrát zastavil a Wenzela ještě několikrát popadl hysterický záchvat – s prislušnými-důsledky. Pak konečně objevili, co způsobilo tak časté zastávky vlaku: Trať byla jednokolejná! Druhá kolej byla demontovaná, a proto ukazovaly semafory tak často červenou. Teprve pak se Wenzel uklidnil. Částečně. Úplně se uklidnil, až když krátce před Helmstedtem sovětská posádka vystoupila. Kdežto Jakub se soužil až do Murnau – což je dlouhá doba, jak nutno uznat. Pak ho něco napadlo a líc se mu rozjasnila…

V Murnau na ně čekal dav lidí, který začal provolávat slávu. Bylo k večeru. Rozveselení sedláci slavili až hluboko do noci a Jakub tančil s paní doktorkou Ingeborgou Malthusovou. Až ke třetí zrána se ti dva dostali do kůlny na člun. Tentokrát nespadli do vody. Tentokrát se obezřetně vysvlékli na lávce, na správné straně. Paní doktorka Malthusová byla v posteli první. »Pojďte, pane Formanne,« šeptala hlasem ochraptělým z rozčilení.

»Už jdu, milostivá paní.« Jakub vklouzl k ní. Zatímco mu krev začala bušit ve spáncích, pomyslel si: Dobrá, teď jsi dostala dloubanec, má zlatá. Ale co to je sekrece hypofýzy?

72/

14. brezen 1947 x 14.32 hod. x pozor x pozor – nejvys urgentni x nemecka lidová policie x komisarstvi k 5 x vsem policejnim stanicim x k pripad tezke hospodarske sabotaze x 1/ rakousky obcan jakub formann x opakuji jakub formann x po jakubovi formannovi je vyhlaseno vseobecne patrani x pravdepodobne se nachazi touto dobou v bizonii x 27 let x svobodny x 1.75 m vysoky x stihly x fyzicky zdatny x vlasy cerne x oci cerne x zvlastni znameni: zadne x pri prekroceni hranic okamzite zatknout a co nejrychleji dopravit na sovetskou vojenskou spravu karlshorst x konec x 2/ totez plati pro nemeckeho obcana wenzela prilla x opakuji wenzel prill ktery…

73/

PŘÍSNĚ TAJNÉ

SOVĚTSKÁ VOJENSKÁ SPRÁVA PRO NĚMECKO PŘEDSEDNICTVU SOCIALISTICKÉ JEDNOTNÉ STRANY NĚMECKA. VĚC: HOSPODÁŘSKÁ SABOTÁŽ ZÁPADNÍHO AGENTA JAKUBA FORMANNA A WENZELA PRILLA, DÁLE SKANDÁLNÍ SELHÁNÍ DVOU NĚMECKÝCH SOUDRUHŮ

2. ZPRÁVA KARLSHORST, 17. BŘEZEN 1947

Vyšetřování vedené proti americkým stvůrám Jakubu Formannovi a Wenzelu Prillovi ve věci jejich zločinu popsaného v 1. zprávě bylo uzavřeno. Je prokázáno, že soudruh Štefan Klahr (zemský svaz komunistické strany v Hesensku) jednal nejvýš nedbale, lehkomyslně a poškodil zájmy německého lidu. Soudruh Klahr v přiložené písemné sebekritice přiznává, že bedny s vejci dodanými Formannem zkontroloval jen velmi povrchně a tím celý podvod vlastně umožnil.

Soudruh Petr Hohlweg z Německé správy pro obchod a zásobování přiznává v přiložené písemné sebekritice, že jednal potměšile a egoisticky a způsobem poškozujícím vládu dělníků a rolníků. Soudruh Hohlweg přiznává, že vypátral na 490. koleji Východního nádraží v Berlíně po jedenácti dnech hledání ony čtyři vagóny zmíněné ve zprávě 1. – v závodě o čas s výkupním střediskem pro vejce a vaječné výrobky, které dalo vagóny rovněž hledat zvláštní komisí. Po otevření beden bylo zjištěno, že bedny (viz zprávu 1.) obsahují pouze dvě vrstvy vajec (18 kusů) a jinak jsou vyplněny dřevitou vlnou a pornografickými obrázky vzbuzujícími odpor a hnus (takzvané »pin-ups« původem z USA). Podle výpovědi soudruha Hohlwega nebyla vejce většinou již poživatelná. Proto je soudruh Hohlweg (viz jeho sebekritiku) dal údajně všechny zničit. Toto tvrzení je velmi málo věrohodné. Totéž prý učinil soudruh Hohlweg s neuvěřitelně obscénními obrázky, o čemž rovněž panují pochyby. Neboť proti této výpovědi stojí výpověď zasloužilého soudruha Karla Mischewského z výkupního střediska pro vejce a vaječné výrobky (viz přiloženou zprávu). Podle údajů soudruha Mischewského dorazila jeho zvláštní komise v noci k vagónům vzápětí poté, co vagóny objevila komise soudruha Hohlwega, a mohla pozorovat, jak jsou bedny vyprazdňovány. Vejce vůbec nebyla zkažená, naopak, všechna byla v bezvadném stavu a byla členy zvláštní komise z Německé správy pro obchod a zásobování, k níž náležel i soudruh Hohlweg, pod pláštěm noci ukradena. Totéž se stalo s odpornými pornografickými obrázky.

Za dva dny nato se v řadě bytů zaměstnanců z pracoviště soudruha Hohlwega odehrály nepopsatelné orgie. Zúčastnily se jich i soudružky. (Viz zprávu soudruha Mischewského a přiložené fotografie tajně nasazeného soudruha!) Sexuální výstřelky přesahovaly podle soudruha Ungerna jakoukoliv představu. Pornografické obrázky byly nakonec vydraženy a nyní se s nimi pokoutně obchoduje na celém území sovětské okupační zóny.

Podle našeho názoru se tento skandál nesmí dál šířit, neboť to odporuje zájmům výstavby vlády dělníků a rolníků v oblasti spadající pod sovětskou vojenskou správu. Z tohoto důvodu byl po dohodě s příslušnými soudruhy z Jednotné socialistické strany domluven následující postup:

Speciální agenti vykupují »pin-ups« všude, kde se k nim mohou dostat.

Soudruh Klahr byl s okamžitou platností povolán do Berlína. Pod hrozbou těžkého trestu v případě opětovného selhání byl pověřen vedením oddělení výchovy pro funkcionáře v západoněmecké Bizonii. Soudruh Hohlweg je s okamžitou platností propuštěn z Německé správy pro obchod a zásobování a pod hrozbou těžkého trestu v případě opětovného prohřešku přeložen do ústředí devizové správy pro zahraniční obchod za současného povýšení na vedoucího příslušné správy.

74/

Zpráva v deníku NEUES DEUTSCHLAND, oficiálním orgánu ústředního výboru Jednotné socialistické strany Německa:

VELKORYSÝ DAR PŘÍTELE NAŠÍ VLÁDY DĚLNÍKŮ A ROLNÍKŮ

Sovětská vojenská správa Karlshorst oznamuje: Ze Spolkové republiky Německo dorazilo do demokratického sektoru Berlína sto padesát metrických centů sušeného mléka a sto padesát metrických centů vajec v prášku ze zásob americké armády. Anonymní dárce vyjádřil v přiloženém dopise solidaritu s výstavbou vlády dělníků a rolníků pod slavnou sovětskou vojenskou správou pro Německo a prosí, aby sušené mléko a vejce v prášku byly rozděleny dětem. Sovětská vojenská správa tak učiní sama. Příkladný čin neznámého dárce opětovně potvrzuje slova soudruha Waltera Úlbrichta, který řekl…

75/

»Ach, podržte mi prosím vás na moment tašku, milý pane Formanne,« řekl Jan Kalder. »Tamhle naproti je černý obchodník s třešněmi! Třešně! Božíčku, kdy jsem jedl naposled třešně!«

Jakub vzal pánovi se štěstím rozzářenýma očima a náhle zrudlými tvářemi jeho tašku a přívětivě pokývl. Kalder lehkonoze spěchal po kočičích hlavách dláždění hlavní ulice v Murnau. Bylo to v 16 hod. 37 min. 13. června 1947. (Přesnou dobu zjistila později policie.) Jakub se s Kalderem právě vrátil z Mnichova. Minula zima, jaro, přišlo léto a s ním i zpráva z americké vojenské správy: Pan Jan Kalder nechť se dostaví a vyzvedne si licenci pro svůj ilustrovaný časopis.

To bylo pozdvižení! Konečně, konečně jsou u cíle! Paní Roxana Kalderová a paní doktorka Ingeborg Malthusová byly z toho tak pryč, že nemohly splnit přání pana Kaldera – rovněž nadmíru rozrušeného aby ho do Mnichova doprovázely. Jednoduše si netroufaly. Takže staršího pána se ujal Jakub, odjel s ním vlakem, vyhledal spolu s panem Kalderem budovu vojenského velitelství, byl svědkem historického okamžiku, kdy němčinu ovládající tiskový důstojník předal panu Kalderovi licenci a potřásl mu pravicí.

»A nyní hodně štěstí pro vaši ORCHIDEU!« prohlásil důstojník.

Kalder se nezmohl na odpověď, tak byl rozčilený.

»Srdečné díky,« odpověděl za něho Jakub a v duchu si řekl: ORCHIDEA jako název pro obrázkový magazín! Časopis bych nepojmenoval ORCHIDEA ani za zlaté prase. Ale co, je to snad moje orchidea – ech, můj magazín?

Celou tu dlouhou zpáteční cestu courákem Jakub trpělivě naslouchal páně Kalderovu blaženému žvatlání a myslel si, že i jemu se všechno dobře daří. Továrny na prefabrikované domy už jely na plné obrátky, i když rodina Jaschkových stále ještě spala v kůlně na člun. Ale jak byli všichni optimističtí a spokojení – Jaschkovi i dělníci!

Jaschke bez ustání vymýšlel nějaká vylepšení, nové modely, větší typy – Teď už konečně musí přijít měnová reforma a pak vypukne Nová Doba!

Jakubovy tři slepičí farmy pracovaly skvěle. Všude už byly instalovány dopravníkové pásy a sběrná místa vymyšlená Holzlwimmerem.

Hrozné výčitky svědomí a noční můry kvůli velkému podvodu s vejci, jehož se dopustil na nevinných dětech v sovětské okupační zóně, ho netrápily od chvíle, kdy zakoupil na černém trhu sto padesát metráků sušeného mléka a sto padesát metráků vajec v prášku a pomocí dalších padělaných papírů (Mader!) dopravil na dráhu do Berlína Karlshorstu. Udělal mu pěknou díru do rozpočtu, ten dobrý čin. Ale Jakub by jinak neměl chvilku klidu. A konečně tu ještě byla záležitost s Franzlem Arnuschem. Objevil se znenadání v Murnau, ještě tělnatější, ještě elegantnější, aby navštívil Jakuba. Při vzpomínce na společné časy v Paříži Franzl hned zkraje oznámil: »Tedy s werwolfem, s Laureen, to sis tedy něco zavařil.«

»Copak jsem si zavařil?«

»Úhlavní nepřítelkyni na celý život, člověče! Nemáš ponětí, jak vyváděla, než jsme ji – na poslední minutu!– strčili do vlaku. Ta křičela! Nadávala! Pomstí se!«

»No víš…«

»Žádné „no, víš“! Něco takového nutno brát velmi vážně! Zhrzená žena neodpustí nikdy…«

»Já jí ale přece vůbec nezhrzdl! Já jenom…«

»Ty víš a já to vím, co máš. A Laureen to ví taky. Můžu ti jen poradit: Dávej si pozor!«

»Dobrá. Já si dám pozor. Ale ona přece odjela na Riviéru?«

»Ano.«

»Bezva. Snad si tam dole narazí nějakého pracháče a on se s ní ožení. A ty? Co děláš ty?«

Franzl se dal slyšet v tom smyslu, že si nemůže stěžovat. Pracuje i nadále jako devizový kontrolor – nedávno byl vyznamenán a je nyní majitelem děkovného diplomu od čtyř spojeneckých mocností – ale vedle toho, prohlásil, pracuje v akciích.

»V čem?« zeptal se Jakub.

Načež mu Franzl držel půlhodinovou přednášku o akciích. Pak se pátravě zeptal: »Pochopils?«

»Ani slovo.«

»Člověče, já bych tě zabil! Někdo takhle blbý – je to vůbec možné?«

»Jak vidíš…«

»Tak znova…« Franzl zasténal. »Zcela stručně a velmi zjednodušeně: Mnoho velkých podniků jsou akciové společnosti. To znamená, že základní kapitál se skládá z akcií. Taková akcie je krásný papír, který si můžeš koupit.«

»To by člověk musel být ale skutečně hodně blbý.«

»Jak to?«

»Protože si kupuje kus papíru, jen proto, že je krásný.«

»Idiote! Tím, že si ten papír koupíš, získáš jistý podíl na té továrně. Ten ti pak patří. Přirozeně se sejde velmi mnoho akcií. Neboli velmi mnoho peněz. S těmi pak ten podnik pracuje. Dociluje zisku. Teď můžeš požadovat dividendy.«

»Co požadovat?«

»Divi… já se zblázním! Peníze, ty idiote, peníze můžeš požadovat!«

»Děláš si ze mne legraci. To není od tebe hezké.«

»Jak to, že si dělám legraci?«

»Nejdřív mám být tak blbý, že si koupím krásné papíry, a pak mám být tak drzý, abych od lidí, které vůbec neznám, ještě požadoval peníze. To nechci. To neumím. Víš přece, že jsem slušný, skromný člověk. A to, to by bylo prostě drzé a neslušné!«

Po další hodině výuky Jakub přece jen pochopil. Aspoň částečně.

»Ach, tak takhle to je…«

»Nebeská matko boží, děkuji ti! Konečně ten kretén pochopil! Máš přece ještě dolary?«

»N… ano. Proč?«

»Dej mi tolik, kolik jen můžeš, a já ti koupím akcie.«

»Jaké?«

Franzl se potil z vyčerpání a vyjmenoval řadu bývalých mamutích podniků, které byly dnes vybombardované nebo pro nedostatek surovin a materiálu nepracovaly.

»A na to ti mám dát své dolary?« hartusil Jakub. »Na takové zbankrotované ruiny? Ty mě chceš podrazit! Podrazit! A já si myslel, že jsi můj kamarád!«

»Jakube, přestaň, nebo tě přetrhnu jak hada, jako že je pánbu nade mnou! Ticho! Poslouchej mě! Teď všechny tyhle továrny stojí! Teď nevyrábějí! Proto taky můžeš jejich akcie koupit za babku! Je ovšem jasné jak facka, že tyhle továrny brzy začnou znovu pracovat, vyrábět, zas to budou mamutí podniky! A pak budou jejich akcie mít obrovskou cenu! Ale ty, ty pak budeš všechny ty akcie už mít – a budeš je mít za pár šlupek, a přesto za ně potom budeš dostávat spousty peněz při každém vyplácení dividend!«

Jakub dlouho přemýšlel. (Vždycky dlouho přemýšlel.) Jakub došel k závěru: »Já bych se do něčeho takového nehrnul. Ale penězům ty rozumíš, to vím. Takže to risknu. Důvěřuju ti, Franzle!«

»To taky můžeš, himlhergotsakrament!«

»To doufám, Franzle, to doufám,« prohlásil Jakub a dal Franzlovi hromadu dolarů. Krátce nato byl majitelem hromady akcií všech možných společností. Pouze fakt, že i Franzl si jich spousty nakoupil, Jakuba poněkud uklidňovalo, kdykoliv si na to vzpomněl. Neboť zatím se ty bezcenné krásné papíry nestaly ani o fenik cennějšími. Ale co, říkal si vždycky Jakub, zaháněje trudné myšlenky, tak jsem zkrátka něco risknul. Vždycky jsem byl takový, hazardér! Uvidíme…

Pochopitelně lezly takové nákupy a smělé investice velice do peněz. Jakub už zdaleka nebyl tak bohatý jako v době, když odjížděl z Paříže, zdaleka ne! Ale jinak to nešlo. Protože i továrny na prefabrikované domy musely pracovat, a pracovat mohly jen tehdy, když se budovy opravily, když se načerno nakoupily stroje a opatřilo nářadí. Snad je to tak všecko správně (doufejme že i akcie!), říkal si Jakub, když se díval, jak se šťastný pan Kalder vrací s kornoutem plným třešní.

»Jen se podívejte,« řekl zadýchaně Kalder. »Jak se lesknou… jak jsou červené… nikdy jsem neviděl tak krásné, lesklé a rudé třešně… Roxana bude mít ohromnou radost. Vždyť je to dnes přece svátek, viďte!«

»Ví Bůh,« přitakal Jakub. Prošli s Kalderem městem. Dorazili ke statku sedláka Attingera. Ten seděl u stolu vedle vchodu do domu, nabručeně pozdravil a rozhořčeně popíjel nazelenalý čaj. Navzdory čaji doktora Schlichtera mezitím zas ještě ztloustl. (Asi jako Franzl.)

Paní Kalderová je zřejmě zahlédla oknem, neboť vyběhla ze stavení manželovi naproti.

»Prosím vás, otevřete mi aktovku,« poprosil Kalder. Vytáhl z ní licenci a držel ji v pravé ruce. V levici měl kornout s třešněmi. Tak kráčel vstříc své ženě.

»Ach, Jene, Jene! Máš ji…«

»Licenci, ano! A tady, pro tebe! Třešně!« volal pan Kalder. Byla to jeho poslední vezdejší slova. Po nich se skácel a už se nehýbal.

»Pro Boha živého, Jene!« volala nešťastná paní Kalderová.

76/

Náhlé selhání srdce.

To zkonstatovala přivolaná lékařka, když předtím dala uklidňující injekci paní Kalderové, která ve své bolesti dostala hysterický záchvat, a dopravila ji do postele, kde konečně usnula. Seběhlo se plno lidí. Byla tu i paní doktorka Ingeborg Malthusová. Bledá a zděšená stála vedle Jakuba.

»Měl zkrátka až příliš velkou radost.«

»Z čeho?« zeptala se lékařka.

»Z licence… Dneska konečně dostal licenci na vydávání ilustrovaného magazínu. To povolení bylo pro něho prostě příliš, paní doktorko.«

»Anebo ty třešně,« prohodil Jakub. Nikdo, kdo dnes čte tyto řádky, si neumí představit, co znamenal roku 1947 kornout třešní.

»Možná to bylo obojí dohromady,« mínila lékařka.

»Ale vždyť on byl zdravý jak řípa! Se srdcem vůbec nic neměl, to vím.«

»Ach,« odmávla lékařka, zatímco vystavovala úmrtní list. »To nic neznamená. Divila byste se, jak často se to dnes stává, paní Malthusová. Dřív lidé umírali na srdeční selhání při příliš velké bolesti. Teď umírají na příliš velkou radost.« Doktorka o tom musela ledacos vědět – byla dcerou významného mnichovského psychiatra.

Jana Kaldera pohřbili za tři dny nato na hřbitově u murnauského kostela. Truchlících pozůstalých byla hrstka. Včely bzučely, mezi hroby kvetly květiny a svěží vítr rozhoupával větve. Lékařka a sedlák Attinger podpírali paní Kalderovou, která zoufale vzlykala.

»… Hospodin je můj pastýř, nebudu mít nedostatku…« pronášel evangelický kněz nad hrobem, když spouštěli rakev do jámy. Paní Kalderová se potácela. Attinger a lékařka s ní měli plné ruce práce.

»… Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivádí…« promlouval duchovní.

»A všechno bylo nadarmo,« řekla tiše paní doktorka Malthusová vedle Jakuba.

»Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své…«

»Proč bylo všechno nadarmo?« šeptal Jakub.

»Licence platila přece jen pro pana Kaldera!« šeptala paní doktorka Malthusová.

»… Byť se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti, nebuduť se báti zlého…«

»Ne,« odporoval šeptem Jakub.

»… neboť ty jsi se mnou, prut tvůj a hůl tvá, to mne potěšuje…«

»Co, ne?«

»Ne, nebylo všechno nadarmo.«

»Jak to?«

»Já požádám o licenci.«

»… Strojíš stůl před obličejem mým naproti mým nepřátelům…«

»Vy? Zbláznil jste se! Nikdy nedostanete licenci, nikdy«

»Vsadíte se? Jenom musím rychle nahoru do Heidelberku,« oznámil Jakub Formann.

»… pomazuješ olejem hlavy mé, kalich můj naléváš, až oplývá,« pronášel duchovní.

77/

Jednoho vlahého odpoledne na začátku září roku 1947 uložil Jakub své kolo v šatně jedné kavárny ve Schwabingu, mnichovské čtvrti básníků a myslitelů.

»Je tu pan Kästner?« zeptal se dámy v šatně.

»Touto dobou je zde pan doktor Kästner vždycky,« odpověděla.

Jakub poděkoval, obhlédl se v zrcadle, uhladil si vlasy, narovnal uzel kravaty, energicky si odkašlal – nezlepšilo se to, totiž jeho stav. Jakub měl trému. Co trému, měl hrůzu ze setkání s Erichem Kästnerem, kvůli kterému sem přišel. Neboť to, co mu předložil šéfredaktor, se Jakubovi srdečně nelíbilo, a vydal se hledat autora, který by odpovídal jeho gustu a – o tom nepochyboval – i gustu publika. Už jen vyslovit jméno velkého spisovatele ho stálo nesmírné úsilí. Životu v jakékoli podobě se Jakub jen smál, ale před opravdu velkými lidmi se mu rozklepala kolena a rozklepávala se mu ještě dlouho, dlouho.

Kuráž, Jakube, domluvil sám sobě a vešel do lokálu, který jako zázrakem přežil válku. U řady stolků se dojednávaly černé obchody, u jiných sváděli politické šarvátky slovansky vyhlížející pánové. Pak – Jakubova jizva na spánku se rozbušila – zahlédl u okna Ericha Kästnera.

Říkalo se o něm, že vždycky píše v této kavárně. A v několika nočních barech. Teď seděl tady. Jakub na něho upíral oči. Křečovitě mačkal zaječí pacičku. V duchu odříkal střelnou modlitbičku. Efekt toho všeho se však rovnal nule. Ne, neměl odvahu přistoupit ke stolu toho muže, vyrušit ho a seznámit ho se svou záležitostí. Prostě to nešlo! Do háje, říkal si Jakub, zítra zkrátka musí nastoupit paní doktorka Malthusová (i nadále si vytrvale vykali, navzdory intenzivnímu šukání), ať tedy jednou ukáže, co je za chlapíka. Já takový chlapík nejsem. A vůbec: tenhle Kästner – vždyť to je taky intelektuál! I když se ho vážím. To je jedno. Tohle musí zařídit paní doktorka Malthusová!

Když se Jakub již obracel k odchodu, spatřil na konci místnosti stůl, kolem něhož se zhoufovalo tak půl tuctu pánů. U stolu seděl špatně oblečený, hubený muž v brýlích, papír a tužku před sebou jako Kästner – a pozoruhodné množství prázdných likérových skleniček. Právě něco psal. Pak předal napsané jednomu z pánů. Ten položil několik bankovek na ušmudlanou mramorovou desku stolku a kývl staré servírce. Ta jako by takové znamení již očekávala. Přispěchala s podnosem, na němž stála plná sklenička, postavila ji před hubeňoura, který ji do sebe zvrhl. Vzápětí se začal věnovat dalšímu pánovi. Jakub se divil. Kdo to je?

»Kdo je to?« zeptal se číšnice. Bylo vidět, že jí každý krok působí bolesti. Chudák stará ženská, pomyslel si Jakub. Voda v nohou. A pravděpodobně i špatné srdce.

»Ten?« Číšnice se zahleděla do tmavého kouta. »To je pan Schreiber.«

»Co dělá?«

»No přece píše. Vždyť vidíte.«

»Děkuji. Jeden čaj, prosím,« požádal Jakub a sedl si k prázdnému stolku. Uneseně zíral na vyhublého mladíka, který mezitím – vykukuje zpoza brýlí – ukončil jednání s dalším zákazníkem a už zase psal. Ještě než Jakubovi přinesli čaj, uvařený z nedefinovatelných bylin, dostal pan Schreiber další šnaps. Houfek kolem stolku prořídl.

Kruci, kruci, říkal si Jakub. Koneckonců to nemusí být hned Kästner. Pokud by Schreiber psal třeba jen zpoloviny tak dobře, i tak by to stačilo! Především píše rychle, myslel si Jakub v následující půlhodině, usrkávaje říďounký čaj. V životě jsem neviděl člověka, který by uměl takhle rychle psát! Konečně tu byl poslední zákazník, potřásl podivuhodnému mladíkovi vděčně pravicí, ze slušnosti vyčkal, dokud Schreiber do sebe nehodil naservírovaný šnaps, a pak se s úklonou odporoučel.

Teď ale honem k němu, pomyslel si Jakub, a spěchal lokálem. Hubeňour si ho chladně, téměř plaše, měřil přes brýle. Jakub teď viděl, že má tvář plnou pupínků. Nebyly to pupínky, nýbrž rozbujelá akné, ale něco takového Jakub pochopitelně nevěděl.

»C… co by to mělo být?« zeptal se mladý muž – překvapivě střízlivým hlasem. Už vytasil pero.

»No, tedy…« začal Jakub, v čemž ho přerušila stará servírka, která odklízela baterii prázdných sklenic.

»Jeden… co to vlastně pijete?«

»Po… pořád to samé,« řekl hubeňour. A ještě ke všemu koktá! řekl si Jakub.

»Pro pána, totéž a pro mě ještě jeden čaj, prosím.«

»Dobrá,« servírka se odšourala.

»No, tedy…« spustil Jakub znovu. Herdek, jak se mluví se spisovateli?

»Po… poslouchejte, já si čas ne… ne… nekradu. C… co by to mělo být?«

»Co má něco být?«

»Tím mí… míním: Má to být něco kriminálního nebo něco senzačního nebo tragického nebo sentimentálního nebo nějaká ve… veselá příhoda z dneš… dnešní doby?«

»Já…«

»Z jakých jste vůbec novin?«

»Žádných…«

»Agentura?«

»Ne, ne.«

»Magazin?«

»N… ne.«

»Zahraniční li… list?«

»Taky ne, pane Schreibere. Jmenuji se Formann. Jakub Formann.«

»Klaus Mario Schreiber. Tak tedy, c… co potřebujete, pane Formanne?«

»Potřebuji někoho na psaní,« řekl Jakub.

Klaus Mario Schreiber na něho zamyšleně upíral zrak.

»Seděl jsem tady a sledoval vás,« mluvil Jakub spěšně dál. »Píšete tak rychle! A pro tolik lidí!«

»To jsou no… novináři,« vysvětlil mladý muž plaše a s koktáním.

»A co od vás chtějí, pane Schreibere?«

»No pře… přece příběhy. Strašidelné, veselé, drama… matické, senzační, otřesné, dojemné o ma… malých pejscích a starých dá… dámách, všecko, většinou veselé, optimistické příběhy. V téhle zasrané době. Ty jsou po… pochopitelně nej… nejdražší.«

»Vy… vy tu prodáváte příběhy?«

»Každý den od tři do osmi večer,« oznámil Klaus Mario Schreiber skoro pokorně. »V neděli zavřeno. Pokud to je všech… všechno, poprosil bych vás, abyste mě nechal o samotě. Mů… žu to… totiž mezitím psát dál svůj román, dokud nepřijde další zákazník.«

»Vy píšete román?«

»Tenhle je třetí. Dva už vy… vy… vy… – no! – vyšly.«

»A? Je mi líto… chyba je v tom, že sám skoro nečtu… vaše jméno jsem nikdy neslyšel.«

»Neslyšel je zatím nikdo. Jenom kritikové, protože na mé dva prvé romány psali oslavné hymny, a pak knihkupci. Ti si ale za… zacpávali uši.«

»Jak to?«

»Kritiky byly bá… báječné. Ale kni… knihy nekoupila ži… živá duše. Proto jsem si tady otevřel tuhle story-burzu. Člověk musí nějak žít. A já mám po… pořád ží… žízeň…«

»To jsem si všiml. Co to vlastně pijete?«

Schreiber se zhnuseně zašklebil. »Co by to tak bylo? Nej… nejsprostší brandy! Vždyť nic jiného není. Člověk musí být rá… rád, když v tom aspoň není metylalkohol, aby neoslepl. To už se mi taky přihodilo.«

»Povězte mi, pane Schreibere, sice mi do toho nic není…«

»To má… máte pravdu.«

»… ale proč nasáváte tak strašlivě?«

»Oi… oi… oidipovský komplex. Ko… ko… komplex méněcenností. Depre… depresivní‘ komplex z poměrů v našem světě. Ně… nějaký komplex to už bude. Víte co, obávám se, že své děsivé komplexy budu muset dál okamžitě potírat bez ohledu na sebe a bez soucitu… Můžete mi tedy je… ještě skle… skleničku…«

Jakub už mával na starou servírku.

»Dě… děkuji.«

»A vy píšete třetí román, i když vaše dva předchozí neměly žádný úspěch?«

»Napíšu čtvrtý a šestý a jedenáctý, pane Formanne. Jednou se to po… povede. Do té do… doby mu… musím ovšem tady dál mít otevřený svůj krám.«

»Ne… ehm, ehm… nezlobte se na mne, ale… já myslím… nepijete trochu moc?«

»Vám to tak při… připadá?«

»Co jsem tak viděl… A každý den! Nevím, jestli napíšete jedenáct románů, než se dostaví velký úspěch.«

»Vy si myslíte, že se předtím uchlastám k smrti?«

»Tak, pane Schreibere,« řekla stará servírka a postavila na stůl novou sklenici.

»Děkuji, paní Anno. Chodím pravidelně na prohlídky, pa… pane Formanne. Srdce, krevní oběh, játra… ta zejména… všec… všecko naprosto o pořádku! Já vám něco povím: Píšu nejlíp, když jsem name… nametený. To tedy zna… znamená: Můžu psát pořád! Ve dne v noci. Můžu usnout úplně ožralý v nádražním bunkru, a když někdo přijde a vzbudí mě a potřebuje honem něco zbo… zbožného nebo sžíravou sa… sa… satiru, napíšu to okamžitě! Bez namyšlenosti, pane Formanne, troufám si tvrdit: Co nenapíšu, to ne… ne… neexistuje!«

»Okay! Beru vás,« prohlásil nadšeně Jakub a stiskl Klausi Mariovi Schreiberovi ruku. Našel jsem zlatý poklad, pomyslel si.

»Po… pomalu, pomalu,« bránil se Schreiber. »Co to znamená: Beru vás? Kdo? Vy? Dobrá. Za kolik? Jak se jmenují vaše noviny? Nebo vaše nakladatelství? Nebo mám psát mravo… mravoličné pří… příběhy pro malé dětičky? Musíte se vyjádřit poněkud přesněji.«

»To rád udělám, pane Schreibere. Řekněte mi: Co byste řekl whisky?«

»Whisky? Ráj na ze… zemi! Neúnosně drahá. Tu si nemůžu dovolit.«

»Zato já ano,« řekl Jakub. »Skotskou nebo bourbonskou?«

»Fuj, bourbonskou! Samozřejmě skotskou!«

»Okay. Takže vy dostanete svou skotskou. Přijímám každou vaši podmínku, když vidím, že skutečně můžete psát i namazaný – a píšete rychle. Musí to být pochopitelně i dobré.«

»Je to dobré,« prohlásil skromně Schreiber. »Nic le… lepšího nenajdete.«

»Okay. Dostanete pevný plat, dohodneme se. Žádní tihle jednotliví zákazníci, žádná tahle každodenní otročina. Ale musíte začít hned!«

»Hergot, kde?«

»V mém obrázkovém magazínu.«

»Vy… vy máte obr… obrázkový magazín?«

»Vždyť vám to říkám.«

»A… ano, ale až teď. Kde… kde ho má… máte, ten váš magazín?«

»První číslo má právě vyjít. Tady, prosím, chcete vidět mou licenci?« Drahocennou listinu, kterou získal asi čtrnáct dní po pohřbu nešťastného Jana Kaldera prostřednictvím svého přítele generálmajora Hobsona, šéfa oddělení pro kulturu při americké vojenské správě v hlavním štábu v Heidelberku, nosil Jakub neustále při sobě.

Hubeňour ji podrobně studoval. Na jeho vysokém čele bujela akné obzvlášť zhoubně.

»Všechno je naprosto v pořádku,« uklidňoval ho Jakub. »Mám u Američanů kamaráda. Dostali jsme dálnopis – a ten jinak nikdo nemá! – a zpravodajské služby z INS a AP a LJP, a fotky z celého světa dostaneme taky a…«

»Orchidea.«

»Co?«

Schreiber zaklepal prstem na jedno slovo v dokumentu. »Sto… stojí tady, že váš magazín se jme… jmenuje Orchidea.«

»Ano,« přiznal sklíčeně Jakub.

»To přece ne… není jméno pro magazín, pa… pane Formanne!«

»Já si to myslím taky, pane Schreibere!« Jakub se blaženě usmál. Orchidea se mu nikdy nelíbila.

»Tedy, vaši nabídku bych asi bral,« řekl zdrženlivý hubeňour. »Za uvedených podmínek. Ale ne… nesmí to být Orchidea. To byl váš nápad?«

»Ne, mé šéfredaktorky.«

»To si nejdřív vyberte jiné jméno, pane Formanne! Ne… nebo jinou šéfredaktorku!«

»Už ho mám!«

»A jaké?«

»Eh… kruci, teď jsem ho zas zapomněl!«

»Jestli byste k lékaři neměl jít vy.«

»Nesmysl! Už celých pět minut si říkám, to by bylo jméno pro můj magazín. Krátké slovo. Několikrát sem ho použil v hovoru s vámi. O… o…o… o…«

»Okay?«

Jakub bouchl do stolu, až sklo zařinčelo a stará servírka se přišourala s novým čajem a novým šnapsem.

»Okay! To je ono! OKAY – to je jméno pro ilustrovaný týdeník!«

»To… to je jméno pro ilustrovaný týdeník pane Formanne!«

»Okay!« Jakub měl na tváři blažený úsměv. Takže tak velký blbec přece jen nejsem, pomyslel si. Paní doktorka Malthusová si možná troufá na víc, než na co má, ta přechytračelá intelektuálka. (Zvláštní, v posteli je prima.)

»Tak,« prohlásil Klaus Mario Schreiber, »a teď bych rád věděl, pane Formanne, co kro… kromě li… licence a titulu a zpravodajských slu… služeb ještě máte, pane Formanne!«

»Máme všecko!«

»Papír? Redaktory? Tiskárnu? Zásilkovou službu? Žurnalisty? Grafiky? Fotografy? Techniky? Sazárnu? Expedici? Opravdovou re… redakci?«

»Hm. Opravdovou redakci… Našel jsem takovou jednu zříceninu v Dračí ulicí. Půl domu ještě stojí. Jenom schodiště je v háji. Redakce je ve třetím patře. Tři místnosti a koupelna. Tam spím. Ve vaně. Všechno tam je!«

»Jak se člo… člověk do… dostane do třetího pa… patra bez schodiště, pane Formanne?«

»Zvenku! Vyleze se po žebříku, víte, a proleze se oknem! To je vchod! Báječné, co?«

»Báječné, a… ano. Takže má… máte opravdu vše… všecko?«

»Všecko!« Jakub zářil.

»Zajímalo by mě, jak jste to všechno sehnal!«

»To by bylo dlouhé povídání.«

»Tak je zkraťte, pa… pane Formanne.«

»Tak dobrá. Zcela krátce: Mám přítele. Vedoucího oddělení pro kulturu u americké armády v Heidelberku. Ten mi pomohl.«

»A… a… aha.«

78/

»Kde je ta whis… whisky?« zeptal se Klaus Mario Schreiber. Seděl u dlouhého stolu, opřený o opěradlo židle, a kolem stolu sedělo ještě přibližně tucet dalších lidí, kteří se na něho dívali, s výrazy ve tvářích sahajících od zhnusenosti až po chuť vraždit. Schreiber to bral plaše a stydlivě na vědomí.

»Už se to nese, pane Schreibere,« ozval se Jakubův hlas. Přiběhl z kuchyně s lahví Johnnieho Walkera, se džbánem vody, sklenicí a džbánem plným ledových kostek. »Máme dokonce ledničku!« Jakub to všechno přinášel na otlučeném emailovém tácu.

»Co to je?« ptal se Klaus Mario Schreiber.

»Voda, pane Schreibere.«

»Chce… chcete mě otrávit? Č… čistou. Jen s ledem!«

Jakub připravil první mohutný drink. Kostky žbluňkaly do sklenice. »Od nynějška se laskavě obsluhujte sám, pane Schreibere.«

Oslovený plaše přikývl, upil a na tváři se mu objevil zasněný výraz. Jakub ho otcovsky pozoroval. Připomínal mu obraz toho chlápka, co tam úplně tiše stojí, na rozpřažených pažích, na ramenou, na rukou a na hlavě má plno ptáků. Jak jen se ten chlápek jmenuje? Vždyť je to fuk.

»Ano,« vydal ze sebe Schreiber. »Ach bože, ano…« Znovu se napil. Mezi shromážděnými nevole.

»Opilec nám tu právě ještě scházel!« zvolal starší pán, který měl místo levého předloktí koženou protézu. Tou hřmotně uhodil do stolu. Pán se jmenoval doktor Walter Drissen a byl šéfem textové části. O předloktí přišel v první světové válce a kdykoliv chtěl na sebe upozornit, nebo když se zlobil, bušil protézou do desky stolu.

»Klid!« řekl Jakub tiše a hrozivě. »Slovo má pan Schreiber. Posloucháme, milý pane Schreibere.«

Pan Schreiber si ulevil decentním říhnutím, upil ještě malý doušek a promluvil: »Tak tedy, vážení, s takovými texty, promiňte, pro… prosím« – Schreiber cvrnknul do rukopisů, které ležely na stole před ním – »mů… můžete hned napsat na ti… titulní stránku: Kdo se toho časo… časopisu dotkne, do… dostane ty… tyfus!«

Protéza bouchla.

»Vy nestydatý, ožralý…« začal šéf textové části, doktor Walter Drissen, ale Schreiber ho přerušil: »Byl jsem po… požádán vaším vydavatelem, abych časopis posoudil. Za svou kri… kri… kri… no tak!… kritiku jsem se už omluvil.« Zdvihl se a jemně se chopil láhve whisky. »Mnoho štěstí všem ve… ves… vespolek!«

Jakub, sedící vedle Schreibera, ho strčil zpátky do židle.

»Zůstanete tady a řeknete svůj názor! Bez ohledu na kohokoli.«

»Vždyť tu vůbec nikoho neznám!«

»Tím spíš. Tak jedem! A napijte se ještě!«

»Jak… jak chce… chcete. V… v… vy jste vy… vydavatel. Přes… přesto velmi trapné…«

Schreiber se ještě trochu napil a sklenice byla prázdná (Jakub ji spěšně dolil) a mluvil dál: »Všich… všichni jste vy… vysoce vzdělaní jemnocitní lidé, vyni… vynikající odborníci, ka… každý ve svém o… oboru, to ji… jistě. Ty texty taky nejsou úplná hovadina, to jsem ne… neřekl. Jednou to snad bu… bude obrovsky zajímavé! Ale teď a dnes – 1947, u… u… uvažte! – Takové texty a náměty nejdou, pro… protože lidem lezou krkem. Novely ve stylu „ty, lokomotivo, ty, stole, ty, poštovní schránko, ty, bratře!“ – tímhle tónem tak velké, veliké lidskosti! Osudy uprchlíků! Heroické příběhy pěšáků! Hlu… hlubokomyslnosti o mi… milém Pánu Bohu a o svě… světě! Pře… překlady za… zahraničních reportáží! V… v… věřte mi, na to dnes ne… není nikdo zvědavý! Za… za to mají lidi – kolik sto… stojí ten krám?«

»Osmdesát feniků.«

»Za to mají dát osm… osmdesát fe… feniků? Ni… nikdy! Radši t… t… tři šluky z Lucky Strike než něco takového. A… a… já jsem člověk, který to s vá… vámi myslí dob… dobře!«

»Jste opilý klacek!« křičel doktor Walter Drissen a opět uhodil do stolu.

»Doktore Drissene,« řekl Jakub laskavým hlasem. »Jestli ještě jednou bouchnete tím svým pomníčkem na doby císaře Viléma, dostanete okamžitě výpověď. Okamžitě,« řekl jsem. A s úsměvem, vyjadřujícím prosbu o prominutí, se obrátil k Schreiberovi: »Prosím, pokračujte.«

»Mu… musíte lidem do… do… dodávat odvahy. A rozesmát je. U… ukázat jim, že druhým se vedlo a vede právě tak mi… mizerně jako jim! A že na tom… tomhle světě to jde jednou do… dolů a pak za… zase nahoru, že není vše… všecko jen černé a bílé, že jsou tu ještě i další odstíny!« Schreiber se napil, ze svého proslovu ochraptěl. Jakub mu dolil. »Ne to… tolik ledu, prosím,« požádal Schreiber. »Máte za… zahraniční zpravodajské služby. Máte fotografie z ce… celého světa. Kolik zajímavých a dojemných a odvahu vlévajících a ko… komických příběhů se odehrává každou mi… minutu! Vím, o čem mluvím, ži… žiju z nich už ce… celý rok! V tomhle magazínu musí teď stát, co lidé mohou teď pociťovat a co je napřimujel B… bez patosu a b… bez „literatury“! (Páně Schreiberovy uvozovky bylo slyšet zcela zřetelně!) A napsané ú… ú… úplně prostě! Ne tak fajnově a krasodušně a vyumělkovaně, že tomu nikdo nerozumí a nikoho to nezajímá.«

»A o co se tedy teď každý zajímá?«

»Například o žrádlo,« vysvětlil Schreiber a napil se.

»Bravo!« vykřikl Jakub, který Schreiberovi zbožně naslouchal.

»A sice o ú… ú… úplně ordinérní ž… ž… žrádlo, proto jsem taky řekl žrádlo a ne jídlo… Podívejte, znám plno lidí… taky jednoho starého kriminálníka. Proseděl půl života. Právě je náhodou na svobodě. Ten si v posledních třiceti letech dovoloval nejbláznivější věci. A dovoluje si je do dneška! Ví… víte, kdy pokaždé dostane báječný nápad na nějakou novou lumpárnu?!«

»Kdypak?« zeptal se uctivě Jakub.

»Vždycky, když jí koláče,« vysvětloval Schreiber. »Chápete, co… co tím mí… míním? Toho člověka vám sem můžu přivést. A… ať vy… vypráví svůj příběh do magneťáku. S… stane se miláčkem vašich čtenářů – jednak proto, že nikdy neškodil chudým lidem, jednak pro svou zálibu v ko… koláčích! Máte dvě mouchy jednou ra… ranou: Zájem čtenáře sou… současného čtenáře! – o koláče, o sladkosti, o všechno, co nemá, a nad to zájem o vtipné lumpárny, jaký mě… měli čtenáři všech d… dob.«

»Na tom něco je…« řekl jeden z redaktorů se zaujetím.

»To… to bych prosil! To by byla jedna věc! Druhá věc je nu.,.nudnost časopisu. Ať se vede li… lidem sebemizerněji, vždyc… vždycky se budou za… zajímat o lidi, kterým se ve… vede ještě hůř! O zločiny, neštěstí, katastrofy.«

»Nechceme žádný revolverový plátek…« začal šéf textové části, ale Schreiber ho přerušil: »Chceme velký ilu… ilustrovaný magazín – nebo ne? Chceme zprostředkovat názory a informace. Ale ne tak, jak se to tady provozuje. Ne hned tak! Potřebujeme – v da… dané chvíli – kriminální sen… senzaci. A nějakou medicínskou senzaci – přece se něco najde u tří zpravodajských a… agentur!«

»Jen tak dál,« prohlásil doktor Drissen.

»Dál… Román! Ro… mán, který jste vy… vybrali, je literárně ne… nesmírné hodnotný. Jenomže žádný člověk, který má tolik starostí, jako my teď všichni, ho nebude číst. Teď potřebujeme něco, co lidem u… ukáže: i ji… jiní byli v pěkném svrabu a neštovicích, pardon, paní doktorko. A vyhrabali se z toho. Něco optimistického! N… nic báchorkovitého, nevěrohodně optimistického! Nýbrž ně… něco, čemu každý uvěří, řekne si, ano, tak to bylo, tak to mohlo být, snad se chudí lidé zas dostanou z bryndy, chá… chápete?«

»Takový román neexistuje!«

»Samozřejmě, že existuje takový román! Do… dokonce je to ten román, který mu… musí ve vašem časopisu vy… vyjít jako prv… první. Muž, který ho napsal, psal vždycky pro lidi. Jmenuje se Hans Fallada. A román, který mám na mysli, se jmenuje OBČÁNKU A CO TEĎ?«

»Krucinál, to je název! Teď pro nás všechny,« řekl Jakub nadšeně.

»To už tu bylo, tenkrát, kolem roku 1930, ná… název pro všechny, pane Formanne!«

»Ale Fallada přece nedávno umřel,« řekl šéf pro texty. A zavile dodal: »Ve východoberlínské Charitě. Na následky přehnaného požívání alkoholu.«

»A práva na je… jeho knihy má… má nakladatelství Rowohlt, « ignoroval Schreiber výpad.

»Ten nám je přece nikdy nedá…«

»Ale dá, když ho poprosím já.«

»Jak to, vy?«

»Protože můj vydavatel a Ro… Rowohlt jsou přátelé,« vysvětlil Schreiber.

»Vy jste napsal knihy?«

»Když do… dovolíte, tak ano.«

»Nikdy jsem o nich neslyšel.«

»Kdy… kdybyste o nich slyšel, ne… neseděl bych tady.«

»Když tedy myslíte,« řekla paní doktorka Malthusová.

»Ne… nemyslím, vím,« řekl Schreiber.

A pak hodinu vykládal, co ještě bylo potřeba vyložit. Nakonec byla láhev whisky ze tří čtvrtin prázdná a tři čtvrtiny přítomných souhlasily se Schreiberovými názory.

»Ale kdo to všechno napíše a přepíše?«

»Já,« oznámil prostě Schreiber.

»Vy? To všechno přece nemůžete včas zvládnout! Musíme vydat první číslo děsně rychle!«

»Zvlá… zvládnu toho ještě da… daleko víc,« prohlásil Schreiber. »Ko… koktám stejně ry… rychle, jako pí… píšu. Rád bych se byl býval naučil něco pořádného. Ale musel jsem pět let zabíjet lidi, kte… které jsem nikdy ne… neviděl a neznal je, a to jen proto, aby oni nezabili mě. Exi… existuje taky několik velmi dobrých románů od Remarquea, které napsal ve… e… no!… exilu. A ještě jeden Ho… Ho… Holanďan, jmenuje se Jan de Hartog… pokud jde o texty v OKAY, to si nedělejte starosti, pane doktore Drissene! Když jen tro… trochu dáte na mé ra… rady, půjde všechno jak na drátkách.«

»Co jste to říkal?« zeptala se paní doktorka Malthusová. »Náš ilustrovaný Časopis se jmenuje ORCHIDEA!«

»To není žádné jméno pro ilustrovaný časopis! Pan F… Fo… Formann a já jsme se dohodli na jménu OKAY,« řekl Schreiber.

Po prvé a naposledy ve svém životě oslovila paní doktorka Ingeborg Malthusová svého vydavatele, partnera a společníka v posteli důvěrným »ty«.

Pravila: »„ty zatracená svině.«

Načež dostala záchvat slabosti a sesula se ze židle.

79/

Když přišla k sobě, měla pocit, že se dusí. Schreiber u ní klečel a naléval do ní whisky. Paní doktorka Malthusová jí vyplivla celou pusu.

»Pa… panebože, ta… takové plýtvání,« zděsil se Schreiber.

Pak následovalo hlasování. Demokraticky, žádné tajnůstkaření. Každý řekl otevřeně svůj názor na nové jméno.

Při veřejném demokratickém hlasování bylo 28 hlasů pro a jeden proti. Proti hlasovala paní doktorka Ingeborg Malthusová.

»Radši se zabiju, než bych hlasovala pro!« křičela.

»Okay,« řekl živě Jakub.

Dálnopis agentury UP se rozrachotil.

Schreiber se k němu doklátil.

»Jejda, něco nového o jeptiškách,« oznámil.

Nedaleko Athén prohledala policie před týdnem ženský klášter a zjistila, že v něm byla zabita řada dětí za děsivých okolností. Dálnopis UP vyťukával další podrobnosti.

»Je tu ještě něco, co bychom měli zavést,« řekl Schreiber. »Když má… máme tolik zpravodajských agentur… Má… máme víc mí… místa než deníky. Mo… mohli bychom každý týden přinést nějaký senzační příběh, kte… který se odehrál kdekoli ve svě… světě.«

»Na výrobu čísla potřebujeme skoro tři týdny! Pak už dávno nebudeme aktuální!« volal technický redaktor.

»Ale budeme. Kdy je nátisk?« zeptal se Schreiber.

»Každé úterý o půlnoci.«

»Pak vy… vytiskneme ně… nějakou senzaci z ú… úterka!«

»Nikdy! Zprávy přicházejí v angličtině… v obrovských kvantech… K nim přece musíme mít i obrázky!«

»Fotky přicházejí pochopitelně už dřív,« řekl šéf obrazové redakce.

»Tady to máte! Musí to ovšem být po každé dlouhý příběh. Dva… dvanáct slou… sloupců nejméně.«

»Dvanáct sloupců… To je třicet šest stran rukopisu! Kdo je napíše od úterka rána do úterka poledne – protože odpoledne se už musí sázet, abychom mohli v noci imprimovat a dát do tisku! Takový člověk, který by psal tak rychle a tak dobře, takový člověk přece neexistuje!«

»A… ale a… ano,« oznámil Schreiber.

»Kde je?«

»Stojí před vámi,« prohlásil Jakub a ukázal na Klause Maria Schreibera.

»Za pře… předpokladu, že do… dostanu whisky.«

»Dostanete ji.«

»Tak do… dobře,« souhlasil pijan, »pak te… tedy do prá… práce! Nej… nejdřív přepíšu, co zů… zůstane. Vy budete pak tak la… laskav, pane do… doktore Drissene, a po… postaráte se o pár pánů – dám vám a… adresy. Ti pá… pánové mají za… zajímavé zprávy. J… já to pak se… sepíšu. Ro… Rowohltovi zavolám hned, a… abychom mo… mohli hned sá… sázet Fa… Falladu. Později budeme potřebovat stroje pro nejnovější pří… příspěvky – na… navrhuji, abychom ty aktuální senzace začali těmi je… jeptiškami… Po… pojmenujeme to „Ze zákulisí!“ Uplyne ještě den, dva, než bude policie hotova a ne… než do… dostaneme le… lepší fotky a budeme znát celý příběh. „Ze zá… zákulisí“ by bylo trvalé označení. Pa… pak by přišel hla… hlavní ti… titulek. Co říkáte na… nadpisu „Ďáblovy je… jeptišky?“«

Klaus Mario Schreiber se zhluboka napil…

80/

Ve 23 hod. 59 min. 23. září 1947 – bylo to v úterý – stiskl Jakub Formann červený knoflík prvního rotačního stroje ve sklepě budovy deníku SÜDDEUTSCHE ZEITUNG v Sendlinské ulici v Mnichově. Trhl sebou při ohlušivém hřmotu, který se rozlehl ve chvíli, kdy se stroj rozjel. Už nebylo rozumět slovu. Dělníci měli vlastní znakovou řeč. Mistr signalizoval Jakubovi dvěma prsty: teď číslo dvě!

Jakub stiskl druhý červený knoflík. Druhé monstrum se rozběsnilo.

Když Jakub stiskl třetí knoflík, rozhoupala se pod ním podlaha. Omámen opřel se o chvějící se zeď. Ve sklepě novin SÜDDEUTSCHE ZEITUNG se kdysi tiskly MÜNCHNER ILLUSTRIERTE. Když Jakub a paní doktorka Malthuso– vá si po prvé byli prohlédnout sklepní prostory, našli ještě válce posledního vydání. Titulní list: Stanoviště rakety V2. Popiska: VÍTĚZSTVÍ JE NA DOSAH! Dali všechny válce rozšmelcovat, aby získali olovo pro první číslo svého ilustrovaného týdeníku. Hodina zrodu prvního německého poválečného magazínu udeřila! Dokonce i dělníci tu stáli dojatí. A dojatí byli všichni redaktoři a spolupracovníci. Až na jednoho.

Klaus Mario Schreiber touto dobou hluboce a pevně spal na jednom z psacích stolů v malé místnosti redakce v Dračí ulici. Na psací stroj si položil malý polštářek. Na něm mu spočívala hlava. Spokojený úsměv zkrášloval jeho tvář posetou pupínky. Začal psát ĎÁBLOVY JEPTIŠKY ráno v devět hodin poté, co si pročetl veškerý, velmi obsáhlý materiál, přímo do stroje a třicet šest stran, na řádek přesně, odevzdal ve 14 hod. 37 min. doktorovi Drissenovi. Nebylo zapotřebí opravovat jediné místo.

Odpoledne se Schreiber už dal do práce na druhém čísle, tiše a spokojeně ucucávaje z lahve, a navečer zredigoval nejdřív sloupce, pak zalomené stránky, s nimiž svištěl Jakub na svém kole sem a tam mezi Sendlinskou a Dračí ulicí. „Ze zákulisí“ mělo přesně vybrané místo, které zůstalo prázdné. Olověná sazba sedla přesně. Nyní se mohly odlít části válce pro rotačku. Tak se stalo kolem dvacáté druhé hodiny. Tou dobou už Schreiber hluboce a pokojně spal na svém psacím stole, s rukama zkříženýma na hrudi. Byl zcela sám – všichni ostatní spolupracovníci z OKAY si nedali ujít slavnostní okamžik zahájení, dokonce nechyběla ani stará uklízečka, před několika málo dny ještě servírka v kavárně ve Schwabings kterou najali na Jakubův podnět.

První číslo časopisu mělo na titulní stránce portrét amerického prezidenta Trumana, který na základě prosby generálmajora Hobsona poslal čtenářům týdeníku OKAY blahopřejné poselství. (Schreiber musel Trumanovy řádky přepsat, neboť text, který pochopitelně napsal nějaký Trumanův písař, nebyl zrovna nic moc.) V týdeníku bylo obrazové zpravodajství z Mexika a Hollywoodu, „Žijící poušť“, módní přehlídka z Říma se spoustou manekýnek a modelů (a vložené střihy pro šití po domácku!), první pokračování románu OBČÁNKU A CO TEĎ od Hanse Fallady, ĎÁBLOVY JEPTIŠKY, celý sloupec klípků z mezinárodního společenského života, anekdoty a kresby německých karikaturistů, ovšem i z PUNCHE, NEW YORKERU a z ESQUIRU, zápis telefonického interviewu s Georgem Catlettem Marshallem, jakož i prvořadým odborníkem sepsaný fundovaný komentář o Marshallově plánu (a Schreiberem pochopitelně přepsaným do srozumitelného jazyka), jehož pomocí se měla Evropa postavit na nohy, první část seriálu o »mravenčím státu« a jeho obdivuhodných zákonech (kromě paralel k Adolfově totálnímu státu, což byl – rozumí se – text od Klause Maria Schreibera), dvě krátké povídky, jedna veselá, druhá sentimentální, obě »z našich dní«, všechno sepsané Schreiberem pod několika pseudonymy. A, podepsáno jeho opravdovým jménem, velký kriminální a dobrodružný příběh o muži, který prováděl ty nejbláznivější kousky, které ho napadaly vždycky ve chvíli, když jedl koláče.

Od Rosenheimu po Flensburg stály toho dne dlouhé fronty lidí před kiosky, aby si koupili první číslo OKAY. Náklad osmdesát tisíc se ukázal příliš nízký. Co nejrychleji muselo do tisku druhé vydání, rovněž osmdesát tisíc. I to lidé beze zbytku vykoupili.

81/

OKAY jen vzkvétal. V červnu 1948 dosáhl nákladu pěti set tisíc exemplářů.

Továrny na montované domky v Murnau a okolí běžely na plné obrátky. Už se postavily stovky domů pro uprchlíky, vybombardované a vysídlence – za činorodé podpory guvernéra van Wagonera. Americké náklaďáky převážely stavební díly a montážní čety. Jakubovy tři slepičí farmy byly dnem i nocí zavlažovány hudbou Franka Sinatry, neboť z kuřátek už opět byly slepice a slepice snášely jak o závod. Jakub dodával smluvenou kvótu Američanům, polovinu zbytku odváděl jako kontingent a objevoval se ve starobincích, dětských domovech a nemocnicích jako radost přinášející vaječný Mikuláš s plnými koši. Noviny přinášely reportáže o tomto vpravdě laskavém člověku, že oko nezůstalo suché, k nim příslušný obrazový materiál. Srdcervoucí článek vyšel v OKAY. Tuto vskutku otřásající zprávu k dojemným obrázkům, předvádějícím Jakuba se sirotky, tuberkulózními pacienty nebo štěstím plačícími staroušky napsal přirozeně Klaus Mario Schreiber.

Druhá polovina vajec se bezproblémově dostávala na černé trhy velkých měst díky promyšleně vybudovanému, perfektně fungujícímu systému. Prastará auta na dřevoplyn čiperně uháněla krajinou a rozvážela křehký náklad. Opravdu bylo co dělat. Na třech statcích Jakuba Formanna v bizonii snášelo vejce šedesát šest tisíc slepic.

Mnoho králů černého trhu mělo čím dál větší zlost. Policie nikdy nezadržela jediný vaječný transport! Při raziích se nikdy neztratilo jediné Formannovo vajíčko. Pánové černí obchodníci si to prostě neuměli vysvětlit, jak to, že distributoři – zjevně nadaní jasnovidectvím – přesně věděli, kdy se bude razie konat, a tudíž se v takových dobách neukázali. Policie, přítel a pomocník nás všech, vzorně podporovala Jakubovo podnikání. Neexistovalo nic spolehlivějšího než podplacení úředníci v jednotlivých prezídiích a neexistovala jediná razie, o níž by Jakub nevěděl už celé dny předtím, než se konala. Jedinou výjimku tvořil Norimberk. Na policejním prezídiu seděl vládní rada, kdysi činný v Berlíně, a toho se báli dokonce i Jakubovi »funkcionáři«. Pocházel z Pruska a byl ztělesněná počestnost. Nikdo si netroufl pokusit se ho podplatit. Takže to musel udělat sám Jakub. Vlakem ujížděl k severu. Norimberk byl příliš velký a příliš důležitý, než aby se mohl obejít bez trhu s Formannovými vejci.

V páchnoucím oddíle páchnoucího železničního vozu, zaklíněný mezi páchnoucí keťasy, přemýšlel Jakub Formann dopoledne 17. června 1948 o všem, co jsme právě napsali. Peníze mu tekly proudem. A jestli takhle ještě pár měsíců potečou a jestli všechno půjde takhle dál, pak se brzo uvítězím k smrti, pomyslel si Jakub, poprvé v životě obětí depresivní nálady. Křečovitě svíral zaječí pacičku, na kolenou mu ležel diplomatický kufřík. O ten Jakub obzvlášť pečoval, neboť kufřík obsahoval křehké zboží – tři do vaty zabalená ukázková vejce, která vezl z Mnichova a přisoudil jim úlohu, aby nadchla černé obchodníky v Norimberku poté, co Jakub příslušně zpracuje obávaného vládního radu.

Jakub byl v tuto chvíli zasmušilý, velmi zasmušilý. Normálně bych byl už dávno milionář, říkal si. Normálně! Zatracená práce, topil se v penězích – ale bohužel jen v bezcenných říšských markách, které se mu navíc rozplynuly mezi prsty vzápětí nato, co je získal.

Jestli se teď nestane – ale rychle! – nějaký zázrak, dumal Jakub v přecpaném oddílu a díval se přitom smutně na hubeného muže, který podle Jakubova názoru nesl zodpovědnost za to, že příšerný vzduch v oddíle se čas od času stal ještě příšernějším. Jestli to takhle třeba jen malou chvíli půjde dál, pak své slepičí farmy můžu zavřít, stejně tak dopadne OKAY i továrny na prefabrikované domy. Pak ze mne totiž bude bankrotář.

Jakub – jindy jak čemerka – propadl holému zoufalství. (Což – jen tak mimochodem – platilo i o ostatních lidech v Německu, ale to samozřejmě nebyla žádná útěcha.) Po zoufalství přišel hněv. Byla v tom nějaká spravedlnost?

Opravdu velcí šíbři byli čím dál vypasenější, a člověk jako on, který se málem udřel k smrti (ale ano, keťasoval i on, ale jen s vejci!), ten stál před úpadkem.

Děsné! Jakub se utápěl v sebelítosti. Celé tři minuty.

Pak ucítil, jak se mu z ruky, která objímala zaječí pacičku, šíří po těle známé příjemné teplo. Chvíle deprese pominula. Bledý muž naproti se už zas zachoval neslušně (krucityrkn, zřejmě hrách!), ale Jakub na rozdíl od ostatních se na něho nezahleděl pobouřeně, zle a káravě. Nikoliv, shovívavě prdlavkovi pokývl. A pomyslel si přesně to, co pár roků předtím zpívala Zarah Leander: »Vím, že jednou se stane zázrak!«

duchu této povznesené nálady udělal Jakub za dvě hodiny nato panu vládnímu radovi Berntu Schneidewindovi na policejním prezídiu v Norimberku malý návrh…

82/

»Člověče!« vyjel řezavým hlasem vládní rada Bernt Schneidewind a pruskou pěstí udeřil do hornofranckěho stolu. »Člověče! Od malička nás vedli k poctivosti, věrnosti, plnění povinností a disciplíně!« (Ojeojeoje, říkal si Jakub a leknutím z takové prudké reakce málem spadl z rozvrzané židle. Možná tebe vedli k tomu všemu, zato mne ne – teď už chápu, proč si na tebe netroufal žádný z mých funkcionářů!) »Člověče!« opakoval Schneidewind po třetí, zcela tichým hlasem, »zbláznil jste se snad, že děláte takovýhle návrh německému úředníkovi?« A znovu rána pěstí do stolu. Tak to máme rádi, myslel si Jakub. »Člověče, vy máte tu smělost… Vy nemůžete být Němec! Co jste?«

»Rakušan.«

»Teď je to jasné! Sralbotkové! Degenerovaní, neschopní! Balkánci! Lumpové a zločinci!«

»Jako Hitler.«

»Co?«

»Řekl jsem: jako Hitler. Ten byl taky Rakušan.«

»Vůd… eh… Hit… Co si to dovolujete, chlape? Dám vás.okamžitě zatknout… zajisté, máte pravdu…« Vládní rada ještě stačil vybrat zatáčku. Proto teď běsnil ještě hlasitěji: »Máte absolutně pravdu! Ten největší zločinec všech dob mohl pocházet jen z Rakouska! Ale vy… vy… vy…« Schneidewind lapal po vzduchu. A znovu pěstí do stolu! »… vy se opovažujete dělat ještě takové cynické poznámky! Hrůza! Vpadne sem a chce mě podplatit dvěma tisíci dolarů, chce mě přimět, abych neplnil svou povinnost, abych ho podporoval při jeho nízkých činech! On má tu drzost, že mi nabízí dva tisíce dolarů! Samozřejmě vás dám okamžitě zatknout!«

Opět ten příjemný pocit tepla…

Hm, uvažoval Jakub, zatímco Schneidewind dál řádil jako smyslů zbavený, hm. Mám ještě rezervní grošík, těch osm tisíc dolarů. Dva tisíce jsem nabídl tomuhle echt pruskému hnusákovi. A on takhle reaguje. Nechápu. Nerozumím tomu, na vojně jsem přece měl mraky naprosto rozumných a milých kamarádů z Pruska.

Schneidewind popadl sluchátko a už vytočil číslo, když Jakub se na něho podmanivě usmál: »Příliš málo, pane vládní rado, teď si to uvědomuji.« (Musím ledy riskovat všechno!) »Promiňte, muž jako vy… nechtěl jsem vás urazit… Jste pochopitelně zvyklý na jiné sumy… tak dobrá, řekněme šest tisíc.«

Panu Schneidewindovi vylezly oči z důlků. Sluchátko spadlo zpátky do vidlice. Páně Schneidewindova ústa zůstala otevřená. Tak zíral celou minutu na Jakuba. Pak zachraptěl: »V hotovosti?«

»Zde na stůl, pane vládní rado,« řekl Jakub. Do háje, teď mi zbudou už jen dva tisíce dolarů. Ale já vím, že se brzy stane zázrak…

Schneidewind vrávoravě vstal, vrávoravě došel ke dveřím a zamkl je. Vrávoravě se vrátil a padl do křesla. »Ma… ma… máte…«

»Pane vládní rado?«

»Ma… máte ty dolary u sebe?«

»Samozřejmě, pane vládní rado.«

»Tak na co ještě čekáte, člověče?« křičel Schneidewind, už zas řezavým hlasem. »Nejlepší odběratele najdete v Zimní ulici. Každou razii ohlásíme vám nebo muži, kterého mně oznámíte, dvacet čtyři hodin předem. Dělejte, dělejte, člověče, vysázejte mi laskavě těch šest tisíc dolarů!«

»Ale zajisté, ale prosím,« řekl Jakub a začal sázet.

83/

Už za půl hodiny nato stál Jakub v Zimní ulici, kterou mu tak velice doporučoval vládní rada Schneidewind jakožto překupnický černý trh, a vyjednával se třemi »distributory« a jedním »grosistou«. Tři zkušební vajíčka byla škrábnuta, lehce oklepávána, dvě byla vypita za syrová specialisty, na jejichž úsudek se třetí černý obchodník (»grosista«) slepě spoléhal. Specialisté byli nadšeni.

»První jakost,« řekl jeden. Vtom se rozječely sirény. Velmi hlasitě. Velmi blízko. Vojenští policisté zapnuli sirény na svých džípech a náklaďácích velmi pozdě. Prakticky až ve chvíli, kdy Zimní ulice byla na začátku i na konci uzavřena a nikdo nemohl uniknout. (Postranní uličky zde nejsou, výjimečně ani žádné trosky, ty zatracené domy zůstaly všechny stát, pomyslel si rozhořčeně Jakub.) A najednou tu byla i německá policie.

Vypukla panika, ozýval se křik a nářek, kletby pronášené aspoň tuctem různých jazyků. Následovala krátká potyčka (nesmyslná už předem, takže se jí Jakub ani nezúčastnil). Empíci bez ustání hulákali, němečtí policisté udatně bili kolem sebe. Jakub se tiše posadil na obrubník, třetí zbylé vajíčko pečlivě uložil zpátky do vaty diplomatického kufříku a vypadal maličký jako yorkshirský psíček. (Ti také často mívají jen jedno.) Myslel si: Schneidewind mě pěkně vypekl! Stat –

– -–--–--–--–--–- –

1948 měnová reforma a letecký most

4. leden: Dr. Johanries Semler, ředitel správního úřadu pro hospodářství při Hospodářské radě: »Poslali nám kukuřici a krmivo pro drůbež a my za to draho platíme. Dar to není… Je na čase, aby němečtí politikové přestali děkovat za tyto „příspěvky k výživě“.«

24. leden: Dr. Semler zbaven úřadu vojenským guvernérem Clayem (USA) a Robertsonem (GB).

17. února: Ve Frankfurtu n. M. zřízena »Banka německých zemí«.

Březen: Příděl papíru v americké zóně je tak nízký, že každý obyvatel by si v průměru mohl koupit knihu jednou za dvacet let.

14. květen: David Ben Gurion vyhlašuje založení státu Izrael.

20. červen: Měnová reforma pro tři západní zóny. 40,– DM jako první »obnos na hlavu«.

23. června: Měnová reforma pro sovětskou okupační zónu. Staré peníze na hotovosti se vyměňují za říšské a rentové marky s nalepenými speciálními kolky (»Tapetová marka«). Obnos na hlavu 70 východních marek.

24. června: Sověti zahájili blokádu Západního Berlína. Americká a anglická »rozinková bombardovací letadla« tvoří letecký most.

Srpen: Důchod sedmdesátiprocentního válečného invalidy se ženou a čtyřmi dětmi na den a hlavu 65 německých feniků.

1. září: Parlamentní rada jako ústavodámé shromáždění se schází v Bonnu (od 1949 »prozatímní hlavní město«). Předseda: Konrád Adenauer.

Září: První aplikace cortisonu, nemocnice bratří Mayů, USA.

20. říjen: Sovětská zóna: HO (státní obchodní organizace) jakožto zařízení pro maloobchod.

2. prosinec: Rozdělení velkého Berlína na Východní a Západní Berlín.

4. prosinec: V Západním Berlíně otvírá starosta města Ernst Reuter »Svobodnou univerzitu«.

9. a 10. prosinec: Spojené národy (OSN): Deklarace proti skupinové a masové vraždě (genocida), všeobecná deklarace lidských práv.

Norbert Wiener: »Cybernetics« – počátky kybernetiky.

Vynález tranzistoru.

Jeviště: »Kiss me Kate« (americký muzikál, Cole Porter)

Šlágry: »Teodor, Teodor…«; »Mám rudé vlasy…«

– -–--–--–--–--–--–--–

ný vojenský policista jím trhl vzhůru. Poslední, co Jakub zahlédl, byli jeho obchodní partneři, právě zatýkaní vojenskou policií.

»To bych si vyprošoval,« řekl Jakub znechuceně.

Empík na něho zařval: »Mak snell in truck, you no-good blackmarketeering-bastard, you!«

»Byl bych vám povděčen, kdybyste hovořil poněkud vybraněji, « napomenul Jakub překvapeného policistu nejčistší královskou angličtinou. Pak odkráčel k jednomu z nákladních aut, jimiž odváželi šíbry a černé obchodníky, za dvě minuty se jeho náklaďák prudce rozjel. Za čtvrt hodiny dojeli k vězení v budově náčelníka vojenské policie. Bylo to velké vězení, ale nestačilo na tolik zatčených. Dveře cel byly otevřené a všude seděli těsně namačkaní lidé, i na chodbách, a Jakub ucítil morový puch jako předtím ve vlaku, který ho vezl do Norimberku. Hrách, napadlo ho, není co k žrádlu – zřejmě jen hrách! i s červy!

84/

Americký důstojník, který Jakuba vyslýchal, byl řvoun. Nohy v hnědých kanadách měl na stole. Před botami viděl Jakub otevřený diplomatický kufřík. V něm uložené ve vatě vajíčko coby vzorek.

Jakuba se zmocnila hořkost. V úřadovně si nebylo kam sednout. Poručík John Crawford vyslýchal své vězně vždycky takto – nechal je stát. (Psychologické vedení války, přečetl si o tom kupy knížek. Dalo by se říci: až moc knížek.)

»Přiznáváte se tedy?« řval Crawford.

»K čemu?« zeptal se Jakub anglicky.

»Černý obchod s jedním vajíčkem! Závažné porušení zákona číslo 432 vojenské správy, odstavec K.«

»Směl bych si ten zákon pročíst?«

»Chlape, jestli budete drzý, nechám vás okamžitě…«

»Nejsem drzý. Jenom bych rád věděl, jestli se zákon vztahuje na mne. Jinak vám ještě nakonec odpovím nesprávně, poručíku. A pak mě navíc obviní z falešné výpovědi. Nebo se nesmyslně obviním.«

»Obviněn jste už beztak!«

»To zdaleka není tak jisté. Není vajíčko jako vajíčko.«

»Co má znamenat tahle drzost? Chcete mi snad držet přednášku o různých druzích vajec…«

»Jen o jejich různém původu, poručíku. Podívejte, existují německá vejce od německých slepic. Pak existují americká vejce od amerických slepic, které se vylíhly z amerických vajec, ta však byla předána Němcům. Taková vejce bych označil jako německá. V mém případě by tomu tak bylo. A tak si myslím, že obyvateli Německa musí být dovoleno, aby své vlastní německé vejce… i když se jedná o dar a obzvlášť když ten Němec vlastní příslušné podklady…«

»Shut up!«

»Kdybych směl prosit ten paragraf, poručíku.«

Dlouhá přestávka.

Pak se Crawford číhavě zeptal: »Vy máte americké darovací papíry?«

»Ne.«

»Aha!«

»Přece je nebudu věčně nosit s sebou. Jak si to představujete?«

»Zatraceně, kde jsou tedy ty papíry?«

»Ve Waldtruderingu. Na statku Heinricha Himmlera.«

»Proboha.« Dlouhé nohy v kanadách zmizely ze stolu. Crawford vyskočil. K smrti vylekaný couval ke dveřím. »Šílenec! Okamžitě musím zavolat doktora…«

»Ne, Crawforde,« chlácholil ho Jakub. »Nemusíte. Řekl bych, že teď nemusíte vůbec nic. Rozhodně nic, co chcete vy. Nýbrž to, co chci já.«

»Vy zatracený Němčoure…«

»Takhle se vyjadřovat je nevychovanost. Nemáte tušení, kdo jsem! Kdybyste měl tušení, tak se mi tu vmžiku skácíte! Pracoval jsem dříve na Hörsching Airfield, Austria. Přihodila se tam politováníhodná aféra a já se zavázal, že o ní pomlčím, protože mě o to snažně prosil zástupce náčelníka vojenské policie v Linci a věnoval mi americká vejce jako dárek.«

»Kolik?«

»Čtyřicet tisíc…«

»Čtyři… čtyři…«

»To byl teprve začátek. Guvernér von Wagoner v Mnichově pak nechal pro mě letecky dopravit z pověření generálů Claye a Clarka dalších šedesát šest tisíc…«

»Šedesát šest…« Crawford se odpotácel zpátky ke křeslu a těžce dosedl. »Utekl jste z blázince, Formanne?«

»Ne, Crawforde.«

»Simulant,.co?«

»Taky ne, Crawforde. Abyste si ušetřil srdeční mrtvici, doporučil bych vám, abyste hned zavolal mému milému příteli Murrayovi van Wagonerovi, americkému guvernérovi pro Bavorsko.«

»To je váš mi… milý přítel?«

»Ano. Vysvětlí vám celou záležitost. Pospěšte si. Musím ještě dnes zpátky do Mnichova a už jede jenom jeden vlak, v devatenáct hodin. Jestli ho zmeškám, jestli se do té doby všechno nevysvětlí, a to prosím vyřiďte mému příteli Murrayovi, jestli tedy nebudu do devatenácti hodin plně rehabilitován a volný, pak všechno rozbalím, na to se můžete spolehnout. Co bych mohl říci, je top secret. Slíbil jsem, že si to nechám pro sebe. Pokud se ovšem budete ke mně takhle chovat, nebudu se cítit nadále vázán a promluvím. Mám přece obrázkový týdeník. Jmenuje se OKAY. Nic vám to neříká? Ach, přece jen? Vidíte. Mám nejlepšího autora. Jestli ten sepíše můj příběh a příští OKAY vyjde, Crawforde, pak se bude celý svět smát Americe, pak jste vy na věky věků vyřízený a na vašem místě bude do čtrnácti dnů sedět nějaký Rus, protože se Američanům budou všichni tak smát, že radši z Evropy utečete – nebo, což je pravděpodobnější, že se rozhodnete k druhé invazi: totiž k invazi do Ameriky! Už přímo vidím před očima palcové titulky: Američani se vylodili v Americe!«

Poručík bouchl do vidlice telefonu.

Poručík křičel:

»Centrála… kruci, co je s vámi, centrálo? Spojte mě s kanceláří guvernéra van Wagonera, Mnichov! Bleskem! Okamžitě!…« Ticho. »Porucha na vedení? Proboha!… Co? Hm… Ano… Dobrá… Zaběhnu do centrály!« Crawford mrštil sluchátkem do vidlice. »Porucha na vedení, slyšel jste to. Musím poslat dálnopis z centrály. Vy zůstanete tady. Jakýkoliv pokus o útěk nemá šanci. Přede dveřmi stojí dvě hlídky.«

»Viděl jsem, Crawforde.«

85/

x pilne x pilne x pilne x

cerven 17 1948 x 06 01 pm x guverner van wagoner mnichov nacelnikovi vojenske policie norimberk x dalnopis obdrzel a po telefonatech s generalem luciem d. clayem berlin a generálem markem clarkem vienna a porucikem johnem albertem herrgottem linz sdeluji vam jmenem vrchniho velitele usareur * nasledujici x vami zatceny mr jakub formann je nositelem americkeho tajemstvi x vejce dostal od usareur x smluvne byla stanovena pouze vyse dodavek pro us army ktere formann vzdy dodrzel x dalsi vejce jeho majetkem x formanna okamzite propustte s prislusnou omluvou x pro zpatecni cestu dejte k dispozici vuz a sofera x usareur nabidla mr fonnannovi cestu do usa x mr formannovi uz nikdy nesmeji nemecke urady branit v jeho cinnosti x prislusne upozorneni dostanou vsechny sluzebny x mr formann je vip ** x guverner van wagoner x 06 04 pm x konec x konec.

* Záhadné slovo USAREUR znamená, jak autor po delším pátrání zjistil, United States Army in Europe.

** VIP (čti »vip« nebo »Ví Ej Pí«): Very Important Person = Osoba mimořádného významu s předností v dopravních prostředcích (zejména v letadlech) a při jednání s úřady.

86/

»… nakonec ještě předpověď ústavu v Osborne pro prodloužený víkend 4. července, v den vyhlášení americké nezávislosti: Ve Spojených státech bude podle statistiky sedm set dva celých dvě desetiny zemřelých a těžce zraněných při dopravních nehodách. Takže to je všechno, lidi! Zde je váš oblíbený vysílač KLMC, u mikrofonu Ronnie Baldwin, a zas jedeme dál s „Music in the Miller Mood!“. Nejdřív uslyšíte „Moonlight Serenade…“«

„Moonlight Serenade..

Ozvala se něžná hudba. Jakub seděl jako zařezaný. Těch sedm set dva celých sedm desetin mrtvých a těžce zraněných ho dorazilo. Člověk by měl ty nebohé lidi přece varovat, myslel si popleteně. Mám dojem, že se zblázním! Tady, přede mnou, leží na stole dvě knihy. Jedna je od jistého pana Alfréda Ch. Kinseye a jmenuje se »Sexuální chování muže«. Listoval jsem v ní. Pan Kinsey je vlastně zoolog. Což mu nebránilo, aby se dotázal dvaceti tisíc bílých amerických mužů a žen na zvyklosti jejich sexuálního života a aby vyhodnocení vyjádřil v křivkách a statistikách, číslech a diagramech a naprosto nesrozumitelným jazykem. Točí se mi hlava. Osmdesát šest procent přiznalo sexuální styk před manželstvím, devadesát dva procent onanuje, devadesát procent pevně věří, že v roce 1950 – tedy ze necelé dva roky bude New York zničen ruskými atomovými bombami a zmizí z povrchu zemského, na druhé straně ale přirozeně i Moskva bude americkými atomovými bombami – ne, to je z druhého bestselleru! Jmenuje se »Svět v plamenech«, napsal ho Charles van Dong a popisuje v něm do všech podrobností válku mezi Ruskem a Amerikou v roce 1950… Těch devadesát procent patří do Kinseye a přiznalo petting, to jest vzájemné ohmatávání, ovšem to jde dost daleko, je to skoro úplné šou…

»And now „Pennsylvania Six-Five Thousand“…«

Ta společnost se jmenovala AMERICAN OVERSEAS AIRLINE. Přiletěl jsem ve čtyřmotorové »Constellation«. Nejdřív do New Yorku. Jen jedno a půl procenta to provozuje se zvířaty. A to si říkají kulturní národ? Odlet z Frankfurtu n. M. 17,30 hod., přílet na letiště »La Guardia« v New Yorku 1,30 hod. místního času. Šestkrát jsme si posunuli hodinky o hodinu dozadu. Při normálním styku dosáhnou orgasmu skoro všichni muži, ale velmi málo žen. Tedy, to je provoz! Uletěli jsme vzdálenost šest tisíc šest set kilometrů. Proto je také procento lesbických žen tak vysoké. Pět hodin po startu jsme byli v Shannonu, Irsko. Další mezipřistání pak v Ganderu, to je Novofundlandsko. Existuje však nesčíslné množství homosexuálů. Devět mužů posádky, čtyřicet pasažérů. Mladí muži do pětadvacítky velice často trpí na ejaculatio praecox, ať to znamená cokoli, taky by mohl Kinsey psát anglicky, z latiny jsem měl vždycky napínáka. V kabině byl Mítek: »Toto je 16 972. americký transatlantický let«. Co to je fimóza? Dostali |sine děsně jídla. A pití. Velmi oblíbené jsou technické pomůcky, případně protézy. Žvýkačky při startu a přistání. A prodlužovače údu.

»Now let’s listen to „The American Patrol“…«

Ach, to už jsem slyšel v roce 1945 ve Vídni na vojenské americké policejní stanici, celého Glenna Millera! Věděl jsem přece, že se jednou stane zázrak. Stal se 20. června. Bezprostředně po tom, co mě v Norimberku omylem zatkli a hned zas uctivě propustili. Tehdy jsem byl na konci. Ano, ale pak právě přišla neděle, 20. červen 1948.

»Vojenská správa oznamuje…«

Konečně měnová reforma, na kterou jsme všichni tak čekali! 21. června 1948 přestala existovat zatracená, hnusná říšská marka. Byla tu D-Mark, německá marka! Jen čtyřiadvacet hodin – neuvěřitelné, triumf techniky! – jen čtyřiadvacet hodin jsme letěli z Frankfurtu nad Mohanem do New Yorku. Letěli jsme deset tisíc metrů vysoko.

Najednou cítím, že jsem mokrý. Ne tam. Na prsou. Podívám se na sako. Všecko zasviněno inkoustem. Mé plnicí pero! Vyteklo. Veškerý inkoust na mém božíhodovém obleku. Já měl vztek! Vyčistila mě sladká stewardka. Vysvětlila mi, že plnicí pera vždycky vytečou. Kvůli té výšce. A pro útěchu mi dala dárek. Když se nahoře zmáčkne knoflík, objeví se dole pisátko. S inkoustem. A ten nemůže nikdy vytéct! Jmenuje se to »kuličkové pero«, řekla stewardka. Momentálně velká móda v Americe. »Kuličkové pero« je z hladké hmoty, podobné celuloidu, ale hladší. Stewardka mi pověděla, že je to plastik. Co je plastik? Ach, řekla, z toho se dají dělat talíře, mísy, kola, karoserie, nábytek, láhve – zkrátka všechno! Paráda. PLASTIC. Musím se na to podívat blíž. Mám pocit, že tomuhle plastiku patří budoucnost. A ta už začala.

Začala v západním Německu se čtyřiceti německými markami na hlavu obyvatelstva. Ale tahleta německá marka, to už je něco! S tou to můžu rozjet na plné pecky. Neboť jsem nedostal pouhých DM 40,00. Mám své statky, mám továrny na prefabrikované domky, ilustrovaný týdeník! Ten teď stojí DM 0,20. Na chvíli jsme si mysleli, že s OKAY je ámen. Na čele mi stál studený pot. Měl jsem průjem. Nechybělo mi moc do nervového zhroucení. Přihodil se však ještě jeden zázrak: OKAY šel i za dobré nové měny na dračku! Proč? Protože nás znali už z doby říšské marky. Protože jsme už měli tak dobrou pověst, protože nás lidi rádi četli. Toho Maria Schreibera, toho koktajícího opilce, toho snad jednou adoptuji.

Německá marka se jen hrne! Za vejce, za domy, za OKAY. Bůh ví, jsem veliké zvíře. Všichni se ještě budou divit, jak veliké zvíře se ze mne ještě stane! Nikdo nemá tušení. To bylo přece teprve první vítězství v mé válce! Nikdy bych si nepomyslel, že v Americe existuje tolik zatracených moulů, co chtějí spát s mrtvými ženami…

»… well, folks, here comes „String of Pearls“…« Dveře pompézní čekárny s hedvábnými tapetami barvy zlata, v níž čekal Jakub, se otevřely. Objevila se vážná sekretářka.

»Prosím, pojdte dál, mister Formann! Senátor Connelly má teď na vás čas!« Jakub vstal. Zamotala se mu hlava. Usmál se na krásku. Ta však zůstala vážná. Jakub se při chůzi trochu potácel. Je toho trochu moc najednou. Zatraceně, jak Marlene Dietrichová – takové nohy snad ani nemůžou být pravé, něco takového neexistuje!

87/

»Vítejte, mister Formann!«

»Dobrý den, senátore,« řekl Jakub a kráčel k postaršímu pánovi za obrovským psacím stolem. Starší pán měl pár bílých vlasů (pár znamená, že už obecně jich měl velmi málo, a ty byly bílé), byl vysoký, kostnatý, pleť obličeje připomínala starou, svraštělou kůži. Měl cvikr se zlatými obroučkami, příliš velké uši a příliš malé ruce.

Nyní stáli pánové proti sobě. Rozhostilo se dlouhé ticho. Senátor si důkladně prohlížel Jakuba. Jakub si důkladně prohlížel senátorovu obrovskou pracovnu. Ojej, dostal jsem se k nějakému šílenci, pomyslel si.

Místnost připomínala muzeum. Na stěnách visely prapory a standarty bývalého německého wehrmachtu a oddílů SS, pušky, pistole, biče na psy, fotografie německých bojových a stíhacích letadel, říšských stranických sjezdů a Adolfa Hitlera. Na stolech viděl Jakub ploché zasklené skříňky se stranickými odznaky a sponami od opasků a s veškerými nacistickými vyznamenáními, počínaje mateřským křížem až po rytířský kříž s dubovým listím, meči a brilianty. V dlouhém regále byly další německé zbraně, od vejčitého ručního granátu po zbraně na zteč. Všude stály malé modely letadel luftwaffe, těžkých kulometů, všech možných tanků, raket, včetně V 2. Na obrazech (nebo na miniaturách) byly zobrazeny lodní jednotky německého válečného loďstva, od ponorky pro jednoho muže po bitevní loď Bismarck. Na stěnách visely plynové masky.

Nebesa, pomozte!

»Posaďte se,« vyzval senátor Jakuba. Ten se propadl do křesla. Senátor se stáhl za psací stůl a se zájmem pozoroval Jakuba, přitom roztržitě uhlazoval černou čepici s malou stříbrnou lebkou, která asi patřila nějakému vysokému hodnostáři SS.

»Fan… fan… fan…«

»Jak prosím?«

»Fantastické!«

»Ohromilo vás to, pane Formanne, přiznejte se!«

»Přiznávám, senátore, že mě to ohromilo.«

»Ano, to si umím představit…« Connelly pokývl. Bylo na něm vidět, jak je zamilovaný do své sbírky. Pokyvoval celých čtrnáct vteřin, Jakub to počítal. Po čtrnácti vteřinách si Jakub hlučně odkašlal. Takhle to dál nejde, pomyslel si, time ist money, a jestli ho hned nepřivedu k jádru věci, vymrští ten starý trotl ještě paži k německému pozdravu a zazpívá Horst-Wessel-Lied. Hlučné odkašlání zapůsobilo. Connellyho pohled se vrátil z nedohledných dálek a soustředil se na Jakuba.

»Ah, hm, ano, tedy… Máte doporučující dopis od guvernéra van Wagonera. To je můj starý přítel. Skvělý chlap, co?«

»To bych řekl, senátore!«

»Murray mi píše, že vám mám pomoci a že vás mám podpořit při vašem podnikání. O jaké podnikání se jedná, pane Formanne? Oč jde?«

»O ubikace pro vojsko, senátore.« (Kruci, už to jede. Já jsem holt klikař.) »Jsou to ty nejlepší ubikace na světě! Používal je německý wehrmacht jak v Narviku, tak v Libyi. Já je vyrábím v Německu. Guvernér van Wagoner mi sdělil, že jste muž s nejbližšími kontakty k Pentagonu a k pánům na ministerstvu obrany. Smutné, je to smutné, že to musím vyslovit, senátore: Ale teď… blokáda Berlína, studená válka… Teď už je zas konec, konec s bratrstvím ve zbrani s Rusy. Jestli to takhle půjde dál…«

»… a ono to takhle půjde dál!«

»Já si myslím totéž, senátore… pak budete velmi rychle potřebovat ubikace pro vojsko…«

»Je to tragédie. S Rusy bok po boku jsme porazili hitlerovské Německo, v bezpříkladném boji – a teď svět vypadá takhle! Mám syna ještě za louží.«

»Kde, senátore?«

»V Evropě, Vienna. Jsem na něho hrdý. Hodný chlapec. Statečný. S nasazením vlastního života dopadl werwolfa…«

I nejchytřejší muž na světě má občas totální okno. Slepě vběhne do vlastní zkázy. S horlivostí!

»Werwolfa!« zajásal Jakub. »A přivedl ho na stanici vojenské policie, ne?«

»Ano, Odkud víte…«

»Moment! A werwolfa zatkla vojenská policie…«

»To souhlasí, ale…«

»… a odvedla do vězení, vidte?«

»Ano. Poslyšte, pane Formanne…«

»Ale pak ho znám!« Jakub zářil. (Prostě absolutní okno. Něco takového míval i Einstein.) »Božíčku, je ten svět malý! Takový pěkný mládenec! Plavovlasý! Modré oči! No tedy! Kdybych o tom četl, neuvěřil bych! To se pořád říká, že takové náhody neexistují! Samozřejmě že existují! Connelly… počkejte, senátore… Váš syn je poručík, je to tak?«

»Je to tak…«

Jakubovi, překypujícímu nadšením, uniklo, že se senátorovy oči zúžily do štěrbin. Jásal dál: »… a křestním jménem se jmenoval… jmenoval… Neříkejte mi to, hned si vzpomenu… Už to mám! Jmenuje se Robert Jackson! Stejně jako vy! Stejně jako vy!«

»Stejně jako já, pane Formanne,« opakoval dutě senátor. »Jsem Robert Jackson Connelly senior.«

»No ne, to je tedy…« Jakub až nenacházel slova samým nadšením.

Strašlivě pomalu se senátor otázal: »A odkud to všechno víte? Odkud znáte mého syna?«

»No, byl jsem přece u toho, senátore!«

»Vy… jste… byl… u toho?«

»Jasně! Na stanici vojenské policie! Jako tlumočník! Sepsal jsem hlášení! Jel jsem k zemskému soudu! Váš syn také! Ještě jsme ho dovezli domů a…«

Ojejej!

Jakub tu seděl. Čelist mu spadla, vypadal jak kretén.

Ó Bože. Milý Pane bože. Mně je najednou horko. Takhle horko mi už dlouho nebylo. Nepříjemně horko. A přitom jsem vždycky tak hrdý na svou paměť… paměť jako slon! To tak! Když jsem slyšel jméno Connelly – ani jiskřička vzpomínky. A když ten trotl začal o svém synovi – všecko jsem zapomněl. Celý jsem zářil radostí, že znám tu mužskou pannu.

»Totiž… já… to bylo tak, senátore, víte,« koktal Jakub.

Robert Jackson Connelly senior udeřil pěstí do obřího psacího stolu tak, až dva modely tanku »Panther« (doba pro »Leopardy« ze Spolkové republiky tehdy ještě nebyla zralá) vyskočily do vzduchu a třetí tank, »Tygr«, sloužící jako těžítko, hřmotně spadl na zem. Jakub se napůl zdvihl.

»Nechat ležet!« křičel senátor. »Sednout! Ani hnout! Vy jste byl tlumočník? Odpovězte!«

»A… ha..no…, senátore, byl jsem tlumočník. Ale dovolte mi, abych Vám vysvětlil…«

»Ticho! To je… to je…« Senátor lapal po dechu a chytil se za srdce. (Snad ho sklátí mrtvice, zadoufal Jakub.) »To je prostě neuvěřitelné!« řádil senátor dál. (Našinec prostě nemá žádné štěstí, dumal Jakub.) »Vy jste u toho byl jako tlumočník, a teď máte tu smutnou odvahu, ale kdeby, tu šílenou smělost, tu neskutečnou nestydatost, že přijedete sem, abyste s mou pomocí dělal kšefty, vy…«

»Uklidněte se, senátore! Musíte se uklidnit!«

»Že se musím uklidnit? Rozčílit se musím! To volá do nebes! To tu ještě nebylo! Vy hnusný lumpe! Vy špinavý…«

»Senátore, to bych si přece jen vyprosil.«

»… fašisto! Ale počkejte, já vám teď zasolím, vy nacisto! Zavolám Murrayovi! Toho jste podvedl! Zavolám Harrymu! Půjdete před soud! A za mříže!«

»Ale… ale… ale proč, senátore?«

»Proč? Vy si troufáte ještě se ptát!«

»Trou… trou… troufám si ptát se,« koktal Jakub a omámeně si říkal: Hůř nemluví ani ten ožralý nebohý Schreiber.

»Tak vám to vysvětlím. Já – ani hnout, jinak okamžitě střílím! – já jsem tenkrát okamžitě odletěl do Vídně, k Marku Clarkovi! A co jsem se tam dozvěděl?«

»Co… ho., jste… se..he… dozvěděl, sená… senátore?« Panebože, standarty! Helmy! Chlebníky! Štábní tašky!

»Dozvěděl jsem se, že werwolf, který mému synovi málem připravil žalostnou smrt…« Connelly senior zavřel oči, ztěžka dýchal. (No, třeba teď? Kruci, zas nic!) »… že ta bestie v ženské podobě byla odsunuta do Německa! A to nestačilo! Že všichni muži ze stanice, kam můj hrdinný syn dovlekl werwolfa, byli přeloženi, a že jste především zmizel vy… vy stvůro! Pěkně jste to narafičil! Zdrhl jste! Ve spolku s werwolfem! Všechno fašisti, dokonce moji vlastní lidé! Pustili werwolfa na svobodu! A možná se přitom mohli usmát k smrti!«

»Nikterak, senátore. My…«

»Mlčte!«

Rána do stolu. Balet malých nákladáčků a motorčiček. »Vy bandito! Vy hnědý vrahu! Vy…«

Telefon.

Zuřící senátor zapnul mluvítko na psacím stole a štěkal: »Jill, říkal jsem přece, že nejsem…«

Takže Jill se jmenuje ta slaďounká dívenka s neuvěřitelnýma nohama, pomyslel si Jakub. Křečovitě svíral pacičku v kapse kalhot.

»Je to vaše paní, senátore. Trvá na tom, abych ji spojila. Prosím za prominutí,« ozval se smutný hlas Jill.

»Proklatě, moje… Spojte mě!«

V následujícím okamžiku se z mluvítka rozňafal ženský hlas: »Tak prosím tě, jak to bude, Bobe? Kdy už přijdeš? Jsem tu už od předvčerejška a čekám na tebe! A po každé, když zavolám, tvrdíš, že nevíš, kdy přijdeš!«

»Vůbec nepřijdu!« řval senátor Connelly. (Adolfe Bohrere, jestlipak ještě dostáváš elektrošoky? Tady ten by jich pár taky potřeboval!) V rozčilení Connelly zapomněl vypnout mluvítko. »Zůstanu v hlavním městě!«

»Ale prodloužený víkend! Čtvrtý červenec! Den nezávislosti!«

»Právě proto!« Senátorovy oči se podlily krví. »Vězím až po krk v práci! Dusím se…« (To jen tak říkáš, pomyslel si Jakub, ale bohužel to ještě pořád neděláš.) »Do konce příštího týdne musím všechno zpracovat!« (Takže nebudeš jedním z těch předpověděných sedmi set celých sedm desetin mrtvých a těžce zraněných při dopravních nehodách.) »Vyprošuji si tohle stálé slídění, tuhle nedůvěru, tenhle…«

»Roberte Jacksone!« vyštěklo mluvítko. Jakub sebou tak trhl, až porazil velké protiletadlové dělo, stojící vedle jeho křesla. Ta jeho stará má strašlivý hlas! Před tou by se třásl a chvěl i ten kruťas Bohrer. Senátor se taky třásl. Najednou úplně zbělel. »Tak teď poslouchej! Že máš poměr s tou svou sekretářkou, s tou courou, a že mě léta podvádíš…«

»Cindy, prosím tě, Cindy…« žadonil medově senátor.

»Žádná Cindy! Neber mé dobré jméno do svých špinavých úst! Už dávno bych se dala rozvést… jenom kvůli dětem…« Z mluvítka se ozval krátký vzlyk. Cindy běsnila dál: »Ale teď jsi to přehnal! Teď je konec! Teď půjdeš ven ke mně. Jestli tu nebudeš dnes večer v osm hodin, promluvím si s Harrym osobně! Všechno mu povím! Všechno, řekla jsem!«

»Teď, uprostřed volebního boje! Jsem v Harryho straně. Víš, co mu tím způsobíš?«

»Pochopitelně že vím! Na ten volební boj jsem jen čekala! A snášela tvou kurvu. Ale teď je konec! Konec! Konec!« Membrána mluvítka drnčela. Děsné, říkal si Jakub. Jak to, děsné? Báječné! »Neřeknu to jenom Harrymu! Povím to lidem kolem Deweye! To bude skandál! Uvidíme, kdo bude na podzim prezidentem!«

»Cindy… Cindičko… měj rozum!«

»Mám rozumu dost, Roberte Jacksone! Rozumu jako nikdy předtím! Dnes večer! Před osmou. A přes víkend zůstaneš se mnou – nebo bude skandál…« Vzdálené sluchátko kříslo do vzdálené vidlice. Senátor si protíral oči, vzhlédl, jako by Jakuba viděl po prvé.

Tak a teď hurá na věc! řekl si Jakub.

»Velmi pěkné! Doma samozřejmě příslušně vylíčím, jak jsem tady byl přijat!« (Se svou Cindy a se mnou si už tady v tomhle muzeu třetí říše moc dlouho neposedí.)

»Ještě budete drzý!« rozeřval se Connelly. (Hlehle, tak snadno ho na lopatky nedostanu.) »Jen proto, že jste byl u rozhovoru s mou ženou – mám ji nadevšecko rád, ona je jenom trochu nervózní, chodí ke třem psychiatrům… Tak to si tedy nemyslete, že si dám od vás něco…« Dál se senátor nedostal, protože teď se rozeřval Jakub jako šílenec. Bouchl do stolu, až se tank »Tygr« coby těžítko celý rozhoupal.

»Člověk sem přiletí přes oceán, jako by ví bůh neměl dost jiné práce, jen aby svobodnému světu pomohl v osudném boji, a tady se s ním zachází jako s posledním hadrem! Jen počkejte, co budu Harry Trumanovi vyprávět já!«

»Co budete vy Harry Trumanovi…«

»Mám v úmyslu navštívit i prezidenta Trumana!«

Chlap byl houževnatější, než Jakub očekával. Krucihiml, říkal si, když senátor řval nazpátek: »Tak teď toho mám plné zuby! Váš pas!«

»Co?«

»Dejte mi svůj pas!«

»Ale proč?«

»Protože vás tu chci v úterý mít znovu! A mezitím udělám všechno, co je zapotřebí, abyste konečně dostal, co si zasloužíte, vy… vy… vy Němčoure!«

»Co si zasloužím?« Milý pánbíčku, jak já se dostanu z tohohle průseru?

»Pas!« běsnil Connelly.

Jakub ho mezitím položil před senátora mezi Železný kříž a Německý kříž ve zlatě. Senátor stiskl tlačítko mluvícího zařízení.

Ozval se Jillin smutný hlas: »Pane senátore?«

»Pojďte sem! Mister Formann odchází!«

Jakub vstal. Momentálně to s tímhle šílencem nemá žádný smysl, pomyslel si. Mám lepší nápad.

Dveře se otevřely. Objevila se Jill. Obličej se jí ani nepohnul, když pronesla: »Mister Formann?«

Šel k ní, prošel kolem ní, ona zavřela dveře. Stáli v její kanceláři. Jakub neváhal ani vteřinu. Oběma rukama dámu objal, přitiskl její tělo k sobě (Dlouho to nevydržím) a svoje rty na její. Bušila do něho malými pěstičkami. Svíjela se a sténala. Jakub ji držel v ocelovém sevření. Najednou jí změkla ústa, rty se otevřely, a dívka ho políbila. Ale jak. Ďábel, ďábel, říkal si Jakub a snažil se, aby se vzápětí neskácel s Jill na koberec. A ten Kinsey píše, že mnoho amerických žen je frigidních…

Povolil objetí a oznámil smutné, teď však rozechvělé dívce: »Dnes v pět tady skončíš. Pak začíná dlouhý víkend. Strávíme ho společně. Čekám v East Potomac Park. Před Jeffersonovým pomníkem. V šest.«

»Ztratil jste rozum!«

»Kdepak, darling. Ten starý obleza musí za svou Cindy! Jinak ho práskne! Vím, že jsi jeho přítelkyně. Ale následující tři dny a čtyři noci máš volno. A na ty budeš vzpomínat – celý život!«

»Jestli okamžitě neodejdete, budu křičet o pomoc!«

»Už jdu. Tak v šest!«

»Nikdy, pane Formanne,« prohlásila rozhořčeně platinová Jill, »v šest hodin nebudu nikde! Nikde!«

88/

Byla tam už ve třičťvrtě na šest.

Ve tři čtvrti na sedm byla s Jakubem ve svém bytě.

Ve tři čtvrti na osm sténala: »Božíčku, skoro jsem při tom umřela!« Ležela nahá na své široké posteli. Jakub se choulil nahý před ní. Právě absolvovali čínské sáňkování (Jakub byl názoru, že si Jill o něm musí hned zkraje udělat dobrý dojem.) Teď oba kouřili cigaretu na uklidněnou. Má ale tahle Jill ňadra, říkal si Jakub. A zadeček! A nohy jako Marlene Dietrichová! Úplně neuvěřitelné dietrichovské nohy! Jestli se budu na dámu ještě chvíli dívat…

Zamáčkl svou cigaretu, Jill svou.

»Oh, Jaku,« sténala Jill, když ho opět přijímala.

»Oh, darling,« řekl Jakub a něžně ji při tom líbal. (Pořád ještě nevím, jak se jmenuje příjmením. To jsou mi poměry!)

O dvě hodiny později to už věděl. Oba seděli velice skromně oděni u stolu a posilňovali se. Jill Bennettová bydlela v garsonce obytného úlu v »down-town«, 126, Huston Street, Apt., 1546. Washingtonský down-town byla typická obchodní čtvrť jako ve všech amerických městech s jedním rozdílem: Výškové domy nesměly mít víc než třináct podlaží. Jillina garsoniéra byla ve třináctém poschodí. Z malé terásky byl výhled na celé město a řeku Potomac. Dole v domě byl drug– store. Jakub tam objednal hromadu jídla. Hromada jídla byla dodána. Jill a Jakub byli rozhodnuti, že garsoniéru po následující tři dny neopustí. Ovšem museli také zůstat při síle. Tudíž objednal Jakub posilňující poživatiny ve velkém. A k tomu šampaňské. Šampaňské totiž, jak zjistil Jakub, pomáhá vždycky. Uvolňuje jazyk. Ne jeho vlastní. Nýbrž jazyk partnerů, většinou partnerek. On sám neochvějně pil jen coca-colu.

Tak žili blaženě a v radovánkách v apt. 1546. Večer o státním svátku, po již poněkud delší intimní známosti s Jakubem a dvou dalších čínských sáňkovačkách, Jill prohlásila, že je tak šťastná jako nikdy v životě, ale že už nedokáže hnout ani malíčkem. Každý pohyb ji bolí. Jakub ne. Ten by nejradši svištěl Washingtonem na kole, aby zůstal fit. To nešlo. Jakub to chápal. Místo toho obdivoval obrovský ohňostroj u příležitosti 4. července. Pak se na celý Washington vyřinula hudba z aut s amplióny. Pak Jakub políbil Jillinu dlaň. Načež se Jill hořce rozplakala.

Jakub ji něžně hladil. Nepomohlo to. Jakub ji trpělivě hladil dál a jemně pátral: »Pročpak pláčeš, drahoušku?«

»Pro… protože zas odletíš, Jaku…«

Přitiskl ji k sobě a pokryl její slzami zmáčený obličej polibky.

»Zde ve Washingtonu jsem měl největší zážitek svého života.«

»Ja… jaký zážitek?«

»Tebe.«

»Ach, Jaku, Ja… ku, Ja… ku! Vždyť je to i můj největší zážitek! Vezmi mě s sebou! Půjdu s tebou do Německa. Půjdu všude, kam půjdeš ty. Přísahám, že ti budu dobrou ženou…« Jakub sebou trhl. »… neboj se… nemusíš si mě brát… jenom bych chtěla být s tebou… s tebou…«

»Jill, buď rozumná, prosím tě. Vždyť i mně to trhá srdce, že tě musím opustit. Ale mé továrny, můj časopis, ta spousta lidí, o které se musím starat…« (A teď, pateticky): »Budu muset asi navždy zůstat sám…«

»Ó… óóó!« Nové vzlykání (Doufejme, že sousedi nezačnou zas protestovat, pomyslel si nervózně Jakub. Při druhé jízdě na čínských sáňkách začal nějaký mizera klepat na zeď vedle Jilliny postele. Připouštím, že to Jill trošičku přeháněla… Musím se dostat k věci.)

Dostal se. »Senátor Connelly mě – mě, který chce jen to nejlepší pro něho i pro tuto zemi! – hluboce urazil. Muž jako já si to nemůže nechat líbit!«

»Bože, Jaku, nemluv takhle! Bob to určitě tak nemínil…«

»Kdo?«

»Bob… Robert… senátor…« Vzlykání nabylo na síle. »O Bože, co si teď o mně pomyslíš!«

Tak tohle říkají potom i děvčata v Německu, napadlo Jakuba, pohladil Jilliny vlasy a další pod nimi se nacházející partie: »Pomyslíš? Co je to za nesmysl? Bylo mi jasné od prvního okamžiku, že jsi jeho milenka!«

»Nemluv tak!« (Děsně pronikavě! Sousedi!)

»Tiše, Jill, tiše! Tím míním… že vás spojuje vroucí vztah. Nebo snad ne?«

»Kdybys věděl, jak těžké to pro mě často bývá!«

»Ale ne. Pročpak?«

»Jaku! Je mu třiašedesát! A mně je osmadvacet!«

»To je ovšem zlé, má milá. Ale když je to pro tebe tak těžké, proč ho tedy propána nepustíš k vodě?«

»Pu… pustit k vodě?«

»Dívka s tvým vzhledem! Dívka s tvou inteligencí!«

Podívala se na něho obrovskýma modrýma očima. Dolní ret se jí třásl. »Ale, drahoušku, ty sis toho ještě nevšiml?«

»Čeho, zlatíčko?«

»Že jsem blbá!«

»Cože jsi?« Vytřeštil na ni překvapením oči. Tvář jí zrudla, zmodrala a zezelenala. (Začal nový ohňostroj. Další konverzace probíhala za neustálého blýskání, barevných her a za burácejících detonací.)

»Blbá! Blbá! Blbá jak ovce! Jsem to, čemu se tady říká „blbá blondýna“. A ty sis toho nevšiml?«

»Ne!«

»Ty mi chceš jenom říct něco milého!« Jen ji nechat dál mluvit, říkal si Jakub, neboť dostal nápad. Neodporovat a nepřerušovat. Z chudáka Jill se to jen řinulo: »Proto taky přece zůstávám u Boba… promiň, u senátora… Víš, jak je to těžké dostat v tomhle městě dobře placené místo, když je člověk blbec? Už jsem to zkoušela všude, dokonce i v Pentagonu, na ministerstvu obrany. Tam to nebude tak nápadné, říkala jsem si… nemáš kapesník?« Podal jí ho. Zatroubila do něho. »Bylo to nápadné! Dokonce i v Pentagonu! Pak… pak mi přeběhl přes cestu Bob… Zabouchl se do mě… Stala jsem se u něho sekretářkou. Pochopitelně jsem si pak musela nechat líbit jeho lásku! Umíš si to představit?… Nesmíš se na Boba zlobit! On není zlý.«

»Ne. Řval na mě a vyhodil mě jen tak ze psiny, aby byla legrace, viď?«

»On – božíčku – on taky není žádný génius! Mají to v rodině…« To tedy ano, pomyslel si Jakub při vzpomínce na syna ve Vídni. »… a ke všemu je prchlivý! Ale jinak je to nejhodnější mužský na světě. Jenom se zkrátka trochu snadno rozčílí. Někdy hrozně! Ale… ale za to on nemůže…«

»Nýbrž kdo?«

»Cindy, jeho žena. To je ztělesněný ďábel! To si vůbec nemůžeš představit, co Bob vytrpí! Ty věčné výhrůžky! Věčně mu vyhrožuje! Teď s Trumanem a Deweyem. Nehrozila mu Trumanem a Deweyem?«

»Ano. Kdo je Dewey?«

»Republikánský kandidát. Guvernér státu New York. Božíčku, copak nevíš, že 2. listopadu budou volby?«

»Člověk nemůže vědět všechno, holubičko. Tady, ještě se malinko napij šampaňského.« Poslušně se napila. Jakub dolil. Aby udržel spád konverzace, zeptal se: »No a…?«

»A tak ona mu teď vyhrožuje kvůli volbám! Jaku, Bob není zlý člověk. Je to dobrák od kosti! Jenom ses s ním setkal v nesprávnou chvíli.«

»Co to znamená?«

»Když Cindy zavolala, povolily mu všechny zábrany pod vlnou agresivity…«

»Pod vlnou čeho?«

»Cindy ho věčně pokořuje! Pak se vyvinou agresivity… ty si musí odreagovat… jinak by onemocněl! A zrovna tebe musela ta vlna agresivity zasáhnout…«

Jakub vážně přikývl a pomyslel si: Vlna? Agresi… Co to znamená? A smrtelně vážně pronesl: »Tak, když se to s ním má takhle…«

»Mnohem hůř. Pětkrát do týdne musí na pohovku!«

»S tebou? Nešťastníčku…«

»Na pohovku ke svému psychoanalytikovi!«

»Ehm… on chodí pětkrát týdně k… nervovému lékaři?«

»Ano! Vždyť ti to říkám!«

»Ehm.« Jakub si znovu odkašlal. »Ty také chodíš k nějakému?«

»Přirozeně! Ke stejnému. Přijdu na řadu vždycky po Bobovi…« Ustrašeně řekla: »Mám frustrační syndrom!«

»Pochopitelně… fru… drom… Jemu třiašedesát… a ty…«

»Ach, kdyby v tom bylo jen to…« Jill najednou začala srdceryvně plakat. Teď už snad budeme na správné cestě, pomyslel si Jakub a šetrně pátral dál: »Copak ještě?«

»On přece vždycky chce, abych…«

»Abys co, mé dítě?«

»Abych… Ne, nemůžu ti to říct, Jaku, hrozně se stydím!« Nový proud slzí. Pak: »Jsem hrozná… Měla bych se stydět… ale mám frustrační syndrom!«

»Kvůli němu,« mumlal Jakub.

»Ano, kvůli němu!« Jill povolila rozbolavělé duši. Musela zavřít oči. »Je to čím dál horší! Povšiml sis, v jak podrážděné atmosféře pracujeme? Povšiml sis, jak-jsem smutná?«

»Ano, to jsem si…«

»Pořád smutná! Pořád zoufalá! Pořád mě Bob trápí!«

»Trápí? A jak?«

»Chce, abych… ne, nemůžu, nemůžu!«

»Trošku to přece jen půjde! No, jen kuráž!«

»Ale nesmíš se při tom na mě dívat! Otoč se… tak… Tak tedy… on… on…«

»No tak!«

»On není normální, Jaku!« vyrazila ze sebe nešťastnice za Jakubovými zády. »Toho jsem si už všiml. To nacistické muzeum, které si tam pořídil…«

»Ach, kdyby to bylo jen muzeum!«

»Jak to?«

»Byl přece ve Vídni, kvůli synovi! A kvůli tomu… tomu…«

»Werwolfovi,« pomohl decentně Jakub.

»A… ano! A tím začalo celé to neštěstí! Jeho! Moje! Hlavně moje!«

»On… on si tam odtud něco přivezl, říká doktor Watkins.«

»Kdo je doktor Watkins?«

»Náš psychoanalytik.«

»A co si přivezl?«

»Když se vrátil, přivezl už tehdy celou hromadu nacistických krámů. Od té doby sbírá pořád dál a je čím dál bláznivější a bláznivější.«

»No tak ho nech být!«

»On je ale i se mnou čím dál bláznivější! Zpočátku byl… byl docela normální… zkrátka postarší pán… usedle americký, chápeš?«

»Chápu…«

» Ale co se vrátil z Evropy, tak to začalo. On… on… bože, mě je to tak trapné.«

»Mně to přece můžeš říct!«

»Ano, tobě ano… Co se stalo jeho synovi, to ho úplně změnilo. Úplně! Žádal ode mne, abych si nasadila čepici SS, takovou tu s lebkou a hnáty, abych si navlékla vysoké holínky, když… když to děláme… a abych vzala bič a zmalovala mu zadek…«

»No nazdar!«

»… nebo mu musím rozdrápat záda. „Víc!“ křičí přitom vždycky. „Víc!“ Až do krve. A mně se při tom zulámou nehty…«

»Ty má nešťastná holčičko…«řekl Jakub procítěně, zároveň velmi spokojený z možnosti, která se mu tady nabízela.

»A přitom mu musím celou tu dobu nadávat a hrozit mu…«

»Co musíš říkat?«

»Imperialistická svině! Wallstreetská hyeno! Udeřila tvoje hodina! Samé takové hlouposti…«

»Ale proč?«

»No, protože jsem werwolf!«

»Co jsi?«

»Werwolf! V jeho fantazii! Co se přihodilo jeho synovi, to ho muselo strašlivě rozčilit… a teď mu to sedí v podvědomí, říká doktor Watkins. Nemůže za to, je to chudák… Ale já taky ne! Mě to zničí!«

»Hm…«

»Proto je tak podrážděný a zlý na mě. Protože to nechci, nechci dělat…«

»Jak dlouho?«

»Už rok, rok a půl…« Vzlykání. »Doktor Watkins říká, že musím být pevná… jen tak se dá Bobova mánie odbourat… a můj frustrační syndrom… To, říká doktor Watkins, by musel přijít jiný muž… Ty!… Nevrť hlavou! Odbourals ho jedním rázem! Ale teď zas letíš pryč…«

Jakub jí něžně drbal záda.

»Možná tu ještě týden, dva zůstanu…«

»Zůstaneš?«

»Možná,« řekl jsem. »Jill! Ten tvůj doktor Watkins nemá pravdu.«

»Nemá pravdu?«

»Ano. Takovému muži jako je senátor nemůžeš přece říct dost ze dne na den. Vidíš přece, kam to vedlo. Ještě pár měsíců a vyhodí tě! Přece to s ním bude pořád horší! Něco takového se musí dělat pomalu… S přestávkami mezitím… Věř mi, já se v takových věcech trochu vyznám… Jen tak ho můžeš vyléčit… A jenom takhle budou zase mezi vámi panovat harmonické vztahy…«

»Co… co tím vším chceš říct, Jaku?«

Jakub jí vysvětlil, co tím vším chtěl říct.

89/

»Zde je váš pas, milý pane Formanne,« řekl senátor Connelly za dva dny ve svém nacistickém muzeu. Podával Jakubovi cestovní doklad s uvolněným výrazem ve tváři. A happy old man. »A prosím, prosím, omluvte mne! Musel… musel jsem být beze smyslů… Urazil jsem vás… Byl jsem na vás hrubý… Ale byl jste svědek mého hovoru s manželkou… že, ehm… nemám lehký život, pane Formanne… prosím, posaďte se konečně…«

Jakubova tvář byla jako kámen.

»Ne, senátore, tak snadné to zas není. Choval jste se – bohužel to tak musím říci – skandálně. Už bych sem nešel, kdybych nepotřeboval pas, abych mohl okamžitě odjet z této země…«

»Ne okamžitě, pane Formanne!«

»Ale ano, okamžitě, senátore!«

»To nesmíte! To nemůžete!«

»Aby ne! Já toho mám právě dost!«

»Bože, vždyť jsem vám říkal, moje žena…«

Ano, ano, ano, jen si mluv, myslel si Jakub. Viděl předtím v sekretariátu Jill Bennettovou. S úsměvem a němě mu ukázala ruce. Nehty byly zulámané a roztřepené. To je pravá láska, pomyslel si Jakub a políbil Jill něžně na šíji.

»Teď nemůžete pryč, pane Formanne, mluvil jsem totiž s Pentagonem!«

»No a?« Jakub povytáhl jedno obočí.

»Řekl jsem, že přicházíte z Rakouska. Skoro všichni hospodářští poradci Bílého domu jsou Rakušáci. Rakouští obchodníci byli u nás vždycky velmi oblíbeni…«

»Ano, ano. A?«

»Pentagon od vás prozatím odkoupí tisíc prefabrikovaných ubikací.«

»No to je pěkné.« Jakub znuděně klesl do křesla. »A kolik platí ti pánové?«

»To bude záviset na vaší zdatnosti, pane Formanne. Řekl jsem, že vás znám jako seriózního obchodníka! Pánové vás očekávají. Ještě jsem speciálně kvůli vám nadiktoval další doporučující dopis ministru obrany… moment!« Do mluvítka: »Milá Jill, přinesla byste laskavě dopis, týkající se pana Formanna?«

»Zajisté, senátore,« ozval se Jillin hlas z mluvítka. Jemný a klidný. Taková se také vzápětí osobně zjevila v pracovně. Položila Connellymu dopis na stůl. Vedle malého modelu minometu. Usmála se dolů na Jakuba, přičemž mu podstrčila do ruky lístek; Senátor četl ve stoje, co nadiktoval. (Stál celou tu dobu.)

Jakub obezřele rozbalil lístek a četl: »Dnes večer v osm zas u mne?«

Přikývl.

Na Jillině tváři se rozsvítilo sluníčko.

Senátor zářil na Jill.

»Děkuji vám, milá Jill. Napsala jste to báječně.«

»Děkuji, senátore.« Jill slabě zavadila bokem o Jakubovo rameno, když vycházela ven. Tak je to pěkné. Rád se díval na šťastné lidi.

Senátor vzal ve stoje obzvlášť pěkné plastikové kuličkové pero, aby se na dopis podepsal. Násada mu spočívala šikmo v ruce. Jakub zamrkal. V této poloze se objevila nahá dívka – v barvách! Senátor napřímil držátko – dívka zmizela.

»Bezvadné,« řekl Jakub.

»Co? Ach tak, tady ta hračička! Ano, je to docela legrační, hahaha! Chcete si to zkusit…?«

Jakub chtěl.

Dostal pero a pokládal je a napřimoval. Nahotinka se objevovala a mizela.

»Ach, to mě přivádí na myšlenku, senátore…«

»Ano?« Connelly se mohl srdečností přetrhnout. »Na jakoupak myšlenku, milý pane Formanne?«

»Jsem tu… eh… také proto, abych nakoupil licence na výrobu plastiku. U vás už to představuje obrovský průmysl, slyšel jsem.«

»To souhlasí.«

»V Německu něco takového ještě vůbec neexistuje…« (Zde se Jakub mýlil. I v Německu už byl plastik – a to dost dlouho. Jakubovi však uniklo, že například skříňka »lidového přijímače«, který »milovaný vůdce« věnoval německému lidu, byla plastiková. Jenomže se tomu v Německu říkalo »umělá hmota«. A v oblasti »umělých hmot« kulhalo Německo za Amerikou hodně vzadu.) »Je to mimořádně zajímavá věc a…«

»Počkejte!« Senátor se chtěl posadit, ale s bolestným syknutím se honem narovnal. (Jejda, Jill ho asi pěkně zpracovala, pomyslel si Jakub a srdečně stiskl starou zaječí pacičku.) »V tom vám mohu pomoci! Moc dobře se znám s šéfem jednoho z největších koncernů na plasty v celých Státech. Hned mu zavolám…«

»Senátore, neobtěžujte se kvůli mně tolik!«

»Obtěžovat? Je to pro mne potěšením!« Connelly stál nad mluvítkem a cvrlikal: »Ach, milá Jill, spojte mě laskavě s Bostonem. Donald… ano, velmi správně, Donald Atkinson! Děkuji, milá Jill!«

Za tři minuty měli spojení. Senátor vedl hovor ve stoje. Občas si volnou rukou masíroval záda. (Asi taky bude pěkně vypadat, napadlo Jakuba.) Byl to velmi přátelský rozhovor.

»… Jakub Formann. Rakušan! Skvělý muž, formát… Budete si skvěle rozumět… Má tu práci ještě na takových čtrnáct dní… Co?… Obchody s Pentagonem… Vždyť ti říkám, bezvadný chlap!« Connelly zamrkal na Jakuba. »Obrovská zakázka, ano!… Musí tu ještě něco dojednat… ale pak by mohl přijet za tebou do Bostonu… Jak?… Nevím… Licence na různé druhy plastů. Ty mu… jak?… ach tak, výborně, ukážeš mu své továrny… Ale to uvidí půl Ameriky, ha – haha! Dvacet států a… ano… ne… ano… To by bylo samozřejmě to nejpraktičtější… experta! Prvotřídního odborníka, který by s mým přítelem Formannem letěl zpátky do Evropy a vzal s sebou celé know how. Prima, Done, prima… Prosím?… Ne, můžeš být úplně klidný. Za toho muže ručím! Je naprosto v pořádku! Má bezvadná bankovní spojení. A bude vydělávat ažaž, pokud dostane od Pentagonu tu obrovskou zakázku. V Německu velké zvíře… Ostatně, to je snad jasné, Done, starý brachu: dvacet procent pro mě!… No, toho muže ti přece dohodím já! A ten kšeft!… Deset procent? Nepřipadá do úvahy! V tom případě pošlu svého přítele někam jinam… Jak? Tak dobrá, patnáct procent pro mne. Okay, Done, okay. Není zač…«

90/

V Americe existuje mnoho vznešených a fajnových měst. Nejvznešenější a nejfajnovější město Ameriky je Boston, prohlašují obyvatelé Bostonu. Něco tak vznešeného a fajnového už jinde nenajdete! 20. září 1948, navečer, dorazil do Bostonu Jakub Formann, přiletěv z Washingtonu. Všichni lidé v Bostonu jsou vznešení a fajnoví.

Jakub byl dobré mysli a jako rybička. V kapse měl obrovskou zakázku od Pentagonu a za sebou skvělé týdny s Jill Bennettovou. (Jillin frustrační syndrom díky jeho působení naprosto vymizel.)

Přirozeně se ubytoval v RITZU, v nejvznešenějším, nejfajnovějším a nejctihodnějším hotelu v Bostonu. Fajnoví, vznešení a ctihodní pánové v recepci a v portýrské lóži ho uctivě přijali. Ubytování si rezervoval, byl tudíž očekáván. Nejvznešenější a nejfajnovější bostonský portýr Jakubovi sdělil fajnovou a vznešenou, právem obdivovanou bostonskou angličtinou: »Už hodiny máme pro vás telefonický hovor, pane. Pán se vždy znovu hlásí. Známe i jeho číslo. Máte být tak laskav a hned se s ním spojit.«

»Co je to za pána?« ptal se Jakub.

»Jistý pan Jesus Washington Meyer z Tuscaloosy v Alabamě, pane.«

»Jesus!« Jakub pádil k výtahu. »Spojte mě za dvě minuty, jakmile budu u sebe v pokoji!«

»Zajisté, pane,« pronesl portýr. Byl udiven a poněkud zdisgustován. V RITZU se nepádí.

Za pět minut – Jakub si právě svlékl sako a rozvázal kravatu – zazvonil telefon u jeho postele. Jakub honem popadl sluchátko.

»Hello, Jesus!« křičel Jakub nadšeně a anglicky. »Grüß Gott, Jakube,« ozval se mužský hlas, německý a se silným rakouským přízvukem. Jakubovi se roztřásla ruka. Nechybělo moc a sluchátko mu vypadlo z ruky. »Konečně jsi tady, hošo. Mám děsnou radost, že tě slyším!«

»Je… Je… Kdo jste?«

»No, Jesus, hošo.«

»Ty… vy… vy nejste Jesus! Nemůžete být!«

»Jasně že můžu. Jasně že jsem. Co ti je?«

»Jesus Washington Meyer?«

»Vždyť říkám!«

»Z Tus… Tus… Tuscaloosy, Alabama?«

»Hele, tobě ruplo v kebuli, hošo?«

Tak, pomyslel si Jakub. Tu to máme. Jsem zralý pro blázinec. Příliš mnoho práce. Příliš mnoho lásky. Příliš mnoho stresu. A teď v tom lítám. »Byl… byl… byl jste ze války voják?«

»Bodejť!«

»Ve… ve… ve Vídni, u MP?«

»Nejdřív ve Vídni a pak v Linci, no v Hörschingu, v té díře, kde byla letecká základna. Poslouchej, co je to s tebou? Jsi namazanej?«

»Na… na… na…«

»Cože?«

»Naprosto střízlivý.«

»To ti nevěřím.«

Panebože, pomoc! Zešílel jsem, říkal si Jakub zoufale. »Vždyť jsme přece makali společně, hošo! Už nevíš? Ta věc s tím pošahaným plukovníkem Hobsonem a s našimi vajíčky?«

»Vajíčka? Ve svém životě jsem vejce kradl jenom s jedním Jesusem!«

»Konečně!«

»Nic, konečně! On byl černoch!«

»Vždyť já jsem furt černoch!«

»Ten nerozuměl slovo německy!«

»No teď už holt německy rozumím!«

Jakub začal hulákat: »Kdo si tu ze mne dělá blázny? Odpovězte! Okamžitě odpovězte!«

Ze sluchátka se linul jemný hlas: »Ale moje pacička ti přinesla štěstí, Jakube!«

»Jesusi!« křičel Jakub. »Musíš být Jesus Washington Meyer! Nikdo jiný mi pacičku nedaroval!«

»Jen já!«

»Jen ty! Ale jak to, že mluvíš tak rakousky?« Hluboký smích.

Pak: »Myslel jsem si, že ti s tím udělám radost. Já jsem si nemlich odvezl s sebou domů děvče z Lince. Vzali jsme se ještě v Linci. Jmenuje se Fanny.«

»Fanny…« opakoval připitoměle Jakub.

»Moc milá holka! Nejlepší žena na světě!«

»Jak… jak to víš, že jsem v Bostonu? A v tomhle hotelu?«

»Napoleon.«

»Co?«

»Napoleon je u aut v RITZU. A slyšel, že sis tam rezervoval pokoj, vyprávěl jsem mu o tobě. Když tady seděla pohromadě celá rodina, když jsem se vrátil. To jsem ti přece vyprávěl, že jsme velká rodina, ne?«

»Ano…«

»Napoleon je můj bratranec.«

»Aha.«

»No a kdy přijedeš sem?«

»Zatím tu mám naléhavé vyřizování, Jesusi. Plasty. Nakoupím licence. Několik týdnů. Tak tři, čtyři… ale pak okamžitě! « Jakub se napřímil, už zase ten starý Jakub. »Bude plno práce, až přijedu, Jesusi.«

»Pro koho?«

»Ještě to nemůžeš vědět,« řekl Jakub. »Ale už dvě minuty jsi mým generálním zplnomocněncem pro Spojené státy.«

91/

»Zplnomocněnec pro co?« vyptával se Jesus Washington Meyer. Bylo to odpoledne 26. října 1948. Až do Birminghamu, Alabama, Jakub letěl, pak si najal auto. V diplomatickém kufříku vezl jednadvacet licencí »Atkinson’s Plastics«. »Zplnomocněnec. Tečka,« řekl Jakub Jesusovi. »Nejdřív vůči Pentagonu pro prefabrikované domy podle německého patentu, ale počítej s tím, že k tomu ještě spousta věcí přibude! Teprve jsem začal. Budu potřebovat daleko víc lidí. Kde jsou vlastně Mojše a Misaras?«

Jesus smutně zatřepal hlavou. »Mě propustili z armády nejdřív. Pak jsme se ztratili z očí. Bůh ví, kde ti dva vězí.«

Mluvili spolu anglicky. Na přivítanou s Jakubem obrovitý černoch ještě zalaškoval po rakousky. Natrvalo to pro něho bylo moc namáhavé. (Přivítání po telefonu se beztak zpoloviny naučil nazpaměť s pomocí své blonďaté mladé paní, Fanny, aby Jakuba vyplašil, vesele vyplašil, rozumí se.)

Fanny byla Jakubovi hned sympatická a on jí. Kromě ní ho přivítalo dalších přibližně dvacet rodinných příslušníků (zdaleka ne všichni, jen ti, co byli právě v Tuscaloose!) jako starého přítele. Všichni věděli od Jesuse, kdo je Jakub.

Jakub se potil. Tady dole panovalo pořádné vedro. »Main Street« – tady se jmenovala Šestá ulice – vypadala jako všechny hlavní ulice v malých městech na Jihu. Jednopatrové nebo dvoupatrové domy, cihlové budovy hotelů. Benzínové pumpy. Módní obchody. Obchodní domy, bary, restaurace. Radnice, budova policie. Když Jakub dorazil do Tuscaloosy, utrpěl málem šok.

Jesus bydlel mimo město, v prostorném domě. Měl velké pozemky. A největší statek široko daleko. Na polích viděl Jakub okny obývacího pokoje lidi, jak pracují, pomalu, shrbeně, v palčivém žáru.

»Musíš tady odtud, Jesusi!«

Na stropě pokoje bzučel ventilátor.

»Pryč odtud, a kam?«

»Na sever! Do velkoměsta! Tady, to je přece…«

»Co?«

»Nic…«Jakub se zastyděl.

»Špína a chudoba myslíš, viď?« Jesus se na něho podíval.

Jakub kývl.

»Zkrátka prdel světa. Víš ty vůbec, kolik set tisíc našich lidí tady bydlí v barácích z vlnitého plechu nebo jen tak pod širákem? Člověče, jestli někde někdo potřebuje prefabrikované domy, tak je to tady!«

»Ano,« souhlasil Jakub. »Na tom něco je. Vůbec celý Jih.«

»Vidíš! Pochopitelně bych si musel najmout úřadovny v nějakém velkém městě, to chápu.«

»Nejde o úřadovny,« řekl Jakub potichu. »Mám strach! Ještě nikdy v životě jsem se tak nebál. O vás černochy!«

»Nesmysl! Běloši jsou… no ano, někteří pochopitelně ne… ale většina se k nám chová slušně! A mně zatím nikdo nic neudělal! Mám bílé přátele a bílou ženu.« Jesus se smál.

»Co je na tom tak legračního?«

»Moje bílá žena.« Jesus se přestal smát. »Je to ostuda, co se s námi černochy děje, to máš pravdu! Segregace – tedy oddělení bělochů od černých – tak tady je naprostá! Proč jsem se smál? Dávej pozor: Fanny a já jsme se vzali v Linci, víš?«

»No a?«

»A když jsem sem s ní přišel, tak mi hned vysvětlili, že sňatek je neplatný.«

»Neplatný?«

»Ano! Ve státě Alabame existuje zákon, který zakazuje sňatek mezi černými a bílými. Přirozeně platí ten zákon zásadně pro bílé muže a černé dívky! V mém případě to bylo obráceně! Člověče, Jaku, kolem mě bylo ale pozdvižení! Pro invazi jsem byl dost dobrý, pro celou tu posranou válku taky. A pak že si nesmím vzít bílou ženu? Šel jsem až k Nejvyššímu soudnímu dvoru! Tam jsem konečně prosadil uznání svého manželství s Fanny!«

»Mně to až zas tak legrační nepřipadá, Jesusi.«

»Ale nakonec jsem to uznání dostal, Jaku! Nemysli si, takhle, jak to je, to nezůstane.«

»To si nemyslím. Bude to horší.«

»Horší?« Jesus se už zase smál. »Lepší! Po volbách příští měsíc se budeš divit! A vůbec! Kolik černochů je bílými přímo uctíváno? Duke Ellington! Lena Hornová, herečka a zpěvačka! Paul Robeson, taky herec! Joe Louis! Doktor Drew, velký lékař!«

»Tolik jich zas není, Jesusi!«

»Můžu ti vyjmenovat ještě několik dalších tuctů!«

»Pár tuctů dalších taky není tolik, Jesusi.« Jakub vzal přítele za ruku. »Dávej pozor, starý brachu. Přijel jsem po highway jedenáct. Při vjezdu do města jsem viděl ty spousty poutačů a plakátů. Ty jsou vidět všude, vím. Vždycky tam stojí „Welcome to“ nebo „Home of“. Každé město v Americe je „domov“ něčeho. Nějakého sýra. Nebo salámu. Nebo automobilové značky. Nějakého druhu whisky, O to mi nejde. Četl jsem jeden poutač, Jesusi, jeden poutač a při četbě mě zamrazilo. Byl obrovský a na něm byl namalovaný zakuklený jezdec v bílém a nad ním stálo:“Welcome to Tuscaloosa, home of Ku-klux-klan!“ Jesusi, Ku-klux-klan tady má svůj hlavní štáb! To přece víš, člověče! A ty jsi přece černoch! Zapřísahám tě, prodej tu všechno a jdi na sever dřív, než bude pozdě!«

Jesus zavrtěl hlavou.

»Jaku, tobě ještě sedí náckové v kostech. Ku-klux-klan. No dobrá. Ale je tu taky ještě policie a domobrana a Washington a zákony, a já ti říkám, až bude po volbách a jestli vyhraje Dewey, pak je s Ku-klux-klanem ámen. Dewey s nimi zamete! Ten prostě Ku-klux-klan zakáže!«

»A kdo ti říká, že Dewey vyhraje?«

»Každý, s kým mluvím, Jaku. Je to jisté. Naprosto jisté. S Trumanem je ámen. Říkají to všechny výzkumy veřejného mínění. Gallupův ústav! Komentátoři, počínaje Walterem Lippmannem a konče Dorothy Thompsonovou! Vítěz se jmenuje Dewey! Na to si můžeš vsadit! A až nastoupí Dewey, tak to tady bude zrovna takové jako na severu, pak skončí rasová diskriminace, bude po Ku-klux-klanu! A kvůli těm několika dnům bych měl uvažovat o tom, že se přestěhuji?«

»Hm, když tak věříte Deweyovi…«

»Cítí s černochy. Nenávidí každou nespravedlnost.«

»Odkud to víš?«

»On to říká každý den a každý den pronese deset proslovů! Ti dva cestují celými Státy, Dewey a Truman, už celý měsíc. Věřím Deweyovi. My všichni tady věříme Deweyovi!«

Jakub to vzdal.

»Když myslíš… Cos to předtím říkal?« V hlavě se mu už zas rojily myšlenky. »Může se na to vsadit?«

»V téhle zemi si můžeš vsadit na všechno, Jaku! Sázet na Trumana je holé bláznovství. Na Deweyho musíš dát vysokou částku, protože kvóty budou nízké. To jest: Musel bych si vsadit místo tebe! Protože jsem Američan. Ty nesmíš. Musel bych s tebou jet k bookmakerovi do Phoenixu. Dostaneš od něho formulář a vyplníš ho, ten se pak zapečetí a na něj se napíše moje jméno s adresou, já dostanu kontrolní útržek a ty zaplatíš peníze. Přece přijedeš zas brzo do Států…«

»Na to můžeš vzít jed, Jesusi.«

»… pak tu budu mít pro tebe peníze! Ale jak už jsem řekl: při tak jistém vítězství, jako u Deweyho, to už budeš muset pustit chlup, aby z toho při nízké kvótě něco káplo!«

92/

V noci z 2. na 3. listopadu 1948 letěl Jakub z newyorkého letiště La Guardia zpátky do Frankfurtu. Spolu s ním letěl expert na plasty od firmy »Atkinson’s Plastics«, dr. Addams Jones, elegantní, pohledný mladý muž. Jakub s ním uzavřel příslušnou smlouvu.

Mezi Ganderem a Shannonem vyšel kopilot z kapitánské kabiny a řekl něco mužovi, sedícímu v první řadě. Ten to sdělil sousedovi. Soused to pověděl dámě, která seděla za ním. Za tři minuty to věděli všichni, Jakubovi bylo příjemné teplo, jako vždycky v podobných situacích. Piloti dostali rádiovou vysílačkou zprávu o výsledcích amerických voleb. Byla to naprostá senzace! Pasažéři se chovali jako šílenci. Jen Jakub ne. Ten seděl úplně zticha a pískal jakýsi popěvek. Navzdory všem předpovědím ústavů veřejného mínění, na rozdíl od prognóz všech prognostických ústavů, na rozdíl od předpovědí nejslavnějších politických komentátorů nezvítězil Dewey – nýbrž Harry S. Truman!

No ano, říkal si Jakub, takové malé načutnutí do zadku jsem si vlastně zasloužil už dávno. Škoda té spousty krásných dolárků, které jsem vsadil na Deweyho. Jesus ať se těší, až ho příště uvidím! Když pak přistáli na Rýnsko-mohanském letišti, slyšeli všichni ženský hlas z ampliónu: »Pan Jakub Formann… pan Jakub Formann… pasažér společnosti PAN AMERICAN AIRWAYS z New Yorku… prosím, dostavte se do informační kanceláře! Máme zde pro vás zprávu! Pan Jakub Formann z New Yorku, prosím…«

»Počkejte okamžik,« požádal Jakub svého experta. Nevyspalý, neoholený, celý rozlámaný šel k informační kanceláři. To bude Jesus, říkal si. Zřejmě mi posílá telegram. Omlouvá se.

Vstříc se mu usmívala světlovlasá dívka. »Pan Jakub Formann?«

»Ano.«

»Máme tu pro vás telegram.«

»Vím. Děkuji.« Jakub vzal obálku, roztrhl jí, vytáhl telegram a četl. Vzápětí se musel rychle posadit na lavičku, jinak by se skácel. Text telegramu zněl: x mily jakube stop mas z pekla stesti stop byls bud ozraly nebo ses zblaznil kdyz jsi vyplnoval sazkovy formular stop vsadils omylem na trumana stop vyhra cini 234.587 dolaru opakuji 234.587 dolaru mas u mne k dispozici stop buh ti zehnej jesus x

93/

x 3. listopad 1948 x 20.41 x jesus Washington meyer sixth street tuscaloo– sa state of alabama usa x nech penize u sebe a poukaz z nich okamzite 50.000 dolaru miss jill bennettove 126 huston street Washington stop dekuji a srdecne zdravim stop tvuj pritel jake x

94/

»P… p… prá… právě na… na… stala t… t… ta chvíle… Dvanáctý květen devatenáct set čtyřicet devět… nu… nu… nula hodin… je… je… jedna minuta… Na hraničním přechodu Helmstedt se zdvíhá závora… Blo… blo… blokáda skončila… B… B… Berlín už není o… o… ostrov…«

Muž, který tato slova pronášel do mikrofonu, mluvil sice pomalu a koktal, ale nijak neblábolil, i když už hodiny popíjel. Byl to Klaus Mario Schreiber. Jeho akné kvetla, radost pohledět! Mikrofon byl spojen s kufříkovým magnetofonem, umístěným na podlaze za předními sedadly zbrusu nového porsche. Cívky přístroje se pozvolna otáčely, zeleně žhnulo magické oko magnetofonu na baterie, který byl rovněž zbrusu nový a vážil směšných dvacet dva kilogramů.

»… tak tedy vypadá ko… konec,« pronášel Schreiber. »A také za… začátek! Pochodňové průvody se pravděpodobně konat nebudou,… ž… ž… žádný radostný řev. Otočení vypínače po deseti měsících temnoty a bude světlo!… Zatraceně, še… šéfe, ne… nejeďte tak nervózně! T… t… teď jsem si whiskou polil ko… ko… košili! Kytice šeříků lé… létají do aut, která se ze západu vy… vydávají na cestu d… d… do Berlína… OKAY je samozřejmě u… u… u toho…«

Jakub Formann, vedle Schreibera u volantu porsche, s kletbami vyplivoval květy šeříku a snažil se, aby v blescích cvakajících fotoaparátů a oslepujících světlometů filmařů nenajel do druhého auta, nebo aby druhé auto nenajelo do jeho.

Klaus Mario Schreiber učinil další mohutný hlt, než pronesl do mikrofonu další heslovité poznámky pro svou obsáhlou reportáž o konci blokády: »… sto… stovky žu… žu… žurnalistů z celého světa… reportéři z rozhlasu… spo… spojenečtí důstojníci… zvědavci… projíždíme p… p… pod závorou m… máme ještě ně… nějakou flašku whisky? Bo… bo… bohudíky. Tahle je už skoro prázdná. A nás če… čeká je… ještě pořádný kus cesty… Jedeme… jedeme… tma… les… dva ki… kilometry země nikoho… Teď jsme dorazili k so… sovětskému hraničnímu přechodu… Jen slabě o… o… osvětlený… pár sovětských d… d… důstojníků, několik lidových policistů, velmi zdvořilí, a… ale rezervovaní… Ž… Ž… žádné publikum, ž… ž… žádná radostná nálada… mo… mo… moment, vy… vystupuji… n… n… nemá cenu, už jsem z… zase v autě… v prostorách pohraniční stráže tří západních mocností jsou jen čtyři telefony… žurnalisté, kteří chtě… chtějí telefonovat s… své re… reportáže, se perou… Halí n… n… nás noc a temnota… Zá…«

»Nechlastejte tolik, Schreibere,« řekl Jakub a napínal oči do tmy, když uháněl v koloně ostatních aut po dálnici plné děr.

Přemýšlel.

Myšlenky mu putovaly, putovaly…

Musím do Berlína se Schreiberem, to je jasné. Kvůli OKAY. Senkmann, náš fotograf číslo jedna, jel s jedním americkým důstojníkem. V jeho džípu. Do mého porsche se tři lidi nevejdou. Senkmann v Helmstedtu fotografoval jak o život. Bude fotografovat jak o život, až dorazíme k berlínské kontrole Dreilinden… na závodní dráhu Avus… k televizní věži… do znovu svobodného města!

»Hi… Himlhergot, co… copak tu hnusnou f… flašku ne… neotevřu?… Konečně!…« Schreiber si dopřál mohutný hlt a švadronil dál: »Berlíňané vy… vydrželi… Ta… tady po… potřebujeme ú… údaje o le… leteckém mostě… To m… mi najde n… náš archív… ko… kolik letů… kolik se j jich zřítilo… ko… kolik tun materiálu do… dopravili… ve dne v noci… v létě i v zimě… za bou… bouří, vánic a k… krupobití… za ve… veder i za m… mrazu, týden za tý… týdnem… měsíc za měsícem… k… k… každé tři minuty přistálo jedno letadlo… k… každé tři o… odstartovalo jiné z… zpátky… to b… byl ta… kový kravál, šéfe! B… byl jsem to… totiž třikrát na… nahoře! Ne… neslyšel jste vlastního slova! Každé tři minuty bom… bombardák s pro… proviantem! D… d… deset měsíců. Na zdraví, šéfe!«

»Neměl byste tak chlastat Schreibere!«

»Jistě, šéfe. N… ne tak chlastat! N… na vaše zdra… zdravíčko, šéfe!«

Jakub jen zabručel. Znovu se ponořil do myšlenek. Lidi, jak ten čas ubíhá! 3. listopadu jsem byl zas v Mnichově. Loni! Listopad, prosinec… Už je to sedm měsíců! Za těch sedm měsíců se leccos událo. S OKAY jsme daleko za půlmiliónovou hranicí. Už nepracujeme v té zřícenině. Koupil jsem dům na Karolínině náměstí, který zůstal celý. Patřil jednomu šmelináři. Ten byl po měnové reformě najednou vyřízený a za každou cenu chtěl z Mnichova pryč. Snad do Frankfurtu, kde se ještě dalo jakžtakž keťasit. Za ten obrovský dům chtěl dva milióny marek. Bez problému mi je půjčili na úvěr v bance. Pro nejdůležitější spolupracovníky jsem koupil byty. Spím v budově redakce. Mám tam dva pokoje s kuchyní. Mně to stačí. Nač by mi bylo víc? Obchod s Pentagonem je už skoro pod střechou. Inženýr Jaschke tam venku v Murnau dělá se svými lidmi přesčas. Pochopitelně si také našel byt a kůlnu na člun už nepotřebuje. Sedlák Attinger udělal s klozetovými mísami a umyvadly největší kšeft svého života. Všichni udělali své kšefty. A dělají dál.

Muž přes plasty, ten doktor Addams Jones, kterého jsem nakoupil v Americe, staví z trosek tři továrny současně! Schopný chlap! Mluví skvěle německy. Ale musel jsem mu najmout vilu na Labské ulici v Hamburku. Trval na tom prostě. A na autě VW. A na sluhovi. A… ten člověk věčně něco chce, s ním budu mít ještě potíže, cítím to. A přitom je to tak skvělý chlap…

Přesto je to k nevíře, že mě stavba všech těch budov nejen nic nestojí, ale že na nich dokonce vydělávám! Sám bych na to nikdy nepřišel. Ale Franzl! Ach, Franzl…

95/

Franzl řekl Jakubovi za jedné noci v redakci OKAY, tehdy ještě ve zřícenině, bezprostředně po Jakubově návratu ze Států, s tlustým doutníkem v puse, ještě bachratější než dřív: »Je ti doufám jasné, že teď musíš stavět, stavět, stavět jak šílenec, velevážený?«

»Tolik peněz, kolik jich potřebuju pro všechny své podniky, mi žádná banka nedá,« řekl ustaraně Jakub.

»To je pravda,« prohlásil vesele Franzl. »Nejprostší řešení ve tvé situaci je samofinancování nových podniků. A sice samofinancování prostřednictvím cen a daní.«

»Jakých cen?«

»Pochopitelně tvých, ty moulo! Ilustrovaný týdeník nesmí víc stát… Ten potřebujeme stabilní, abychom platili bankovní úvěry… Ale vajíčka, Jakube! Montované domy! Ty, které stavíš pro Německo! To všechno teď musí být dražší, dochází ti to?«

»Ne.«

»Bože, dej mi trpělivost,« sténal Franzl. »Co máme teď po měnové reformě, to je takzvaný trh prodejců. Jak už to v lidském životě chodí. Na takovém trhu není pánem zákazník, nýbrž prodavač! Protože je velký nedostatek zboží, může teď diktovat své ceny. Podle hesla: Zobej, ptáčku, nebo chcípni. Však on už bude zobat.«

»Ach tak…«

»Žádné ach tak! To byl teprve úvod! Hochu, hochu, všechno musím dělat za tebe! Podívej: V Bizonii existuje něco jako hospodářská politika, o tom jsi samozřejmě taky ještě nikdy neslyšel, a jejím nejvyšším cílem je –a musí být! – podporovat rychlý rozvoj a budování – budování, jsem řekl! – výrobních kapacit. No, a taky to dělá.«

»Ale to jsem ještě vůbec nezaregistroval,« podotkl Jakub prostoduše.

»Odevzdals už své daňové přiznání?«

»Ne.«

»No právě!» Bachratý Franzl zděšeně vrtěl tlustou hranatou hlavou nad takovou nevědomostí. »Stát poskytuje všem podnikatelům velké daňové zvýhodnění pro investice. Ty, jakožto podnikatel, si smíš odepsat obrovské sumy. To je to nejlepší a nejúčinnější. A velmi oblíbené.«

»Ano, ale…«

»Ale co?«

»Ale… Nedívej se na mě tak zle, Franzle… Ale není to velice asociální?«

»Asociální? V jakém smyslu?«

»No, tím míním: Já, já mám náhodou továrny a věcný kapitál. Většina lidí ho nemá. Ti nedostanou žádné daňové zvýhodnění, ti chudáci…«

»Zatracená práce,« křičel Franzl, »já se z tebe zblázním! Ti chudáci musí pracovat v podnicích, ne? Ale to tu nejdřív ty podniky musí být, ne? A ty musíš teprve postavit, ne?«

»No, když se na to díváš takhle,« mumlal Jakub.

»Obzvlášť oblíbená metoda, protože při odpisech – na rozdíl například od toho, kdyby ti dali subvence – nikdo nevidí, kolik si necháš pro sebe!«

Ten Franzl, myslel si Jakub zasněně, když uháněl po noční dálnici k Berlínu, jo, Franzl…

To byl tedy fígl!

Fungovalo to následovně: Při zjišťování ročního zisku smím jakožto podnikatel a majitel fabriky zohlednit i dílem »neviditelné« náklady. Například snížení hodnoty a opotřebování zařízení, které používám pro výrobu. To je ještě pochopitelné. Protože se ale toto snížení hodnoty z hlediska daně nikdy nedá od –

– -–--–--–--–--–--–--–- –

1949-SRN a NDR

4. duben: Severoatlantický pakt /NATO/ (Spolková republika členem od roku 1951.)

8. květen: Parlamentní rada schvaluje (prozatímní) ústavu pro Spolkovou republiku Německo.

12. květen: 00,01 hod.: Zrušení berlínské blokády. Leteckým mostem byly v 274 718 letech dopraveny do Berlína 2 milióny tun spotřebního zboží.

24. květen: Ústava vstupuje v platnost.

30. květen: Sovětská zóna: Volba »Německé lidové rady« prostřednictvím »Německého lidového kongresu«.

srpen: Volba prvního spolkového sněmu.

7. září: V Bonnu se schází spolkový sněm. Tím je konstituována Spolková republika Německo.

12. září: Spolkový sněm volí Theodora Heusse (FDP) spolkovým prezidentem (znovu zvolen 17.7.1954).

15. září: Heuss navrhuje Konráda Adenauera (CDU) za spolkového kancléře. V prvním Adenauerově kabinetu je ministrem hospodářství Ludwig Erhard (od roku 1950: »Sociální tržní hospodářství«).

1. říjen: Mao-Ce-tung oznamuje založení Čínské lidové republiky.

7. říjen: Ústava Německé demokratické republiky (NDR) vstupuje v platnost. Prezidentem republiky se stává Wilhem Pieck, Otto Grotewohl vytváří vládu.

říjen: Založení Německého svazu odborů. Při první recepci u prezidenta Heusse na zámku Brühl bylo vydáno 3,50 DM na hlavu každého z 1500 hostí: za 1/8 I vína, 2 šálky čaje a trochu pečiva. Jízda tramvají stojí v Mnichově 20 feniků.

»Germans free to travel« Němci smějí (se značnými úředními potížemi při schvalování) cestovat do ciziny.

J.C.E. Shannon a W. Weaver: »The mathematical Theory of communication« – základy teorie informatiky.

Divadlo: Balet Wernera Egka »Abraxas« vyvolal skandál a zásah úřadů (bavorský ministr pro kulturu Hundhammer).

První knižní veletrh ve Frankfurtu n.M.

Knihy: Graham Greene: »Třetí muž«; George Orwell: »1984«; C.W.Ceram (Kurt Marek): »Bohové, hroby, učenci«.

Filmy: »Třetí muž« (USA, Orson Weltes, režie Carol Reed); »Anděl s pozounem« (Rak., Paula Vessely).

– -–--–--–--–--–--–--–--–- –

hadnout, daň to taky nedělá, nýbrž to přenechá na mně, na majiteli! A bez odmlouvání uzná sumy, které uvedu. Co to bylo? Asi jsem přejel zajíce. (Božíčku, můj milovaný zajíc, moje nade vše milovaná Julia v Theresienkronu! Ještě pořád jsem se k ní nedostal! Ty kšefty mě sežerou. Teď, až to sfouknu s Berlínem, pojedu k Julii. Určitě!) Kde jsem zůstal? Ach ano: bez odmlouvání! Můžu tedy svoje odpisy hnát do nesmyslných výšek, a stát ani nepípne. To jest: aspoň trochu správný stát, aspoň trochu správnou vládu máme beztak jen v zemích. Ve svobodném státě Bavorsko. V Dolním Sasku. Ve Württembersku-Hohenzollernsku. Ve Württembersku-Bádensku a v Bádensku bez Württemberska taky. A pak máme ještě »parlamentní radu«. V Bonnu. Ta má vypracovat novou ústavu. A státy v zemích mají vlády. A vlády mají chůvy. To jsou západní spojenci. Ti na nás krásně dávají pozor.

Ať je to jak chce: V zemích pracují jednotlivé vlády slušně. Zvlášť ve sférách, které mě zajímají. Například ve sféře daní…

Ach, slavný, báječný Franzl!

Nasadil jsem tedy odpisy ve výši, která sahala skoro do nebe a finanční úřad ani nemukl. Ani trošičku! Tím se můj údajný »zisk« velice zmenšil. Ačkoliv byl neskutečně vysoký. A daně jsem musel zaplatit právě jen z toho pidizis– ku…

No, a tak mi moje peníze zbyly a já s nimi mohl postavit nové podniky. Vydělal jsem na tom, že jsem údajně prodělal. Slepičí farmy a fabriky na prefabrikované domky mi už v prvním úplném daňovém roce vynesou víc než čtvrt miliónu dolarů, protože jsou věcný kapitál. A k tomu jsem zvýšil ceny! Ještě víc peněz. Tedy, stěžovat si nemůžu. To přece nemůže být další zajíc!

Nesmysl, ta dálnice je rozbitá, ale důkladně. Díra vedle díry. A já po každé hup do nich. Buch! Doufejme, že to porsche vydrží. Můj porsche. První porsche, který v Německu existuje. Jasně, že jsem ho musel mít! Šlo to docela snadno. Továrna Volkswagen zahájila opět výrobu. A pak začal porsche. No a my už máme v OKAY stránku s testy aut. Píše ji samozřejmě taky Schreiber. Vždyť neexistuje nic, o čem by ten pijan nepsal, Bůh mu opatruj jeho játra. Teď, když peníze už zase mají svou cenu, lidi se změnili. Dávají si na své dobré penízky pozor. Říká se tomu, že se chovají »tržně«. Všichni se stali tržně uvědomělejší. To jsem taky řekl pánům od firmy Porsche. A o našem »autotestu« – obratem ruky jsem měl svého porsche. Však taky náš test dopadl na výbornou…

96/

»Co se děje?« Jakub se vytrhl ze snění.

»Berlín, š… šéfe,« oznámil Schreiber.

»Skutečně? To ale šlo rychle… Jejda, tam vpředu u hraničního přechodu je ale světla!« volal Jakub. »Pomalu… Musím se poohlédnout, jestli už taky Senkmann… zaplať pánbu, ano! Schreibere, podívejte se, co se tam děje! «

Ten mluvil do ručního mikrofonu: »Ti… tisíce B… Berlíňanů… S… smějí se… mávají… jeden vůz za druhým mí… míjí zá… závory, k… které jsou všechny otevřené… My… eh… moment… my právě do… dostáváme hu… hubičky od hezkých děvčat, která na… nakukují d… do aut, o… opět šeřík… j… jasné nebe… už se ro… rozednilo… V… pro… protisměru vi… vidím interzo… interzonální autobus… po p… prvé za d… deset měsíců… j… jede znovu na západ. Smí opět jezdit. Na chla… chladiči m… má připevněný tr… transparent… n… na něm j… je napsáno HURÁ, JEŠTĚ ŽIJEME!… a v… vedle toho… n… nemůžu to… olizují mě tu dvě d… děvčata, p… páni, to bude den…«

Před radnicí v Schönebergu slavili pak všichni: vojenští guvernéři, velitelé amerických, britských, francouzských ozbrojených sil, delegace bonnské »parlamentní rady«. Schreiber se ani pořádně nedostal k chlastu, tolik práce měl. A Senkmannovi se málem zavařila kamera. Sláva pokračovala ve slavnostně vyzdobeném sále městského parlamentu. Zde děkoval oficiální Berlín tvůrci leteckého mostu, generálu Clayovi, který zde za pár dní končil svou misi.

Pak se zas pronášely proslovy – uvnitř. Venku stály tisíce Berlíňanů a z ampliónů naslouchaly dojatě a rozpačitě chvále, kterou je všichni zahrnovali.

Slavnostní oběd. Další přípitky.

Odpoledne pak statisíce lidí ucpaly ulice kolem schónebergské radnice. Rada z nich vyšplhala na stromy a střechy, aby viděli muže, kteří k nim mluvili, například Konráda Adenauera a Carla Schmida.

Berlíňané trpělivě naslouchali pánům ze západu. Ale pak začalili volat po své milované »Lízince«, drobné Luise Schröderové, která jako úřadující starostka města představovala za blokády srdce i páteř města. A všichni jásali, když na balkón radnice konečně vyšla jejich »Lízinka«, malá a velmi rozpačitá…

A zase přípitky! A večeře! A ještě víc přípitků! Kolem desáté večer Jakub už nemohl. On, zocelený každodenním cvičením, neudolatelný, vždy a všude pán situace, měl už jen jediné přání: ležet v posteli svého hotelu. Tiše se vytratil, nikdo si toho nevšiml.

Jakub hledal a našel svého zbrusu nového porsche, nasoukal se – s námahou – za volant. Konečně se – dost dobrodružně – rozjel. Cestu k hotelu si pamatoval přesně. Nemůže se vůbec nic stát, říkal si těžce alkoholizován. Však já najdu cestu, jasně, že ji najdu. Když už si to myslel hodinu a pořád zahýbal za jakési rohy a přejížděl křižovatky, poněkud znejistěl. Tak daleko to přece až zas nebylo? A tyhle končiny mi připadají naprosto cizí! Co je to za bránu, kterou projíždím? Co je to za širokánskou ulici? Radši otočím… Než tak učinil, ozvala se siréna. Jakub zastavil a podíval se do zpětného zrcátka. S naplno rozsvícenými reflektory se za ním řítila policejní hlídka. No dobrá, řekl si Jakub. Zaskřípaly brzdy a vůz se zastavil vedle jeho. Z něho vyskočili dva lidoví policisti. Tak to je ještě lepší, pomyslel si Jakub.

Oba policajti na něho okamžitě vyjeli. Sasky. Krásnější to už nemůže být, napadlo Jakuba.

»Vystubte!«

Jakub vystoupil a zapotácel se.

»Ale vy jsde obily!«

»My… myslíte?«

»Obily za volandem! Číslo auda?«

»B 427654. Mnichov.«

»Vy jsde z americké zóny?«

»Když dovolíte.«

»Člověče, vide kde jsde?«

»Bohužel. Kdepak?«

»Hluboko v demogratickém segtoru!«

»Aha. Snad byste mi mohli poradit, jak se dostanu zpátky. Já to totiž nevím. Zabloudil jsem.«

»To by mohl řícd každý. Kdo jsde vlasdně? Vaše doklady, brosím.«

Jakub je ukázal.

Oba policisté je studovali ve světle kapesní svítilny dlouho a ohromeně. Pak si spolu šeptali.

Posléze se jeden z nich zeptal: »Jmenujete se Jakub Formann?«

»Mám to v dokladech, myslím.«

»Nechde si dy drzosti, ano? Formann… Formann…« Druhý policista vytáhl z hlídkového auta seznam hledaných osob a začal listovat.

Mám dramatický vztah k alkoholu, přemýšlel Jakub. A alkohol ke mně. Vysoce dramatický! Vždycky, když jsem namazaný, tak se mi něco stane. Někdy něco dobrého, jindy špatného. Něco dobrého jen velice zřídka. Velice často něco zlého. Jsem tragická postava, to jsem.

»Jakub Formann! Člověče, vždyd vy jsde na seznamu hledaných osob! Kvůli hospodářské sabotáži!« křičel policista. Sasky.

»Mhm.«

»Jinak nám nemůžede řícd nic?«

»Ne, vlastně ne. Snad by pánové mohli přimhouřit oko…«

»Už ani slovo! Nastoubíte do hlídkového vozu. Já bovezu borsche…«

»Ale dávejte moc pozor, je úplně nový, těsně po záběhu! Spojka…«

»Ticho! Já domu vašemu borschi neublížím. Jedem, jedem, do vozu! A bamatujte si: Oba jsme ozbrojeni. Já jedu děsně za vámi. Při sebemenším bokusu o úděk zdřílím. A ne do vzduchu! « řekl první Sasík. Něco takového nezní legračně ani v saštině, uvědomil si Jakub a vlezl do hlídkového vozu.

»Kam?« zeptal se řidič svého kolegy.

»Proboha, hospodářská sabodáž! Okamžidě do Karlshorsdu k Sovědům! Je zabsaný mezi hledanými osobami. Takže šubs s ním do Karlshorstu!«

»Dobrá!«

Jakuba to vtisklo do sedadla, jak se policista rozjel. Šups s ním do Karlshorstu, opakoval si idiotsky. Šups s ním do Karlshorstu. Pořád si opakoval totéž. Celých dvacet minut. Karlshorst… Nemohl myslet na nic jiného. Karlshorst… Bylo mu zas jednou proklatě horko…

Za dvacet minut byli v Karlshorstu, v sídle sovětské vojenské správy pro Německo a v hlavním štábu sovětských ozbrojených sil tamtéž.

»Vystoubit!« štěkl policista vedle něho.

Jakub vystoupil.

Tak tady bychom zas byli, pomyslel si při pohledu na budovu, před níž zastavili. Vůbec nic se tu nezměnilo, co jsem tu byl naposledy s Wenzlem. Hm. Tohle je ale opravdu nepříjemné.

Velká budova byla ozářena. Těžce ozbrojené hlídky otvíraly a zavíraly mříže a dveře. Pak přišlo schodiště. Pak chodby. Pak Jakuba vstrčili do místnosti se zamřížovanými okny. Místnost byla skoro holá.

»Sednout!«‚

Jakub si sedl na stoličku.

Policisté ho nechali o samotě. Dveře zamkli zvenku. Jakub čekal asi deset minut.

Pak se dveře otevřely.

Objevil se policista a zařval: »Vstát! Přichází major!«

Ojé, pomyslel si Jakub, jestli to bude major Asimov! Vstal, kalhoty plné odvahy.

Major se objevil v rámu dveří.

Jakub zalapal po dechu a spadl zpátky na stoličku.

»Ty… ty… ty…?« koktal.

»Ano, já,« oznámil major. Nebyl to Asimov. Vůbec to nebyl muž. Major byl mladá žena, hezká jak obrázek. Jakub ji znal jménem. Tenhle major se jmenuje Jelena Vanderovová, myslel si celý omámený. Když jsme se viděli naposled, byla ještě seržant. Božíčku, vydováděli jsme se ale tenkrát v zajateckém táboře! To byla láska! Teď je Jelena major. To tedy udělala kariéru. Zrovna jako já.

97/

»Svou líci, ach bolestící, milosti plná, k mé bídě skloň! « modlila se Faustova Markéta vroucně a rýmované. Markéta měla na hlavě paruku ze slámy a plášť, který jí byl příliš malý a byl vypůjčený od dámy sedící v první řadě před improvizovaným jevištěm v přírodě. Dáma byla Jelena Vanderovová, seržantka Rudé armády, mladá plavovlasá žena s modrýma očima, mluvící plynnou němčinou. To proto, že byla dcerou hamburského tesaře jménem Wanderer, který musel uprchnout se ženou a s dcerou, když roku 1933 přišli nacisti k moci. Wanderer byl totiž komunista. Rodina uprchla do Moskvy. Tady umřeli oba rodiče během dvou let. Jelena se dostala do sirotčince, pak do školy, na vysokou školu, do Rudé armády a do Velké vlastenecké války. Stala se řidičkou a brzy milenkou majora Jurije Blaženka, s nímž bojovala bok po boku proti Němcům. Od 30. května 1945 též milenkou střelce Jakuba Formanna z bývalého německého wermachtu…

Jelena měla majora ráda, protože se o ni léta staral a vždycky na ni byl hodný. Jakuba milovala ze stesku po domově a z důvodů, o nichž se zde nebudeme zmiňovat, protože by to bylo nevkusné. Její skutečná, opravdová láska patřila anglickému desátníkovi, o němž Jakub věděl jen to, že se jmenuje Harry. Harry a Jelena se seznámili při historickém setkání spojenců na Labi a strávili spolu tři dny a tři noci. Ty stačily. Harryho poslali jako okupačního vojáka do Hamburku. Jelenu do tábora pro německé válečné zajatce u malého městečka Opalenica, ležícího jihozápadně od velkého města Poznaň. V táboře bylo jen asi dvacet pět tisíc zajatců.

2. dubna 1945 se střelec Jakub Formann z bitvy o Berlín – jak tomu Jakub říkal – »zachránil přeběhem« k Rusům, společně s ještě několika dalšími kamarády. 14. května dorazil do výše zmíněného tábora. Nyní se začalo mluvit o tom, že všechny menší tábory se zruší a jejich osazenstvo se dopraví do velkých táborů, hluboko do nitra Sovětského svazu. Jakubovi připadalo, že už by to mohlo stačit. A Jelena chtěla za svým Harrym do Hamburku. I když byl major Blaženko na ni tak hodný. Natrvalo nechtěla Jelena, slušná ženská, podvádět Harryho hned s dvěma mužskými najednou.»… v svých prsou křeče, v svém srdci hrot meče, díváš se na svého syna skon!« pronášela Markétka Formannová s hlubokým citem. Publikum – ruští důstojníci, Jelena a dozorčí mužstvo – nerozumělo ani slovo a už nemohlo smíchy. Ti se snad z Fausta uchechtají k smrti. Zřejmě si myslí, že to je Charleyova teta, když se smějí, stoupají všem obláčky od úst, můžu to vidět. Máme začátek listopadu a přitom už panuje psí zima.

Božínku, ti přímo řvou smíchy po každé větě, říkal si Jakub a pevněji si přitáhl paruku, která začala sklouzávat. Ale ono to opravdu je k smíchu. Děsně k smíchu. I když Goethe by asi zrovna nadšený nebyl. Ale já tuhle praštěnou Markétku taky nehraju, abych hrál praštěnou Markétku a tím uctil německého knížete básníků, ale proto, že chci dnes v noci zdrhnout i s Jelenou a s přibližně stopade– sáti maníky. To není moje válka! Nikdy nebyla! Chci už konečně domů. Proto hraju. Před třemi měsíci jsem totiž dostal nápad…

»… zříš na otce v nebi a za samu sebe i za syna vysíláš vzdech a sten…« deklamoval Jakub a říkal si – protože právě zas musel pauzírovat kvůli výbuchu smíchu u diváků-: Jen se smějte, soudruzi! Nadělejte si do gatí smíchy, soudruzi! Ať se vám udělá od smíchu šoufl! Lidi, co se smějí, nemůžou střílet.

Svůj nápad svěřil seržantce Jeleně před třemi měsíci tenkrát v březovém há– ječku, když leželi v měkoučké úžlabině a právě to měli za sebou: »Jeleno, já chci pryč odtud. Mám toho plné zuby.«

»Já bych taky ráda za Harrym,« šeptala mu na rameni. V březovém hájku bylo ještě letně teplo a oba byli nazí. »Co tě napadlo, Jakube?«

»Budeme hrát divadlo,« oznámil.

Zírala na něj s otevřenými ústy.

»Nezírej na mě s otevřenými ústy, kočičko,« řekl Jakub. »Pochopitelně nebudeme jen hrát divadlo.«

»Co ještě?«

Řekl jí, co ještě. Hlasitě vykřikla radostí.

Jakub si dlouho promýšlel svůj plán.

Evropě a Asii tou dobou umíralo ještě příliš mnoho lidí a i v poměrně malém táboře nedaleko poměrně velmi malého městečka Opalenica se smrt pořádně rozháněla kosou. Po pádu tisícileté říše zemřely ještě statisíce a statisíce. V táboře, jak zjistil Jakub, byli ti, kdo umřeli, skoro vždycky takoví, kteří sami sebe odepsali a jednoduše už vůbec nic nepodnikali, aby přežili. Kdežto: Přežít, to si zatvrzele předsevzal Jakub Formann, a také zjistil, že předpokladem k tomuto cíli bylo neustálé zaměstnání jak tělesné, tak obchodní. Všemi dosažitelnými prostředky pečoval pravidelně, skoro přehnaně o své tělo. Vstával jako první (dlouho před vykřikováním ke sčítání na apelplacu), aby si zacvičil a zaběhal za ostnatým drátem. Pracoval ochotně a dobrovolně, b? dokonce se dral o práci, kde se druzí snažili ulejt, protože byli příliš vysílení. Jídla bylo hrozně málo – jen o málo méně, než pro sovětské vítěze.

»Tebe vezmu přirozeně s sebou,« řekl Jakub Jeleně. »Chci do Vídně, ty půjdeš za svým Harrym do Hamburku. Musíš zkrátka udělat malou zacházku.«

»Jakou malou zacházku?«

»Přes Vídeň.«

»Ty jsi blázen!«

»Doufejme, že dostatečně velký blázen,« prohlásil Jakub a zaklepal na strom.

následujících týdnech a měsících postupoval zcela metodicky. Obratně podával důkazy o svých znalostech ruštiny, kdykoliv byl nablízku nějaký Sovět – s výsledkem, že byl jmenován táborovým mluvčím. Odtud Jakub postoupil na vedoucího táborové knihovny.

Zde se seznámil (přirozeně naprosto bez pochopení a zájmu) se sovětskými, ale i s německými klasiky, nad jejichž díly kdysi ve škole vždy sladce usnul. Z funkce knihovníka pak na přání laskavého táborového velitele Blaženka, měkkého, rozvážného člověka, přešel do pisárny a nakonec byl vyzván, aby pořádal kulturní večery.

Jakub nejdřív na dobrotivém veliteli tábora, majorovi Blaženkovi, vydyndal jisté zvláštní dávky základních potravin a pak sdělil spoluvězni, který před válkou hrával v městském divadle v Teplicích Šanově mladistvé hrdiny, že na rozkaz velitele tábora má nastudovat Goethova Fausta. A zvlášť mu kladl na srdce, aby zaměstnal co nejvíc zajatců coby dělníky pro stavbu jeviště, jako herce a jako kompars. Našel se jeden voják z Diisseldorfu pro ztvárnění Marty Schwerdtleinové, Markétku si vyhradil Jakub pro sebe…

»… zříš na otce v nebe,« modlil se mohutným hlasem večer 5. listopadu 1945, zatímco mu paruka ze slámy už zas sjela ke straně, »a za samu sebe i za syna vysíláš vzdech a ston…«

Někteří Rusové se už dusili smíchem.

»Kdo tuší, jak buší, v mých spáncích muka zlá…«stupňoval Jakub svůj výkon.

Bývalý mladistvý hrdina z městského divadla v Teplicích Šanově běsnil zlostí. Představení ovšem sklidilo obrovský aplaus!

Protože se již tak ochladilo, dostali zajatci aspoň staré přikrývky. Teď dostali porci – ač malou – vodky. A dobromyslný velitel tábora major Jurij Blaženko uspořádal ve strážním baráku slavnost. Čestným hostem byl Jakub Formann. Mezi ním a majorem Blaženkem seděla Jelena. Tady ovšem bylo vodky víc. Tady bylo mnohem víc vodky. Tady bylo neuvěřitelné kvantum vodky.

98/

»Na nádhernou veselohru „Faust“ a na geniálního básníka Wolfganga Schillera, který ho napsal,« volal – bez sebe nadšením – major Blaženko, ač jindy tak tichý.

»Na ctěného soudruha majora Blaženka!« volal Jakub.

»Na Wolfganga Schillera, oblíbeného německého spisovatele geniálního soudruha Stalina!« kontroval Blaženko.

Kdo by teď nezvrhl do sebe vodku, riskoval život. Takže každý ji do sebe co nejrychleji zvrhl.

»Moudrý soudruh Stalin řekl: „Hitlerové přicházejí a odcházejí. Ale německý národ zůstává“,« revanšoval se Jakub.

Da capo!

Takovéhle pitky na život a na smrt Jakub později zažil ještě často. Tahle byla první. Chytře a obezřele (v Jakubově slovní zásobě to byla dvě slova pro tentýž pojem) před začátkem oslavy vypil čtvrt litru slunečnicového oleje a naléhal na Jelenu, aby udělala totéž. Tímto způsobem oba přežili slavnost trvající dlouhé hodiny i nespočet dalších přípitků, kdežto hostitelé sladce zadřímli, jeden po druhém. Jako poslední sklouzl pod stůl hodný major Blaženko. To je správný chlap, pomyslel si Jakub. Opravdu jsem si ho zamiloval. Ale, co musí být, musí být.

Společně s Jelenou odtáhli chrápajícího Blaženka do jeho baráku. Tam mu svlékli uniformu a holínky. Jakub odložil špinavou uniformu bývalého německého wehrmachtu. Pak si oblékl uniformu majora Blaženka a jeho boty. V kabátci uniformy se nalézaly všechny osobní doklady velitele tábora, jak to vyžadovaly služební předpisy.

Za čtvrt hodiny nato mířila Jelena s velitelovým džípem k táborové bráně, kde stály – mocně nadrané – hlídky se samopaly. Jelena pánům předložila cestovní rozkazy pro majora a pro sebe, oba vystavené pro cestu do Vídně. Major znuděně kouřil hrozně dlouhou papirosu. Čepici si stáhl hluboko do čela. Vyštěkl několik ruských slov. Opilé hlídky salutovaly. Závora se zdvihla. Jelena sešlápla plyn. Džíp vyrazil po zledovatělé polní cestě.

Díky svému umístění v pisárně měl Jakub spoustu času i příležitostí, aby vyplnil pro sebe a Jelenu všechny potřebné dokumenty, orazítkoval a podepsal jménem majora Blaženka. S ohledem na konec cesty ležely v kožené tašce vedle na sedadle absolutně pravé propouštěcí papíry z tábora, oprávnění k návratu do vlasti a další doklady, vystavené na jméno Jakub Formann, střelec. Měl dost času a příležitostí, aby v uplynulých týdnech vystavil všechny tyto papíry i pro víc než sto padesát druhů ve zbrani. Někteří byli z Rakouska, většina z Německa. V době, kdy obě namazané hlídky kontrolovaly u hlavní brány posádku džípu, šplhalo sto padesát příslušníků německého wehrmachtu neblahé paměti přes ostnatý drát tábora, dílem samostatně, dílem ve skupinách a rozptýlili se po cestách k domovu do všech světových stran. Jelena si na štěstí schovala všechny staré dokumenty, jimiž se mohla prokázat jako Němka, naposledy bytem v Hamburku, v Adolfově ulici 81.

»Vpřed, seržante,« zavelel Jakub za hluboké noci. »trochu rychleji, jestli smím prosit!«

»Podle rozkazu, soudruhu majore,« odpověděla Jelena.

Mluvili spolu německy.

99/

Cesta trvala sedm dní a hle, byla to sentimentální pouť. Projížděli totiž jen polským a českým územím, tedy krajinou, kterou osvobodili Rusové. Následkem toho je lidi stále znovu objímali, líbali, pořád někam zvali. Pokud to jen šlo, míjeli větší města oklikami po vedlejších silnicích. Všude bylo plno kontrol sovětské vojenské policie. Všemi prošli bez potíží. Rudoarmějci se podívali na (sovětské) papíry, zasalutovali a popřáli šťastnou další cestu. Jakub pokaždé pozdrav opětoval s jemným úsměvem a často ztratil uznalé slovíčko pro statečné soudruhy slavné Rudé armády. V takových případech seděl jeho seržant vážně u volantu. Nejraději jeli za noci a přes den spali, nebo jízdu střídali. Přirozeně tím ztráceli čas. Ale postupovali pořád na jih. Ve velkých městech, jimž se nemohli vyhnout, byli oslavováni šťastnými osvobozenými občany. Hospodyně vytahovaly poslední zásoby z úkrytů a vařily báječná jídla. V Pardubicích si Jakub, už odvyklý takovému množství jídla, zkazil žaludek poprvé. Zkazil si ho ještě několikrát, například v Chrudimi a v Brně.

Pohořelicích, v malé obci nedaleko rakouských hranic, neunikli Jakub a Jelena slavnostnímu vyjádření lásky a díků z úst tamějšího starosty za přítomnosti celé vesnice. (Naštěstí nebyla v Pohořelicích žádná sovětská posádka.) Jakub naslouchal starostovým slovům důstojně, leč s vnitřním neklidem a několika slovy (moc jich neměl) vyjádřil svou radost nad takovým přijetím, ale bohužel musí hned zas dál. Služba…

Jelenu a Jakuba doprovodili k džípu. Ten naplnili vděční obyvatelé Pohořelic takovým množstvím potravin, že Jakub ustaraně přemýšlel, jak vlastně silné jsou osy takového džípu.

»Vpřed seržante,« řekl Jakub Jeleně rusky. »Čas utíká!«

Jelena se rozjela. Lidé jen neradi ustupovali. Jakub stál napřímený v džípu, ruku sevřenou v pěst. Občané zpívali národní hymnu. Za půl hodiny nato řekl Jakub Jeleně, už zas německy: »Čas skutečně utíká. Další sovětskou kontrolu už nerisknu. Zpravodajské spoje jsou sice prachmizerné a chudák Jurij se ze začátku určitě děsně styděl a měl strach, když se probudil. Ale nakonec určitě musel ohlásit, že mu zdrhlo sto padesát zajatců a vlastní řidič navrch.«

Mikulově, v obci bezprostředně u rakouských hranic, zastavila Jelena před opuštěným domem. Spolu s Jakubem do něj vešli. Hledali civilní šaty. Našli je. Když se svlékli, aby si vyměnili šaty, zavedl Jakub svého seržanta k jedné posteli.

Ty ses zbláznil,« protestovala Jelena. »Teď? Vždyť jsi sám říkal, že nemáme čas!«

»Na tohle je vždycky čas,« prohlásil Jakub, skláněje se nad ní. O hodinu později opustila dům žena a po ní muž – mezitím se setmělo. Žena měla na sobě modrobílé vlněné šaty, starý baloňák a holínky. Muž měl šedivý oblek s příliš krátkými nohavicemi a rukávy, šedý, až moc dlouhý plášť, oranžovobíle proužkovanou košili bez kravaty (zrovna kravata nebyla v domě k nalezení!), humpolácké boty a ponožky, z nichž levá měla díru na patě. I s ponožkami to byla v onom domě bída.

Džíp (made in USA) zavezl Jakub do hustého houští. Svou a Jeleninu uniformu odnesl pak k romantické říčce, kapsy zatížil kameny a potopil je spolu s veškerými sovětskými vojenskými doklady právě v okamžiku, kdy po proudu romantické říčky připlavala řada uhynulých koní.

Bez jakýchkoli incidentů dorazili během dne do Vídně. Jelena se musela co nejrychleji postarat o povolení k cestě, které by ji opravňovalo k jízdě do Hamburku vlakem pro DP, přičemž zkratka DP znamenala »displaced persons« (»zavlečené osoby«) a vlak do Hamburku přirozeně nebyl žádným vlakem do Hamburku. Každý vlak jezdil jen po dílčích trasách, které zůstaly nepoškozené, další spoj, který by je přivedl blíže k cíli, si musel každý z cestujících najít sám. Hlavní je, říkali rakouští úředníci, aby cizinci byli venku ze země.

»Do tří, čtyř týdnů jsi určitě v Hamburku,« prohlašoval Jakub. »A u svého Harryho.«

»Ach, Jakube,« vzdychla Jelena a slzy jí stouply do překrásných modrých očí.

»Pročpak pláčeš, srdíčko?« vyptával se Jakub šetrně.

»Víš přece, že miluju Harryho…«

»Samozřejmě!«

»… ale nikdy, nikdy, slyšíš, nikdy nezapomenu, cos pro mě udělal dobrého!« volala Jelena Vanderovová.

100/

»Tedy, to je ale překvapení!« zvolal rozradostněně Jakub Formann tři a půl roku nato, přesně: 12. května 1949, v holé, zamřížované cele jedné z budov sovětské vojenské správy v Berlíně Karlshorstu, když uviděl Jelenu Vanderovovou v uniformě majora Rudé armády. Těžké železné dveře se za ní s rachotem zavřely. Jedna z hlídek je hlučně zabouchla.

»Dobrý večer,« řekla Jelena a její krásné modré oči se blyštily jak ocel.

»Ale co se děje?« divil se Jakub. »Ty nemáš radost? Vždyť to bylo tak bezva mezi námi v lágru! Taková láska…«

»Mlč!«

»No tohle, to je ale divný způsob, jak pozdra…«

»Jakube Formanne,« promluvil major Jelena Vanderovová a její hlas by se hodil na to, aby při něm mrzla krev v žilách a tříštilo se sklo, »zřejmě jste zešílel. Máte přede mnou stát v pozoru a máte mě oslovovat „soudružko majore“!«

»Stát v pozoru… to už jsem se před tebou nastál až dost, ty mrcho,« řekl Jakub, »a zbytek si můžeš strčit za tu svou roztomilou talířovitou čepici. Ani mne nenapadne.«

»Formanne, zřejmě si neuvědomujete vážnost situace!« řekla Jelena nebezpečně tichým hlasem a opřela si ruku o pouzdro s pistolí.

»Vypadáš roztomile, milé dítě! Uniforma ti ohromně sluší! Asi tu nějakou chvíli pobudu, že? A ty máš zcela určitě vlastní pokoj? Myslíš, že bychom se tam mohli pozdravit, jak se sluší? Já přece vím, že tady musíš předvádět tenhle tyátr zlé holčičky, protože nahoře na stropě je mikrofon. Buď klidná, milé dítě, je velmi pravděpodobné, že nefunguje.«

»Odkud berete tu strašidelnou nestydatost tvrdit něco takového?«

»Vždyť jsem byl pár let v Rusku! A při té příležitosti jsem mohl zjistit, že ruská technika nefunguje vždycky tak, jak by měla.«

»Tenhle mikrofon funguje, na to vemte jed, Formanne!«

»Když to říkáš, prosím. Takže si klidně hraj dál ten svůj tyátr, aby nějací maníci, co kdesi sedí a nás odposlouchávají, museli opravdu přiznat, jaká jsi skvělá Rudoarmějka a…«

»Drž hubu!« vykřikla Jelena najednou zoufale.

»Proč náhle to zoufalství, milé dítě?«

Prudce dýchala: »Jen pokračuj a zastřelí tě hned tady v téhle cele, ty blbče, ty zatracený…«

»Zastřelí?« Jakub se divil. »A v téhle cele?«

»Nech to divadýlko! Zastřelí tě tak jak tak – na základě rozsudku vojenského soudu!«

»No tak, až později tedy! Tak to bychom mohli ještě jedno báječné čís…« Jakubovi došlo až teď. »Zastřelí?«

»Zastřelí.«

»A proč, pro všechno na světě?«

»Ty si skutečně neuvědomuješ, jak těžký delikt máš na krku?«

»Ach, ty myslíš ten podraz s vejci? Milé dítě, hádej, kdo poslal sto padesát metráků práškového mléka a sto padesát metráků vaječného prášku!«

»Nevím nic o práškovém mléku a vaječném prášku.«

»Ale já je přece poslal! Jako projev dobré vůle, abych tak řekl. Co já můžu za to, že tady sedí na úřadech takoví blbci.«

»Jen pokračuj, ty wallstreetská kryso.«

»A něčemu takovému jsem pomohl na svobodu, ts, ts, ts,« divil se Jakub.

»Jsem tu teprve krátkou dobu, musela jsem ještě vyřídit jednu práci v Hamburku.«

(Rozhovor začal být poněkud zmatený.)

»Jakou práci?«

»Hospodářskou sabotáž! To nejhorší, cos mohl udělat!«

»Jakou práci v Hamburku?«

»To je tajné.«

»Pro koho?«

»Ta svině Harry! Byl ženatý! Dvě děti! Dvě!«

»Jejda, tak to je mi upřímně líto, Jeleno.«

»Pro vlast.«

»Pro vlast?«

»Pro Sovětský svaz. Stala jsem se definitivně sovětskou občankou.«

»Ptám se, co to bylo za práci?«

»Pronásledovali mě a našli mě. Najdou každého. Nikdo jim neunikne.«

»Komu?«

»Sovětské tajné službě.«

»Chytli tě?«

»Vždyť ti to říkám.«

»V Hamburku?«

»V Hamburku. A převychovali.«

»Aha.«

»Došlo?«

»Ne.«

»Byla jsem zhnusená Harrym. Zhnusená západem. Zhnusená tím špinavým kapitalistickým systémem. Takže to se mnou neměli tak těžké.«

»Převychovat tě.«

»Teď ti to došlo.«

»Teď mi to došlo. A když jsi vyřídila svůj úkol, přišla jsi sem a povýšila na majora.«

»Tak to je.« Zdvihla hlavu a hlasitě volala do stropu, kde byl mikrofon: »Vždyť jsem to všem hned říkala, žes hlava otevřená. To byl jenom šok ze shledání, žes tak zblbnul. Ve skutečnosti podáš prvotřídní výkon a budeš jedním z nejlepších mezi námi.«

»Jedním z nejlepších… mezi kým?«

»Mezi našimi agenty na Západě,« řekla Jelena a teď se jí vrátil do modrých očí život, vřelost a přívětivost. »Převychováme i tebe, a ty se vrátíš na Západ s našimi úkoly a splníš je a tím odčiníš svůj zločin! Vždyť je to tak jednoduché. Po nějaké době se vrátíš a budeš povýšen jako já. Trvale vyměňujeme naše lidi. Tímhle způsobem se třeba dostaneš do Ameriky…«

»Právě se odtud vracím.«

»Vím. To je právě prima. Nikdo nebude mít podezření, když tam poletíš – z našeho pověření.«

»Ne, tohle dělat nebudu, Jeleno,« řekl Jakub. Výmluvně se podívala nejdřív na něho a pak nahoru ke stropu. Teď se rozkřičel Jakub: »K čertu s mikrofonem! Aspoň to uslyší hned! Já dělat agenta nebudu pro nikoho! Od nikoho nebudu přijímat úkoly!«

»Nekřič tolik!«

»Křičím, jak hlasitě chci!« běsnil Jakub. (Teď to půjde jen s řevem. Ach, mně je příjemně teplo!) »Na něco takového nejsem stavěný!«

»Na co?«

»Na to, abych se někde vtíral a špicoval uši a někoho sledoval a vůbec provozoval tohle naprosto přiblblé hraní na špióny!«

»Pak tě skutečně zastřelí!«

»Tak ať mě skutečně zastřelí!« řval Jakub. (Teď je mi tedy opravdu horko, úplně jako kdysi ve válce.)

»Ale já jim řekla, že tě přiměju, abys pro nás pracoval,« šeptala Jelena a teď – zjistil Jakub se zadostiučiněním – se její překrásné oči zalily slzami. »Řekla jsem jim, že okamžitě pochopíš vážnost situace, do které ses dostal.«

»Vždyť ji chápu, milé dítě.«

»Neříkej mi pořád milé dítě, blbče!« rozkřikla se major Vanderovová.

»Nekřičet, soudružko majore,« napomenul ji Jakub, stál v pozoru a šaramantně se usmíval. »Nač ten brekot? Zastřelí tebe nebo mě? No tak!«

Přistoupila k němu úplně těsně.

»Ach, že bychom přece jen ještě rychle…« ptal se Jakub, velmi rychle velmi nadšený.

»Nech si ty hlouposti! Poslouchej mě! Velký dialektický světový zákon platí i pro společenský řád. Každý socioekonomický systém jakožto teze rodí zákonitě antitezi.«

»Nerozumím ani slovo!«

»Bože na nebi. Systém se zhroutí! Změní se ve svůj protiklad!«

»Opravdu?« zeptal se Jakub, aniž by cokoli chápal.

»Opravdu! A je to dáno výrobními poměry. A nadstavbou. Dny Západu jsou sečteny. Ať si o tom vtipkuješ sebevíc! I když teď na Západě dochází ke zdánlivě skvělé nové výstavbě, protože vás hýčkají Američani. Je to kapitalistický zdánlivý rozkvět! Přijde čas… A my se ho ještě dožijeme, na to se spolehni…«

»Ty možná. Mě teď zastřelí.«

Jelena to přešla, »… v Evropě se všechno zhroutí, všechno bude u konce, hospodářství, bezpečí, blahobyt, všecko. Zánik Západu je nezadržitelný!«

No, říkal si Jakub, Jelena byla vždycky velice chytrá osoba, ale tohle tady, to je přece jen propagandistický žvást! (Ach, o čtvrt století později si to už nemyslel.) A ach, o čtvrt století později by taky nikdy nebyl tvrdil, co řekl se smíchem teď: »Zánik Západu, no jistě, no jasně! Kvůli výrobním poměrům! Protože jsme se do toho dali všichni! Protože neděláme nadstavbu, ale výstavbu! Proto to prostě nemůže být pořád lepší a lidem se prostě nemůže dařit pořád líp, ať se dřou sebevíc a ať se sebevíc snaží, ne, musí přijít úpadek, no jasně! A jaký úpadek musí přijít! Politický! Hospodářský, že ano, milé dítě! Nezaměstnaných budou milióny! A bída a fanatismus, když to zas jednou půjde se Západem pořádně s kopce, tak jak si to vy přejete, viď? A až to půjde s kopce, tak ještě s mordy a zabíjením a…« Jakub vyprskl smíchy. »… a s přepadáním bank a únosy lidí a vydíráním? Jako v kapitalistické Americe, co?« Jakub lapal po dechu, už jen sípal: »Ojojojoj…«

»Jakube,« řekla Jelena Vanderovová, »jsi hrozitánský blázen!«

»Samozřejmě jsem hrozitánský blázen! Každý; kdo nevěří tomu, čemu věříte vy, je hrozitánský blázen! Musí být a basta, milé dítě!«

»Neříkej mi pořád milé dítě!«

»Ale jakpak to jde u vás?«

»Kde?«

»No tady, na Východě! V autoritativních státech? Takový autoritativní stát – to žasneš, že to slovo znám, co? Vzpomeň si, byl jsem vedoucí knihovny v zajateckém táboře, tenkrát jsem toho spoustu přečetl. Nejen Rilka, tohoto pošetilce, co básnil „Chudoba je velký třpyt zvnitřku“! Už jen za to by ho měli… Odbíhám. Ne, nečetl jsem jen Rilka! Takže, jakpak to jde? Autoritativní stát, co všechno plánuje a všechno řídí a organizuje – ten nemusí jednoho dne zrodit svou anti… anti…«

»Antitezi.«

»Děkuji. Nemusí i on jednoho dne zrodit svou antitezi a zhroutit se?«

Jelena mlčela a dívala se na něho.

»Vidíš,« halasil vesele Jakub. »Ta záležitost funguje na obě strany. S námi je konec – s vámi je konec! Počkej, počkej jen chvíli!« a Jakub se zas srdečně rozesmál.

»Jakube,« řekla smutně Jelena. »Ty jsi daleko větší blázen, než jsem si myslela.«

Jakub se okamžitě přestal smát. A co když má pravdu? Projelo jím. A co když opravdu není důvod být veselý?

A co když to opravdu bude tak, jak Jelena říká? Co pak bude s mou válkou? Ale co, tu vedu já…

»Musím se opravit,« řekla Jelena. »Nejsi hrozitánský blázen. Jsi produkt svého prostředí, světa odsouzeného k zániku. Takže z tebe bude velmi, velmi užitečný blázen. Neboť ty jsi, když se ti všechno správně vysvětlí, přirozeně velmi chytrý blázen. A to, jak tě vychovává prostředí, taky tě nikdy nebudou podezřívat! Jsi taky…« Jelenin hlas změkl »… velmi hodný blázen. A bylo… bylo to s tebou velmi krásné. A… tenkrát jsi mi hrozně pomohl…«

»Ech, ech, ech! Mikrofon!«

»A co! Ať to slyší! Tenkrát jsi mi ohromně pomohl, tak!«

»Vždyť to bylo samozřejmé, milé dítě!«

»Vůbec to nebylo samozřejmé! Proto ti taky chci teď pomoct! Proto jsem řekla: Nechte mě s ním promluvit! Jakube! Musíš pro nás pracovat!«

»Ale já nechci! Ani pro vás, ani pro ty druhé!«

»Nemáš na vybranou! Teď tě tu nechám o samotě, aby sis všechno důkladně rozmyslel. Prosím tě, prosím tě, milý Jakube, nehraj si na pošetilého hrdinu! Buď rozumný! Když nebudeš, pak… pak už pro tebe nemůžu nic udělat. Tady jsou cigarety. A jestli… jestli, ó bože… jestli máš ještě nějaké přání…«

»To bych tedy měl.«

»A to?«

»Byl bych rád, kdybych mohl dostat pár krajíců chleba se sádlem,« oznámil Jakub. »A se škvarky!«

101/

Pět tlustě namazaných chlebů se sádlem mu zakrátko po Jelenině odchodu přinesla hlídka do cely.

A se škvarky se Jakubovi vrátil optimistický pohled na svět. Hlídka, která venku na chodbě Jakuba každou chvíli sledovala kukátkem ve dveřích, aby si něco neudělal, viděla žvýkajícího, mlaskajícího, hřbetem ruky si ústa otírajícího muže a uklidnila se. Pochopitelně nemohla vidět, co si Jakub myslí.

Jakub myslel na starý příběh, který jako pěšák nesčetněkrát spolu s kamarády hrál – v nesčetných variacích.

Tak s tím ve jménu božím znovu začnem, řekl si Jakub. Nebojím se! Neboť existují vždycky dvě možnosti! Buď mě skutečně hned zastřelí, nebo mě tu ještě chvíli nechají, aby mě mohli zastrašovat a já si to třeba ještě rozmyslel. Nejsou to žádní blbci. Jestli mě na fleku zastřelí, nemůžu pro ně v žádném případě pracovat. Takže mě tady nechají aspoň ještě chvilku smažit ve vlastní šťávě. Dobrá. Pak jsou zas dvě možnosti: Buď změknu a budu jim po vůli (znám přece svůj charakter!), nebo nezměknu. Jestli jim budu hrát toho agenta, bude to v pořádku. Jestli jim ho nebudu chtít dělat, odsoudí mě na doživotí a strčí do káznice. Tam mám zas dvě možnosti: Buď to bude slušná, udržovaná káznice, nebo bude špinavá, smradlavá, mokrá, s krysami. Když mě strčí do slušné, udržované káznice, bude to dobré. Když mě strčí do hnusné, smradlavé, pak mám zas dvě možnosti: Buď zůstanu díky své skvělé kondici dokonce i tam zdravý. Když zůstanu zdravý, bude to dobré. Nebo si zas začnem světovou válku a mě budou potřebovat na frontu a vytáhnou mě ze smradlavého vězení. Pak mám zas dvě možnosti: Buď se dostanu k Červenému kříži. Pak to bude dobré. Nebo budu muset střílet. Jsou dvě možnosti. Buď vystřelím vždycky včas na zlého nepřítele (Kdo to bude, nemám tušení, ale nějakého nepřítele máme vždycky), pak to bude dobré. Nebo zlý nepřítel vystřelí včas na mne. Pak je to zlé. Ale jsou dvě možnosti. Zranění bude lehké. Pak je to dobré. Nebo těžké. Průser. Ale jsou dvě možnosti. Třeba se přesto uzdravím. Pak je to dobré. Nebo budu mrtvý. No, a když budu mrtvý, pak už se vůbec nemusím bát. Ale kde stojí psáno, že budu mrtvý? Třeba vyváznu životem, jako právě teď! Pak jsou dvě možnosti! Buď se mi při novém rozběhu podaří vyhrát svou soukromou válku. Pak je to dobré. Nebo se mi to při novém rozběhu nepodaří, pak jsou…

Dveře se otevřely.

Vstoupila hlídka a zařvala: »Vstát. Přichází soudruh major!«

To je ale hezké od Jeleny, že se o mě stará, pomyslel si Jakub, pusu plnou chleba se sádlem. Hodná holka. A je ještě hezčí než dřív!

Ve dveřích se objevil major Asimov, týž, který jim vystavil všechny potřebné doklady, když potřebovali spojky pro montované domy od Christopha a Unmacka v Nieskách. Jakubovi zaskočilo, lapal po dechu, vyplivl drobek chleba se sádlem a řekl s podmanivým úsměvem: »To ale mám radost, že se zas konečně vidíme, soudruhu majore!« (Kde je zaječí packa, krucinál, mačkat, pevně mačkat!)

Major Asimov se na Jakuba zuřivě podíval. Nepromluvil slovo. Jakub žvýkal jako posedlý. Snažil se nacpat do sebe co nejvíc chleba. Major Asimov čekal. Jakub spolkl poslední sousto. (To je od soudruha slušné, pomyslel si.)

»Jste hotov?« zeptal se Asimov.

»Poslušně hlásím, že jsem hotov, pane majore,« řekl Jakub.

»Půjdete se mnou. Dělejte, dělejte!«

»Smrt zastřelením?« zeptal se Jakub. Jak jsem říkal, vždycky jsou dvě možnosti…

»Smrt zastřelením, směšné,« pronesl major Asimov. »Jedete se mnou do Moskvy.«

– -–--–--–--–--–--–--–--–- –

1950-1951 – Korea a nové zbrojení

25. červen: Severní Korejci napadli Jižní Koreu.

27. červen: Spojené národy odhlasovaly pomoc Jižní Koreji (16 států za velení USA). Korejská válka do roku 1953.

26. říjen: »Blankův úřad« v Bonnu: Začátek nového zbrojení. Přídělový systém pro potraviny ve Spolkové republice zrušen. »Manažerská nemoc«.

Divadlo: Arthur Miller: »Smrt obchodního cestujícího«; Peter Ustinov: »Láska čtyř plukovníků«.

Knihy: První rororo – knížka do kapsy; Hans Fallada: »Občánku, co teď?«; Martin Heidegger: »Slepé uličky«; Ernest Hemingway: »Přes řeku…«; »Deník Anny Frankové«.

Filmy: »Hříšnice« (Hildegard Knefová, skandál); »Noční hlídka« (Harald Braun).

Šlágry. »Na shledanou«.

SRN: Právo spolurozhodování zaměstnanců v uhelném, ocelářském a železářském průmyslu.

Evropské společenství pro uhlí a ocel (montánní unie). Spolkový ústavní soud v Karlsruhe. SRN členem UNESCO a WHO. Psychosomatické lékařství (Viktor v. Weizsäcker) Srovnávací etologie (Konrad Lorenz a N. Tinbergen)

Divadlo: Opětné zahájení hudebního festivalu v Bayreuthu.

Knihy: James Jones: »… až navěky«; Heimito v. Doderer: »Strudl– hofstiege«; Thomas Mann: »Vyvolený«; Jean Paul Sartre: »Ďábel a milý Pánbůh«; Simone de Beauvoirová: »Druhé pohlaví«; Annemarie Selinková: »Desirée«.

Filmy: »Noc v ulicích« (SRN: Eric Pommer); »Rebecca« (USA, L. Oli– vier); »Konečná stanice touha« (USA, Elia Kazan); »Poddaný« (NDR, W. Staudte).

Šlágry: »Kdo to má zaplatit?«, »Nehleď tak na mne!«

– Smlouva s Německem a vodíková bomba

Zvýšené napětí mezi SRN a NDR

6. únor: Alžběta II. královnou Velké Británie a Severního Irska.

26. květen: SRN: Smlouva s Německem a třemi západními velmo– cemi.

14. srpen: Zákon o odškodnění (vyplacená suma do 1.12.1968:70,9 miliard marek).

31. říjen: V USA vyzkoušena první vodíková bomba (SSSR 1953).

5. prosinec: Televizní program denně z vysílače NWDR, ARD od 1. listopadu 1954.

NDR: Kolektivizace zemědělství (LPG). – Lidová policie v kasárnách jako příprava na Národní lidovou armádu.

V Evropě se stanou populární džínové kalhoty.

Beata Uhseová zakládá zásilkový obchod s erotickými pomůckami.

Divadlo: Samuel Beckett: »Čekání na Godota«

Knihy: Ernest Hemingway: »Stařec a moře«; Peter Bamm: »Neviditelná vlajka«; Vern Sneider: »Gejši kapitána Fisbyho«; Herman Wouk: »Vzpoura na lodi Caine«.

Filmy: »Světla ramp« (USA, Chaplin); »Američan v Paříži« (USA, Gene Kelly); »Tančila jedno léto« (Švédsko, Ulla Jacobssonová).

Šlágr: »Tak jsem si na tebe zvykl«.

1953 – »Zabal plavky…«

2. březen: 6 000 uprchlíků z NDR v západním Berlíně.

5. březen: Josif Visarionovič Stalin zemřel.

17. červen: Povstání ve východním Berlíně, potlačené pomocí sovětských tanků.

28. červenec: Walter Ulbricht prvním tajemníkem ÚV SED.

13. září: Nikita Chruščov prvním tajemníkem ÚV KSSS. B. Frederic Skinner zakládá behavioristickou teorii učení jako základ pro »programované učení«.

James D. Watson a Francis H.C.Crick: řetězec molekuly desoxyribonukleové kyseliny nositelem dědičnosti (Nobelova cena 1962).

Knihy: Heinrich Böll: »A neřekl jediné slovo«; Wolfgang Koeppen: »Pařeniště«; Marcel Proust: »Hledání ztraceného času«

Filmy: »Jih proti Severu« (USA); »Královská výsost« (SRN); »Srdce a koruna« (USA); »Moulin Rouge« (Angl.).

Šlágry: »Zabal plavky«; »Ach, Egone, Egone, Egone«.

– A pořád dál válka, povstání, násilí…

Březen: Začátek povstání v Alžíru (1. července 1962 nezávislost).

7. květen: Kapitulací pevnosti v džungli Dien-Bien-Fu v severním Vietnamu končí francouzské koloniální panství v Indočíně.

20. září: Mao-Ce-tung státním prezidentem ČLR.

19. – 23. října: Pařížské dohody: SRN v západoevropském vojenském společenství.

Americká atomová ponorka »Nautilus«. – V SSSR první jaderná elektrárna.

Richard Wright: »Black Power«. – Nejvyšší soud v USA nařizuje zrušení rasové segregace ve školách. Paul Niehans: »Celulární terapie«. SRN mistrem světa ve fotbale. Elvis Presley († 1977): Rock’n roll.

Knihy: Ernst Bloch: »Princip naděje«; Hugo Härtung: »Často vzpomínám na Pirošku«; Thomas Mann: »Felix Krutl«; François Mauriac: »Beránek«; Theodor Plivier: »Berlin«.

Filmy: »Ohňostroj« (SRN, Lilii Palmerová); »Poslední most« (SRN, Käutner); »La Strada« (Itálie, Fellini); »Pěst v zádech« (USA, Elia Kázán, Marlon Brando); »Chléb, láska a fantazie« (Francie-ltálie, Lol– lobrigida, de Sica); »Madame de…« (Francie-ltálie, MaxOphüls, Da– nielle Darrieuxová, Charles Boyer, de Sica).

Šlágry. »Dejte muži u klavíru alespoň po malém pivu«; »Jaro v Paříži«.

– Rakousko neutrální – Spolková republika v NATO

5. duben: Winston Churchill (od 1951 předseda vlády) odstupuje.

9. květen: Přijetí Spolkové republiky do NATO.

14. květen: Varšavská smlouva zemí východního bloku (NDR 28.1.1956).

15. květen: Rakousko: Státní smlouva (26. říjen: trvalá neutralita).

8.– 14. září: Adenauer v Moskvě: Navázání diplomatických styků; příslib propuštění posledních válečných zajatců.

12. říjen: Franz Josef Strauß spolkový ministr pro atomové otázky. Protiletecké cvičení za náletu s vodíkovými bombami v USA: 16 miliónů »jakoby mrtvých«.

Hrubý výdělek za týden ve Spolkové republice 1951: 68,52 DM; 1955: 86,85 DM.

Roční spotřeba alkoholu a tabákových výrobků ve Spolkové republice: 12 miliard DM.

Jonas E. Salk: očkování proti dětské obrně. Mezinárodní konference o automatizaci. První výstava »documenta« v Kasselu.

Bertelsmannův čtenářský kruh s. r. o. v GGterslohu (knihy, desky, nábytek, atd).

Knihy: Ilja Erenburg: »Obleva«; Françoise Saganová: »Dobrý den, smutku«; Hans Egon Holthusen: »Nezabydlený člověk«; Siegfried Lenz: »Tak hezky bylo v Šulákově«; Hans H. Kirst: »Nula-osm-patnáct«; Vladimír Nabokov: »Lolita«; Henry Miller: »Plexus« (1949); (»Nexus«, 1949, něm. 1961; »Sexus« 1945, něm, 1970); Werner Keller: »A Bible má přece pravdu«.

Filmy: »Noc v Paříži« (Francie-ltálie, Jean Gabin); »Sabrina« (USA, Audrey Hepburnová); »Na východ od ráje« (USA, Elia Kazan, James Dean); »Tetovaná růže« (USA, Anna Magnaniová); »Rififi« (Francie).

Šlágry: »Arrivederci, Roma!«, »V pravé poledne«.

– -–--–--– –

1956

Kde kdys nic nebylo

teď bylo všechno,

o čem už každý tak dlouho snil.

Časy se mění, má všechno velké,

ale to malé člověk už neprožil.

Kde kdys nic nebylo

zázrakem stojí fabriky

nové a spousta vil.

Škoda jen přeškoda,

že kdo je stavil,

že tenhle zázrak sám nestrávil.

Ze šansonu Hildegardy Knefové

1/

»Takže ten Leonardo byl náramný génius – Poslední večeře a ponorka a parní kulomet ale to, co dokáže takový mrňavý Japonec, to nesvedl, paní baronko.«

»Už jsem vám tisíckrát řekla, že se říká jen „baronko“ a ne „paní baronko“, pane Formanne!«

»Promiňte, baronko, že jsem řekl paní baronko, ale já si pořád myslím, že paní baronko je vznešenější.«

»Co dokázal mrňavý Japonec, pane Formanne?«

»No tady tohle.«

»Odkud máte tu pohlednici?«

»To není jen tak nějaká pohlednice, baronko, to je umělecká pohlednice! Z jednoho bistra v rue Rivoli u náměstí Carrousel. Tam mají takových uměleckých pohlednic mraky. Víte přece, že kamkoliv přijdeme, že si kupuju umělecké pohlednice s reprodukcemi slavných obrazů, abych to při těch kvantech nepletl.«

»Tedy, to je ale… to snad… to se musí zaká…«

»Proč zakázat? Mně to připadá takové milé. Jen se na tu uměleckou pohlednici podívejte pořádně, baronko! Zepředu, to se Mona Lisa blaženě usmívá jako někdo, kdo si vzal bezva projímadlo, ale když se na ni podíváte zprava nebo zleva, tak přivírá očko jako ty hezké prostitutky tady v Paříži!«

»Neuvěřitelné!«

»Viďte, paní… eh, baronko! A jak plastické! Jaká má ta osoba ňadra! Přímo lezou z té umělecké pohlednice! Ostatně, zcela důvěrně: Jeden z portýrů v hotelu mi prozradil, že Leonardo byl teplouš a Mona Lisa nebyla ženská, nýbrž Leonardův oblíbený hošan.«

»Pane Formanne!«

»Pardon, nejmilostivější paní baronko, ale ten portýr to opravdu tak říkal.

Podle nejnovějších výzkumů…«

»A ňadra?«

»Ty namaloval Vinci zpaměti, představuju si, baronko. Jako malíř je přece někde vidět musel, i když byl tepl… pardon… i když byl homo. Možná ve vzpomínce na paní matku…«

Tento hovor se odehrával odpoledne 28. října 1956 v proslulém Louvru před portrétem Mony Lisy, vedli jej Jakub a baronka von Lardiac. Pod jejím vedením absolvoval Jakub už delší dobu kursy v malířství, literatuře, konverzaci, historii, hudbě, sochařství, ale hlavně v dobrém chování.

Baronku mu obstaral inženýr Karl Jaschke z Murnau. Tam se totiž aristokratka jednoho dne objevila a ucházela se o místo manažerky v public relations. Jaschke měl ještě v živé paměti rozmanité trapasy, které všechny nějak souvisely s Jakubovou univerzální nevzdělaností, odspěchal tudíž k telefonu a dal si šéfa vyvolat z konference v Hamburku…

»Jakube, tedy je Karl! Něco pro tebe mám… Dávej pozor: mám u sebe právě jednu baronku… já vím, že o baronkách nechceš nic slyšet, ale musíš! Drž pusu a poslouchej! Já u sebe baronku pochopitelně nemůžu zaměstnat… Chtělo ji oddělení reklamy… ale ta v životě nehnula prstem… nemá páru, co to je práce… Ne, ne právě proto jsem ji hned nevyrazil, já ji angažoval… pro tebe! No, kvůli tvé nevzdělanosti a kvůli tvým špatným manýrům… Zachovej klid, teď mluvím já! Do měnové reformy a ještě chvíli po ní jsi klidně mohl být nevzdělaný a manýry jsi nemusel mít vůbec žádné. Ale to se teď změnilo! Víš to sám. Jen pomysli na všechny ty lidi, co ti do tváře pochlebují, ale za zády… Víme přece, co o tobě říkají „lepší“ lidi: Zbohatlík… buran… s tím člověkem se nelze stýkat… jí jak vepř… mluví ordinérně… ale ona je to taky pravda, co?… Takhle to s tebou dál nepůjde, Jakube! Potřebuješ dámu, která tě naučí móresy a dá ti vzdělání! A tu ti teď posílám, má sice jedinou košili, zato rodokmen až někam k Fridrichovi Druhému slavné paměti… Jistěže nemáš ponětí, kdo to byl… Ale, člověče, nehraj to na mě, vždyť tě znám! Až k tomu Fridrichovi II. tedy, nebo tam někam… Počkej, přinesla mi svoje doklady. Něco ti přečtu… Tak tedy, říká si Très noble et très puissante dame baronesse de Lardiac, dame Haute Justicière… Ach tak, ty umíš jen deset slovíček francouzsky… Klid!… Vyposlechni si ten titul, překládám: Velmi vznešená a velmi mocná paní baronka z Lardiacu, urozená paní a paní se soudní pravomocí ve Valtentante, dědičná palácová dáma u dvora jeruzalémského na základě privilegia propůjčeného slovutné rodině Lardiaců císařem Fridrichem II., pozdějším králem jeruzalémským… co jak? Ne, nejsem mešuge! Ale z tebe už brzo budu mešuge! Víš ty, kdy byl císař Fridrich II. slavné paměti králem jeruzalémským?… V roce dvanáct set, říká ona!… Po Kristu, trotle! Tecf spadla čelist, co?… jak?… Co má znamenat: Jak to, že jeruzalémský král?.. Hochu, slyšels někdy něco o křižáckých výpravách?… Ano? Já ti to sice nevěřím, ale prosím… Tak tedy ten císař slavné paměti zorganizoval takovou křížovou výpravu… a sám se korunoval na krále jeruzalémského! Říká ona!… Takovou už nenajdeme! Nakoupil jsem ji poměrně levně! Měsíční plat a diety!… Panebože, ano, nemocenské pojištění a pojištění zaměstnanců, jasně… Ale vždyť s tebou nebude věčně… co? jak?… Já normální jsem!… Propouštíš? Vždyť ani nemůžeš! Jsme partneři napůl! Přestaň hulákat, člověče!… Urozená paní přijede dnes večer ve dvacet dva hodin dvacet šest minut na nádraží Dammtor v Hamburku. Rychlík z Mnichova! Tak ať jsi tam včas. Co?… Ano… Ne… Ano! Aspoň děkuju bys mohl říct, hergot!«

Onoho večera urozená paní opravdu dorazila na hamburské nádraží Dammtor. Jaschke ji ještě přesně popsal a Jakub ji hned poznal. V duchu klel jak pohan, když se před ní hluboce ukláněl.

»Mám tu čest, paní baronko…«

Tu ženskou musíme naprosto celou oblíct, pomyslel si. A udělal to. Načež nevěřícně mrkal očima. Vypadala bezvadně! Vysoká, štíhlá, dobře rostlá, černé vlasy a černé oči, na začátku čtyřicítky, prostě klasa! Takovou klasu člověk hned tak nevidí! Po několika týdnech zavolal Jakub příteli Jaschkovi a poděkoval…

»Všichni šlechtičnu obdivují!«

»No prosím! A ať ji všude bereš s sebou!«

»Jasně. Co myslíš, mohl by člověk, co sahá někam do toho roku dvanáct set a něco… mohl by… myslíš, že by něco namítala?«

»Zeptej se jí.«

Jakub se zeptal. Šlechtična nebyla pro. Zůstanou dobrými přáteli, prohlásila. A od té doby provázela Jakuba na všech cestách, aby ho naučila móresy a doplnila mu vzdělání. A bylo to opravdu zapotřebí. Jakub si to přiznal.

Dřív, v roce 1946, se člověk jako otrhaná civilní hlídka a naprostý nýmand mohl chovat úplně jinak než teď, o deset let později, zejména pokud se člověk jmenoval Jakub Formann, byl světoznámý a multimilionář. To už člověk musel umět slušně jíst a pít a musel vědět, kdo byl Baruch de Spinoza a kdo Sigmund Freud a kdo Debussy! A taky bylo potřeba umět o tom všem promluvit. A to co možná zamlženě a co možná nesrozumitelně. Protože člověk se neustále stýkal s hlavouny tohoto světa a neustále s lidmi z tak – ach – provizorního města Bonnu, kde je obdivován Ludwig Erhard jakožto ministr hospodářství, který se stal málem legendou pro své »sociální tržní hospodářství« a jako »otec hospodářského zázraku«.

»A teď, baronko,« řekl Jakub a ukázal prstem (což se nemá), »podívejte se na tu mazanici na stěně! Ten rozdíl je propastný, to je jako nebe a dudy. Malý Japonec ano, ale velký Leonardo da Vinci ne, ten to nedokázal, aby Mona Lisa vypadala taky tak plasticky a měla tak živé rysy tváře! Já vám povím svůj názor: Všechny ty staré mistry šíleně přeceňují! A mě bolí nohy!« Baronka to ignorovala.

»Dejte sem okamžitě tu pohlednici, pane Formanne,« pronesla energicky.

»Ani mě nenapadne!«

»Okamžitě mi ji dejte!«

»Jestli se mnou budete takhle zacházet, tak vás vyhodím, baronko,« reptal Jakub. »Jak to se mnou mluvíte! Jsem já váš zaměstnanec, nebo vy můj?«

Baronka si ho měřila odshora dolů, velmi pomalu, nekonečně pohrdavým pohledem.

Palácová dáma na královském dvoře v Jeruzalémě…

Ojojoj!

»Kolikrát jste to už řekl, že mě propustíte, pane Formanne? A kolikrát jste to pak neudělal?«

Jakub sklonil hlavu.

Má pravdu, pomyslel si. Bůh ví kolikrát jsem to už řekl! A udělal jsem to? Nikdy! Proč jsem to neudělal? Abych byl upřímný: Ta ženská mi imponuje! Ten postoj! Ta důstojnost! To – no, zkrátka to šlechtické. Ano, to všechno mi imponuje! A s chutí bych šlechtičnu obsloužil. Ale ona se nenechá. Kruci, a to mi imponuje taky!

»Zde, prosím,« řekl Jakub Formann s roztomilým úsměvem a podal baronce pohlednici. Sám sobě to smím přiznat, pomyslel si přitom: Už nejsem ten starý Jakub, jako jsem býval dřív. Pomalu a pořád víc začínám být dokonce hrdý na styky s fajnovými lidmi!

Baronka vzala pohlednici.

»To je obscénní,« horlila. »To je blasfémie, pane Formanne. To je… rouhání! Až půjdeme pryč, tak tu… věc zničím. Tajuplný úsměv Mony Lisy vzrušuje už po staletí velikány ducha.«

U ní je všechno buď blasfémie nebo obscénnost. Její oblíbené výrazy. Nahledal jsem si ve slovníku (zčistajasna mám hromadu slovníků a vláčím je s sebou!), oč jde.

Blasfémie je urážlivý nebo posměšný projev znevažující něco, co je svaté, posvátné (ovšem šlechtičně je naprosto fuk, jestli jde o něco katolického, evangelického, židovského nebo komunistického, nebo o ústřice), a obscénní je z latiny a znamená tolik jako neslušný, kluzký, nemravný.

Jaschke měl naprosto pravdu. Takhle to se mnou už dál nešlo! Vím moc dobře, co si špitají za mými zády ti parchanti, co s nimi pracuji! Závidějí mi. Závidějí mi, tihle odporní bankéři a hospodářští kapitáni. Ty takováhle vznešená dáma nedoprovází! Že mám baronku, to je tedy věc!

»… smysl obrazu,« linul se barončin hlas kolem Jakubova ucha, »pochopíme spíš, zabýváme-li se Leonardovými figurativními motivy v souvislosti s jeho vědeckými studiemi…«

Himlhergot, moje nohy. Ale musím pozorně naslouchat. Koneckonců jde o mou válku! A tu vyhraju jen se vzděláním a s fajnovými lidmi jako přáteli, a nevyhraju ji bez vzdělání a s fajnovými lidmi coby nepřáteli. Jenom bída, že mi šlechtična nedá. Je totiž lesbička.

»… v době, kdy mistr Leonardo maloval svou Monu Lisu, odvrátil se od pojetí prostoru, jak je chápalo 15. století…« Zatracená práce, mě už tak bolí nohy od toho věčného lítání. Snad si ty boty zuju! Ten Louvre nemá konce. Tahle blbá muzea jsou stejně najedno brdo. S baronkou jsem obletěl půl světa na svých obchodních cestách. Petöfí-Irodalmi-Museum v Budapešti. Walker Art Center, Minneapolis. Albertina ve Vídni. Metropolitní muzeum v New Yorku. Ufizzie, Florencie. Zelená komnata, Drážďany. Corcoran Gallery of Art ve Washingtonu. (Tam jsem byl obzvlášť často.) Ermitáž v Leningradu. Sixtinská kaple ve Vatikánu. Panebože, já jsem se něco nalítal v posledních měsících! Už jen ta muzea, po kterých mě vláčela šlechtična! Skol’ko kultury! Samozřejmě že z toho byla celá paf, hehe, má šlechtična, jak přívětivě mne a ji se mnou přivítali v Sovětském svazu a v Drážďanech. Nás západáky! A ji taky, aristokratku z bůhvíjakého kolena. Jakub Formann se dortane všude! K Jakubovi Formannovi se chovají přívětivě všude, jak na Východě, tak na Západě! Pochopitelně chtěla vědět, jaké mám s Ruskem kšefty, milá baronka. Přirozeně jsem jí nic neprozradil. Jen jsem rozmarně prohodil: »Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou, baronko.« Nejen před svou dobou! Ale i před ostatními!

V Sixtinské kapli potkala nějakého příbuzného, takového celého fialového. Nějaké obzvlášť velké zvíře…

»… opustil Leonardo tradiční rozčlenění horizontál paprskovitě konvergentními liniemi« (nerozumím ani slovo, ale konvergentní si zapamatuju, tím člověk vždycky udělá dojem), »stejně jako podřízení jednotlivých prvků jedinému úběžníku…«

Apropó úběžník, napadlo Jakuba. Baronka mi věnovala knihu od jakéhosi Poea a v ní je povídka, jak policajti hledají jak šílenci v nějakém pokoji nějakou věc. Nenajdou ji, protože leží přímo na stole, vůbec není schovaná. Tahle story se mi hrozně líbila. Od té doby vždycky bydlím v hotelu CINQ CONTINENTS. Jako před devíti lety s Laureen, sladkou werwolfkou. Kdybych se ubytoval někde jinde, třeba by se mohlo něco stát, někdo by mě oslovil, že se náramně podobám jistému panu Fletcherovi nebo tak něco. V hotelu CINQ CONTINENTS? Ani nápad, Fletchera a jeho paní už dávno zapomněli! Nikdo mě nepoznal! Ten Poe je pašák. Vždycky doprostřed na stůl! A hotel CINQ CONTINENTS je ta kový útulný. Má milá šlechtična mě věčně obdarovává knihami. Mezi nimi se na jdou i docela zajímavé, jo, jo…

»… a nahradil je odstupňováním pomocí světla a barvy…«

2/

Byla už tma, když urozená paní a Jakub vycházeli z Louvru. (Přirozeně hlavním vchodem v pavilonu Denon, jak ví každý vzdělanec.) Čekal tu tmavomodrý rolls-royce. Olivrejovaný šofér si strhl Čepici s hlavy a otevřel dveře. Jakub mu podal ruku.

»Omlouvám se, že to tak dlouho trvalo. Ale zdrželi jsme se u Raffaela. Raffael má v Louvru zřejmě hlavní slovo.«

»To nic, Jakube, prosím tě!« řekl šofér Otto Radtke z Duisburgu, usadil šetrně panstvo, sedl si za volant a otočil hlavu.

»Do Senk Kchontinans?«

»Do CINQ CONTINENTS, ano.« řekla ledově šlechtična a zmačkla knoflík. Mezi řidičem a pasažéry se s bzučením vysunula skleněná deska.

»Co je zas?« žasl Jakub.

»Vaše chování.«

»Co, moje chování?« Rolls se rozjel.

»Je nemožné, pane Formanne. Jak často vám mám opakovat, že nemáte svým zaměstnancům podávat ruku a že si s nimi nemáte po strejcovsku tykat?«

»A jak často vám mám opakovat, že Ottu znám už od té posrané války a…«

»Pane Formanne! To si vyprošuji! V mé přítomnosti žádné obscénní výrazy!«

To už je mezi námi zřejmě taková hra, napadlo Jakuba a agresivně pokračoval: »… od té posrané války a pomohl jsem mu, jak byl…«

»Když byl!«

»Co prosím, když byl?«

»Neříká se „jak byl“, ale „když byl“.«

»… když byl zraněný u Orlu, a pak mi po válce pomohl zase on v přístavu v Antverpách, když jsme zašmelili prezervativy…«

»Pane Formannel« pronesla aristokratka ještě ledověji (asi tak ledově, jako bylo kdysi u Orlu, napadlo Jakuba), »jestli přede mnou vyslovíte ještě jednou tak Špinavé slovo, dám výpověď na hodinu já!«

Jakuba přepadl záchvat smíchu.

»Chachacha… to je legrace!«

»Co vám připadá tak legrační, pane Formanne!«

»Jednou dáváte výpověď vy, po druhé zas já. Důsledky z toho nevyvozujeme ani vy, ani já. No není to legrační, hahaha… Vám to legrační nepřipadá, viďte?«

»Nepřipadá,« řekla šlechtična.

No ano, pomyslel si Jakub, to je zkrátka staletá kultura. Když o tom tak přemýšlím: Vlastně to není až tak legrační, to jenom já se snadno rozveselím. Až příliš snadno! Je to klika, že mám šlechtičnu, opravdu, a rychle změnil téma hovoru. »Rolls-royce, baronko, je nejlepší fáro, jaké existuje!«

»Je auto!«

»Že rolls-royce je auto, tak to mě snad opravdu nemusíte poučovat!«

»Nepoužívejte slovo „fáro“, říkejte „auto“, pane Formanne.«

»Samozřejmě. Jsem jenom trochu nervózní. Přeřekl jsem se. Už zase zadobře?«

»Budiž,« pronesla baronka chladně.

»Přirozeně jsem sehnal prvního rollse, co ho dodali do Německa.«

»Kterého!«

»No tady toho! Taky jsem měl prvního porsche! S ním teď jezdí můj americký expert přes plasty, paní baronko.«

»„Paní baronko“ říkají jen domestikové. Jste domestik, pane Formanne?«

»Co je domestik?«

»Vy nevíte, co je domestik?«

»To bych se vás asi neptal!«

»Subalterní stvoření. Slouha!«

»Děkuji vám, paní baronko.«

»Vážně, pane Formanne: Kdybyste si osvojil aspoň trochu lepší způsoby a aspoň částečně intaktní savoir-vivre…«

»Perfektní sa…«

»Savoir-vivre!« vyvřískla šlechtična. »Jestli si to neosvojíte – už jsem vám padesátkrát vysvětlila, co to je, po padesáté první vám to už vysvětlovat nebudu –, pak vám veškeré peníze nejsou nic platné, během nejkratší doby budete u všech opravdu seriózních lidí prostě vyřízen!«

Baronka vzdychla z nejhlubší hloubi!

»Co je vám? Proč tak vzdycháte, baronko?«

»Kdy se konečně naučíte slušně jíst? S tím se s vámi trápím taky už celou věčnost! A vaše pokroky, pane Formanne, jsou prabídné! V hotelu CINQ CONTINENTS se přirozeně najíme v salónu našeho apartmá. V restauraci vás ještě pořád nelze ukázat.«

Bác, tu to máme. Žrádlo do salónu.

3/

Saumon fumé ďÉcosse

Toast Réjane *

Oxtail en tasse

Pailletes dorées

*

Pojarski de Veau „Princesse“

Haricots verts Fine Fleurs

Soufflé Glacé aux Framboises et Sa Garniture

Plateau de Friandises

*

Demi-tasse Moka

*

Champagne Pommery & Greno Brut

Mno, to je počteníčko, co? To je lahoda, co? Však to taky příslušně vyhlíží. Tlustý žlutý ruční papír. Prvotřídní tisk. Co byste ještě chtěli. Sliny se člověku sbíhají v puse, už když to jen čte.

Mně taky. (Jakub Formann uvažuje.) I když rozumím jen uzenému lososu a polívce z volské oháňky. Večerní menu v hotelu CINQ CONTINENTS z 28. října 1956. A tady začíná tragédie, aby do toho hrom uhodil.

Totiž:

Vrátím se z Louvru do hotelu. V hale jsou zase všichni bez sebe, lidi z recepce, vrátní. (Jako kdysi, když jsem byl Mr. Fletcher a přišel sem s Laureen.) Tentokrát ještě víc. Mezitím mě totiž opravdu zná celý svět, a o šlechtičně taky všichni vědí, že předci už ve dvanáctém století atakdále. Načetli si to v Gothovi. (Já se v tom krámu ne a ne vyznat – vrátní ano!) Je to k posrání…

Mám hlad, že bych hřebíky kousal. (Jakub Formann ještě pořád dumá.)

Jestli si myslíte, že bude hned něco k žrádlu, tak to se mýlíte. Takže nejdřív nahoru do našich apartmá. Pochopitelně nejdražší a největší a nejfajnovější. Baronka má jedno, koupelna, šatna, ložnice, malý salón. Já to samé. Mezi tím obrovský salón! U mne je všechno v temně modré, u šlechtičny v císařské žluti. Hedvábné tapety, lustry, no všechno.

»Pojíme nahoře…«

»Zajisté, milostivá paní baronko…« (Ten smí říkat paní baronko, prosťáček. Já ne. Já už ne! I když jsem taky prosťáček, eh, byl jsem prosťáček!)

Takže nahoru. Nejdřív se člověk samozřejmě vykoupe. To by se ještě dalo vydržet. Taky se občas koupám. Že se člověk občas myje, tak na to žádnou baronku nepotřebuju. Ale nekoupu se před dlabancem, když mi žaludek kručí hladem! Já tedy vezmu lázeň, ona vezme lázeň. Každý ve svém apartmá.

Rozkázala: Tenue de soirée. Co naděláš? Muž jako já se před dlabancem musí převlíknout! Ovšem ne že by stačila jiná košile a jiná kravata a jiný oblek. Haha! (Zní dutě, můj smích, není-liž pravda?)

Musí to být smoking! Ano, každý zatracený večer, který Pánbůh dopustí, se já musím hodit do smokingu. Mám jich pět. Lakýrky. Hedvábné ponožky. A hnusnou košili s rýšky vpředu a na manžetách, takže člověk ani nemůže knoflíky pořádně zapnout. Ano, ano, my velcí! Kdyby jen ti malí věděli, jak se mají. Nemají tucha! Do manžet samozřejmě briliantové knoflíky. Ty jsem si musel nejdřív vyzvednout z hotelového sejfu. A šlechtičně ty její cingrlátka. Motýla. Černého. Vzadu na háček. Člověka málem uškrtí. Před oblékáním se ještě oholit, pochopitelně. Tím člověk stráví tak hodinku. Šlechtična dvě. Kručí mi v břiše. Mám už halucinace. Ustavičně vidím vídeňský řízek. Pak konečně už sedím v malém salónu („malý“ je to správné slovo) a listuji v novinách. LE MONDE. Nerozumím ani slovo. Ale trochu to člověku odvede myšlenky. Houby odvede! Každý večer totéž. Vedle ve velkém salónu teď rumplují při závěrečných přípravách. Tři lidi. Maître d’hotel. Dva číšníci. Dveře se otvírají.

V nich stojí šlechtična. Večerní šaty z červeného hedvábného šifónu. Našminkovaná. Napudrovaná. Vyštafírovaná. Rodinné šperky. Tajtrlíkárna, kdybyste snad chtěli znát můj názor. A všude na všem malé korunky.– (Řízek, který existuje pouze v mém mozku, je stále větší.)

No konečně, jdem na věc.

Tři lustry ve velkém salónu. Šest nástěnných svítidel. Všechno září. To je tedy mrhání! A v Číně nemají dost rýže. Uvítací balet číšníků. Příjemní chlapíci. S chutí bych si s nimi potřásl rukou, nebo s nimi prohodil pár slov. Ale nesmím. Žádnou ruku. Žádné řeči. Baronka je taky zticha. Dává jen pokyny.

Stůl, který sem přitáhli ti chudáci, vypadá jako každý večer. Téžký damaškový ubrus. Stříbrné podtalíře, z nichž vyletují záblesky. Na nich krajkové dečky. Takzvané »klapací dečky«. Aby na nich ty další talíře neklapaly. Příbory taky ze stříbra, taky hážou záblesky. Dva stříbrné svícny, každý trojramenný, ty se lesknou nejvíc. Dveře se otevřou. Vchází další kráska ve večerních šatech. Ověšená šperky. Našminkovaná. Pětadvacet. Plavovlasá. Růžovoučká. Vykulená očiska. Propána, pořád ty prsní bradavky. Všude prorážejí. I teď.

Všichni se lámou v pase. Madame la contessa…

Ta s námi cestuje taky. Bydlí ve stejném hotelu. Dlabe vždycky s námi. To si šlechtična vymínila ve smlouvě, protože to je její neteř. Italka. Claudia contessa della Cattacasa. Taky prastará šlechta. Její předkové, vypráví se mi, už vyhráli bitvu u San Romana. Nebo prohráli. V roce… Už jsem zapomněl. Přece si nemůžu zapamatovat všecko. Jen: Že to našince přirozeně obrovsky krášlí. Hned dvě aristokratky u mého stolu! Přece vidím denně, jak všichni ti idioti můžou puknout závistí. A akcie Mercedes-Benz stouply o sedm bodů a akcie ve farmaceutickém průmyslu jen kvetou.

Rukypolíbení. Jen naznačené! To jsme cvičili týdny, baronka a já. Člověk se nesmí ztuhle zlomit v pase a nesmí dámskou ruku jen tak jednoduše olíznout. Dáma musí jednomu trošku vyjít vstříc. Ta Claudie je ale taky! Někdy to dělá, jindy ne. Nemůže mě vystát. Věčně je s námi, ta malá potvora. Tu opíchat si netroufnu, i když mě úmyslně muká svými bradavkami. Zato platit, to smím. Všecko. Tak tedy, ručka nebyla něžně pozvednuta. Musel jsem se shýbnout hodně nízko. Káravý pohled baronky. Zase jsem se moc přelomil v pase, vím, vím. Ale jak se dostanu ke komtesině ruce, když ji nechává dole. Hergot, to je ale opičárna! Ale musí to být, musí to být. My velcí žijeme zkrátka v jiném světě. Šlechtičně přisunu zlacenou židli pod zadek, komtese ji přisune jeden z číšníků. Jak rád bych jí přisunul něco jiného! Pak se smím posadit já. A teď to začíná!

Pokyn očima od baronky. Maître ď hotel postupně zhasne všechna elektrická světla. Jeden z číšníků zapálí všechny svíčky. Větší kýč nenajdeš. Jestlipak po bitvě u San Romana, když se ten slavné paměti sám korunoval na krále Jeruzaléma (pěkná chucpe!), taky už takhle jedli? Kdežeby! Všechno prstama. Hm. Prsty, Jakube!

Maitre ď hotel dává pokyny, tiše, stručně, ostře. Číšníci začnou rotovat. Mají bílá saka a černé kalhoty a černé motýly. Maître je ve fraku a tváří se, jako kdybych právě umřel. Nebo on.

Talíře pryč! Přijdou nové talíře.

Podává se losos. Zaplať pánbu. Housky a máslo na stole, chci jednu housku popadnout. Pohled baronky. Ojé! Nesmím. Proč tam ty housky tedy leží? Ach, musím si vzít »toast Réjane«, který mi nabízejí. Já ale tousty nerad! A musím si vzít! Taky nemám rád citron na lososu. Musím. No tak se do toho dáme. Tu bídu, co teď přijde, znám. Po pár soustech mi číšník na hraběnčin pokyn talíř sebere. Od každého jídla si člověk smí vzít jen pár soust. Jíst víc, tvrdí baronka, je obscénní. No, tak si aspoň do huby nacpu velesousto. Promptně se do mne zapíchne zhnusený pohled urozené dámy. A ještě jeden zhnusený pohled. Komtesin. Milá malá potvoro, tebe bych jednou s děsnou chutí zmáčkl, že bys slyšela andělíčky zpívat…

Šup – losos je v čudu. Housky a toust jakbysmet. Aspoň bych si býval mohl trochu zaplnit žaludek. Nic naplat. Šlechtična už zas dala znamení. Sklidit ze stolu!

Do prčic.

Maître rozkazuje téměř neslyšitelně. Přísahal bych, že je spřažený s baronkou. Potom si všechny ty dobroty sežere sám. Svíčky se třepotají. Pochopitelně mi na ruku kápne horký vosk. Patří mi to. Vždyť jsem chtěl mocí mermo být lepší člověk. Taky jsem chtěl vyhrát svou válku. To chci ještě pořád. A tak si nesmím stěžovat. Tak všechno tohle musí být…

Ze šampaňského samozřejmě taky nic nemám. To vyžahnou ty baby. Má urozená paní ho ochutnala a shledala dobrým. Taky mívá ve zvyku posílat lahve zpátky. Kvůli korku. Tvrdí ona. Švindluje! I ty flašky vycucne maître, o tom jsem přesvědčen. Já smím lít do sebe svou perrierku. S kousky ledu. Dámy mají své pommery. To do nich jen žbluňká. A teď se baví.

To je tedy zábava!

»Dior se letos nedá nosit, má zlatá. Toho ale vůbec nic nenapadlo.«

»Jedině Emilia Schubertha!«

»To máš pravdu, nejmilejší Claudie. Ale: v Itálii jsou látky tak špatné.«

»Bohužel, tetičko, bohužel. Látky jsou v Paříži lepší. Ale boty! Boty jen z Itálie!«

»Samozřejmě, Claudie! Už celá léta. U Ferragama ve Florencii. Ten má moje nohy ze sádry. Vůbec nemusím na zkoušku, on mi posílá hotové boty. A ty padnou jako ulité.«

»Ferragamo je naprostá třída. Moje sádrové nohy stojí u něho pochopitelně taky. Vedle nohou vévodkyně z Windsoru.«

»Moje mezi sádrovými odlitky princezny Trubecké a lady Vanderbiltové! A nohy pana Formanna stojí pod Winstonem Churchillem a nad Frankem Sinatrou.«

»Ne.«

»Ale ano!«

»Ne! Ne! Ne! Řekni, že to není pravda, nejmilejší tetičko!«

»Je to pravda! Že, pane Formanne?«

Na odpověď nemám čas. Musím koukat, abych aspoň tu polívku z volské oháňky… Ale našinec nemá kouska štěstí. Pokyn barončin. Maîtrovo zasyknutí. Pryč je koflík! Člověče, a polívky byla plná mísa! Tou může nakrmit celou svou rodinu. A boty toho proslulého Ferragama mě tlačí. Hrozně jsem se dnes naběhal.

Pojarski de veau „Princesse“.

Jo, tůdle nůdle. Šest soust a zeleného hrášku ani ne celé čtyři vidličky. Zasyknutí. Pryč!

Baronka se na maîtra usměje. Ti dva si rozumějí, vždyť jsem to věděl.

Tatáž sprosťárna se soufflé aux framboises! A já mám maliny tak rád!

»… jestli to není mesaliance, drahá. Prosím tě! On v přímé linii od krále Slunce a ona bývalá barmanka!«

»Obscénní! Uvidíš, jak se té osobě budou všichni vyhýbat, Claudie!«

»Sňatek z lásky! K smíchu! Vždyť on už nemá málem ani halíř… «

»Ale bývalá barmanka je dědička! A jaká! A teď ti dva… Blasfémie…«

»Přesně! Tedy pro mě Joselyn přestal existovat!«

Tím náprstkem mokka se už nezasytím…

»V Longchamps, na dostizích, lidi už ty dva jako by neviděli!«

»Opravdu, Claudie?«

»Opravdu! A víš, kde si nechává šít? Vypátrala jsem to! Ale nesmíš to nikomu… Pošeptám ti to do ucha… Neposlouchejte, pane Formanne!«

Ta italská contessa má charakter jak záchodová mísa! Ale zato má modrou krev, modrou!

Brmbrmbrmbrm!

»Pane Formanne!«

»To jsem nebyl já, baronko, to byl můj žaludek!«

»To je… to je přece… Jak jste jen mohl…« Ach, vy mně obě můžete políbit…! Teď ještě půl hodiny vydržet a pak…

Všechno má své hranice! Vezmu s sebou Ottu. Ne, dnes ne. Dnes půjdu sám. Dnes bych byl radši sám. Vezmu si taxi. Panebože, znovu můj žaludek!

4/

Číšnice Claudine Aubertová byla zdravá, hezká venkovanka z departementu Maine-et-Loire. Za svého pohnutého života nebyla jeden jediný den nemocná. Jedné noci si ovšem pomyslela, že se zbláznila. Bylo to v noci na 14. duben 1956.

V noci na 14. duben 1956 – žhavooká Claudine s kočičí tváří a se vzrušujícím kyprým tělem si myslela, že tohle datum nikdy nezapomene (byla ovšem velmi mladá a nevěděla, jak brzo se na všecko zapomíná) – vstoupil nějaký muž do boîte de cul, kde Claudine pracovala.

Boîte znamená francouzsky asi tolik co krabice, pouzdro, skříňka, tabatěrka, kapsle, malé divadlo, bouda, vězení, lokál, bar. Boîte de nuit není nic pejorativního. Boîte sama o sobě může znamenat bufet, hospůdku, pivnici; tudíž boîte de nuit je noční lokál. Naproti tomu boîte de cul pejorativní je, ač to není vždy tak pojímáno. Cul totiž znamená zadek. Zadek se dá ovšem vyslovit i velmi přívětivě.

Boîte de cul AU JAUNE CHIEN (U žlutého psa) leží ve dvacátém pařížském arrondissementu. Tato dvacátá čtvrť se jmenuje Belleville, což je čirý výsměch, protože Belleville je, abychom tak řekli, arrondissement de cul. Je to, čemu se říká vykřičená čtvrť. To poslední. To nejposlednější. To nejošklivější. Prdel

Paříže. Pochopitelně, jak bývá zvykem, je určena proletářům, starým lidem, nemocným, chuďasům, černochům, Židům a Arabům.

Jméno ulice, kde se nachází »Žlutý pes«, neprozradíme – snažně nás o to žádali. A těm chudákům v Belleville nechceme v žádném případě působit ještě nějaké další trable.

S pětadvaceti lety věku byla Claudine Aubertová ženou velkých zkušeností a širokého srdce, proto se taky hned ujala muže v příliš dobrém obleku (měl dokonce kravatu), který v noci na 14. dubna 1956 kolem 23 hodiny vešel do »Žlutého psa«, zde byl provoz jako vždycky. Šlapky si povídaly se svými pasáky. Pár Arabů s pár Araby a jeden Žid s jiným jedním Židem. Bylo tu i několik starších dělníků. Stáli u pultu a upíjeli levné červené víno nebo malou žitnou, seděli kolem hrubě otesaných dřevěných stolů na hrubě otesaných dřevěných židlích a pojídali saucisses s pomfrity. To bylo to nejlevnější. Saucisses jsou párky.

Ten příliš fajnový muž byl cizinec, to poznala Claudine na první pohled. Bezmocně se usmál, pozdravil na všechny strany. Pak si sedl a přidržel ukazováček na jednom místě otevřeného slovníku.

Claudine četla nahlas a nechápavě: »Graisse…«

»Oui,« řekl mladý muž. (Hezký člověk, pomyslela si Claudine, co ten tu asi dělá?) »Oui, oui! Avec pain… Pain de graisse… hodně… beacoup… compris?« Claudine nerozuměla a naznačila to vrtěním hlavou. »Chleba! Pain! Nerozumíte?« Vrtění hlavou. »Mais oui, mais oui, mais oui!« volal pán, nyní už ve stavu mírného zoufalství. »Mais non, mais non, monsieur,« odpověděla Claudine. Ostatní hosté se vmísili. Arabové se pána zeptali, jestli má zájem o čtrnáctileté. Zaručené panny, mužského nebo ženského pohlaví, případně obojího. Šlapky si namalovaly rty a urovnaly sukně. Žid se ustrašeně zeptal: »Ty Němec?«

Jakub Formann odpověděl: »Rakušan!«

»To je totéž,« řekl Žid. Pak ještě něco říkal (Jakubovi se zdálo, že zaslechl slovo »gestapo«) a spolu s přítelem spěšně opustili »Žlutého psa«.

Cizinec ukázal na jiné slovo ve svém slovníku. Zadíval se téměř úpěnlivě na Claudinu, vedle níž se mezitím vynořil tučný hostinský.

Hostinský a Claudine četli: »creton«. To jest: Hospodský byl dalekozraký a nejdříve si přečetl »cretin«, což ho rozzuřilo, chtěl pána vyhodit a Claudine a pár rozumných dělníků, co pojídali párky, ho museli uklidňovat.

Jeden z dělníků konečně přišel na spásný nápad.

»Takhle se nedostaneme dál, Louisi,« řekl tlustému hospodskému. »Jdi vedle a zazvoň na Emila.«

»Touhle dobou? Prosím tě, ten mi rozbije hubu!«

»Řekni mu, že je tu nějaký Němec. Pak přijde. On je přece taky Němec.«

»Merde alors,« řekl tučný Louis a vyšel ven.

Vedle bylo malé řeznictví. Po pěti minutách se tučný Louis vrátil s hubeným mužíčkem v pyžamu a s kabátem přes ně.

»Co se děje?« zeptal se mužík v pyžamu rozmrzele a německy.

Cizinec zazářil. »Vy mluvíte německy?«

»Nerad.«

»Ale jste Němec!«

»Taky nerad. Proto taky jsem tu po válce zůstal. Vzal jsem si řezníkovu dceru od vedle. Starý je mezitím pod drnem. Jmenuju se Emil Drucker, a vy?«

»Já… jsem turista,« řekl Jakub (Arabové mluvili ještě tišeji a ještě rychleji-)

»Byl jste taky voják?«

»Zrovna tak nerad jako vy.«

»Kde?«

»Rusko, Norsko, hlavně Rusko, posraná válka.«

Na tváři Emila Druckera vyšlo sluníčko. Plácl Jakuba po rameni.

»Jsi v pořádku, chlapče. Zdrhls, co?«

»Ano. Ne!« Jakub se podíval na Araby. Arabi se podívali na něho. »Ano! Ztratil jsem peníze, přeložte to, prosím.« Emil překládal.

»Merde alors,« prohlásil hospodský.

»Ne všechny! Trochu ještě mám. Chtěl bych něco jíst, pane Druckere.«

»Říkej mi Emile, kamaráde!«

»Jenom když mi budeš říkat Jakube.«

»D’accord, Jakube,« řekl Emil. »Když, chceš jíst, proč nejdeš do hal? Tam je to velice levné. Cibulačku tam mají… nojo, ale až k ránu, to by sis musel počkat… Ale choucroute… Kyselé zelí!«

»Nemám rád. Pálí mě po něm žáha. Pain de graisse chci… se spoustou créions… Neříkej mi, že to tu nemají.«

»To se nejmenuje graisse, Jakube. Říká se tomu saindoux. Pamatuj si to. Opakuj to po mně. Saindoux.«

»Sendu.«

»Měkčeji, Jakube, měkčeji. Saindoux.«

»Sén-dúú…«

»Ach tak!« Claudine zazářila na Jakuba. Pak zvážněla a něco řekla. »Co říká?«

»Říká, že ani ona, ani „Žlutý pes“ v Belleville tak hluboko neklesli, aby jedli takové žrádlo. Je mi líto, Jakube, ale takhle to řekla.«

»Jak to, žrádlo? Se škvarky, Emile! Na žitném chlebě! Se solí! To je přece to nejlepší, co existuje!«

»Jsem tu už moc dlouho. Nemůžu si vzpomenout. Ty jsi trochu cáklý, Jakube, viď?« Jakub kývl.

Řezník se obrátil k přítomným. Pronesl delší projev, z něhož Jakub nerozuměl slovu. Emil zhruba řekl, že ten člověk je sice Němec, ale slušný člověk. Jako on. A jeho snad všichni znají jako slušného člověka. Nebo ne? Všichni přikyvovali. Všichni jsou tady dobří sousedi, protože jsou všichni chudí. Emil řekl, že »Žlutý pes« sice není s to, dodat chleby se sádlem – on Emil, má obojí. A vždy bude mít k dispozici dostatečné množství. Neboť cizinec – trošku praštěný – projevil úmysl přijít znovu, kdykoliv bude moci, podle jeho názoru, řekl Emil, je to velmi zámožný a známý muž. Ale, dodal s vážným pohledem ke kurvám a Arabům, tento pošetilec stojí pod jeho ochranou a pod ochranou hospodského, n’est ce pas, Louis?«

Tlusťoch usouženě kývl. To by mu ještě scházelo, policie…

A kvůli šoustání sem pán taky nepřišel, vysvětlil Emil, to ať si nočňátka zapíší za uši a neobtěžují, Emil řekl »poules«, což znamená prostitutky, ale také »slepice«, slovo, které Jakub znal. V původním významu. Tady ten, řekl Emil, si může dovolit úplně jiné poules, ne takové jako tady, s těmi svými vytahanými…

»Opravdu mám hodně,« řekl Jakub.

»Čeho?«

»Poules.«

»Kolikpak máš?«

»Asi půl miliónu,« sdělil Jakub.

Naprostý úžas na všech stranách.

Jakmile se to malé nedorozumění vysvětlilo, zotavili se všichni rychle ze svého úleku a zavládlo všeobecné veselí. Lidi si povídali mezi sebou, smáli se. Sami milí lidé, pomyslel si Jakub. Holky, Židi, černoši, Arabové, dělníci, pasáci – chudí, opovrhovaní, plní starostí – a ještě pořád to nejlepší, co je! Řekl Emilovi, aby všem oznámil, že pro všechny zaplatí rundu. Nadšené výkřiky. Všichni Jakubovi hosté chtěli bílé víno, blanc de blanc. Jen Claudine ne. Po blanc de blanc ji vždycky bolí hlava a má pocit, že dnes v noci ji bude ještě zapotřebí. Což byl ten případ. Nakonec – po třetí čínské sáňkovačce – ji hlava bolela, i když nepila blanc de blanc. Ale bolela jí příjemně, jen tak zlehka, žádné pichlavé bolesti.

Emil uháněl do svého řeznictví, přinesl sádlo a škvarky. Žitný chleba nebyl, jen dlouhé bílé veky. Ale pak v sousedství sehnali pro Jakuba dokonce i žitný chleba, u jednoho zástupce pohřebního ústavu. Všichni s napětím přihlíželi. Čas od času dal Jakub hospodskému pokyn. Byl čas na další rundu. Všichni se dívali na Jakuba jako na bytost z jiné planety, když se pustil do prvního chleba se sádlem. Jakubova tvář vypadala jako u vytržení, Jakub musel zavřít oči nad takovou blažeností…

Jedna poule se rozplakala dojetím.

Nakonec snědl Jakub šest chlebů se sádlem, všichni byli nametení, ba i hostinský, řezník a zástupce pohřebního ústavu. Claudine měla v domě svůj pokojík. Tam se druhého dne zrána probudil Jakub kolem deváté. Vedle něho ležela nahá Claudine. Jakub byl vmžiku čiperný. Takže to trvalo další hodinu, než přinesla Claudine snídani. Jakub jí políbil ruku, když zahlédl podnos – ležely na něm tři krajíce se sádlem vedle hrnku s bílou kávou. Claudine prohlásila, že Jakuba miluje (řekla »Jacques«) a tomu rozuměl i on. »Já aussi,« řekl Jakub. »Vždycky se k toi vrátím. Toujours.«

Claudine se k němu přitulila.

»Merde alors,« pronesla Claudine (pracovala zde již delší dobu a nepříliš vybrané společenské způsoby hostinského ji ovlivnily). »Pourquoi toujours maken Krieg français et deutsch? Warum nicht sein das amis? Nous sommes aile des frères et des soeurs devant le bon Dieu.«

»To máš pravdu,« přitakal Jakub. »Před Bohem jsme všichni bratři a sestry. Ale průmysloví bossi a zasraní generálové, víš… radši o tom nemluvit… Pojď ještě jednou, moje malá sestřičko…«

Malá sestřička si dala říct.

Při příští návštěvě už byl Jakub jako člen rodiny. Oba staří Židé se omluvili, že ze strachu utekli, a decentně naznačili, že by si s chutí jednou dali chleba se sádlem, ale pochopitelně jen košer, s husím sádlem.

»To je ale smůla,« zalitoval Jakub.

»Jaká smůla?«

»Emilovi došly husy.«

»Ach…«

»Louis říká, že včera ještě nějaké…«

»Spravedlivý Bože,« řekl první Žid nešťastně. A poptal se, snaže se získat ztracenou vyrovnanost: »Byly aspoň správně tučné?«

V jiných městech, v jiných světadílech, které navštívil se šlechtičnou, si to Jakub zařídil obdobně. Zde v Paříži zašel často po slavnostní večeři v hotelu CINQ CONTINENTS do »Žlutého psa«, aby se najedl, pořádně najedl. Baronka a její neteř, contessa, si toho měly vždycky tolik co povídat, naštěstí. Takže Jakub prohlásil, že je k smrti unavený, a odebral se do svých komnat. Tam ale hned shodil smoking a skočil do nejstarších hadrů. (Které ostatně byly v Belleville i tak předmětem obdivu.) Výtahem sjel až do garáží a zmizel postranním východem. Taxi ho vezlo napříč městem. V noci byly ulice prázdné.

V noci 28. října byl Jakub Formann zas jednou ve »Žlutém psu«. Dorazil ve 22 hod. 30 min. Shromáždění ho hlučně přivítali, popleskali po zádech, potřásli rukou. Jakub okamžitě zaplatil rundu. Claudine mu láskyplně servírovala chleby se sádlem a k pití minerálku »Perrier«. Jakub byl unavený a přece naprosto bdělý. Byl to večer vnitřní inventury. Rozpomněl se na leccos, co se přihodilo v posledních letech. Měl dobrou paměť. A desky, které hostinský pouštěl, mu pomohly ponořit se do vzpomínek, stále víc a víc, zatímco mu pracovaly sanice.

Hudba. Hlas. Známý hlas, patřil Edith Piafové, »pařížskému vrabčákovi«, této obdivuhodné zpěvačce, které se žádná nevyrovnala. A nevyrovná.

»Non, non, je ne regrette rien…«

Já taky ne, pomyslel si Jakub, ne, já taky ničeho nelituju, ničeho, co jsem od té doby udělal, od oné noci v květnu 1949, když major Asimov vešel do cely a řekl: »Smrt zastřelením? Směšné! Pojedete se mnou do Moskvy!«

5/

»To nemůže být pravda,« křičel Jakub Formann, když – doprovázen majorem Asimovem – spatřil muže, který vyšel ze dveří dači a šel jim vstříc zanedbanou zahradou.

V zahradě oné dači, ležící asi čtyřicet kilometrů od Moskvy na pokraji idylického lesíka, kvetla spousta květin. Dača byla celá ze dřeva, ke vchodu vedly schůdky z několika prken. Onoho 14. května 1949 bylo v Moskvě a okolí už velmi teplo.

»To je k nevíře!« volal Jakub, zatímco muž otvíral vrátka v dřevěném plotě. Muž byl bývalý velitel tábora u Opalenice, z něhož se Jakub »osvobodil« s Jelenou Vanderovovou a s dalšími sto padesáti kamarády. »To mám radost, že vás zase vidím, pane majore!«

»Ano, je na vás vidět,« řekl majitel dači, tak pokojně jako kdysi, když si předtím potřásl rukou s Jakubem a Asimovem. »Pojďte dál. Vzadu v zahradě já přichystal malé pohoštění.« Ruská pohostinnost nemá sobě rovna, pomyslel si Jakub dojatě. »Major už nejsem,« pokračoval Blaženko. »Pracuju v jednom ministerstvo. Scházíme se tady, protože nikomu nic do toho, co tu chceme projednat.«

Jakub přikývl. »Ve městě je navíc tak dusno! Máte tu hezký domeček, gospodine Blaženko, skutečně.« Jakub ještě pořád uměl aspoň chatrně rusky a Blaženko se mezitím k Jakubovu údivu naučil velmi slušně německy. Tudíž následující hovor probíhal v plynulém dvoujazyčném koktání. Za dačou rostla vysoká tráva. Ve skupince světlých břízek postavil exmajor stůl. Jakub zahlédl velikou karafu s oranžádou a kopec třešňových koláčů. »To ale opravdu nebylo zapotřebí, gospodine Blaženko,« řekl Jakub dojatě. »Takových okolků se mnou!«

»Ale prosím vás, mně dělá potěšení, pane Formanne. Prosím, posaďte se.«

Všichni si sedli.

Exmajor servíroval a rozléval šťávu do sklenic.

»Báječné,« prohlásil s plnými ústy Jakub, který nečekal a jako první se zahryzl do koláče.

»Dělal jsem sám. Vždyť nikoho nemám, kdo by mi je mohl udělat. Apropó, jak se daří naší Jeleně?«

»Myslím, že dobře. Udělala na Západě špatné zkušenosti, ale teď už je všechno okay. Pardon, v pořádku.«

»Ona ještě pořád tak krásná?«

»Ještě pořád. Ještě krásnější. Skutečně, gospodine Blaženko, je mi to opravdu upřímně líto, že jsem tenkrát v táboře s ní… že jsem… že ona… že my oba…«

»Vezměte si ještě kousek koláče.«

»… a že jsme zdrhli. Jistě jste měl kvůli nám nepříjemnosti.«

»Jistě.«

»Velké?«

»Velmi velké. Ale teď už ne. Vidíte. Vede se mi dobře. Byt v Moskvě, úřad na ministerstvo, dača tady.«

»A úplně sám?«

»Úplně sám. Také zůstanu sám. Ženu jako Jelena už po druhé nenajdu. Ta jen jedna. A je daleko pryč…«

Jakub si najednou uvědomil: Jen jedna… daleko pryč…

Zajíc! Jakub musel přivřít oči, jaké dojetí se ho zmocnilo. Zajíc! Ještě pořád jsem se… jsem svině, skutečně! Žena jako zajíček se po druhé nenajde. A jak daleko je! Ne, jestli se odtud dostanu živý, pak musím do Theresienkronu…

»Vy se na mě nezlobíte, gospodine Blaženko?«

»Vůbec ne. Jen slabí lidé začnou být zlí. Já nejsem slabý, pane Formanne.«

»To máte pravdu,« řekl Jakub a smutně si pomyslel: ten ubohý osamělý muž. Ten ve své zádumčivosti skutečně věří tomu, co říká. Protože mu to dělá dobře. Pravděpodobně věří všichni lidé – i já – vždycky tomu, co jim nejvíc prospívá a nejvíc lahodí. Tím se pravděpodobně dá vysvětlit, proč jsem nikdy nemohl uvěřit, že by někdo mohl být jen a jen lump. Ba ani politik ne.

Major Asimov si odkašlal a podíval se na Blaženka. Ten kývl.

»Přejdu k věci, když dovolíte. Vy taky nejste slabý, pane Formanne. Klobouk dolů. Co vy v posledních letech dokázal!«

»Co jsem dokázal… Odkud víte…«

Něžně šuměl vítr v korunách břízek.

»Nejsme idioti, pane Formanne. Máme své lidi. Všude. Amerika. Pentagon. Koláč vám nechutná?«

»Ale… ale ano, je báječný. Pentagon taky?«

»Taky. Velké obchody děláte s Pentagonem! Prefabrikované ubikace pro vojáky. Lepší než masové baráky. Mnohem lepší. Německá kvalita. Prodáváte Američanům. Budete prodávat taky nám, dobře?«

»Víte, jsou tady určité problémy…«

»Takže ne? Nebudete prodávat nám? Škoda, opravdu škoda. Snězte ještě rychle pár koláčů, pane Formanne. Abyste měl na mě hezkou vzpomínku.«

»Rychle… hezkou vzpomínku…«Jakubovi začalo být horko. Kde je zaječí packa? »To je náhoda, ale právě tu cvičí vojáci,« řekl major Asimov. »Vy sníte koláč a pak vás rudoarmějci zastřelí támhle v lesíčku. To zakázané území. Kdo vstoupí, oni zastřelí.«

»Támhle… v… lesíčku?« Nerv na Jakubově spánku se cukal.

»Možno vybrat jiné místo, když vy nerad lesíček. Zde velmi osamělé. Jezte, pane Formanne, jezte přece,« pobízel Blaženko pokojně a zádumčivě. »Nelíbí se třeba tamhleta velká louka? Dobrý oranžáda? Kalifornie.«

»Kalifornie?«

»Oranžáda. Američani v plechovkách dodávali ve válce k nám. Hodně zbylo. I jiné věci. Taky tanky. Smlouva „Lend and lease“, jistě znáte, pane Formanne. Chtějí, ať my teď vrátíme nebo zaplatíme. Jsme chudí, velmi chudí, mnoho jsme ztratili kvůli Němcům. Žádné peníze pro Amerikánce. Kromě toho, nám zapotřebí tanky a těžké zbraně a lehké zbraně a džípy a nákladní auta a rakety. My nechceme, aby zase přepadli, chápete?«

»Němci jsou přece sami až po uši v bryndě, ti vás přece nemůžou přepadnout!«

»Ano, ale jen když oni ještě po uši v bryndě. Taky nemyslím Němce. Myslím Amerikánci. Dívejte se, co se děje. Možná Amerikánci s Němci pohromadě. Němci – Západ. Němci – Východ ne! Tam si hlídáme. Vidíte, jak nutné rozdělení.«

»Ale…«

»Ale co? Nebojte se. Jsou dobří střelci tam v lesíčku. Trefí přesně do oka. Ještě koláč? Copak, pane Formanne?«

Jakubovi bylo pořád víc teplo. Masíroval zaječí packu tak, že se oba Rusové na něho s údivem podívali.

»Ale, gospodine Blaženko… vždyť já to všechno chápu. Já.bych vám ty domky rád hned dodal. Jenomže: Američani je přece nedovolí vyvézt ze zóny. Jak si představujete transport?«

»Vůbec nic se netransportuje,« řekl major Asimov s úsměvem. »To ví přece každý: Jsme jeskynní lidi. Zaostalí. Bez vynálezů ze Západu, který má obrovský pokrok, my vyřízení. My všechny patenty krademe, víte? Krademe západní – Juriji, jak se to honem řekne?«

»Know-how.«

»Děkuji, Juriji. Ano, know-how krademe taky, kde můžeme. Čtete přece denně v novinách, pane Formanne! Západní know-how bez něho jsme pryč! Nebudete nám dát hotové domky pro vojáky, nýbrž jen know-how, řeknete, jak se ty domky budou postavit.«

»Proto jste mě zavezli sem?«

»Ano, proto. Gospodin Blaženko šéfem příslušného plánovacího střediska. A vy staří známí, ne? Společná láska. Smysl pro spravedlnost, co vy máte, pane Formanne. A jiné…« Major Asimov se usmíval.

»Ještě koláč?« zeptal se zádumčivý Jurij Blaženko.

Ptáčkové cvrlikali, radost poslouchat.

Slunce zářilo. Kvetlo tolik květin.

V lesíčku štěkaly výstřely.

»No, když to není nic jiného,« řekl Jakub. »Koneckonců jsem Rakušan. Rakušani jsou osvobozený národ, který chce zůstat zcela neutrální. Bylo by ode mne nespravedlivé, kdybych dával přednost jen Američanům.«

»Unfair,« podotkl Blaženko.

»Ano, unfair,« řekl Jakub.

»Já vždycky říkal, pan Formann slušný člověk,« prohlásil Blaženko. »Samozřejmě budete dodat know-how.«

»Samozřejmě. Jenom: Musím to vysvětlit odborníkům! To je složité. Mám všechno v hlavě, ale…«

»Je náhoda, dnes večer nás budou navštívit tři z našich nejlepších specialistů na montované domy,« řekl Blaženko. »Zůstanou jako návštěva celý týden. Dača dost velká pro všechny. Christoph a Unmack skutečně postavili prvotřídní ubytování pro vojáky. Bohužel materiál se někde ztratil. Není všecko. Ale většina. Vedoucí páni utekli všichni na Západ – jako váš přítel Jaschke.«

»Jaschke?«

Jakub vytáhl obočí.

»My mu nic neublížíme, pane Formanne. Víme ale, on má vedení na Západě pro stavby. Centrála v Murnau. Ale proč ho unést, když vy nám vlastně vběhnout do rukou…«

»To je pravda. Takže vy chcete taky přístřešky pro vojáky? Kolik byste si tak představovali?«

»Ještě nevíme, pane Formanne. Ještě trochu kalifornský oranžáda? Ale prosím, prosím. Dnes opravdu horko. Pro půl miliónu mužů, možná pro celý milión, snad dva milióny.«

»D… dva milióny?«

»Nikdo neví, jak velká válka bude. A do ubytovny se přes nejlepší kvalitu vejít tak padesát mužů.«

»Ach tak. Přirozeně. A kolik platíte?«

»Přirozeně nic. Nemáme nic,« řekl Blaženko.

»To ne tak,« odporoval Asimov. »Máme vás! Jistě budete zas chtít domů, viďte?«

Tady pomůže jen šílená odvaha, řekl si Jakub – kdo potřebuje kvalitní ubytování pro armádu, já nebo Rusové? – a odpověděl: »Tak to ne pánové. Nikdy by mě nenapadlo, že velký stát dělníků a rolníků, domov všech pracujících, používá takovéhle kapitalistické vyděračské metody. Jsem zděšen. Protože i já jsem jen pracující. Prosím, zastřelte si mě. Ale vydírat se nedám!« Malá pauza. »Musí v tom být třicet procent pro mě.«

»Pět!«

»Pětadvacet!«

Dohodli se na patnácti procentech. Pak už byl Jakub naprosto svolný, že sovětským technikům vysvětlí celé know-how. Za předpokladu, že ho pak zas letecky dopraví zpátky.

»V pořádku, holoubku,« řekl Blaženko, »možná postavíme pro tři milióny.«

»T… tři milióny?«

»Ještě jednou nás už nikdo nepřepadne a nezabije naše lidi a nerozbije naši zemi, pane Formanne,« řekl major Asimov.

»Kdo může říct: snad tři milióny? Možná čtyři milióny,« řekl Blaženko melancholicky.

»Čty… čtyři milióny?«

»Abychom dodávali do krizových oblastí. Nechápete?«

»Ne.«

»Ale, ale! Podívejte svět dnes! Všude nebezpečí války, všude krizové oblasti! Sféry zájmů nutno podržet. Co vy říkáte?«

»Jak?«

»Že já říkal sféry zájmů. Obtížný obrat! Ale důležitý, velmi důležitý! Vy vidíte, když Sovětský svaz dodá hotové domky – a mnoho jiné pěkné věci – do zemí bídy, do zemí krize, Sovětský svaz si zajistí politické druhy, že? Přátelé důležití pro Sovětský svaz. Nám zapotřebí mnoho politických přátel. Račte nasypat hodně cukru na koláč. Trochu kyselé, ty třešně.«

»Děkuji, to je velmi laskavé od vás. Ale… ale…«

»Pane Formanne?«

»… ale pro čtyři milióny!«

»Možná pět, šest, sedm, kdo může dnes říct? Nutno počkat, pane Formanne…«

Jakubovi zaskočilo. Drobek mu spadl do falešné dírky. Nemohl se nadechnout, začal se dusit. Naběhl do ruda, do fialova, zoufale se snažil nadechnout se, ale…

6/

… nešlo to. Nešlo to!

Nemám vzduch! Musím být ve tváři už úplně modrý. Umírám! Pomoc, pomoc, umírám! Jsem ještě tak mladý! Nechci ještě umřít! Zaječí packa! Nemám ji. Vzduch! Vzduch! Aaaaaaach… ech… ech… ech… Hrůza. Hrůza, Hrůza. Dusím se. Du… dus… ím… se… Píchnutí v paži.

»Tak, hned bude všechno v pořádku.«

Hlas. Mužský hlas. Cizí. Mluví anglicky. Jak to? Jak to, že cizí anglicky mluvící mužský hlas? Kde vůbec jsem? Co je to za pokojík? Nahý! Jsem totálně nahý! Totálně nahý ležím na rozválené posteli. Jak to? Dali mi pánové v dači něco do jídla? Bylo snad něco v tom dobrém domácím třešňovém koláči? Kdo to stojí vlevo vedle u postele? Plešatý mužík s cvikrem.

»Vidíte,« říká plešatý cvikr, »už zas můžete dýchat, že?« Říká to anglicky. Já anglicky přikyvuju. A kdo to stojí vpravo v tenoučkém župánku? To je přece moje sladká Claudine! Jak se dostala na daču u Moskvy? A proč tak brečí? Tedy, jestli jí Rusové něco udělali, pak jim neřeknu ani slovo o tom nejposlednějším šroubu v mých monto…

Vždyť to je Claudinin pokoj nad lokálem »Žlutý pes«! Kde jsem dostal chleby se sádlem… a pak sem nahoru s ní… a svékl ji, pomalu a s požitkem… a sebe taky… až na hodinky… 2 hod. 50 min.? Panebože, co je za den? Dvacátý osmý říjen… by to měl být… 2 hod. 50 min.? Musí být 2 hod. 50 min., hodinky mi nikdy nejdou špatně, jsou od »Piageta«! To nejlepší z nejlepšího! Krucinál, vždyť– nahoru jsem šel s Claudinou nejpozději o půlnoci! Začali jsme o půl hodiny později. A teď jsou 2 hod. 50 min.? Tudíž dvacátého devátého. A co se stalo mezitím? Doufejme, že jsem nevyžvanil, kdo jsem, panebože… Ale to je dobře, že je dvacátého devátého října 1956!

»Jsem doktor Baudelet, monsieur,« řekl plešatec s cvikrem. »Těší mě, doktore.« (Všechno po anglicku, do toho mluví Claudine francouzsky.)

»Co je… co to se mnou bylo?«

»Monsieur le docteur je tady jediný, všechno udělá, víš. U mě už dvakrát.«

»Člověk pomáhá, jak může,« řekl doktor Baudelet. »Bylo to jen o vlásek a byl jste v pánu, monsieur… Nechcete mi říci své jméno?«

»Ne, nechci.«

»Pak lituji, ale musím zavolat policii…« V příštím okamžiku nahý Jakub vyletěl a tak zaťal prsty do doktora, že teď do smrtelného strachu upadl on.

»Pusťte! Pusťte!«

»To by se vám tak hodilo! A zavoláte poldy!«

»A vy? Žádné jméno, co? Abyste nemusel platit!«

»Co platit?«

»Můj honorář.«

»Ten zaplatím hned. Hotově.«

»Hotově. Pak je všechno v pořádku. Lehněte si, monsieur. Uvolněte se, úplně. Momentálně nejste zcela při síle…«

Jakub sklesl zpátky na postel. Claudine vzlykala.

»Přestaň, Claudino!«

»Ach, Jacquesi, Jacquesi!… Všechno bylo přece úplně normální… První číslo báječné jako vždycky… a pak, najednou, při druhém…«

»Co, co? Kruci, co bylo při druhém?«

»Odkulil ses ode mne a supěl jsi a já myslela, že se udusíš, že mi umřeš, a tak jsem volala hostinského a monsieur Louis a monsieur Emil a pár mužských a pár holek vyběhlo nahoru…«

»To byli všichni tady?«

Jakub rozuměl každému šestému slovu Claudininy francouzštiny, ale tomu nejdůležitějšímu rozuměl a udělalo se mu z toho skoro zle. Tolik lidí.

»Ano. Nakonec se Chochotte rozběhla a přivedla hodného pana doktora Baudeleta a ten hned přišel…«

»Děkuji, doktore.«

»Je to moje povinnost, monsieur. Pět set franků.«

»Kolik?«

»Monsieur, jsem chudinský lékař. Sám žiju dost bídně, máte tušení, jaká končina to je, Belleville?«

»Ano, vím. Ale pět set franků. Nepřipadá vám, že je to trochu nadsazené?«

Doktor Baudelet si zahanbeně škrabal pleš. »Člověk musí nějak žít, monsieur Jacquesi, co nechcete říct, jak se jmenujete.«

Za lékařskou návštěvu v noci a za záchranu z nebezpečí smrti v Belleville… no dobrá, pomyslel si Jakub, člověk by neměl tak škudlit, on třeba za to pomůže nějaké chudé holce, tím míním, třeba něco odstraní. Například mandle. Zalovil po kalhotech, ležících na zemi (musel jsem mít proklatě naspěch!) a lékaři zaplatil.

»A teď mi řekněte, co to bylo?«

Doktor Baudelet zamyšleně pozoroval oněch pět stofrankových bankovek, které mu Jakub podal, a obličej mu náhle velmi zvážněl.

»Nechci vás lekat, monsieur Jacquesi…«

»Tak to nedělejte!«

Doktor Baudelet si odkašlal.

»Takže!«

»Tento… ehm… záchvat dušnosti…« Lékař teď volil svá slova rozvážně a ohleduplně,»… měl multifaktorální charakter…«

»Multifak… co?«

»… Při čemž jistá srdeční slabost…«

»V mém věku? Srdce? Pane doktore!«

»… dále podrážděný žaludek…«

»Panebože…«

»… možná diabetický stav výměny látkové…«

»Bože, bože…«

»… oslabená funkce ledvin…«

»Doktore!«

»… ale i změny na mozku…«

»Doktore, zapřísahám vás!«

»… mohly být některým ze spouštěcích faktorů.«

»Kolik života mi ještě zbývá?«

»V aktuálním nebezpečí života nejste. V daném okamžiku! Napíšu vám tady svou adresu. Bohužel nemám u sebe vizitky, přijďte za mnou co nejdřív, abych vás mohl řádně prohlédnout a případně vás poslal k dalšímu léčení do nemocnice s v. Antonína.«

»Takže neumřu?«

»Nejdřív vás musíme řádně vyšetřit. Teď zůstaňte ještě půl hodiny ležet – úplně uvolněně, a ne abyste si zas něco začal s Claudine! – a pak můžete vstát. Uvidím vás zítra ve tři hodiny odpoledne. Nashledanou, monsieur Jacquesi.« Doktor Baudelet zastrčil své nepříliš chromoblýskavé nástroje do odřené lékařské brašny, zavřel ji a odešel s Claudine.

Tak jsem na huntě, pomyslel si Jakub. Tu jsi dnes a zítra kdes… Však jsem taky pálil svou svíčku na obou koncích. Zítra ve tři. Ale přece ne k tomuhle žabaří. Nejlepší francouzský specialista musí hned zítra ráno, dneska ráno… Jakub lovil kalhoty. Hledal. A našel zaječí pacičku, která mu celou tu dobu chyběla. Hned ulehčeněji vydechl, neboť packa začala okamžitě účinkovat. Když totiž Baudelet za sebou zavíral dveře, zeptal se tiše (ale Jakub ho mohl dobře slyšet): »Co vlastně stláskal, než jste šli nahoru?«

Dveře zůstaly jen přivřené. Člověk už bývá takhle neopatrný a připraví se o své štěstí, pomyslel si Jakub blaženě a horečně listoval ve francouzském slovníčku, který ve Francii nosil stále s sebou, takže mohl rozumět i dalším větám.

»Chleby se sádlem, monsieur le docteur.«

Lékař se s ošklivostí podíval na Claudine.

»Cože? No to je příšerné! Kolik chlebů?«

»Tak dvanáct, monsieur le docteur.«

»Nom de Dieu! Pak ovšem není divu že dostal takový záchvat. Dvanáct chlebů na posezení a pak šo… coitus… to by ani prase nevydrželo!«

Ani prase! Ten doktor!

»Ale co to tedy bylo doopravdy. Pane doktore?«

Jakub listoval zběsilou rychlostí ve slovníku.

»Bouffe…« To znamená žrát. »… asthme…« znamená astma. Co, co, co? Astma z přejídání? »… estomac…« to je žaludek. »… diafragma…« tak to je bránice. »… contre le coeur…« proti srdci. Ach ty má pacičko! Prostě jsem se přecpal, bránice se mi posunula k srdci! To bylo všecko. »… eh bien, voilà, et après avoir fait l’amour il manquait de respiration…« Bác, tu to máme: A když jsem se potom miloval, došel mi zkrátka dech!

Kdyby pan doktor Baudelet zavřel za sebou dveře, byl by na mně zbohatl.

7/

Taxi dopravilo Jakuba zpátky do hotelu CINQ CONTINENTS.

Poručil taxikáři, aby zajel do garáží. Odtud vyjel nahoru do svého apartmánu výtahem. Klíč měl. Vstoupil. Rozsvítil světlo v prostředním salónu. Aby nedělal rámus, zul si boty. S botami v ruce stál na obrovském koberci ze Smyrny a proti sobě měl baronku. Šlechtična seděla na ušlechtilé židli, spoutaná: ušlechtilé nohy na předních nohou židle, ušlechtilé ruce na ušlechtilých zádech za opěradlem ušlechtilé židle. Seděla uprostřed pokoje. A to nejděsnější: Neměla obličej!

Jakub se zapotácel.

Obličej aristokratky byl celý pokryt bílou masou. Vlasy jí přidržovala stuha.

»Proboha, baronko, co se stalo?«

Pod bílou masou pohybovala šlechtična rty. Nebylo rozumět, co říkala. Jen jednotlivé kousíčky uschlé masy se drolily a padaly na barončiny šaty, na koberec. Jakub pádil ke stolečku.

Výkřik, teď už srozumitelný, i když s obtížemi. »Co chcete dělat?«

»Zavolat vrátného. Musí přijít policie! Hlídka! Kdo byli ti zločinci? Jak se sem dostali? Co ukradli?«

»Ne!«

»Co ne?«

»Nebudete telefonovat!« Ještě víc drobečků…

»Proč ne?«

»Protože to nebyli lupiči.« Šlechtična mluvila tak opatrně, jak to jen šlo. Nešlo to. Drobky, drobky…

»Žádní lu… A kdo tedy, baronko?«

»Moje neteř Claudia!«

»Ta bestie. Poletí na minutu! Dovolte, abych…«

»Ne!« Hlas málem hromovládný. Plný důstojnosti. Zkrátka šlechtický. S drobky…

»Co ne?«

»Nedotýkejte se mne!« Šlechtická ústa teď byla volná, šlechtična mohla lépe (a srozumitelněji) mluvit. »To je pleťová maska, pane Formanne. Nesmí se pohybovat obličejem, když se taková maska nanese na tvář. Mně ji nanesla Claudia.«

»To je tedy noc…«

»Prosím vás, je to možné, že byste se… eh… zbláznila, baronko? Chci říci, hned tu může být neurolog, když… Někdy se nesmí ztrácet čas… (Jako předtím u mne.)

»Mlčte, pane Formanne! Tomu nerozumíte! Jsem naprosto normální! To je můj trest! Zasloužila jsem trest, poprosila jsem o něj a dostala ho!«

»Od té Claudie?«

»Pro vás ještě stále mademoiselle la comtesse!«

»Vás tady přivázala a zapleskala Clau… mademoiselle la comtesse?«

»Vždyť vám to říkám!« Barončiny šaty, koberec kolem ní, její klín byly už bílé. Maska dostala trhliny.

»Kdy?«

»Hned jak jsme se rozešli… «

»Ale proč?«

»Řekla, že jsem žádostivě pohlédla na maître d’hotel.«

»Že jste…« Jakub tu stál s otevřenými ústy jako naprostý idiot.

»Ano, ano, ano! A taky je to pravda! Ale jen na okamžik! Na zlomek vteřiny! Ale Claudia to zahlédla. Vidí všecko. Vždycky. A pak mě potrestá. Právem. Nezasloužím si nic jiného.« Šlechtické oči měla šlechtična ještě pořád zavřené. Kolem nich byla pleťová maska ještě jakž takž v pořádku. Ale jinak! Ten svinčík!

»Ona… vás… trestá… vždycky… takhle?«

»Co vás napadá! Dělá to velmi různě.«

No, v žádném případě to nedělá v salóně, nebo tam, kam chodím já, pomyslel si Jakub. Jinak bychom se v noci potkali častěji.

»Tentokrát měla obzvlášť důvtipný nápad.«

»Proč?«

»Protože mě spoutala v salónu a nanesla mi pleťovou masku. Abych o to víc trpěla a činila pokání. Abych se třásla před tím, že mě můžete vidět vy! Byla by mě ovšem, jak vím, včas odvázala… před snídaní.«

»Ovšem. Jenom někdy to děláte také jinak… Jakpak jinak, baronko?«

»Pane Formanne, jste odporně obscénní! A vůbec…« Šlechtična se rozhořčila. »Co hledáte touto dobou v salónu?«

»Byl jsem… šel jsem… totiž… «

»Odpověď!«

Jakub rozhořčeně koktal; »Byl jsem… ještě jsem si vyšel.«

»Nelžete tak nestydatě! Sedím tu už hodiny! Kdy jste odešel?«

»Taky před hodinami!«

»Kdo vám to dovolil, pane Formanne? Kde jste se toulal? Jakmile na vás člověk jen na chvilku přestane dávat pozor… V jakých doupatech, u jakých zkažených holek jste byl? Odpověď!«

Já bych věděl odpověď, pomyslel si Jakub, ale nesmím. Já baronku potřebuji – jaký grandiózní postoj má ta persóna, dokonce i v takovéhle situaci! – Potřebuji přece baronku jako sousto chleba! Kamkoli přijdu, žvaní teď všude nesmysly o existencialismu. Já ani nevím, jak se to píše. Nechápu ani slovo. Od zítřka máme na rozvrhu Sartra. Takže Jakub odpověděl, s námahou se ovládaje: »Je mi líto, baronko, velmi líto, že jsem vstoupil v nevhodnou dobu. Jak víte, provozuji neustálý tělesný trénink. Nemohu nyní jezdit tak často na kole jako dřív. Takže když to jde, běhám pár hodin v noci. Prostě to musím mít. Pochopitelně by mi bylo kolo milejší. Myslíte, že by to bylo možné…«

»Jenom v příslušném institutu! Domácí trénink! Nebo v kryté hale! A nikdy v noci! Důrazně vám zakazuji, abyste opouštěl v noci obydlí bez mého vědomí.«

Hergot, kdybys věděla, jak velice mě můžeš, pomyslel si Jakub a nahlas řekl: »Zajisté, baronko. Od nynějška se večer vždycky ohlásím. Nejlépe bude, když mademoiselle la comtesse nic neřeknete… Přijdu ke snídani velmi pozdě, řekněme v půl desáté? Do té doby bude mademoiselle la comtesse snad té dobroty a odváže vás, doufám.«

»Také doufám.«

»Pro jistotu budu hlasitě kašlat a pískat, než vejdu do salónu. Pokud neodpovíte, znamená to, že už jste volná.«

»Nemáte představu, jak Claudii miluji,« vzdychla baronka.

»Oh, s tím jsem si jist.«

»Tím.«

»Čím?«

»Říká se tím jsem si jist. Ne s tím.«

»Promiňte, přeřeknutí. Jindy vždycky říkám „tím“! Nyní však nebudu dál rušit. Spěte dobře. A já budu kašlat a pískat!«

8/

»Dejte mi pana Prilla, krucihiml!« zlobil se Jakub o čtvrt hodiny později, usazený v pyžamu na posteli, sluchátko u ucha.

»Člověče, víte, kolik je hodin? Půl čtvrté!«

Jakub se rozzuřil: »Volám z Paříže! Nepoznáte můj hlas? Jsem Jakub Formann! Pan Prill je můj generální zmocněnec ve vejcích! Kdo jste vy?«

Druhý hlas se najednou roztřásl: »Josef, pane Formanne. Jsem Josef Róder, šofér pana Prilla. Prosím tisíckrát za odpuštění…

Nevěděl jsem… Netušil jsem… Prosím vás, promiňte mi to… Jsem ještě celý rozespalý… já… já přepojím, pane Formanne, dobrou noc, pane Formanne…«

– -–--–--–--–--–--–--–- –

1956 – Všichni chtějí jen mír

1. leden: Bundeswehr začíná se 6.000 dobrovolníky.

18. leden: Lidová policie v kasárnách NDR se mění na Národní lidovou armádu.

14-25.únor: XX.sjezd Komunistické strany SSSR. Chruščov zahájil destalinizaci.

30-31.březen: Mnichovské nakladatelství (50 zaměstnanců) pořádá podnikový zájezd do Benátek.

23. červen: Gamál Abdel Násir egyptským prezidentem.

28. červen: Polsko: Poznaňské dělnické povstání potlačeno vojskem.

1. červenec: Gottfried Benn †

21. červenec: Spolková republika Německo: Zákon o branné povinnosti.

26. červenec: Násir zestátnil Suezský kanál.

14. srpen: Bert Brechtt

16. říjen: Franz Josef Strauß spolkovým ministrem obrany (květen 1961 »aféra Fibag«, říjen 1962 »aféra Spiegel«, vystřídán Kai-Uwem von Hassel).

17. říjen: první velká jaderná elektrárna uvedena do provozu (Calder Hall, Velká Británie).

23. říjen – 11. listopad: Maďarsko: Povstání pod vedením Imre Nagye potiačeno sovětskými ozbrojenými silami. Imre Nagy později popraven.

29. říjen: Izrael obsazuje Sinajský poloostrov.

31. říjen: Anglické a francouzské letecké útoky na Egypt.

Čistý příjem soukromých domácností ve Spolkové republice: 108,4

miliard DM (1951: 67,8 miliard DM).

V novinách »Märkische Volksstimme« (NDR) je vyhláška pro nemocné rakovinou podepsána okresním pověřencem pro nádorová onemocnění.

Wolfgang de Boor: »Farmakopsychologie a psychopatologie«. Spotřeba uklidňujících psychofarmak v USA: 1 miliarda tabletek za rok.

Divadlo: Poprvé od roku 1876 pískání ve festivalové budově v Bayreuthu během šokující inscenace »Mistrů pěvců norimberských« Wielanda Wagnera. Friedrich Dürenmatt: »Návštěva staré dámy«; John Osborne: »Ohlédni se v hněvu«.

Knihy: H.v.Doderer: »Démoni«; Vladimír Dudincev: »Nejen chlebem živ jest člověk«; Jürgen Thorwald: »Století chirurgů«; »Svět, ve kterém žijeme – Dějiny přírody naší planety« (LIFE), německý celkový náklad tří verzí: více než 1 milión; Anne Golonová: »Angélique«.

Filmy: »Válka a mir« (USA), »Baby Doll« (USA, E.Kazan); »Červený míč« (Francie); »Hejtman z Kopníku« (Spolková rep., Helmut Käutner).

Šlágry: »Stesk« (Freddy), »Love me tender« (E. Presley).

– -–--–--–--–--–--– –

Osm vteřin šumění ve sluchátku. Ten má dobrý spánek, ten Wenzel, pomyslel si Jakub, nohu přehozenou přes nohu, škrábaje se na břichu. A moc pěknou vilu nahoře v Taunusu. Šoféra. Velkého mercedesa. Zaslouží si to. Po té dřině. Vždyť já mám také svůj zámek v Bavorsku…

»Jakube?«

»Vzbudil jsem tě, co?«

»Ty hnusná…«

»Odpusť! Ale musel jsem tě zavolat! Je to velice důležité! Nestrpí odkladu! Musíš se okamžitě spojit s těmi lidmi, kteří nám navrhli stavbu té obrovské kliniky…«

»Tu jsi přece odmítl!«

»Teď už ji právě neodmítám! Přece můžu měnit své názory! Jen blbec má pořád stejný názor. Zahájíš jednání. Postavíme velkokliniku na všechny choroby!«

»Proč?«

»Právě jsem málem umřel. Nic vážného, nerozčiluj se. Ale chci něco takového mít. Pro případ, že by se jednomu z nás někdy něco vážného… všechna oddělení… jen prvotřídní odborníci… financování domluvíš s Franzlem Arnuschem… tím myslím peníze z paragrafu 7d… jako u lodí…«

»Člověče, velkoklinika! Víš ty, co ta stojí?«

»Jasně. Hodně. Ale já ti něco povím, Wenzele. Naslouchej pozorně a nikdy to nezapomeň: Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou. Slyšels?«

»Vždycky dva kroky před svou dobou. No a?«

»Za pár let budou všichni volat po takových velkých klinikách! Máme vůči občanům odpovědnost!«

»Od kdy?«

»Co to má znamenat? Ty nemáš sociální svědomí?«

»Okay, přestaň se rozčilovat. Tak tedy velkopoliklinika. Jak si přeješ.«

»Kdo to je, kocourku?« Dívčí hlas.

»Co to bylo?«

»Nic. Kýchl jsem.«

»Nešvindluj! Máš u sebe někoho!«

»No a?«

»Proboha, buď opatrný!«

»No dovol, to je slušné děvče!«

»Ne proto. Nacpal ses hodně při večeři?«

»Jakube, a ty jsi docela určitě v pořádku?«

»Mluvím jako tvůj přítel, ty moulo! Já, já jsem se přežral a potom šoustal. A přitom jsem málem skapal.«

»Jak to že?«

»Astma z přejedení. Vůbec to není k smíchu. Člověče, jen si dávej pozor! To existují věci! Ach, při té příležitosti: V naší klinice musíme založit také ústav k průzkumu všech druhů a odrůd sou…«

»Eh?«

»Sexu, ty jelito… Sexuální praktiky… Sexuální poruchy… Homouši… Lesby… Normální… Obojetní… Bi… Je toho celá hromada… A je to tak obrovsky důležité.«

»U tebe to tedy už začalo. Chudinko Jakube…«

»Člověče, kdybys věděl, co jsem právě zažil! Ještě pořád se mi třesou kolena… Jak se jmenuje ten proslulý doktor v Anglii, který se vrhl na sex… teď jsem zapomněl jeho jméno… Fergusson! Fergussona musíš okamžitě angažovat! Jakub je vždycky dva kroky před svou…«

»Člověče, Fergusson je celebrita! Má Nobelovu cenu! Ten dostává jmění!«

»Tak mu zaplatíme dvojnásobek! Neodmlouvej! Dělej, co ti říkám! Kup ho, spoléhám na tebe. Koupíme všechno! Všichni další lékaři musí být taky vždycky jen nejlepší! Jakub Formann kupuje jen nejlepší zboží! Vždycky! Došlo?«

»Kocourku, co je to za otrapu, že nás uprostřed…«

»Drž hubu! Ne, ty ne, Jakube!«

»Takže spoléhám ne tebe! Teď musím do Hamburku! Hotel „Atlantic“! Očekávám hlá… hlášení o splněném úkolu!«

»Hošku, jdi si už lehnout! Vždyť už jen stěží můžeš mluvit, jak jsi unavený!«

»Unavený? Já? Ani trochu! Jsem tak svěží jako už dlouho ne…«

Jakub dokázal právě jen hodit sluchátko do vidlice, pak se zhroutil na postel, do nejhlubšího spánku. Elektrické světlo svítilo dál. Jakub příšerně chrápal. Snil o dopravních omezeních…

9/

»Zde je RIAS Berlín, svobodný hlas svobodného světa! Dobrý den, dámy a pánové. Časové znamení ohlásí čtrnáct hodin. RIAS Berlín přináší zprávy… Po zrušení berlínské blokády narušuje lidová policie ze sovětské zóny ode dneška, od půlnoci, novými šikanami život v rozděleném městě. Na vodě, po souši a ve vzduchu vstupují v platnost takzvaná dopravní omezení…«

To bylo první, co slyšel Jakub Formann, když po návratu ze Sovětského svazu kráčel k jedné vile v Grunewaldu, Západní Berlín. Hlas rozhlasového hlasatele se rozléhal velkou zahradou. Podával zprávu o kontrolách na dálnici, o odmítnutých šoférech velkých nákladních vozidel s potravinami, o narušování letecké dopravy ve třech vzdušných koridorech, o vlečných člunech, které byly zastaveny na Sprévě…

Jakub vstoupil do vily, jejíž adresu dostal. Našel svého hlavního autora v knihovně v prvním patře. Tady stálo u otevřeného okna rádio, z něhož vycházel hlas hlasatele stanice RIAS. Bylo krásné červnové ráno roku 1949.

Od doby, kdy byl Jakub naposledy v Berlíně – onoho dne přibližně před čtyřmi týdny, kdy skončila blokáda – se leccos změnilo, i když ne v Berlíně: ze západoněmecké Trizonie vznikla Spolková republika Německo – ale příliš se tím vlastně nezměnilo.

Klaus Mario Schreiber bušil jako šílenec do kufříkového psacího stroje. Přirozeně stála vedle něho láhev whisky.

Poloprázdná.

»Dobrý den, Schreibere!« řekl Jakub hlasitě.

»Halo, šéfe. Kde… kde jste vě… vězel? Tady… j… je po vás vy… vyhlášeno pá… pátrání!«

»Idioti! Proč vlastně? Sbalili mě Rusové. Ostatně moc milí lidé. Omylem jsem zajel do demokratického sektoru. Nic zlého se nepřihodilo za ty čtyři týdny. Ale co tu děláte vy?«

»Nový seriál. Ce… celostránkový. Per… Persil zůstane…, pardon: Berlín zůstane B… Berlín. Hr… hrdinská od… odvaha a ch… chvalozpěvy n… na ostrovní město, fro… frontové město s s po… početnými sr… srdceryvnými soukro… soukromými o… osudy ně… některých li… lidí. M… mám u… ucho na srdci lidu! V… výše ná… nákladu v Berlíně je p… pořád d… dost nízká. T… tohle po… pofrčí! P… příště mu… musíme vzpomenout na… našich be… bezejmenných hrdinů. Sta… statečné ž… ženy v tro… troskách B… Berlína! P… pak ge… geniální m… muži. J… jen se po… podívejte n… na sebe, še… šéfe! Zá… zázrak! P… plánuju d… daleko do… dopředu. V… vidím už všechna té… témata před svým v… vnitřním zra… zrakem. A… ano! Ně… Německo, Ně… Německo nade všecko!«

»Kdo? Co?«

»N… no my! C… císař Vilém a Hi… Hitler t… to slíbili t… teprve t… teď jsme t… toho do… dosáhli: Jde… jdeme vstříc skvě… skvělým ča… časům! T… teď to za… začíná! Má… máme c… co do… dohánět! Žrá… žrádlo. Po… pořádně se na… nažrat. A… až nám to poleze i u… ušima. Chla… chlast. Pořádně se na… nachlastat. N… no a p… pak stavět. Stavět. Stavět. A b… baráky si faj… fajnově zařídit. Na… nábytek a ko… koberce a o… obrazy na zeď A au… auta! Po… pořádná fá… fára. E… elegantní. N… ne takové kraksny na dře… dřevoplyn. A… ale takové, co mají a… amíci. O… ovšem ně… němec ké vo… vozy. Každý Ně… mec ně… německé auto. A p… pak, še… šéfe, p… pak to te… teprve začne!« Jakub ztratil řeč a jen zíral na svého Klause Maria Schreibera, který nebyl k zastavení.

»Ko… kolik ze… zemí jsme přepadli? Ju… Jugoslávii! Ře… Řecko! F… Francii! Pře… přepadnem je zno… znovu! Mí… mírumilovně! E… elegantními au… auty! E… elegantními le… letadly. Na Ri… Riviéře se bu… budou u… čit německy, j… jen po… počkejte, še… šéfe! U… už to vidím ty re… restaurace: Zde se mlu… mluví ně… německy. Zde čepujeme ně… německé pivo. U… už slyším tou… toužebný zpěv na ce… celém světě: P… proč je na Rý… Rýně tak krá… krásně!«

»Přestaňte se vznášet, Schreibere!«

»Vždyť říkám, že plá… plánuju bu… budoucnost. Mu… musím! Po… pochopitelně všech… všechno po… postupně. Při… přijdou i vzpo… vzpomínky. U… už to nebude dlouho tr… trvat. Na… naši sta… stateční chlapci! Vel… velmi lidsky, a… ale strhující. Dok… doktorka od Sta… Stalingradu. Do… dobrý ti… titulek, co? Sbí… sbírám nadpisy na příštích de… deset let. Na… naši u… udatní letci! Jeden se pro… probil! A… ale vždycky fé… férově! Ta… taky sta… stateční protivníci! Tajga, tajga! Do… dokonce i Ru… Rusové byli lidi! Ale ano! Lidsky, šé… šéfe, lidsky! A ponorky! Ka… kapitáni na po… ponorkách! A při… přirozeně by… bychom vá… válku vyhráli, kdy… kdyby…«

»Kdyby co?«

»T… to je… ještě… momentálně nevím. U… určitě mě a… ale něco fa… famózního na… napadne. Ne… neklesáme na mysli, Schrei… Schreiber ně… něco v… vymyslí. Tra… tragedie ví… vítězného pádu! Vy… vyskočte, kama… kamarádi, mu… síme zpátky! A vra… vrazi… ne, ne tamti, a… ale ti, co vraždí dnes… v ci… civilu. T… ten na hranici zón, j… jak vraždí že… ženy! J… ještě je… jeden titul: Vždycky, když pa… padá mlha. Pri… prima, co? „Vždycky, když“ je vždycky dobré. Dobrá story má vždy tři vě… věci; krev, va… vagínu a ná… národní vlajku.« Hlasatel RIASU: »… všechny noviny ve spolkové republice ocenily v komentářích a zprávách vynikající výkony zemřelého leteckého konstruktéra profesora Donnera, který, jak se dozvídáme, byl včera pohřben ve svém rodném městě Düsseldorfu…«

Jakub vyletěl.

»Donner je mrtvý?«

»Ano. T… to jste ne… nevěděl, še… šéfe? Vy… vypadáte ce… celý ze… zelený. Na… na pijte se tro… trochu whisky…«

»Držte hubu, Schreibere!«

»T… to j… je ale to n… nejlepší na t… takové z… záchvaty sla… slabosti!«

»Hubu držet,« řval Jakub.

Donner mrtvý.

Donner mrtvý…

Donner mrtvý!

»… přípravné práce pro podepsání francouzsko-italské smlouvy o celní unii…«

Pozdě. Teď jsem neslyšel nic dalšího, protože tenhle zatracený pablb mi do toho kecal.

»Vy zatracený blbe! Teď jsem nemohl poslouchat dál. Vy nemáte tušení, co pro mě znamenal profesor Donner! Co pro mě udělal!«

»Po… pochopitelně vše… všechno v… vím, še… šéfe, ne… nerozčilujte se. V… všechno se d… dočtete v při… příštím č… čísle. B… byl jsem t… tam se Senkmannem, n… na pohřbu. V… velké fo… fotografie a dlou… dlouhá reportáž j… jsou už ve vý… výrobě! Do dojemné výjevy u ro… rodinného hrobu. Pro… projev je… jednoho stí… stíhače. Ge… génius, tenhle Donner. N… no, vždyť jsem t… to ří… říkal: ja… jasně by… bychom vy… vyhráli válku! Ale jak! Kdy… kdyby se ti druzí ne… nebránili a ne… nestříleli zpá… zpátky! Génius! Sa… samí géniové! Sa… samí ge… geniální ge… generálové! Kdy… kdyby to H… Hitlerčík těm ge… generálům vše… všechno nezkazil. O… ostatně tam b… byla i j… jedna dáma. Z Ra… Rakouska.« Schreiber hvízdl.

»Co to má znamenat?«

»Pardón, še… šéfe. Ja… ko u… uznání. Fan… fantastická žen… ženská. Po… počkejte, j… jak se j… jen jmenovala… Ju… Julia Martensová. Ří… říkala , že j… ji znáte.«

»Jistě! No a! Člověče, Schreibere, vymáčkněte se laskavě trochu rychleji. Mluvil jste s paní Martensovou?«

»A… ano, m… měli jste ně… nějaký spo… společný po… podnik s vejci, n… ne? Dá… dáma se p… po vás ptala. Ad… dala mi svou adresu.«

»Tu znám. Theresienkron u Lince.«

»A… ani ná… nápad. Dü… Düsseldorf.«

»Co?«

»Pře… přestěhovala se! Už d… dost da… dávno.« Schreiber vytáhl z kapes kvanta nejrůznějších předmětů a položil je na stůl. »Kru… krucinál, k… kde je ta a… adresa?«

Jakub zahlédl černé hedvábné dámské kalhotky s něžným červeným lemováním, které Schreiber rovněž vytáhl z kapsy a položil na stůl.

»Co to je?«

Schreiber se na kalhotky skoro ani nepodíval.

»T… to nic.«

»A já myslel, že pracujete!«

»T… to t… taky dělám. Do úpadu, š… šéfe! A… ale když si to tě… tělo žádá… Kro… kromě t… toho po… podvádím všechny ženské se svou šrajbmašinou!«

»Stejně, jste docela pilný, ne?«

»O ano, ano. Ale j… jen s dámami z nej… nejlepší společnosti.«

»A vaše akné dámy neruší?«

»Na b… bimbasu akné nemám! Tedy, to j… je příliš!«

Jakubův pohled zabloudil na Schreiberův stůl. Zahlédl tři knihy, na nichž stálo Schreiberovo jméno, mechanicky je vzal a četl: »DIVÍM SE , ŽE JSEM TAK VESELÝ, NEVIDITELNÝ CHLÉB, ŘEKNU VŠECKO.«

»To jste taky napsal?«

»J… jak to, taky? T… to jsou moje první ro… romány, co ne… nešly n… na odbyt. Je… jednoho dne p… půjdou, č… čistě otázka tr… trpělivosti. S m… mým talentem. P… píšu právě nový román.«

»Vy píšete i romány?«

»Mu… musím š… šéfe. Jenom OKAY a to… totálně zblbnu. Je… jednoho dne, uvidíte…«

»Jak se jmenuje váš nový román?«

»KDO OCHRÁNÍ MILENCE? Do… dobrý titul, co? P… proklatě d… dobrý román. J… jak říkám, j… jednoho dne. Ha! Tady! Ve… vezměte si t… ten lístek! Ulice hraběte A… Adolfa 312. Schreiber ni… nikdy nic neztratí!«

»Telefon?« Jakub byl vzrušený.

»Ještě ho ne… nemá. Te… teprve ho dostane. C… co je? Š… šéfe! K… kam tak letíte? J… e fuč. Z… zřejmě je v tom láska.« Schreiber upil z láhve, protože cítil hrozivě se blížící nával střízlivosti, který musel okamžitě potřít. To má člověk z toho, když moc dlouho žvaní a nedává na sebe pozor a celých deset minut se nenapije. Nezodpovědné. Po mohutném doušku pohladil knihy a řekl absolutně plynule: »Divím se, že jsem tak veselý…«

10/

MODELY JULIA.

To stálo velkými neonovými písmeny nad výlohou obchodu. Byl to krásný obchod. Jakub si s úžasem prohlížel šaty ve výloze. V obchodě pracovaly dvě prodavačky. Byly tam tři zákaznice. Lidé strkali do Jakuba, který měl pod paží čtvercový, tenký a krásně zabalený dárek. Ulice hraběte Adolfa byla už zas velmi živou ulicí, vynikající místo pro obchody.

MODELY JULIA.

Nepochopitelné. Zajíc se odstěhoval z Theresienkronu a otevřel si tu obchod! Elegantní obchod. Bezvadné šaty. No ano, vkus Julie měla vždycky. Ale vajíčka! Vajíčka v Theresienkronu! Jak mohla nechat vajíčka ve štychu? To bych si o zajíčkovi nebyl pomyslel.

Do Jakuba už zas někdo strčil. To ho přivedlo k poněkud rozumnějším úvahám. Vždyť já sám jsem nechal vajíčka v Theresienkronu taky ve štychu. Taky jsem odešel a dělal jiné obchody. A jak jiné! Kde všude jsem byl! A pořád jsem během těch let chtěl zpátky do Theresienkronu. Nebo jsem aspoň chtěl zavolat nebo napsat. Udělal jsem to? Neudělal. Zabýval jsem se a pořád ještě zabývám až příliš svou válkou. Povídali, že mu hráli, bud upřímný, Jakube: si svině. Obrovská svině. Svině sviňácká. Člověku je k zblití, když si uvědomí, jak ses vůči zajíčkovi zachoval…

»Hergot, dávejte trochu pozor…«

»Vy dávejte pozor! Zavazíte tu, čumíte jak ovce a nevidíte neslyšíte!«

Jakub sevřel pěsti. Ze zlosti sám nad sebou vyrazil na mladíka, který měl helmovitou frizúru, dlouhé kávově hnědé sako, proužkované ponožky a semišové boty.

»Hned si budete shledávat zuby…«

»Hej! Dejte ty pracky pryč! Pomoc! Pomoc! Detleve! Kurte! Karl-Heinzi! Ten hajzl se na mě sápe!«

Jakub měl najednou kolem sebe čtyři mladíky, kteří v něm vzbuzovali intenzívní pocit, že naprosto nepochopili úmysly milého Pánaboha, které ho vedly ke stvoření ženy…

Pánové pederasti stáli před, vedle a za Jakubem, k nim se přidružil ještě jeden starý. Měl prsteny a náhrdelníky a dlouhé vlnité vlasy a nejvíc se rozčiloval: »Drž pěkně klapačku, jo? Kecat a dělat kravály, to by se ti tak hodilo! Padej, nebo! Máme taky svou čest! Co proti nám máš?«

Jakub mrkal.

»Nic proti vám nemám! Vůbec nic! Ten lempl tady do mě strčil.«

»Cos to říkal? Lempl?« vyvřískl staroch.

»Lempl,« odpověděl Jakub, celý bez sebe, ale nikterak kvůli oněm hedvábným hošíkům nebo kvůli tomu starému moulovi, nýbrž kvůli štítu MODELY JULIA. MODELY JULIA! »Tak jedem, « vykřikl Jakub na prvního mládence. »Něco jste ode mne chtěli! Já nebiju první. Já čekám! Vy jste na řadě! Ale pak něco zažijete, všichni sakumprásk!«

»Dejte mu na kebuli,« zavyl staroch s řetízky.

Zastavil se u nich muž, který vypadal jako ringový zápasník.

»Co se tu děje? Co tu vyvádíte?« zeptal se přívětivě.

»Já jsem nic neudělal!« ječel staroch.

»Hubu drž, teplajzníku,« pronesl zápasník procítěně. Rozpřáhl se a prvnímu z prostořekých hochů jednu vrazil. Velmi jemně. Ten se odpotácel dozadu, do náruče svých přátel a rozplakal se.

»Oh, oh, to bolí…« zbývající pánové mu útěšlivě domlouvali.

»Děkuji,« řekl Jakub zápasníkovi.

»Bylo mi potěšením, pane Formanne.«

»Vy mě znáte?«

Obr zářil.

»No jasně!«

»Odkud?«

»Čéče, nevzpomínáš si na mě? Né, to vidím, ani nemůžeš. Já byl jeden z těch válečnejch zajatců, co sme s tvým kámošem Ottou makali v antverpským přístavu a udělali ten fígl s gumama…«

»Ach, odtud!«

»Jo. A ty si skutečně mý mámě poslal balík CARE. Jsi slavnej člověk, to vím. Tenkrát si byl jen šíbr. Teď už si z branže. Ale tehdá si byl třída. Nikdy ti to nezapomenu. Až budeš někdy potřebovat pro tebe sem tu dycinky.«

»Děkuju. Kde?«

»Düssedorf neznáš, co? Jsi tu cizí? Vidím na první pohled. Co si asi pomyslíš o Düsseldorfu, panebože? Ty zatracený homouši! Ausgerechnet po ulici hraběte Adolfa se musej klackovat. Jsou jich tu houfy. Všechny židle obsaděj. Vostuda je to! Musíš nutně zajít do Eskvajru. Tady na ulici hraběte Adolfa. Mám bezva šéfa, Carla! Tam dělám. Každou noc. To je klid a pokoj, pane Formanne. Seznámím tě s Carlem a pak spolu něco vypijem.«

»Povězte mi, víte něco o tom, co dělá Otto Radtke a kde bydlí?«

»Eště furt je v Duisburgu, pane Formanne. Jsem s nim průběžně ve styku. Taky není ženatej stejně jako já. Pěkná blbost – ženit se. Pardón. Nejsi náhodou…«

»Ne, ne. Nemohl byste se Otty zeptat, jestli by pro mě nechtěl pracovat?«

»Pro tebe? No jasně! Taky bych to hned udělal! Ale jaká by to byla práce?«

»Šofér. Můžu jezdit docela dobře sám, ale…«

»Ale seš na to moc velký zvíře, jasně. To nejde. Jasně, že potřebuješ šoféra, aspoň jednoho! Kde tě může Otto zastihnout, pane Formanne?«

»Nejlíp přes redakci OKAY v Mnichově, tam vždycky vědí, kde jsem.«

»Promptně vyřídím, pane Formanne, no a jak to… nemůžeš zajít do Eskvajru?«

»Kam?«

»Áha, asi nemám tu nejlepší výslovnost. E-es-kvé-ú-i-er-e!«

»Esquire?!«

»No jasně! Tak přijdeš!«

»Pokusím se. Vaše ctěné jméno? Tehdy jsem se nemohl seznámit osobně.«

»Bodejť. Theo.«

»Theo jak?«

»Theo stačí, pane Formanne, Eskvaja-Theo. To je pojem.« A nyní se Esquire Theo obrátil na bobánky, kteří tu ještě postávali, poněkud vyvedení z míry:

»Vy opičáci, zmizte z fleku a nedělejte ostudu po ulicích! Nevíte, že Düsseldorf je malá Paříž? Huš!« Bobánci se s ječením rozprchli. »Takže nashle v Eskvaje, bylo mi ctí.« Theo smekl, Jakub mu srdečně potřásl pravicí, pak vešel do obchodu. Znovu se zadumal. Ach, tady je to ale pěkné! To všechno zařídil určitě sám zajíček! Ten měl vždycky takový vkus! To je stejně nejlepší ženská ze všech. A co jsem udělal, já pablb?«

»… přání, prosím?«

Jakub se vylekal. Jedna z pohledných prodavaček ho oslovila. Usmívala se. Jakub ze sebe s námahou vypravil: »Je tu paní Martensová? Jsem… její starý známý. Dlouho jsem ji neviděl…«

»Paní Martensová odešla před čtvrt hodinou nahoru.«

»Kam nahoru?«

»Bydlí zde v domě. Čtvrté patro vlevo.«

11/

»Ano?«

Jsou lidi, ze kterých je člověku od prvního pohledu na blití. Což platilo i pro mladého muže, který otevřel dveře na moje zazvonění.

»Dobrý den. Bydlí zde paní Martensová, prosím?«

»Jistě. Proč?«

»Protože bych s ní chtěl mluvit.«

»V jaké záležitosti?«

»Do toho je vám pendrek,« vyhrkl bezděčně Jakub a sevřel pěsti. Jeho nový přítel Theo mu vlil odvahu.

Co je to vůbec za chlápka? Vysoký, štíhlý, mandlové oči, snědý a přespříliš pečlivě učesaný. Bezvadný oblek. Zřejmě si myslí bůhvíco není. Asi mu trochu provětrám faldy. Jakub popošel o krok. Vtom se ozval hlas: »Kdo je tam, Erichu?«

Bože, bože, zajíčkův hlas! A už tu byl i zajíček sám, božebožebože. Julie vyšla z pokoje do předsíně. Ona je ještě krásnější než dřív, pomyslel si Jakub hořce.

»Dobrý den, Julie,« řekl bodře. (Zajíčka radši vynecháme, co když je s tím mamlasem sezdaná, co člověk může vědět?)

Žádná odpověď.

»Julie! To jsem já! Jakub!«

Ještě stále žádná odpověď.

»Myslím, že paní Martensová vás nechce přijmout,« řekl mladý pán. Měl na sobě modrý dvouřadový oblek se vzorkem rybí kosti, ramena mocně vycpaná.

»Kuš!« Jakub ho odsunul ke straně a šel k Julii. Úplně malým, strašlivě tenkým hláskem (Jakubovi málem puklo srdce) řekl zajíček: »Dobrý den, Jakube.«

»Přijíždím z Berlína. Tam jsem slyšel, že chudák profesor Donner je po smrti a že měl tady pohřeb. Taky jsem slyšel, že jsi teď tady, a tak jsem si řekl, hned sem zajedeš – letadlem PAA. Kdybys věděla, jakou mám radost, že tě zas vidím, Julie! Já vím, co chceš říct! Zachoval jsem se jako svině, strašlivě toho lituju. Děsně. Víš… já byl věčně na cestách, Julie, věčně, pořád nějaké kšefty…« Až teď mu definitivně došel dech.

»Já vím,« řekl zajíček tiše a smutně. »Já vím, cos všechno v posledních letech stihl udělat, Jakube. Vždyť to bylo v novinách. Je z tebe slavný muž. Gratuluji ti k tvé velké kariéře! A ta bude ještě větší, vzpomeň si na moje slova.« Mamlas si odkašlal. »Promiň, Erichu. To je pan Jakub Formann, o kterém jsem ti tak často vyprávěla. Jakube, to je pan Erich Fromm. Co se děje, nepodáte si ruce?«

Nechtělo se ani jednomu, ale udělali to, velmi váhavě a velmi laxně. Jakub se musel velmi zdržovat, aby neřekl: »Ach, pan Fromm, vynálezce prezervativů.«

»Nemyslela jsem si, Jakube, že se ještě někdy uvidíme,« řekl zajíček a vešel do pokoje. »Posaď se, prosím.«

Jakub sebou praštil do širokého moderního gauče. Všechno tu bylo moderní – nábytek, malý domácí bar, gramofon…

»Jak tě něco takového mohlo vůbec napadnout?«

»Ach, Jakube. Radši toho necháme, prosím.«

»Ne, toho nenecháme. Já… ty… celá léta… do háje, proč se neposadíte?«

»Erichu, musíš do ateliéru,« napomínal zajíček a hleděl zamilovaně na toho slimáka.

»Mám ještě chvilku čas,« oznámil pan Fromm a sedl si. Julia sklesla do jednoho křesla. Ticho. Děs, pomyslel si Jakub. Za všechno můžu já…

»Erich je herec, Jakube. U filmu. Nejčastěji hraje u společnosti CYRIO. Určitě ji znáš.«

»Nikdy jsem neslyšel,« lhal Jakub.

»Je to jedna z velkých filmových společností.«

»Aha. A tam hraje pan Fromm.«

»Jestli proti tomu nic nemáte, pane Formanne.«

»Co to má znamenat, pane Fromme?«

»Jsou lidi, kteří se ohlásí, než přijdou na návštěvu, víte to?«

»Paní Martensová ještě nemá telefon.«

»Lze poslat lístek.«

»Přiletěl jsem co nejrychleji, abych svému příteli, profesorovi Donnerovi přinesl věnec.«

»Ten už je dávno pohřbený. Na Severním hřbitově.«

»To vím. Chci mu na hrob položit věnec.«

»Tam jich leží. Co si myslíte, tady se objevilo honorace! Byla to ohromná sláva. My jsme pochopitelně taky položili velký věnec…«

»Jak to my?« Jakubova jizva, se rozbušila. »No, Julia a já,« vysvětlil pan Fromm. »Copak vy jste profesora znal?«

»Až v rakvi.«

»A proč říkáte Julii Julia?«

»Protože se tak jmenuje, pane Formanne.«

»Hergot, vy jste snad s Julií příbuzný?«

»Zatím ne, ale…«

»Co to má znamenat?«

»Jsem její snoubenec,« prozradil pan Fromm. S důrazem. Velký bože.

Jakub se podíval na zajíčka. Ten sklonil bezmocně hlavu. Pan Fromm si nehtem poklepal po sněhobílých zubech. Tedy, v životě jsem neslyšel odpornější zvuk, pomyslel si Jakub. Hezoun hnusná.

Hezoun si ho nepřívětivě změřil. Velmi nepřívětivě.

12/

Pak strastiplná čtvrthodina.

»Erichu, teď už ale musíš opravdu jít,« řekl zajíc. »Ředitel Mühsam je v ateliéru. Víš, že mu ten nový film leží obzvlášť na srdci.« Zajíc se podíval na Jakuba. »Je přítomen dokonce i při zkouškách kostýmů a stará se především o pana Fromma.«

»Jak interesantní,« prohlásil Jakub tónem, o němž se domníval, že je sarkastický.

Erich vstal.

»Ano, máš pravdu, skutečně musím…« Pan Fromm se podíval na Jakuba. »A co tady s tímhle?«

»Tenhle tu ještě chvíli zůstane,« řekl Jakub velmi tiše.

»Tedy, jste vy ale drzý! Nejdřív se sem vecpe neohlášený a pak…«

»Erichu, prosím! Nebuď dětinský! Nemůžu tak starého známého jako je pan Formann přece vyhodit jen proto, že ty musíš do ateliéru.«

»Právě,« stvrdil Jakub.

Mladistvý hrdina se na něho podíval jako kousavý teriér. Už jen schází, aby vrčel, pomyslel si Jakub. Pak hezoun hnusná pokrčil rameny. Pak Julii líbal před Jakubovýma očima. Dlouho a vroucně. Pohladil ji po vlasech. Políbil jí ruce. Zevnitř i zvenku.

Jakub seděl a trpěl. Konečně ten hezounský hnusák vypadl. Znovu ticho. Jen zezdola sem tlumeně zazníval dopravní ruch.

»Snad to bude opravdu lepší, když taky půjdu,« uvažoval Jakub nahlas.

»Ne!« Julie se vzmužila. »Teď už necháme toho divadla a přestanem se chovat jako děti, ano? Jsi zklamaný. Jsi rozzuřený, že u mě žije jiný muž…«

»Správně! Apropó: Žije jen s tebou, nebo taky z tebe?«

»Jsi dost nevkusný, Jakube.«

»Byly doby, kdy jsem byl tvůj medvěd!«

»Ty už jsou dávno pryč, tyhle doby, Jakube. Taky byly doby, kdy jsem byla tvůj zajíc.« Najednou Julie vyskočila a zapřela si ruce do boků. »To je báječné! Lítáš si po celém světě, vyděláváš milióny a spíš se stovkou ženských…«

»Sto jich nikdy nebylo!«

»Nepřerušuj mě! Spíš se stovkou ženských a nedáš o sobě slovíčkem vědět. Ani telefon, ani dopis, ani řádeček, ani zprávička, nic, nic, nic. Profesor umře. Ano, pak přijedeš! Řekla jsem ti, abys mě nepřerušoval! Takže si to spojíš s návštěvou u mne, že? Velice praktické! Jen neztrácet čas. Teď tu jsi a pohoršuješ mě. Ještě by tak scházelo, abys mi vyčetl, že tě podvádím!«

»Milé dítě, abys mě mohla podvádět, tak to bys musela spát se Stalinem a ne s takovým nedomrlým nýmandem.«

Julie byla pobouřena. »Erich není žádný nedomrlý nýmand! Erich je… je… je…«

»No, no, no, tak co je? Vidíš, sama nevíš!«

»Samozřejmě že vím! Báječný člověk je, který mě upřímně miluje – takový je!«

»Haha.«

»Udělej ještě jednou haha a vyhodím tě! Vytrpěla jsem si dost za tu dlouhou dobu, co jsem na tebe čekala v Theresienkronu.« Vytryskly jí slzy. Jakub vyskočil a chtěl ji přivinout k sobě. »Nedotýkej se mě, nebo budu křičet!« Jakub ustoupil. »Máš kapesník?«

Podal jí ho. »Děkuji.« Vysmrkala se. A pak zas oba seděli. »Zajíc a medvěd patří k sobě – to jsi tenkrát říkával, když se nám všem ještě dařilo mizerně. Když jsi nic neměl a já nic neměla. Když jsme se museli z té mizérie škrabat. A vyškrabali se! Když jsi mě potřeboval!«

»Zajíci, řekni ještě jedno takové slovo a opravdu, jak jsem v životě ženskou neuhodil, já ti jednu vrazím!«

»Tak mě uhoď! Uhoď mě! Tak to bude v pořádku! Teď ukazuješ svou pravou tvář!«

»Promiň!«

»Nemusíš se omlouvat. Vůbec netušíš, jakou službu jsi mi prokázal! V prvních dobách jsem si myslela, že bez tebe musím umřít. Ano, umřít. Hodná paní Pröschlová, ta z toho byla zoufalá stejně jako já. Dej mi ten kapesník!«

»Zajíci, můj milovaný zajíci…«

»Nakonec jsem běžela dokonce do kostela a modlila se…« Zajíc pokýval hlavou, zděšený sám nad sebou. »Ano, modlila se! Tak daleko jsi mě dohnal!«

»Hrůza! Tys vstoupila do církve?«

»Stejně to nepomohlo! U mě milý Pánbůh nikdy nefungoval, pokud šlo o tebe!«

»U toho napomádovaného panáka, u toho funguje, co?«

»Tys řekl napomádovaný panák?«

»Ano, řekl. Je snad něco jiného? Jeden? Tři! Vždyť tě jen využívá, zajíci! Že to taková chytrá žena jako ty nevidí!«

»Drž pusu!«

»Ani mě nenapadne! Stačí se podívat na ty jeho vychytralé oči a ty úzké rty…«

»Nemá žádné vychytralé oči! Ani tenké rty!«

»Ale má!«

»Nemá!«

»Ale má!«

13/

Za deset minut se oba uklidnili do té míry, že spolu dokázali normálně hovořit. Většinou mluvila Julie. Výrazně neutrálně. Profesor Donner ustavičně experimentoval, dozvěděl se Jakub. Julia nakonec ztratila veškerou naději a zařídila se podle profesorovy rady. Zničí ji to, jestli zůstane v Theresienkronu a bude pořád truchlit po Jakubovi – po tom Jakubovi, o němž občas četla v novinách a slyšela v rádiu. Musí pryč, řekl Donner. Daleko odtud! Mezi jiné lidi! Musí na Jakuba zapomenout! Zapomenout na vajíčka! Ale jak? A kam jít?

Do Porýní! Tam musí Julie jít, radil profesor Donner. Tam to teď frčí. A Donner hlomozil: Velcí i malí průmyslníci a velcí i malí obchodníci našli opět půdu pod nohama. Angličani a Francouzi sice ještě vesele demontují, na druhé straně však Američani mocně pumpují miliardy do průmyslu a pečují o jeho obnovu. Není divu: Západoněmečtí politikové jim totiž slíbili, že toto nové Německo se stane jejich nejvěrnějším spojencem proti komunismu a proti Rusům v případě, že by všechno mělo vypuknout znovu. Pánové průmyslníci brzy zjistili, že Düsseldorf je báječné místo pro reprezentativní kanceláře a příjemná rozptýlení. Jejich ženy dospěly k témuž názoru. Byl to výsledek západoněmeckých daňových zákonů. Jestliže měl člověk peníze, mohl jet do Düsseldorfu a tam utrácet – což znamenalo: vydávat nezdaněné příjmy způsobem, který byl pro finanční úřad nekontrolovatelný.

»Dříve bylo devadesát procent konfekce v Berlíně,« vykládal zajíc, vážně a vyrovnaně. »S Berlínem je ámen. Tudíž velmi mnoho podniků z konfekční branže se přestěhovalo do Düsseldorfu. Velké firmy se spojily do ZASDO…«

»Do čeho?« (Však já ji zlomím, to přece není jinak možné.)

»Zkratka pro: Zájmové sdružení dámského odívání. Úspěch první prodejní výstavy byl velkolepý…«

»Vím, vím,« tvrdil Jakub. (A pomyslel si: A taky vím, jak zajíčka lapím. Odporný hezoun zkysne nejmíň na dvě hodiny v ateliéru).

»Profesor Donner mi obstaral úvěry, ten starý dobrák. Ještě pořád splácím. Vlastní peníze jsem měla taky nějaké… no a tak jsem před půl rokem přišla sem a otevřela si ten obchod v přízemí. Jde to báječně,« referovala Julie.

»To mám radost, to mám opravdu radost, zajíčku.« (Ty nohy. A prsa. Pod těmi lehkými šatičkami člověk tuší celé tělo. Vždyť už ho znám… a jak ho znám! Přece jen to byla ode mne mazanost, že jsem přinesl dárek. Až zajíc uvidí dárek… zatím nikdy nedokázal vzdorovat!)

»Teď, po smrti profesora Donnera vede theresienkronský podnik hodná paní Pröschlová spolu s profesorovým nástupcem, kterého Donner ještě sám určil. Ach, málem jsem zapomněla. Přece jen je dobře, žes přišel.«

»Viď?« (Ještě chvilku a dám se do toho.)

»Mluvím čistě obchodně, Jakube! Musíme teď změnit stanovy. Všechny filiálky a podniky mimo Theresienkron, které patřily profesorovi a tobě, patří teď výlučně tobě.«

»A ty?«

»Nechci z toho nic. Mám dost. Naopak – musím ti ještě něco dát!«

»Co?«

»Výsledky profesorových výzkumů! Udělal senzační objevy! Naše slepice teď snášejí nejlepší vejce na světě!« Julie vyskočila a běžela k zdobnému stolku. »Veškeré podklady mám tady uvnitř, hned ti je předám. Je to hromada papírů. Vynálezy jsou už ohlášeny na patentovém úřadě – na tvoje a Donnerovo jméno. Příslušná licence pro Theresienkron je už taky vyřízená. Jde například o takovou věc, jako je blokovač kdákání…«Julie otvírala a zavírala zásuvky, hledala.

»Zajdo, snažně tě prosím! Vidím tě po tak dlouhé době… Miluju tě… Vždycky budu milovat jen tebe! Vezmu tě s sebou! Hned! Ven do světa! Zůstaneme spolu! Vždyť to jsme vždycky chtěli!«

»Profesor Donner pojmenoval svůj vynález blokovač kdákání,« poučoval zajíc Jakuba chladné, jako by Jakub nebyl právě vykřičel svou srdeční strázeň. »Dlouho mu trvalo, než tomu přišel na kloub. Kdákání slepic totiž…«

»Do prčic, se… kašlu na všechny slepice, jen když mě budeš mít ráda! Když si mě vezmeš!«

»Nikdy si tě nevezmu, Jakoubku. Vezmu si Ericha!«

»Toho otrapu? To ti zakazuju!«

»Nemáš mi co zakazovat, Jakube,« mluvil zajíc a listoval v papírech. »Slepičí kdákání, zjistil profesor, snižuje jejich snůškovost.«

»Já tě přece miluju, zajíci! Prosím tě, odpusť mi!«

»Profesor na to přišel po dlouhých výzkumech! Že totiž kdákání snižuje snůškovost. Podívej, Erich jistě není žádná hvězda. Přirozeně má zatím málo peněz. Ovšemže žije ze mne. No a? Je ti něco do toho? Se svými penězi si dělám co chci!«Julia zas vybírala papíry ze zásuvek. »Profesor prováděl sériové zkoušky – celá léta. Tak složitě, že mi je nikdy nedokázal vysvětlit.«

»Miluji tě, zajíci, krucityrkn, copak neslyšíš?«

»S hormóny. Erich je nadaný. Udělá kariéru! A ten ředitel Mühsam má Ericha tak rád! I Edda…«

»Zajíci!«

»… to je dcera ředitele Mühsama, ta Edda. Její třináct. Erich jí pomáhá s domácími úkoly. Opravdu, celá rodina je do Ericha blázen. Bude mít bezvadný start! Ředitel Mühsam mu dá veškeré šance. Už brzy dostane hlavní roli.«

»To je k zešílení! Já ti můžu položit svět k nohám! Koupím ti, co budeš chtít! Co chceš? Řekni! Řekni a budeš to mít!«

»S napůl syntetickými hormóny, víš. Nikdy jsem to nepochopila, ale všechno je přesně popsáno v těch patentových podkladech. Erich je tak hodný. A bude vydělávat spoustu peněz. A pak se vezmeme!« Julie se ještě pořád přehrabovala v jedné zásuvce.

Jakub vstal. Úplně potichu vybalil svůj dárek. Uvidíme, řekl si.

»Je mi to líto, Jakube, že ti dělám bolest. A ty polosyntetické hormóny profesor Donner aplikoval všem našim slepicím!«

»Ten odporný floutek je přece naprostý drek. Ten tě ještě uvede do neštěstí! Vždyť je to úplně obyčejný…« Ne, to jsem neměl říkat. Jen taktak jsem stihl schovat dárek za zády, když se Julie obrátila. Ta je rozčilená! Jak velká je vzdálenost mezi láskou a nenávistí? Milimetr? Dva milimetry? přemýšlel Jakub, zatímco Julie na něho křičela: »Miluju Ericha! Miluju ho, i kdybys měl puknout! Je to skvělý člověk a bude mě nosit na rukou a rozmazlovat mě, jak jen bude moct! Budeme mít dům, žádný procovský, za to útulný, a tři děti.«

»Děti…«

»Ano, tři! Tolik jich chci mít! A představ si, všechny slepice s aplikovanými hormóny oněměly a už nikdy nezakdákaly!«

»Zajíci! Podívej se na tohle! Co je to? To je ta stará zaječí pracička, co mi ji daroval Jesus, tenkrát v Linci, když jsem odjížděl! Zaječí pracička mi vždycky nosila štěstí, skutečně! A proč? Přece proto, že je zaječí, zajíci!«

»A ty slepice ohromně překročily plánovanou snůšku! Každé tři tisíce slepic snesly o sto dvacet tisíc vajíček víc! Představ si to! A nebylo to jen daleko víc vajec, byly i daleko kvalitnější! Nejlepší! Jaká kvalita skořápky! Ten žloutek! Stopové prvky! A Erich je ten nejlepší muž na světě, abys věděl!«

Jakub se plížil podél zdi a užuž dorazil k jednomu modernímu kusu nábytku. Zajíc zatím tahal další a další papíry. Jakub řekl: »Nejlepší muž na světě! Já se potrhám smíchy! Až bude dcerušce pana ředitele patnáct, tak něco zažiješ! Pomáhat při domácích úkolech! Ten si to tedy fikaně vykoumal! A nemysli si, že jsi jediná! Ten tě podvádí, jak zákon káže!«

»Cos to řekl? Podvádí?«

»Ano!«

Vrhla se na něho. Papíry se třepotavě snášely k zemi.

»… Ty… ty… Co je to?«

Ozvala se hudba.

Jakub položil svůj dárek bleskovou rychlostí na gramofon a pustil ho.

Ozval se hlas Leny Hornové; »Don’t know why, there’s no sun in the sky…«

Zajíc zíral na Jakuba s otevřenými ústy. Zajíc se roztřásl a rozplakal.

No, vždyť jsem to věděl! pomyslel si Jakub.

»Naše… naše píseň…«

»Mhm.« K smíchu, že bych ji nezmákl, svou Julii.

»… since my man and I ain’t together…«

Tak a teď do práce, pomyslel si Jakub, popadl vrávorajícího zajíce, přitiskl ho k sobě a vášnivě políbil.

»… it keeps raining all the ti-ime…«

Juliiny rty se náhle rozevřely, zasténala a rukama prudce zajela do Jakubových vlasů.

»Stormy weather!« šeptal zajíc.

»Naše Stormy weather!«

»Ach, medvěde, božíčku, jak jsme mohli být šťastní…«

»Hned zas budem,« prohlásil Jakub Formann.

14/

Byli spolu právě po třetí šťastni, když zajíc zahanbeně pohleděl na hodiny vedle široké postele a mínil, že teď už se ale musí obléct.

Jakuba to bolelo, ale měl pochopení. Věčně ten odporný hezoun nebude pryč kvůli té kostýmní zkoušce, pomyslel si. A pomyslel si to naprosto správně.

Zajíc seděl právě půl minuty zas v křesle a medvěd si právě utahoval kravatu, když se otevřely dveře bytu a pan Erich Fromm vstoupil do chodby.

Tak to jsme tak akorát stihli, pomyslel si Jakub. Vykoupali jsme se, Juliiny vlasy jsou v pořádku, kravata sedí jak má. Teď uvidíme, co bude dál!

Neobyčejně užasl nad tím, co nyní následovalo. S výkřikem vpravdě zvířecím se pan Fromm vrhl na Jakuba, který se zrovna zdvořile zdvíhal, a kopl ho velmi tvrdou botou velmi tvrdě do choulostivého místa. Načež Jakub znovu usedl do křesla.

To tedy proklatě bolí. Ach jéje, teď teprve to vidí! Mám drobnou závadu na svém ústroji. Zapomněl jsem si vytáhnout zip, když jsem vycházel z koupelny. Bolesti, povol. Jedna bolest povolila, ale druhá trápila Jakuba dál, protože pan Fromm teď bušil do jeho lebky, zatímco se zajíc s hlasitými výkřiky pověsil na budoucí světovou filmovou hvězdu.

»Erichu, Erichu! Co se děje! Tvoje žárlivost je opravdu k nevydržení! Přestaň! Přestaň! Slyšíš, nebij už pana Formanna! Erichu!«

»Moje žárlivost! A co tvoje oči?«

»Co je s mýma očima?«

»Jak se ti lesknou! A ty víš moc dobře, kdy se ti takhle lesknou. Ty jsi s tím nízkým lumpem…«

Pan Fromm větu nedokončil, neboť Jakub se vzpamatoval ze svého šoku a vstal. Rozvážně zavrtěl hlavou, odsunul židli stranou, přitáhl si k sobě blíž zuřícího mima, nastavil si ho tak, jak potřeboval a vyrazil pak prudce pravičkou. Zasáhl přesně páně Frommovu bradu. Jakubova levička následovala na solar plexus.

Herec Fromm šel k zemi. Ale Jakub už ho táhl nahoru. »Braň se, ty zmetku!«

A ačkoliv i Jakub sem tam nějakou koupil, mlátil teď budoucí superhvězdu věcně, přesně, mohlo by se říci: bez emocí.

Zprava, zleva, zleva, zprava zasahovaly krásného pana Fromma Jakubovy háky, a zprava a zleva, a zas jednou na žaludek, a do toho ječel zajíc jako smyslů zbavený. A ještě pořád běžela deska, otáčela se už skoro dvě hodiny na automatickém přístroji. A otáčela se dál.

»… stormy weather! Itkeeps raining all the ti-ime…«

A zprava a zleva. A zleva a zprava.

Krásný pan Fromm šel k zemi definitivně. Jakuba hrozně udivilo, že najednou nakoupil dvě facky od Julie.

»Ne…«

»Co si to dovoluješ!« křičel zuřivě zajíc, »Teď konečně vidím, co jsi zač! Podlý a brutální! Vypadni!«

»Jak prosím?«

»Ven! Ven! Ven!« Bez sebe hněvem, popadl zajíc kroužící desku, strhl ji z gramofonu a vzápětí se ozval ošklivý, praskavý zvuk.

»Zajíci!« vykřikl Jakub.

»Julie!« sténal pan Fromm.

Julia stála hlasitě oddechujíc vedle přístroje, v každé ruce půl desky. Zlomila ji o opěradlo křesla.

»Naše píseň, zajíci…«

»Zmiz! Vypadni! A ať už tě nikdy nevidím! Nikdy! Nenávidím tě, nenávidím, nenávidím!« křičela Julie. A pak, Jakub rozechvěle přihlížel, poklekla Julia vedle pana Fromma, otřela mu krev z tváře, hladila ho, něžně k němu mluvila. Jakub si pomyslel: Teď má na mne zlost, protože navzdory svému tak pevnému úmyslu povolila. Teď se to zaseklo úplně. Teď už je všechno nadarmo.

Beze slova opustil zajícův byt, tiše za sebou zavřel dveře a scházel po schodech. Přitom se ho znovu zmocnila zběsilá zlost. Rozbila naší píseň, říkal si, v hlavě naprostý zmatek. Opravdu mě nenávidí, protože ukázala, že mě opravdu miluje. Ach, ty žehy! Jak z nich má být člověk moudrý? Ale tomu tajtrlíkovi, tomu Frommovi, tomu jsem to nandal! Ten má dost! Takhle jsem mu to dával. A takhle. A takhle. Jakub předstíral box, když scházel po schodech dolů. A levičkou! A pravičkou! A levičkou…

15/

… a pravičkou…

Moment, prosím. Momentíček.

Jakub s mrkáním otevřel jedno oko. Pak druhé. Kde byl? Ale kruci! V posteli apartmánu hotelu CINQ CONTINENTS v Paříži.

Ležel v posteli a to se mu všecko zdálo a ve snu bušil do polštářů, jeden z nich praskl. Peří se z něho jen sypalo. Jakub ležel na břiše, přikrývka sklouzla na zem. Jakub supěl námahou. Těm dvěma polštářům, těm to ale dal! Byly vyřízené. K nepotřebě.

Jakub se posadil. Třepal hlavou jako pes, který vylezl z vody. Škrabal se na bradě. Obhlížel pomačkané pyžamo, nahé prsty u nohou. To je k zblití. Hodiny na nočním stolku: 10 hodin. Zaspal jsem. Pořádně jsem zaspal. V roce 1956 se mi zdálo o tom, co se stalo v roce 1949. Venku v Belleville u milé Claudiny, kde jsem si myslel, že se dusím /a bylo to jen astma z přežrání/, tady se mi zdálo o minulosti. Vůbec se mi zdá jen o minulosti a vždycky jsou to tak živé, tak přesné, tak namáhavé sny!

Je to sen? To není sen! Vždyť já jsem úplně vyčerpaný. Puls mi buší jak zběsilý. Pot se mi řine po krku na prsa, tak jsem se rozčilil při té pranici s těmi psy, s těmi polštáři, ech, s tím psem, s panem Erichem Frommem, ne, takhle to dál nejde! Musím k nějakému pyscho… pyscho… kruci! Senátor Connelly s Jill chodili taky k jednomu!… Pyscho… Pyschoanalytikovi! Musím k pyschoanalytikovi, k tomu nejlepšímu, co existuje!

Vstal a přitom se podivně potácel. Vykoupal se, podivně omámen (jako vždycky po těchto snech, které se pořád a pořád a pořád vracely). Oholit, zuby vyčistit, obléct. Půl jedenácté! Mám práci, hergot! Musím do Hamburku. Letadlo…

Šel ke dveřím, vedoucím do velkého salónu, a prudce se zastavil. Momentík, šlechtična. Přece jsem jí slíbil, že budu kašlat a pískat a klepat, než vstoupím, abych ji neuváděl do rozpaků, pokud by ji její velká láska třeba právě nechala viset na klice. Jsou to poměry, vždyť je to tu jak v blázinci! Ale no dobrá, zakašlejme. Ještě jednou. Ještě jednou, velmi nahlas! Klepat, hlasitě klepat. Klepat a kašlat a pískat. Nic.

Jakub otevřel dveře do velkého salonu. Byl prázdný. Jakub šel ke dveřím, které vedly do šlechtičnina apartmánu. Zas zaklepal. Nic. Žádná odpověď. Zatracená práce, co ty dvě baby zas natropily? Nebo šlechtična natáhla bačkory, zatímco jsem spal, a ta druhá, ta Claudia, zdrhla? Jakub se ulekl. U těchhle praštěných lesbičanek člověk nikdy nemůže vědět. Zdvihl sluchátko a poprosil – ach bože, jsme my ale vznešení! –, aby ho spojili s komnatami šlechtičny. Nic. Žádná odpověď. Takže vrátný. Ne, milostivá paní baronka není v hale a ani neodešla. Jakub, ještě stále poněkud omámený a pod vlivem svého vzpomínkového snu, ztratil trpělivost.

Kálím na ty vznešené manýry! Šlechtična moc dobře ví, že musíme odjet! Nemůže si jednoduše dělat, co ji napadne! Rázně vešel do barončiných pokojů. V malém salonu nikdo. V ložnici nikdo. Z koupelny se ozývalo sténání.

Jakub ztuhl. Proboha. Jestli si baronka rozřízla tepny…

Opět sténání, hluboké a dlouhé. Jakoby zvířecí…

Neposkytnutí pomoci…

Zvíře zasténalo znova.

Zvíře už nepřestávalo sténat.

Zděšený Jakub zprudka otevřel dveře do koupelny a zůstal stát jak opařený. Baronka seděla nahá ve vaně.

Neteř seděla také ve vaně. Naproti baronce. Tetičku namydlila a teď ji masírovala.

Hrome, baronka je tedy klasa, zaregistroval Jakub. Hrome, neteř je ovšem ještě daleko větší klasa… člověče, tyhle…

»Pane Formanne!« Šlechtična sebou ve vaně škubla, až voda vystříkla. »Co si to dovolujete?« vřískala nejvyšším diskantem.

Neteř obrátila hlavu, pomalu a ležérně, a ironicky se na Jakuba podívala.

Ach tak. Dámy právě oslavují smíření. A já jim vletěl právě do těch smiřovaček.

Jakub se rozzuřil.

Nejdřív ten zatracený sen, a potom tohle!

Něco takového chce mě, Jakuba Formanna, učit slušnému chování a vzdělávat mě! Něco takového má tu drzost a věčně na mně něco vidět! Z fleku poletí, z fleku… ajejejej, neteřinka, teď se obrátila úplně a ve vaně se postavila. Tedy, něco tak pohledného jsem snad ještě nikdy ne… Packa, co dělá zaječí packa v kapse kalhot?… Vždyť to žádná packa není! A neteř si toho všimla. A šklebí se. Jen počkej, tobě to udělám, ty potvoro, teď hned ti…

»Co tu takhle postáváte!« vřeštěla baronka. »Co chcete?«

Dáma vyvedla z míry dokonce i tak velkého muže, jakým je Jakub Formann. Koktal a hleděl jako zhypnotizovaný na překrásnou… bradičku neteřinčinu, z níž kapala voda a kterou neteřinka provokativně vystrkovala: »Je… jedenáct… hodin… a my se přece dohodli, že…«

»Mohu snad za to, že jste zaspal?« zlobila se baronka. »Claudie, zakryj se! Pane Formanne, opusťte okamžitě koupelnu!«

Jakub ji napomínal: »A vy si pospěšte, jinak zmeškáme letadlo!«

Vrátil se do salónu.

Proč si to vlastně nechávám líbit? Vyrazím ji! Vykvajznu se na vzdělání a móresy! Komu nebudu dost dobrý, ten ať se se mnou nestýká! Ke všemu dostává ta nebeská kráva fantastický plat! Tvářit se vznešeně, mnou pohrdat a přitom provozovat takovéhle sviňačinky! Konec! Šmytec! Finito! Přece nejsem úplný kretén! Jsem muž! Jsem Jakub Formann! Jakmile se obleče a vyleze, tak ji vyrazím.

Za půl hodiny šlechtična přišla, za ní mladistvá contessa, mademoiselle la comtesse. Oblečená, bezvadně našminkovaná, vznešenější než kdy jindy. Jakub vstal, šel k baronce, napřažený ukazovák, jako by chtěl aristokratku provrtat. Jakub řekl: »Vy…«

A už tady se zarazil, hlavou se mu honily myšlenky. Tyto myšlenky: Vždyť já ji vůbec nemůžu vyrazit, krucityrkn. Vždyť já ji potřebuju jako chleba, tuhletu bestii. Vždyť se s ní vytahuju! S ní a s její neteří před všemi těmi telecími ksichty takzvaných lepších lidí, pořád znova dělám náznaky, že s baronkou něco mám, nebo s contessou… nebo s oběma… To mi přece dodává takovou prestiž! A navíc – vždyť to nemusí nikdo vědět – jsem opravdu hrdý na své dvě aristokratické dámy! Člověk může být hrdý a nafoukaný na takové dvě dámy, ano, dámy! Ať si tropí, co tropí! Jakou důstojnost přitom zachovávají! Jaký postoj! A já, s tím svým stále větším impériem, já, majitel flotily pětačtyřiceti moderních zámořských lodí s celkovou tonáží tří set dvaaosmdesáti tun, já obě prostě potřebuju! Obzvlášť teď, před těmi důležitými jednáními v Hamburku!

»Ano?« Baronka se vztyčila v celé své výši a zablýskala na Jakuba očima.

Ten se šaramantně usmál (tohle už opravdu uměl) a zeptal se: »Vezmete si ke snídani vajíčka, baronko?«

»Dvě,« odpověděla baronka, »Claudia také dvě.«

»Jen tohle jsem chtěl vědět,« řekl Jakub. Pak vzal sluchátko a chtěl roomservice. Tam objednal snídani. Kdyby malí lidé věděli, myslel si přitom, kdyby malí lidé měli jen tušení, v jakém světě my velcí žijeme! My velcí!

Když si pomyslím, jak rychle to šlo a jak snadné to bylo! Kdo dneska není v Německu milionář, může si za to sám. To jsem neřekl já, to řekl Franzl Arnusch, už je tomu pět a půl roku, bylo to v Jaschkově domě v Murnau, v jednapadesátém…

16/

»Adolf Hitler je velký Němec, který se brzy vrátí, aby osvobodil německý lid,« prohlásil Thomas Jaschke, třináct let starý. Vzápětí dostal od svého otce facku. Rozbrečel se. Paní Jaschková zasáhla: »Mého syna bít nebudeš, Karle, rozumíš, ty ne!«

»Myslíš si snad, že budu poslouchat takovéhle pitomostí?« křičel Jaschke tak nahlas, že v obývací místnosti krásného domu, který si Jaschkovi postavili, se rozcinkaly staré cínové talíře a džbány.

»Tak vraž facku strýčkovi Heinrichovi, tati!« křičel Thomas. »Ten nám to řekl.«

»Ano!« přidal se Thomasův bratr Dieter. »Přesně takhle nám to říkal! A navíc Thomas jen odpovídal strýčkovi Jakubovi!«

»Ptal se nás, jestli víme, kdo byl Adolf Hitler.«

»To je pravda,« řekl Jakub Formann. Byli s Wenzelem u Jaschků na návštěvě. »Chtěl jsem se přesvědčit, jestli opravdu souhlasí, co mi lidi vyprávěli, že děti slyší o Hitlerovi.«

»No právě tohle!« volal Thomas.

Matka vystrčila obě děti ven z pokoje. »Pojďte,« řekla, »jdeme do našeho sklepa a zahrajeme si ping-pong. Styď se,« řekla ještě svému muži, pak se dveře zaklaply.

»Není to špinavost?« rozhořčil se Jakub. »Ti jedni si netroufnou, protože si myslí, že by mohli mít potíže v zaměstnání, kdežto ti druzí byli sami náckové, jako tenhle strýček Heinrich…«

»A za dvacet let budou Hitlera oslavovat jako nejstatečnějšího bojovníka proti ohrožení z Východu, to vám prorokuji,« prohlásil Wenzel. »Vsadím se, oč chcete: Budou se psát báječné životopisy o tomto velkém muži a točit báječné filmy – všechno naprosto, naprosto objektivně a samozřejmě i kriticky –, a pak dostane svatozář a bude z něho takový velikán jako Napoleon, ale kdyby Napoleon, větší bude, my Němci jsme měli vždycky jen největší muže!«

To bylo odpoledne 13. února 1951 a v krbu plápolal veselý ohýnek, zatímco venku zuřila sněhová vánice. Jakub svolal své spolupracovníky do Murnau, protože bylo zapotřebí domluvit další kroky. Přijeli ve svých nových vozech, co muž, to parádní mercedes. Všem se dařilo skvěle. Franzl Arnusch se stal Jakubovým ekonomickým poradcem. Byl už tak tlustý, že nemohl zapnout knoflíčky u límce košil, které si beztak dával speciálně šít. Inženýr Karl Jaschke vedl vzorné manželství, v neděli chodil do kostela, kde mu bylo uctivě pochlebováno jako velkému muži v Murnau, a v Garmisch-Partenkirchenu měl stejně hezkou jako mladou přítelkyni. Zařídil jí byt, daroval auto a pochopitelně i šperky, o kožiši– nách nemluvě. Jaschke musel být často služebně v Garmischi, který ležel výhodně nedaleko. Dům byl zařízen s největším vkusem (jeho ženy) a co nejnákladněji. Vedle své vášně pro dvacetiletá děvčata objevil v sobě Jaschke i vášeň pro sbírání starých cínových džbánů a talířů. Wenzel Prill byl už delší dobu vedoucí právního oddělení, které pracovalo pro všechny Jakubovy podniky. Kromě toho studoval na univerzitě Johanna Wolfganga Goetha ve Frankfurtu nad Mohanem práva, v naději, že za nějaký ten rok z něho bude řádný právník. Jeho krásná vila stála v Taunusu, nedaleko Frankfurtu, poblíž centrální slepičí farmy. Za zmínku stojí též, že sbíral expresionisty a rovněž dvacítky; ovšem jeho dvacítky musely být zrzavé, doopravdy zrzavé. To byla jeho slabůstka.

Pánové kouřili tlusté doutníky a popíjeli skotskou. Americká whisky jim už tak nechutnala. Mezitím se všichni mezi sebou velmi spřátelili, což našeho Jakuba moc těšilo.

»Franzle, máš slovo,« řekl nyní s mírným úsměvem.

»Situace, pánové,« spustil Franzl Amusch, »vyžaduje okamžitá opatření, pokud nechceme ohrozit námi tak namáhavě vytvořené hodnoty.«

»Co to má znamenat?« zeptal se Jakub.

»My, ne ty, Jakube, starý brachu, ty jsi byl příliš zdatný! Postavils na nohy příliš podniků. Tvoje závody příliš kvetou. V tomto daňovém roce vykážou zisk, který musíme před finančním úřadem prostě schovat. Slepičí farmy, prefabrikované domy, OKAY s osmi sty tisíci exemplářů týden co týden, továrny na plasty před zahájením výroby, naše autobusy s vaječným likérem – milý Jakube, takhle to dál nejde!«

Zmínkou o autobusech s vaječným likérem připomněl Franzl Arnusch další Jakubovu akvizici. Když ještě všechno leželo v popelu a troskách, koupil Jakub s Franzlovou pomocí akcie nejrůznějších podniků za směšně nízké ceny. Teď už všechny tyto podniky znovu produkovaly a už jen kvůli svým akciím byl Jakub několikanásobným milionářem. Ale i jinak všelicos přikoupil, například zkrachovalou likérku u Mohuče; tam se teď vařil FORMANNŮV VAJEČNÝ LIKÉR a autobusy ho rozvážely do posledního provinčního hnízda.

Nyní, 13. února 1951, pronesl Franzl Arnusch tato slova: »Dlouho zadržovaný hlad Němců po výživných, po sladkých jídlech a alkoholu – kdy v našem případě jsou tyto tři věci přímo ideálně integrované jako vaječný likér – přinesl Formannově vaječné společnosti s r.o. (na štěstí jsem z ní ještě včas udělal společnost s r. o.!) dodatečně obrovský zisk.« Společnosti s ručením omezeným podléhaly podle západoněmeckých daňových zákonů po měnové reformě nikoliv vysokému zdanění z příjmu – tehdy až devadesát procent – nýbrž pouze zdanění pro společnosti, tedy šedesáti, později jen padesáti procentům daně!

»Tímto snadným trikem,« pokračoval Franzl, převaluje se pohodlně na svém křesle, »není ovšem zdaleka zažehnáno nebezpečí, že budeme platit daně jako mourovatí. Musíme co nejrychleji sáhnout po nových obranných opatřeních.« (Franzl Arnusch s oblibou používal velmi nabubřelých obratů.)

»To jest jakých?« chtěl vědět Jakub.

»Jsi přece nadšený plavec? Žes měl vždycky rád lodě?«

»Ano. Proč?«

»Protože teď musíš stavět lodě, můj milý,« řekl Franzl Arnusch a oklepal popel doutníku do těžkého bronzového popelníku. »Mnoho velkých lodí, mnoho krásných lodí.«

Rozhostilo se takové ticho, že ze sklepa bylo slyšet ťukání pingpongového míčku.

17/

Paragraf 7d zákona o daních z příjmu a zákona o úvěrech na stavbu nebo koupi obchodních lodí v oněch létech pravil: »Kdo poskytne půjčku ke stavbě nebo koupi obchodních lodí, smí celkovou zapůjčenou sumu odepsat ze svého zisku podléhajícího dani.«

Poté, co se pánové seznámili se zněním paragrafu 7d, které jim dodal Franzl

Arnusch na několika hektografovaných listech, pokračoval sádelnatý exšíbr a nynější ekonomický poradce slavnostně dál:» Ty teď tedy poukážeš zisky ze svých slepičích farem, z továren na prefabrikované domky a z OKAY na nějaké rejdařství – pravděpodobně budou muset být aspoň dvě! – a pověříš je, aby pro tebe postavili lodě. Tím jsi svoje peníze zachránil před zdaněním a bilance tvých podniků a nakladatelství vykážou účetně bohužel, bohužel ne zanedbatelnou ztrátu.«

Opět ticho jako v kostele. Opět ťukání pingpongového míčku.

»Franzle,« řekl nakonec Jakub stísněným hlasem, » ty jsi génius.«

»Vím,« odpověděl Franzl skromně. »Ale abych pokračoval: Zpětné příjmy, půjčky na základě paragrafu 7d, tedy splátky – se musí samozřejmě znovu zdanit jakožto příjem, ale to nám nevadí, protože z absolutně jistého zdroje vím, že v budoucích letech se daňový tarif ne jednou, nýbrž dvakrát sníží a – pozor, pánové! – bude po dobu tří let existovat možnost, definitivně odepsat tyhle „peníze z paragrafu 7d“ z daní ve formě nenávratného příspěvku. Definitivně, říkám!«

»To znamená,« šeptal rozčileně Jakub, »že když v téhle době převedu čtyřicet nebo osmdesát nebo sto miliónů v podobě takového příspěvku podle 7 d do nějakého rejdařství – nebo do dvou – a dám z něho postavit lodě nebo je koupím, pak tyhle milióny už nikdy nebudu muset zdaňovat?«

»Tak je to, přítelíčku, jak už to chodí v lidském životě. A to ještě není všechno! Rejdařství, které si vezme tvoje peníze, prospějí tyhle pro boháče tak nádherné daně ještě jednou: Ve dvou letech, následujících po stavbě lodi, si rejdařství smí odepsat třicet procent stavebních nákladů ze zisku podléhajícího dani!«

Inženýr Jaschke, ten s přítelkyní v Garmisch-Partenkirchenu, se už neudržel a nadšeně vykřikl: »Kletě, řekl Max, a nasral si do kalhot.«

A budoucí doktor práv, Wenzel Prill, ten s vášní pro zrzky, do toho obdivně přizvukoval: »V tom se nám, Němcům, nikdo nevyrovná!«

»V tom se nám nemůže nikdo vyrovnat,« poučil ho Franzl Arnusch. »U jednoho ekonomického institutu jsem dal udělat předběžné propočty. Podle nich bude v roce 1965/66, tedy za patnáct let, jedna celá sedm desetin obyvatelstva ve Spolkové republice vlastnit sedmdesát procent produktivního majetku německého hospodářství.«

»Dělají se mi mžitky,« řekl Jakub. »Tak zdatné přece jedno celé procento sedm desetin našeho obyvatelstva nemůže být!«

»Však taky ani nemusí,« opáčil Franzl a říhl. »Něco ti povím, kamarádíčku: Udělat z jednoho miliónu dva milióny, to je pozoruhodný výkon. Kdežto když už máš sto miliónů, což ti, jak víš, ze srdce přeju, tak prostě už nezabráníš tomu, aby se z nich nestalo sto deset miliónů, i kdyby ses přetrhl, jak už to tak v lidském životě chodí. Ale to ještě zdaleka nejsem u konce s líčením našich zářných vyhlídek. Chtěl bych poznamenat dvojí: Za prvé, že na severu existuje spousta rejdařství, že?« Jakub zasněně přikývl. »Ta by nám mohla ty lodě postavit, že?« Jakub znovu zasněně přikývl. »Musím mluvit dál, nebo…«

»Ne, nikterak,« pronesl Jakub sametovým hlasem. »Neboť my ta rejdařství koupíme, lodi si postavíme sami a shrábneme ten rebach z peněz paragrafu 7 d i z třicetiprocentních odpisů při stavbě lodi!«

»Vždyť jsem to věděl, že mě pochopíš,« prohodil Franzl Arnusch a popotáhl z doutníku.

»Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou,« oznámil vesele Jakub.

18/

V letech 1951 až 1956 nakoupil Jakub Formann pomocí peněz z paragrafu 7 d nejdřív dvě hamburská rejdařství a pak v nich dal postavit – opět pomocí peněz z paragrafu 7 d – flotilu pětačtyřiceti moderních zámořských lodí s celkovou tonáží tři sta osmdesát dva tisíc BRT.

Stavební náklady lodí jsou nyní ovšem tak vysoké, že pro takový obrovský projekt Jakubovy milióny nestačily. Ovšem nebylo pro něho nikdy ani trochu problém sehnat chybějící sumy. Použil při tom jednoduchý a zároveň geniální trik, na který přišel sám (a proto na něj byl obzvlášť hrdý): shromáždil peníze ze sedmičky dé od ostatních firem, které rovněž pociťovaly žhavé přání – tehdy v boomu německého poválečného hospodářství – »vytěsnit zisky«, jak zněl příslušný slangový výraz. Jakub zkasíroval přibližně dvě stě firem. Mezi nimi bylo nemálo podniků, u nichž Jakub vlastnil velké balíky akcií. Většina z oněch dvou set firem, jimž k jejich obrovskému ulehčení takto ulehčil, vyráběla zboží, které pak později dopravovaly na lodích Jakuba Formanna do zámoří, hlavně do severní, střední a jižní Ameriky. A na tom vydělal Jakub po třetí!

Taková zaječí pacička existovala na celém širém světě jen jednou!

19/

Odbor námořní plavby spolkového ministerstva pro dopravu v Hamburku byl veden státním sekretářem. Ten celé měsíce neodpovídal na Jakubovu žádost o audienci. Konečně dostal Jakub termín pro rozhovor s panem státním sekretářem. Bredendorffem: Hamburk, středa 29. října 1956, přesně v 17 hod. Pan státní sekretář odlétá toho večera ještě do USA…

Teď je – pohled na hodinky – 14 hod. 42 min. a Jakub se svými dvěma společnicemi opouští hotel CINQ CONTINENTS v Paříži. Zavazadla jsou už uložena v rollsu. Monsieur le Président-Directeur Général hotelu CINQ CONTINENTS líbá dámám ruku a potřásá srdečně pravicí Jakubovou.

»Člověče, Otto, dupni na to,« požádal Jakub přítele a druha, řidiče Ottu Radtka. »Letadlo nám letí patnáct pětačtyřicet, a já ho musím chytit!«

»To se snadno řekne, dupni na to, ale vždyť to vidíš sám: skoro se nehneme z místa!«

»Krucinál, jestli ho dnes nestihnu, tak mě státní tajemník Bredendorff nechá zas rok čekat! Nebo mě už vůbec nepřijme!«

»Dělám, co můžu,« řekl Otto. A skutečně dělal, co mohl.

Na letiště Orly je to pěkný kus cesty. A provoz byl opravdu děsivý. Proto taky dorazili k letišti teprve v 15. hod. 51 min. Jakubovo letadlo, Caravelle společnosti AIR FRANCE, bylo už pryč. Podle letového plánu. Další přímý let do Hamburku se toho dne už nekonal.

»Odletět beze mne!« zuřil Jakub, brunátný ve tváři. »No počkejte, já vám to zavařím!«

20/

To křičel Jakub Formann v 15 hod. 51 min.

V 16 hod. 16 se už řítil, sedě za pilotem, v tryskové stíhačce T 33 rychlostí přibližně sedm set kilometrů v hodině a ve výši osmi tisíc metrů vstříc Hamburku. Pilot se vždy čas od času ohlédl s nesmělou úctou po Jakubovi. To musí být nějaké opravdu vysoké zvíře, když má být dopraven do Hamburku z Paříže tréninkovým letadlem US-Air-Force z NATO. Ještě ke všemu je to Němec! (I když mluví plynně anglicky.)

Proletěli bouřkovou frontou, letadlo sebou házelo nahoru dolů… no, kdypak začne ta Very Important Person konečně blít? říkal si pilot.

VIP neblila. Usmála se na pilota.

»Máte tu plno děr!« volal Jakub na pilota v nejlepším rozmaru přes laryngofon. (Tady se pozná, co s člověkem udělá pravidelný tělesný trénink, říkal si.)

A, říkal si dál, teď už je naprosto jasné, že jsem někdo, před kým se postaví do pozoru i Spojené státy. Jakub Formann, světová jednička!

Světová jednička hned po příjezdu sprintovala k Šéfovi letiště a dožadovala se bleskového spojení s Bílým domem ve Washingtonu.

»Hleďte, monsieur ach, vy nerozumíte francouzsky, hleďte, mister, vy jste asi trochu… eeeeh… jak?« Šéf letiště zmáčkl poplašný knoflík a stáhl se za psací stůl.

Dovnitř se vřítily tři gorily s úmyslem zneškodnit zřejmého šílence. Jeden z nich, už se zdviženou pěstí, se najednou zarazil.

»Co je?« křičel šéf letiště, který mezitím našel pod hromadou papírů pistoli a teď s ní máchal. »Chcete snad čekat, až nás ten šílenec všechny zabije?«

»Vy jste… monsieur Formann, viďte?« koktal muž z ochranky vytřeštěně.

»Ano. A jestli co nejrychleji…«

»Párkrát jsem letěl v témže letadle jako vy do Států. Jako ochranný doprovod letadla. Znám vaši tvář!«

»Rollandeau, odstřelím vás jako psa!« řval šéf.

Obě gorily popadly Jakuba a držely v železném stisku.

Rollandeau překotně vysvětloval: »Ale ne, šéfe, ale ne! Prosím vás. To je pan Formann! Děsně slavný člověk! Spolupracuje s Pentagonem!«

»To je mi jedno! Odveďte ho odtud a předejte policii! A zavolejte doktora!«

»Nevrhejte se do neštěstí, šéfe! Dostaneme se do hrozných diplomatických nepříjemností, když neuděláme, co žádá pan Formann! Co vlastně chce?«

Jakub rozuměl každému pátému slovu. Každé páté slovo mu už stačilo. Je to radost, když člověk potká rozumného člověka. A i štěstí, pomyslel si Jakub, zatímco šéf vysvětloval rozumné gorile, co si žádá pan Formann.

»Tak mu to bleskové spojení s Bílým domem zařiďte, monsieur! Prosím vás snažně! Udělejte, co říkám, jinak přijdete o svůj post tady!«

Odskákala si to dívka v telefonní centrále.

»Washington… Bílý dům… Bleskem… Nejvýš naléhavé… Rychle, vy kozo!« běsnil šéf, který propadl panice.

»Státní hovor, prosím!« řekl Jakub přívětivě.

»Státní hovor!« křičel šéf, »přednost před všemi hovory, dělejte!« Vyčerpaně se zhroutil do křesla, když byl předtím podal Jakubovi sluchátko. Jakub se na něho laskavě usmál. Ani ne za minutu se ohlásil Bílý dům, Jakub měl na drátě blonďatou Jill Bennettovou s nohama Marlene Dietrichové.

»Jaku! Božíčku, Jaku! Tvůj hlas… Vede se ti dobře?«

»Skvěle. Musím spěšně do Hamburku, Já…«

»Mně taky, Jaku. Jsem zas normální, absolutně normální!«

»Jak to? Eh… Tím míním: Co to má znamena/?«

»Doktor Watkins je génius…«

»Kdo je doktor Watkins?«

»Nevzpomínáš si už? Můj psychoanalytik.«

»Ano, jistě, kvůli tvému…«

»Frustračnímu syndromu! Nejdřív jsi ho odstranil ty, miláčku! Ale nezůstal jsi se mnou. A tak se mi vrátil ještě intenzivněji než předtím. A pak ho odstranil doktor Watkins absolutně a natrvalo! Pociťuji teď jako každá normální žena, jen rychleji a víc.«

»Fantazie. Také totiž nutně potřebuji dobrého pyschoanalytika. Zajdu si taky za doktorem Watkinsem…«

»Musíš! Je skutečně třída! Teď se totiž všechno obrátilo!«

»Obrátilo?«

»Ano, i pro senátora! Ten je také… Nemohu mluvit do telefonu… On teď dělá to, co jsem dělala předtím já, a já dělám, co dělal dřív on. Přirozeně že mě nedrásá… a taky žádné bi… ó, božíčku, to je státní hovor… ale doktor Watkins je geniální, co?«

»Geniální, slaďoušku! K němu budu muset taky! Ale teď mi dej senátora, strašně spěchám!«

Šéf letiště Orly a dvě ze tří goril hleděli na Jakuba jako na zjevení. To, co slyšeli, snad nemohla být pravda. Třetí gorila se jen usmívala s výrazem: »No, co jsem říkal?«

»Halo, Jaku!« Hlas senátora Connellyho: »Máte potíže?«

»Veliké, senátore. Musíte mi pomoci. Co nejrychleji.«

»Udělám, co se dá, Jaku. Vy… vy jste nám taky pomohl, velmi pomohl!«

21/

To bych prosil, že jsem Amerikánům velmi pomohl, krucinál!

Bylo to v květnu roku 1950, kdy za mnou přišel nějaký chlápek z americké tajné služby v Mnichově a řekl, že senátor mě prosí, abych hned letěl do Key Largo. To není jen jméno skvělého gangsterského filmu s Humphrey Bogartem, ostrovy Key jsou také skupina ostrovů v Atlantickém oceánu, úplně dole na jihu státu Florida. (Tajný mi všechno přesně vysvětlil.) Key Largo je – podobně jako ostatní ostrovy – z korálového vápence a korálového písku. Velmi romantické. Byl by to úplný román, kdybych vyprávěl, jak jsem se tam dostal. Všude měli hlídky a zátarasy a musel jsem pronášet ta nejnesmyslnější hesla (jen tak mimochodem, toho dne řádila také bouře, ale nic takového, jako byl hurikán ve filmu!) a já skončil posléze právě tak v jiném domě jako ve filmu. Tam na mě čekali senátor Connelly (ten s nacistickým muzeem, werwolfím synem a s Jill) a tři civilisté, kteří mi řekli, abych je oslovoval Jim, Joe a Jack. Zkrátka a dobře úplně stejné pitomosti jako v těch přiblblých filmech s agenty.

Co ode mne chtěli, to mi vysvětlil milý senátor Connelly. Ti tři pánové byli velmi vysoce postavení bossové z Pentagonu, vysvětlil mi senátor, zatímco venku, jako ve filmu s Humphray Bogartem, řádila bouře, jenom daleko míň…

»Celé Key Largo je zajištěné. Tady neprojde ani myš.«

»Proč? «

»Vojensko-politické setkání!«

»Ale proč zrovna tady? Na mostě v Key West mě to málem odfouklo do moře!«

»Právě proto! Vaše prefabrikované domky, Jaku.«

»Co je s mými prefabrikovanými domky?«

Teď promluvil ten, který si říkal Jim: »Slyšel jste někdy něco o krizových oblastech, pane Formanne?«

Ach, ty svatá dobroto, pomyslel jsem si, už před rokem mi ti milí Rusové, milý major Asimov a gospodin Jurij Blaženko udělali na oné dače takový návrh!

»Ne,« řekl jsem pochopitelně tam na Key Largo. Přece jim do toho houby bylo, co jsem s Rusy… no ne?

»Tomu nemůžu uvěřit,« zabručel ten, co si dával říkat Joe. »S vaší celosvětovou činností! Vy nechcete, řekněte to rovnou! Vždyť jsem to tvrdil, ten nebude chtít, neříkal jsem vám to?«

A ten, co si nechal říkat Jack, prohlásil: »Joe, ty nerozumíš psychologickému vedení války! To se dělá docela jinak. Dávej pozor… Milý pane Formanne, podívejte, svět je už zas jednou ve varu! Komunisti, víte? Prosím, Korea! Válku máme přede dveřmi. Nebo snad ne?«

»To se nedá popřít, Jacku.«

»Vidíte, pane Formanne. Naši stateční chlapci jsou tam. Chrání svobodu. Dávají životy za svobodu a demokracii. Tak jim musíme poskytnout aspoň slušné ubytování, prvotřídní! A kdo má nejprvotřídnější? Vy, pane Formanne!«

»Jistě,« řekl jsem a pomyslel si:

Člověče, Korea! Válka tam dole! Válku máme přede dveřmi, prohlásil ten Jack! Jestlipak to vůbec zvládnu, tolik ubytoven pro vojsko – a tak rychle? A pak propukne někde jinde zas něco jiného. Tak jak to pět let po válce vypadá. A teď určitě začne o krizových oblastech…

»A pak všechny ty krizové oblasti, pane Formanne!« (No prosím, nemyslel jsem si to?) »Tam mají komunisti svou největší šanci, chápete?«

»Chápu,« souhlasil jseqi a pomyslel si:

Tak už jste na to taky přišli!

»No,« řekl mi otcovsky ten, který si dal říkat Jack, »kdo nemá co do huby a žádnou střechu nad hlavou, ten se přirozeně dá ke komunistům!« (Přirozeně. To jsem ale slyšel už před rokem.) »A obzvlášť rychle se stane komunistou, když mu dají najíst Rusové a opatří střechu nad hlavou.« (Musím se skutečně držet, abych se nerozesmál. Chtějí provést stejnou fintu jako Sověti… s ročním zpožděním!) »Chápete?«

»Chápu, Jacku.«

»Proto musíme do krizových oblastí poslat americkou pomoc! Například montované domky! Pak si tam chudí lidé řeknou: Amerika je náš přítel, a ne Rusové!« (Řeknou si: Amerika a Rusko nejsou naši přátelé, zajímají se-o nás jen proto, že nás chtějí mít jako sféry svého zájmu! Brát budeme pochopitelně od obou, pak uvidíme.) »A tímto způsobem se všechny krizové oblasti přidají k Americe a ne k Rusku, kdyby došlo ke sporům!«

(Totéž mi vysvětlili před rokem Asimov a Blaženko v zahradě za dačou, Západ nebo Východ – obě strany chtějí opravdu jen to nejlepší pro člověka!)

»Do krizových oblastí pošleme pochopitelně i potraviny,« vykládal ten, co si dal říkat Joe. »A montované domky! Vaše montované domky, pane Formanne. Protože jsou nejlepší! (Ano, ano, to říkali Rusové taky.) »Amerika je plná ruských agentů! Ti až ohlásí, že z Ameriky posíláme do krizových oblastí montované domky, udělají to Rusové taky. Chápete?«

»Chápu, Joe,« řekl jsem.

»Když ale vezmeme domky,« řekl ten, který se nazýval Jim, »které stavíte vy v Německu – přirozeně všechno vám Pentagon zaplatí! – a pošlou se lodí přes Hamburk nebo Bremerhaven, je každé nebezpečí zažehnáno. To je vám přece jasné?«

»Jasné,« řekl jsem.

»Když nám teď pomůžete, pomůžeme i my vám, kde to jen půjde,«řekl senátor. »Kdykoliv byste něco potřeboval. Dostanete všechno, když nám teď prokážete tuto službu. Moje kancelář bude koordinačním střediskem. Zavoláte mi, ať byste byl kdekoli na zeměkouli, a okamžitě dostanete od nás pomoc, když nám teď pomůžete. Neboť to je náš nápad – s tou pomocí pro krizové oblasti! Na něco takového Rusové nikdy nepřijdou!«

Bože, bože, bože, říkal jsem si a nahlas pronesl: »Ne, senátore, na něco takového Rusové nikdy nepřijdou, to máte úplně pravdu!«

»Pochopitelně, že mám pravdu. Takže?«

Takže:

»Ale to je naprosto samozřejmé, pánové,« oznámil jsem. »Domky přijdou ze západního Německa. Ale já jsem Rakušan. A Rakousko je neutrální. Okay, pánové, dodám, co budete potřebovat!«

22/

Ano, a tak teď stojím v kanceláři ředitele letiště v Orly a vedu státní hovor s milým starým senátorem Connellym, který mi zadýchaně říká: »Udělám, co bude v mých silách, Jaku!«

»Mohl byste bleskově zavolat NATO tady u Paříže a říct jim, že naléhavě potřebuju americkou stíhačku, protože musím být přesně v sedmnáct hodin v Hamburku a pravidelný spoj jsem o fous zmeškal, senátore!«

»Pokud to není nic víc, milý Jaku. To je pro mě jen radost! Hned volám hlavní štáb NATO a do čtvrt hodiny bude v Orly tréninkové letadlo, které mají právě připraveno ke startu. Jsem moc rád, že vám pro změnu můžeme službu prokázat my…«

No a za jedenáct minut přistál T-33 na velkém letišti v Orly. Já šup dovnitř, pilotovi jsem řekl: Fuhlsbüttel-Hamburk a už jsme letěli! Ale jak! To je let. Teď už ale mám pravidelných spojů plné zuby! Muž jako já potřebuje vlastní letadlo! Vždyť létám trvale sem tam! Zas bouřková fronta. Ach, to je pěkné, to padání a stoupání, mě to vyloženě baví. Musím si koupit soukromé letadlo, abych byl naprosto nezávislý. Zpočátku jedno. Pak se uvidí…

Co? Jak? Už nasazujeme k přistání? My už jsme tam? Ještě před letadlem, které mi uletělo? Fantazie. Potřesení rukou. Poděkování. Amík zdraví vojensky, jo, jo, jsem někdo, říká si Jakub a uhání letištní halou, padá do taxíku, udává adresu odboru pro námořní plavbu.

V Hamburku svítí slunce. Řidič odkládá noviny. Jakub si stačí přečíst jen nadpis.

NĚMCI ODMÍTAJÍ SNÍŽENÍ BRITSKÝCH VOJENSKÝCH SIL

Tenhle svět tedy už opravdu nelze brát vážně. Jestli tohle není nadpis, na který Angličani čekali celý život.

23/

»Jmenuji se Jakub Formann, slečno. Jsem smluven s panem státním tajemníkem na sedmnáct hodin přesně. Je přesně sedmnáct hodin.«

»Je mi líto, pane Formanne, pan státní tajemník Bredendorff už musel odejít! Letadlo mu letělo dřív!«

»Prosím vás, objednal si mě speciálně na dnešek! To je přece svinstvo, tohle se mnou dělat nemůže, to…«

»Uklidněte se, pane Formanne, prosím, uklidněte se. Pan státní tajemník má osobního referenta. Ten je o všem informován. Očekává vás. Promluví s vámi.«

»No dobrá. Kde je?«

»V tomto okamžiku má ještě návštěvu. Prosím, posečkejte chvilku, pane Formanne.«

»Poslyšte, byl jsem objednán na přesně…«

»Jistě, jistě, pane Formanne. Ale snad si umíte představit, že pan osobní relerent má práce nad hlavu, když pan státní tajemník odletěl do Ameriky.«

»Tak ano, slečno, já počkám…«

Jakub čekal půl hodiny v elegantním předsálí. Listoval v jakýchsi novinách. V této první půlhodině se vzdělával. Četl nekrolog na básníka Bertolta Brechta, který zemřel v srpnu letošního roku, pak kritiky knih »Kořeny nebes« od Romaina Garryho (jedná se o muže, který chce zabránit vyhubení slonů, musím bezpodmínečně na safari do Afriky, abych si zastřelil slona! napadlo Jakuba) a »Démoni« od Heimito von Doderera (ta recenze je přímo hymna, opravdový básník, no ano, pochopitelně Vídeňák!) a divadelní hry »Ohlédni se v hněvu« od Johna Osborna. (Nevím, já se v hněvu neumím ohlížet, on to zřejmě umí, dumal Jakub.)

V druhé půlhodině četl programy kin. Premiéru měly snímky »Baby Doll«, »Hejtman z Kopníku« (s Heinzem Rühmannem, na toho se tak rád dívám!), »Často myslím na Pirošku« (a já na zajíce, ach, všechno je ztraceno, ztraceno, stane se ženou toho filmového hezouna! Nač je mi štěstí, nač jsou mi peníze, proč vlastně se štvu jak šílenec a proč tu dřepím? Snad kvůli baronce? Člověk je osamělý, sám, vržen do života, má docela pravdu, ten jaksejmenuje, ten Osbome, i já se ohlížím v hněvu! Čekám už hodinu, teď toho mám zrovna dost.

Jakub šel do pokoje sekretářky osobního referenta. Zde tiše hrálo rádio. Jakub slyšel unylý tenor: »Arrivederci, Roma…«

Šlágr roku.

»Poslyšte, vážená dámo, teď čekám…«

»Je mi líto, pane Formanne, ale pan osobní referent má ještě něco naléhavého k vyřizování.«

»Tak mě nemáte objednávat na sedmnáctou hodinu!« rozčiloval se Jakub. »Já svůj čas nekradu! To je skandál!«

»Whatever will be, will be…«

Další šlágr roku.

Tlustě vypolstrované dveře se otevřely.

»Co je skandál? Kdo tady křičí?« zeptal se podrážděně obrovitý muž, v bezvadném obleku, s rozzlobeně staženým obočím.

»To snad není pravda,« pronesl Jakub naprosto perplex.

Packo, kde jsi?

»Co není pravda, pane Formanne?« zeptal se bezvadně oblečený obr. Byl to Jakubův starý známý. Byl to bývalý vůdce branného hospodářství pan von Herresheim, kterého Jakub vyhnal z NIBELUNSKÉ VĚRNOSTI i s jeho pijanskými kumpány a blonďatými bobánky.

»… the future’s not our’s to see, que serra, serra…«

24/

»Už jste se z našeho setkání vzpamatoval, pane Formanne?« Pět minut potom, v přepychově zařízené, dřevem obložené kanceláři osobního referenta pana von Herresheima. Pan von Herresheim seděl za obrovitým psacím stolem, Jakub před ním.

»Ne.«

»Ne?«

»Teď mi teprve došlo, proč se mé žádosti po léta nevyhovělo, proč tady po léta nebyl nikdo ochoten promluvit, proč na moje dopisy nikdo neodpovídal, když někdo jako vy sedí za stolem jako tady ten.«

»Hrome, pane Formanne, vám to ale rychle dochází.«

»Taky jste neměl ani návštěvu, ani něco neodkladného na práci! Prostě jste mě nechal hodinu čekat. Úmyslně!«

»Pane Formanne, vy se překonáváte, vy jste génius, jak můžete tak rychle všechno chápat?« Pan von Herresheim se opřel o opěradlo krásně vyřezávaného křesla a s úsměvem si prohlížel Jakuba, přitom k sobě tiskl špičky prstů.

»Proč jste mě zval sem? Jenom abyste mi sdělil, že má žádost je zamítnuta?« zeptal se číhavě Jakub.

»Vy umíte číst myšlenky, pane Formanne?«

»Herresheime…«

»Pane von Herresheim, prosím.«

»Herresheime!« Bože, mě je horko! Packa. Mačkat packu. Co je to? Jizva na spánku. Buší. Právem. Já buším… ech, zuřím taky. »Něco takového se mnou dělat nebudete, rozumíte? Nejsem jen tak někdo, Herresheime! Jsem člověk, kterého zná a váží si celý svět.«

»Máte o sobě vysoké mínění, pane Formanne.«

»Mám. A milióny lidi ho mají též, obdivují mě, děkují mi!«

»To je pěkné. Já ne.«

»Co vy ne?«

»Neobdivuji vás. Neděkuji vám.«

»Ach, takhle to je! Pomsta, co?«

»Pomsta? Absurdní nápad, pane Formanne! Jen vědomí povinnosti. Jsem odpovědný svému státnímu tajemníkovi. Požádal mě o můj názor na vaši žádost. Musel jsem vaši žádost po zralé úvaze zamítnout.«

»A proč?«

»Pane Formanne, spolkové ministerstvo dopravy sdílí mé obavy, že byste své daňově zvýhodněné milióny mohl kdykoli stáhnout z lodařství a že byste je mohl investovat někde jinde.«

»Poslyšte…«

»Moment, ano, kdybyste mě laskavě nechal domluvit. Takovéto chování z vaší strany, jehož se obávám já, pan státní sekretář i spolkové ministerstvo dopravy, nemůže a také nesmí být ještě – abych tak řekl – honorováno finanční výpomocí ze spolkové pokladny při stavbě moderní osobní lodi, jak si to přejete vy. V zájmu spolkové republiky i naší mladé demokracie…«

»Vy… vy…« Stalo se něco zvláštního: Jakub ze sebe nevypravil slovo. Všechno se kolem něho točilo, před očima se mu míhaly rudé pruhy. Teď už vím, komu vděčím za tolik potíží při stavbě své flotily!

A skutečně měl Jakub od samého počátku všechny možné problémy. Šlo mu to už tak dalece na nervy, že se rozhodl pracovat s bankovními penězi.

V tu dobu už banky Jakubovi nabízely milióny se zdviženýma rukama: Vezmi si, velký Jakube, ó vezmi si od nás! (Uvědomme si, kolik banky shrábly na úrocích! Jen tak mimochodem: zkasírovat úroky a pohrdat zbohatlíkem, to byl lak přibližně jejich základní postoj.)

Proč Jakub potřeboval tolik dodatečných miliónů?

Nuže: Považoval své námořní impérium za neúplné, pokud mu chyběla moderní vlajková loď! Ovšem moderní velká osobní loď stála kolem sta až sto padesáti miliónů marek! Takovou sumu Jakub roku 1956 neměl. Ještě neměl. Banky by mu ji s náramnou ochotou daly k dispozici, ale byl tady Franzl Arnusch a ten protestoval: »Spadls z višně, Jakube? To by ses úroků nedoplatil! To ti zakazuju! Tady musí helfnout spolková vláda!«

»Musí? Proč musí?«

»Jen to nech na mně,« řekl Franzl Arnusch. »A jako obvykle máme děsnou kliku.«

»Máme štěstí,« opravil ho Jakub, což by potěšilo šlechtičnu. »Jak to, že máme děsnou kliku?«

»No, protože šla právě ke dnu Andrea Doria!« oznámil Franzl Arnusch.

Andrea Doria, italská luxusní loď, se u severoamerického pobřeží srazila se švédským oceánským parníkem Stockholm a potopila se.

»A Italové ztratili nejen loď, ale i národní vývěsní štít,« vykládal tehdy Franzl Arnusch, »Na tom musíš vybudovat svou strategii, přítelíčku. Každá země potřebuje národní vývěsní štíty, jak už to tak v životě chodí.«

Nato napsal Jakub dojemné dopisy ministerstvu dopravy v Bonnu: »… a upozorňuji na obrovský propagační účinek, jaký bude mít taková loď pro celé národní hospodářství spolkové republiky a pro naši vážnost v zahraničí…«

Sladké vábení sepsal v tuctu variant. Přirozeně byl Klaus Mario Schreiber původcem oněch návnad, nač taky byl? A kdo by to svedl líp?

Bohužel se ukázalo, že ani tak dobrý psavec jako Klaus Mario Schreiber to neuměl dost dobře.

Z Bonnu dostával Jakub jeden zdvořilý dopis za druhým. Ve všech těchto zdvořilých dopisech nebyla jeho prosba, aby vláda spolufinancovala takovou loď, zodpovězena ani kladně, ani záporně.

Pak se najednou spolkové ministerstvo dopravy jako by usneslo jinak, neboť sdělilo (zdvořile) Jakubovi, že odbor, příslušný pro celou tuto záležitost, právě odbor námořní plavby v Hamburku, prozkoumal celý problém ještě jednou a Jakub že se má zjevit 29. října 1956 přesně v 17 hodin u vedoucího tohoto úřadu, pana státního tajemníka Bredendorffa.

Teď je 18 hodin 29. října 1956 a Jakub se právě dozvěděl – sice nikoliv od státního tajemníka Bredendorffa, zato od jeho osobního referenta, pana von Herresheim –, že jeho žádost je definitivně zamítnuta.

Po zralém zvážení všech důvodů, které mluví pro i proti, prostřednictvím pana osobního referenta pana státního tajemníka…

Jakub Formann pochopil. Zde, to vidí i slepý, se dál nedostane. Ne u tohohle podlého psa, který na takové shledání čekal, čekal, určitě horečnatě čekal. Aby mi to dal, aby mi to ukázal, myslí si Jakub a říká: »Pane von Herresheim…«

»Takhle to je konečně správně, pane Formanne!«

»… jdu.«

»Tja, myslím, že to bude to nejlepší.«

»Ale nevzdám to, Herresheime! Já to nikdy nevzdávám! Já svou vlajkovou loď dostanu! S pomocí spolkové vlády! Na to můžete vzít jed, Herresheime! Teď se obrátím na spolkovou vládu v Bonnu!«

»Tuhle možnost vám zajisté nikdo nebere.«

»To tedy nebere. Ach a ještě něco, milý pane von Herresheim…«

»Ano?«

»Vy mi můžete políbit prdel!«

25/

Šlechtična by nad takovým chováním svého žáka jistě omdlela. I my jsme zděšeni. Takhle se člověk prostě nechová. A pokud se tak chová, nemůže se divit, že je vzápětí vyzván, aby okamžitě opustil místnost. Jakub byl vyzván.

Opustil místnost, ve které pracoval pan osobní referent pana státního tajemníka Bredendorffa. Přibouchl za sebou několikero dveří, bezuzdně klel ve výtahu a přistihl se, když vyšel na ulici, že se třese vztekem. Hned se podrobil přísné sebekritice. Jakub Formann se netřese. Ani vztekem. To je nedůstojné. A navíc k ničemu. Trpělivost, Jakube Formanne, řekl si Jakub Formann. Však svou loď dostaneš a prase Herresheim si to odskáče. Bude to chvíli trvat, ale vítězem budeš ty, Jakube Formanne. To ti říká Jakub Formann, neboť ten už ví, jak to navlékne. Načež zjistil, že se i nadále třese zlostí. Proti tomu se muselo okamžitě něco podniknout! ‚

Chleby se sád…

Ne! Byl příliš zuřivý. Tady by nepomohly ani krajíce se sádlem.

Pohyb! Pohyb! Pohyb!

To by teď bylo zapotřebí!

Vyrazit na kole!

Kolo! Kolo! Království za kolo!

Nablízku nebyly žádné obchody, kde by si člověk mohl koupit kolo, a tam, kde takové obchody byly, tam už bylo zavřeno.

Co počít?

Kolem Jakuba prosvištělo třináct aut. Pak se přiblížil jakýsi občan na kole. Jakub mu doslova vběhl do drátů. Občan sletěl, vstal, křičel: »Jste ožralý, co?«

»Nikterak, vážený pane. Půjčte mi prosím vás svoje kolo.«

»Zbláznil jste se?«

»Nikterak, vážený pane.«

Občan se chtěl vyšvihnout na kolo a prchnout. Jakub ho strčil dolů. »Vy mi je nechcete půjčit? Jenom na dvě, tři hodinky?«

»Ani na vteřinu! Pusťte mě, nebo začnu křičet!«

»Já od vás to kolo koupím.«

»Já své kolo neprodám! Je to úplně nové kolo, dobré kolo.«

»To vidím. Pět set marek?«

»Nikdy! Nikdy!«

»Co by to stálo, abyste řekl, že je to staré, špatné kolo?«

»Říkám vám, abyste mě pustil, krucinál!«

»Šest set?«

»Vy… vy…«

»Sedm stovek, pro mne za mne.«

Teď se roztřásl občan.

Jakub mu vyplatil na ruku sedm stomarkových bankovek.

»Tak to bychom měli,« řekl pak, vyšvihl se do sedla a šlápl do pedálů.

Sedm stováků je sedm stováků. Občan se uklidnil.

Jakub se také mezitím uklidnil.

Pravidelně a rychle šlapal do pedálů, svištěl přes křižovatky, kolem rohů, pokojný úsměv na tváři, mírně si pohvizduje. Božínku, měl takovou touhu po výletě na kole! Výlet na kole ho zavedl na výpadovku kolem Labe a k oné luxusní vile, kterou si ve smlouvě výslovně vymínil jeho expert v plastech, elegantní, dobře vyhlížející doktor Addams Jones – kromě sluhy a firemního vozu.

Když už jsi tady, napadlo Jakuba, můžeš se hned podívat, jak to jde v továrnách na plasty.

Brána do parku byla otevřená.

(Vloupání se v těchto končinách v roce 1956 ještě nekonala – to tehdá byly časy!)

Jakub dojel až k domovním dveřím a zazvonil.

Ve smlouvě vymíněný sluha otevřel.

»Dobrý den,« pozdravil Jakub.

»Dobrý den, vážený pane,« odpověděl pomalu a slavnostně sluha a na tváři se mu objevil výraz nekonečného pohrdání a nevýslovné nafoukanosti. »Co si přejete?«

»Chtěl bych mluvit s doktorem Jonesem.«

»Jste ohlášen?«

»Ne.«

»Lituji, ale pak to není možné…«

»Však ono to půjde. Tady, postarejte se mi o kolo.«

»Prosím vás, kdo vlastně jste?«

»Jakub Formann.«

»Taková nestydatost! Odpalte, nebo…«

»Vy mi nevěříte, že jsem Jakub Formann?«

»Takhle vymóděný? Na kole? Chcete si ze mě dělat legraci?«

Ještě pořád se Jakub ovládal. »Vážený, my se neznáme.«

»Zaplať pánbu,« řekl sluha.

»Vy jste Jakuba Formanna ještě nikdy v životě neviděl?«

»Lituji, nikdy v životě.«

»Ani na fotkách?«

»Ani na fotkách.«

»Pak dovolte, abych se vám představil. Jsem Jakub Formann.«

Sluha měl ještě jeden světlý okamžik. »Je mi líto, ale to by mohl přijít ledaskdo a tvrdit, že je pan Jakub Formann.«

»Jsem Jakub Formann, muž, který platí Jonese a vás a všecko tady!«

»Teď už ale padejte!« Sluhův světlý moment pominul. Vzal kolo za tyč a snažil se je otočit a Jakuba vytlačit pryč.

»Ts, ts, ts, něco takového ale dobrý sluha nedělá,« řekl Jakub a otočil kolo zpátky. Sluha uklouzl a sletěl na zem. Jakub opřel kolo o zeď domu, překročil na zemi ležícího sluhu a vešel do haly.

Po schodišti pádil dolů z prvního patra doktor Addams Jones.

»Co je? Co se tu děje?«

»Ten muž…« začal vznešený sluha ještě na zemi a pak se zděšeně zarazil.

»To jste udělal vy, pane Formanne?« Doktor Jones hleděl vytřeštěně na Jakuba.

»Nic jsem neudělal. Sluha uklouzl.«

»Jak to?«

»Snažil se mne… to je jedno. Opravdu, Jonesi, musíte tomu člověku vysvětlit, že se musí slušně chovat i k lidem, které nezná. Jinak ho vyhodím! «

»Vy… já… on… Vždyť já vůbec nevěděl, že jste v Hamburku, pane Formanne.«

»Přicházím právě z Paříže.«

»Na kole?«

»Máte snad něco proti tomu?«

»Ne, ne, přirozeně ne! Co pro vás můžu udělat?«

»Můžete mi podat zprávu o své práci, Jonesi,« řekl Jakub a postoupil o krok dopředu. Pak se okamžitě zarazil. Vždycky se okamžitě zarazil, když zahlédl krásnou ženskou bytost. Ženská bytost, kterou Jakub zahlédl, byla opravdu mimořádně krásná – štíhlá a graciézní jako srnka, s dlouhýma nohama, hnědýma očima a hnědými vlasy. Mladá. Ještě velmi mladá. Srnka vyšla z jednoho pokoje do haly, vyplašená hlukem. Podívala se na Jakuba, na sluhu na podlaze, na doktora Addamse Jonese. Pohled jí těkal v trojúhelníku.

»Oh!« vykřikla srnka polekaně a uprchla zpět do pokoje. Dveře se za ní zabouchly. Doktor Addams Jones byl proslulý tím, že jeho přítelkyně byly vždy nejkrásnější dívky v Hamburku. A nejen v Hamburku.

»Pěkná, pěkná,« řekl Jakub a uznale hvízdl. »Tak jak to bude, mohu s vámi mluvit nebo ne, Jonesi?«

»Ale jistě, pane Formanne, samozřejmě, pane Formanne, bude mi potěšením podat vám zprávu, pane Formanne. Frede, Frede, k čertu, vstávejte už konečně a vezměte si od pana Formanna kabát!«

Sluha Fred vstal a potácel se k Jakubovi a koktal: »Váš-kabát-vážený-pane– prosím-velice-za-prominutí-nemohl-jsem-přece-vědět-jak-bych-mohl-jen– tušit…«

»Ještě se budete muset hodně učit, Frede. A pohyb,« řekl Jakub a hodil sluhovi plášť do náruče. »A mé kolo dejte do garáže!«

26/

O hodinu později, v pracovně doktora Jonese…

… měl Jakub naprosto přesnou představu o výrobě právě se rozběhnuvších tří továren na plasty (postavených za peníze ze sedmičky dé). Do detailu. Doktor Jones dřel jako kůň, to se mu musí přiznat, pomyslel si Jakub. Kladl si sice hříšně nestydaté požadavky – ale taky podával výkon.

»Hm… To je vaše nová přítelkyně, Jonesi? Ta hnědá, pěkná?«

»Ano, pane Formanne. Prvotřídní manekýnka.

»Opravdu roztomilá.«

»Vidte?«

»Gratuluji, Jonesi.«

»Děkuji, pane Formanne. Ach, co jsem to ještě chtěl říct…«

»Ano?«

Doktor Addams Jones řekl, co ještě chtěl říci. Bývalo by lepší, kdyby to neudělal. Aspoň ne toho dne. Jakuba tím mimořádně rozladil. Rozladil ho do té míry, že Jakub poprosil, jestli by si nemohl zatelefonovat. Pochopitelně že mohl. Trvalo to dost dlouho, než se vrátil zpátky k doktorovi Jonesovi, a měl několik přání, která doktor Jones musel hned zařídit, neboť Jakub potřeboval jisté podklady a zprávy – okamžitě! Aspoň to Jakub tvrdil. Už měl zas trochu lepší náladu.

»Takže mi to všechno připravte, Jonesi, ano? Je mi líto, ale musí to být. Já zatím sejdu dolů a popovídám si s vaší přítelkyní – jak se jmenuje?«

»BAMBI,« odpověděl Jones a měl přitom nedobrý pocit.

»Jak?«

»BAMBI. Celé jméno se píše tiskacími písmeny. To dělají všechny manekýnky, aspoň ty dobré, známé, žádané.«

»Aha.«

»Ve skutečnosti se jmenuje Schalková, Brigitta Schalková.«

»Aha.« Jakub dumal. »Řekněte, nebyla ryba? Nebo sýr?«

»Před rokem,« odpověděl doktor Jones, »před rokem ještě dělala reklamu pro ryby a sýry. Teď už ne. Teď dělá do prádla…«

27/

»… a to,« řekla BAMBI večer 29. října 1956, »mi vyneslo kupu problémů.«

Odhodila si hnědé vlasy dozadu a schoulila si elegantně nohy pod sebe na pohovce před anglickým krbem. Opravdu extratřída, pomyslel si Jakub, ty nohy, ty nohy… nohy BAMBI snesly hravě srovnání s nohama Jill a Marlene… a to už něco znamená! Jsem prostě fetišista na nohy! (A dokonce vím, co je to fetišista – šlechtična mi to vysvětlila.)

»Jak to, problémy?« vyptával se Jakub a líbezně se usmíval.

»Abyste věděl, pane Formanne, v Německu můžete předvádět nejnudnější hadry nebo se ukázat v nejpitomějším filmovém šotu, můžete dělat reklamu pro prsní čaj nebo pudinkový prášek, čistou vlnu, pastu na zuby, pivo, lak na nehty, bonbóny nebo konfekci, pro tak dobrý margarín Sama, pro kyselé okurky nebo přední náhon…« mluvila velmi vážně a slabounce šišlala, což Jakuba nadchlo. Už si představoval, jak… To je moje prokletí, pomyslel si: Hezké holky si musím vždycky představovat při tom! »… ale existuje nepsaný zákon: nikdy nedělat v prádle! Jako že tu sedím, pane Formanne« (jak roztomileji naráží jazýček na horní ret!), »člověk by tomu nevěřil, ale je to tak: u nás už jenom bikinky můžou člověka vyřídit. A i ty nejmenší bikinky jsou ještě anglická královská róba ve srovnání s korsetem, neřkuli černým, i kdyby byl sebepevnější! Německý předsudek, pane Formanne: Kdo ukazuje prádlo, platí za lehké zboží!«

»Hmhmhm.« Sukně se jí souká pořád výš. Dělá to úmyslně? Určitě!

»U mne to bylo jen sprosté spiknutí kolegyň! Přísahám vám, a jestli jste od někoho něco slyšel, tak je to všechno lež, pracovala jsem jenom ve stolním prádle…! Něco jiného bych nedělala už kvůli svému charakteru. Nejsem lehká. Nebo si snad myslíte, že jsem lehká, pane Formanne?«

»Pro všechno na světě, slečno BAMBI, věřit něčemu takovému bych si nikdy nedovolil.«

»Přirozeně,« pokračovala BAMBI (sukně stoupala) vážně a ponořena do svého tématu, »i mezi námi se najdou takové, které necouvnou před ničím. Například ULLA. Spodní prádlo. Určitě jste ji už viděl, pane Formanne. Podprsenky všeho druhu. Nebo podvazky. Tedy, já bych umřela! Ovšem tam jsou nejvyš– ší honoráře. A ULLA nosí vždycky takový otevřený ranní župan, tím se to zmírňuje. MAXI dělá něco podobného. USCHI taky. To jsou moje kamarádky. To nejsolidnější, co je!« BAMBI rozčileně volala: »A vůbec, nejsme takové, jak si plno lidí myslí, pane Formanne!«

»Prosím vás. Přece nemáte zapotřebí, abyste se omlouvala, slečno BAMBI! Znám významné muže, kteří si váží významných manekýnek. Většina z nich by se se svými přítelkyněmi oženila! Jen si vzpomeňte na Ernsta Wilhelma Sachse nebo na jeho bratra Guntera – oba milují manekýnky. A Thyssen! A Karajan!

(A nejkrásnější manekýnku bude mít Jakub Formann, ten vám to všem ukáže!)

»Ano, to je pravda. Muž světového formátu okamžitě pozná naši hodnotu. Naši vnitřní hodnotu míním, pane Formanne.«

»Vnitřní i vnější, slečno BAMBI. Když jsem vás zahlédl, stačil pohled, jediný pohled, abych věděl, že jste něco mimořádného, zvláštního, ušlechtilého (Ajvaj, jenom nemyslet na šlechtičnu!). Byl bych šťastný, kdybychom se mohli spřátelit.«

»I já, pane Formanne. Proč se mi tak díváte na nohy?«

»Já… eh… hrm… máte nádherné nohy, slečno BAMBI, promiňte mi mou smělost…«

Sukně je už zas o kus výš!

»To přece není žádná smělost. To vím sama. A ta firma na pneumatiky to ví taky.«

»Jaká firma na pneumatiky?«

»Právě jsem s nimi uzavřela smlouvu, příští rok to začne. Dostali nápad. Na inzerátě bude fotka auta, ano? A sice tak, že bude vidět aspoň jedna pneumatika, ano? No, a já budu právě nastupovat. Bude to vyfocené tak, aby byly vidět jen mé nohy. A textař vymyslel báječný slogan: „Nohy vašeho auta…“ Má se samozřejmě upozornit na pneumatiky. Ale moje nohy budou jako poutač, chápete.«

»Chápu.«

»A vsadím se, že si myslíte, že budu mít punčochy.«

»Ne, to nedělám.«

»Co neděláte, pane Formanne?«

»Ne, co budete mít na sobě, budou punčochové kalhoty z nylonu. Vsadím se, že nevíte, co je to nylon.«

»Sázku jste prohrál pane Formanne,« odpověděla se smíchem BAMBI. »Přirozeně vím, co je nylon.«

»Ale nevíte, jak se dělá!«

»N… ne, to ne, pane Formanne.«

Jemně zahovořil Jakub: »Polykondenzací adipinové kyseliny s hexamethyiendiaminem.«

»Panebože! Ale odkud to víte vy?«

»Zabývám se umělými hmotami všeho druhu, milé dítě.«

»Ach.«

»Prosím?«

»Ach, a já myslela, že to dělá doktor Jones.«

»Je můj zaměstnanec, milé dítě.«‚

»To… to jsem nevěděla, pane Formanne. Nikdy mi to neřekl. Věřila jsem, že je majitelem všech těch fabrik.« Ten šuft Jones! Ještě se vytahuje mými podniky a na můj účet si pořizuje manekýnky! Ten elegantní Jones bude tak dlouho chodit se džbánem, až se ucho utrhne! Ten teď bude koukat! Před hodinou se dožadoval druhého sluhy a vyhřívaného swimming-poolu a nejnovějšího mercedesu. Prohlásil, že ve svém postavení to potřebuje. Jinak musí bohužel dát výpověď. Tak jsem mu tohle všechno hodil do chřtánu, protože ho ještě potřebuju, teď, když se výroba plastů rozjíždí na plné obrátky a totéž platí o umělých vláknech!

»Vy… vy jste pověřil pana Jonese, aby vám všechny tyhle továrny postavil?« vydýchla BAMBI. Výš se taková sukně snad ani vysoukat nemůže. Páni, to jsou nohy, ty snad nemají konce (Pěkný lump, ten Jones. Švindlíř. A k tomu drzý. Nic mu nestačí. Příště bude chtít rollse. A tenisovou halu pro případ, že by pršelo. Co si s tím náfukou počnu? Bez něho bych byl vedle jak ta jedle. No, zatím jsem zatelefonoval. Aspoň malé zadostiučinění…)

»Aby mi postavil všechny tyhle továrny, ano. Přivezl jsem si ho v devětačtyřicátém roce ze Států jako experta.«

»Už tenkrát,« šeptla BAMBI. Udělaly se jí hektické rudé skvrny na tvářích.

»Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou, milé dítě,« cvrlikal Jakub. »Podívejte: Věděl jsem, že ve Spolkové republice žijí přibližně dvacet dva milióny žen a dívek. Věděl jsem, že podvazky vyjdou z módy. Určitě se zas někdy vrátí, protože jsou velmi – pardon – vzrušující. Ale bylo mi jasné: Punčochové kalhoty nahradí punčochy. Tak jsem se podle toho včas zařídil. V příštích měsících budu dodávat umělá vlákna na punčochové kalhoty ve všech barvách – červenou, fialovou, žlutou, zelenou, modrou.«

BAMBI na něho hleděla s doširoka otevřenýma očima. Žasla.

»Žasnete, že?« prohodil Jakub a laskavě se usmíval. (Co si můžou dovolit Karajan a Thyssen, to můžu i já!) »Vypadáte kouzelně, milé dítě.«

»Ach, pane Formanne…« BAMBI polykala.

»Ano?« vyptával se decentně.

Jako v anglické veselohře se v tomto okamžiku zjevil doktor Addams Jones na schodišti do haly.

»K zblití,« oznámil doktor Addams Jones.

»Addy! Jak to mluvíš?« volala BAMBI.

»Promiň, ale to je tedy…«

»Co je tedy?«

»Telefonát. Právě teď. Musím do Bostonu. Okamžitě. Ještě dnes. »Do pr… promiň, BAMBI.«

»Ale jak to, že musíš do Bostonu, Addy?« (Tja, jakpak to, myslel si Jakub.)

»Právě volal starý Atkinson. Právě teď.« (Hledme, hledme, říkal si Jakub.)

»Atkinson Plastics je jeden z největší podniků na umělé hmoty v celém světě,« vysvětloval Jakub. »Tam jsem nakoupil licence, víte, BAMBI. A taky doktora Jonese… eh, nenakoupil, přivezl s sebou, jako odborníka. Copak chce Donald, Jonesi?«

»Našli úplně nové metody v oblasti plastikových rour. Druhý závod musíme podle toho zmodernizovat.« (Tedy přesně tak, jak jsem Atkinse prosil, aby to řekl, když jsem ho před chvilkou volal. Ten Atkinson je bašta chlap.) »Člověk nemá chvilku klidu. Je mi to opravdu líto, BAMBI, ale teď s tebou nemůžu letět do Španělska.«

»Španělsko?« divil se nevinně Jakub.

»Costa Brava. Trochu vypřáhnout. Já jsem to BAMBI už tolikrát slíbil a vždycky do toho něco přišlo.«

»Tja, to je zlé. To je mi kvůli vám líto, Jonesi. Ale pochopitelně musíte do Bostonu, práce má přednost,« pronesl Jakub vážně. »Myslím, že letí ještě jedno letadlo PAN AM přes New York krátce po dvaadvacáté hodině.« Soucitně se zahleděl na svého experta.»Je to bída, Jonesi, ale such ist life.«

Letadlo PAN AM odletělo skutečně ve 22 hod. 30 min. BAMBI a Jakub dopravili dožraného doktora Jonese na letiště ve Fuhlsbtittelu. Stáli na návštěvnické rampě a hleděli za letadlem, dokud nezmizelo v oblacích se svými červeně a bíle blikajícími světly.

Jsem uběhaný, strašlivě zapřažený člověk, nemůžu ztrácet čas, řekl si Jakub, popadl BAMBI, přitiskl ji k sobě a vášnivě políbil. Kromě nich nebyla na rampě živá duše, BAMBI políbila Jakuba ještě vášnivěji.

»To se mi ještě nestalo,« řekla pak.

»Co, milé dítě?«

»Že nějakého jiného muže… že tak rychle… že hned… pane Formanne, je mi to tak trapné… Co si o mně myslíte?« (No prosím, už zas!) »Ale já… já…«

»Ano, milé dítě?«

»… myslím, že jsem se do vás příšerně zamilovala!«

»A já do tebe, BAMBI. Na první pohled!«

»Opravdu? To je báječné… Vlastně je to přímo štěstí, že Addy musel odletět!«

»Vlastně ano.«

»To jsou v životě náhody! Když člověk něco takového čte v románech, tak si říká, že něco takového neexistuje, že, pane Formanne?«

»Jakube, prosím. A jak vidíš, existuje. Kamže jste to chtěli?« Costa Brava, Španělsko?« Jakub stáhl obličej do znechucené grimasy. »Tam člověk už přece nemůže existovat, dítě. Tam se to teď už jen hemží Němci. Přepadli Španělsko jako kobylky. Právě tak jako Itálii nebo Jugoslávii nebo Francii. Tam se dívka jako ty a muž jako já nemůžou ani ukázat. Náhodou mám chvíli čas. Podnikneme spolu něco?«

»Oh…« vzdechla BAMBI.

»Takže ano?«

»Ano…« Další vzdech. »Kampak, Jakube?«

»Na Seychely, milé dítě?«

»Na See… jak?«

»Seychely. Ještě jsi to neslyšela?«

»N… ne, Jakube.«

»Ráj v Indickém oceánu… objevil jsem je… za pár let už to taky nebude ráj… ale teď! Klenot, BAMBI, klenot! Něco takového už v životě neuvidíš.:. Mahé!«

»Prosím?«

»Mahé. Tak se jmenuje největší z oněch snových ostrovů. Tam poletíme. Za pár dní.«

»Ach, Jakube, ty jsi… ty jsi geniální, báječný, jedinečný!«

»Ach ne, vůbec ne. Jsem docela prostý člověk, víš. Jenom rychlejší než ti druzí. Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou.«

28/

»Milý, drahý příteli,« hovořil Jakub Formann úplně tiše v salónu svého apartmá hotelu ATLANTIC, s telefonním sluchátkem u ucha. »Mám o vás takové starosti, že si to nedovedete představit. Nejste nemocný?« Jeho protějšek se nacházel na druhém břehu Atlantického oceánu a byl prezidentem jedné z největších leteckých továren na světě. Jakub sice položil otázku, ale hned se, šetrně jako kněz, vyptával dál: »Nejsou to nervy? Nebo něco se srdcem? Nebo vám to všechno přerůstá přes hlavu?« Pán ze zámoří chtěl opět něco říci, ale filantrop Jakub Formann ho nepřipustil ke slovu: »Jsou okamžiky v životě – zvlášť když ho někdo prožije jen v samé práci jako vy –, že by člověk nejradši šel do penze. Ne, ne, ne, tak to je, všiml jsem si toho už mnohokrát, a právě u svých nejmilejších obchodních partnerů! Mezi něž patříte samozřejmě i vy – a skutečně nejen proto, že jsem jeden z vašich hlavních akcionářů, ale z lidských, hluboce lidských důvodů… Nikdo,« pokračoval Jakub a předl přitom skoro jako kočka, »nemůže natrvalo vydržet ten obrovský stres, kterému jste, drahý příteli, vystaven už takovou dlouhou dobu, ne, ne, ne, vím, co říkám! Nebo snad zapracovalo vaše podvědomí? Chcete se zbavit své funkce? Nevyzpytatelné hlubiny duše, ach ano, ano… Jak to myslím? Nu, podívejte se, drahý příteli, vypadá to, jako by to tak opravdu bylo… Jeden příklad: Dvě trysková letadla své nejnovější řady jste už prodal dvěma Němcům. Samozřejmě vím, kdo ti dva pánové jsou.« (Věděl to půl hodiny.) »Po jednom „Learstaru“ jste prodal pánům… Ano, ano, chápu někdo by mohl naslouchat. Ale jak jste přepracovaný, úplně jste zapomněl jeden „Learstar“ nabídnout taky mně. To není výčitka, milý příteli! To ze mne mluví jenom starost o vás. Protože, když člověku ve vašem vysokém postavení ujede taková neprozřetelnost, to si pak – a to je přímo křesťanská povinnost – musí každý o takového člověka dělat starosti… Abych prominul? Ale prosím vás, já vám přece nemám co promíjet! A především: Vy se přece nemusíte nikomu omlouvat. Takový významný muž… Jeden z mých nejlepších. Jistě! Proto taky volám, proto jsem tak hluboce, opravdu hluboce znepokojen: Zvládáte to ještě všechno? Není toho na vás už příliš? Nebylo by prostě humánní, osvobodit vás od tak tíživé zodpovědnosti, od takového ohromného zatížení? Jak krásná léta zaslouženého odpočinku máte ještě před sebou, zauvažujte nad tím! Dům ve Vermontu… golf… procházky… život přece tak strašně utíká. Jenom proto volám, milý příteli. Protože mi leží na srdci vaše dobro, jenom vaše dobro… Prosím? Co říkáte?… Samozřejmě potřebuji taky jeden „Learstar“… Ne, ne až za měsíc! Pokud vůbec, tak hned. Ale to by pro vás zase znamenalo takové zatížení, že nemůžu dopustit, opravdu ne… Prosím?… Říkáte, že za dva dni je „Learstar“ tady v Hamburku?… I s technickým osvědčením a všemi papíry? Pozítří odpoledne? Patnáct nula nula místního času? Příteli drahý, to je víc než přátelská služba, co pro mě chcete udělat, ale prosím vás snažně, myslete na své zdraví, zdraví především…«

Dva dni nato, v patnáct nula nula, přistál novotou svítící »Learstar« ve Fuhlsbüttelu. Bylo to nejdražší privátní letadlo, které tehdy mělo v Německu letové povolení. Cena: milión dolarů a něco. Jakub zaplatil hned šekem. (Po odečtení tříprocentního skonta.)

Že »Learstar« je to nejlepší a nejhezčí, co je momentálně k máni, mu řekl pilot amerického vojenského letectva, který létal s T-33 a se kterým Jakub letěl z Paříže do Hamburku. Teď Jakub vešel do nitra luxusního stroje. Nadšeně vdechoval směsici vůní: kůže, kov, parfém, benzín. Vůni parfému šířila BAMBI, která s ním přijela do Fuhlsbüttelu. (Šlechtičny se Jakub zbavil tak, že jí napovídal cosi o velmi naléhavé konferenci.) BAMBI nenacházela slov, když uviděla salónek, ve kterém bylo místo pro – neuvěřitelné! – čtrnáct hostů.

BAMBI měla na sobě pískový kostým střižený v »ligne fuseau« – linii Christiana Diora. Kabátek měl pásek. Látka lehce obepínala jen boky, jinak bylo všechno měkké, volné a široké, i límec kabátku. K tomu měla pastýřský klobouček zdobený koroptvími peříčky. Jako parfém »Miss Dior«. A účes »Belle-Amie« (zvlášť zdůrazňující čelo jakýmsi kohoutím hřebínkem a velkorysými měkkými postranními partiemi). Jakub byl oblečen »anglicky«: jednořadový tvídový oblek, v pase lehce probraný a s lahvovými rameny, k tomu barevně sladěnou vestu.

Otto zajel s rollsem až na letištní plochu – u tak významného muže jako Jakub Formann to policie dovolila. Otto a oba piloti naložili zavazadla do letadla. Piloty si Jakub vybral ze skupiny šedesáti sedmi uchazečů. Jeden se jmenoval Jack Cardiff a před dvěma lety musel s »Convairem 440« nouzově přistát na hladině Kanálu La Manche, protože zapomněl v Mnichově natankovat plné nádrže.

Jakubovo zdůvodnění volby právě tohoto pilota: »Ten už v životě nezapomene natankovat, na toho se můžu spolehnout.«

Druhý pilot se jmenoval Jean Collero. Jednou odstartoval s dopravním letadlem, jehož nosné plochy nebyly dostatečně zbavené námrazy, protože si je Collero nezkontroloval. Letadlo se zřítilo. Pětatřicet mrtvých. Jakubovo zdůvodnění volby právě tohoto pilota: »Ten bude do nejdelší smrti kontrolovat jako pes, jestli není na křídlech jenom gram ledu. Na toho se můžu spolehnout zrovna tak.«

Nejdřív si zaletěli na skok do Mnichova. Tam se Jakub v letištní restauraci setkal se svým psavcem Schreiberem a dal mu pokyny pro seriál, který měl Schreiber okamžitě začít psát pod titulem NACISTÉ MEZI NÁMI. Měly v něm být odhaleny eklatantní případy, jak se bývalými nacisty obsazují důležitá místa ve státní správě, obcích a hospodářství.

Jindy ke všemu ochotný Klaus Mario Schreiber, napůl vypitou láhev s etiketou »Johnnie Walker Gold Label« před sebou, vznesl tentokrát, k Jakubovu úžasu, námitky.

»T… to v ža… žádném případě nezabere, š… šéfe! T… to je proti mému ko… konceptu. Po… podle mého ko… konceptu je téma n… nacismus vyslovené a… antitéma. Ka… každý to ví, ale ni… nikdo to nechce vědět. A už vůbec ne č… číst! Z to… toho bude prů… průšvih! M… musí z toho být průšvih! «

»Ale proč?« zeptal se Jakub.

»P… protože už jsme za… zase ve… velcí asi… silní, Šéfe! P… protože jsme zase jednou na… na nejlepší ce… cestě být ne… největší a ne… nejsilnější, p… protože nikdo nechce, a… aby se mu p… připomínala jeho mi… minulost. Kdybyste vy b… byl starý ná… nácek, b… byl byste rád, kdyby v… vám někdo připomínal, co… co jste na… napáchal?«

»Ale já nejsem starý nácek!« řekl Jakub mírumilovně.

»Ta… tak o tom ni… nic nevíte. P… protože se do to… toho nemůžete vů… vůbec vcítit.«

»Zato vy můžete!«

»Já m… můžu!«

»I když jste taky nebyl nácek.«

»I když… J… já se dovedu v… vcítit do každého č… člověka, š… šéfe. Jinak by moje se… seriály stály za ho… hovno a v… vy byste mi už dávno dal p… padáka. J… já jsem znalec lidských du… duší!«

»A já jsem váš šéf! Budete psát, co vám přikážu!«

»Bu… budu pak ale psát p… proti tomu, c… co chce ce… celý národ z… zapomenout, šéfe. T… tohle přece o… opravdu nechce ni… nikdo vě… vědět. U nás přece nikdy ža… žádní na… nacisti nebyli. A t… teď už vůbec ne. Všichni jsme p… perfektní de… demokrati, k… křesťani a E… Evropani… A to ne… nemluvím o k… katastrofě pro i… inzerci…«

»Co s tím má společného inzerce?«

»U… uvidíte, šéfe, ko… kolik lidí nám bude hrozit, že z… zruší u nás inzerci, když ten se… seriál nezarazíme! A ka… každý ilustrovaný ma… magazín žije z inzerátů!«

»Napíšete to!«

»P… pro mě z… za mě. Ale va… varoval jsem v… vás,« řekl Schreiber a s ustaraným výrazem do sebe hodil další skleničku. Chlastá a tváří se ustaraně, myslel si Jakub, když pospíchal na letištní plochu. Jsou to jeho starosti, nebo moje? Však já tě ještě dostanu, Herresheime!

Teď na to už nebudeme myslet. Teď máme dovolenou. Ach, můj »Learstar«! Ach, moje BAMBI!

Uvítala ho polibky.

Letadlo rolovalo na startovní dráhu.

Dostalo povolení ke startu. »Jedeme!«

BAMBI stále ještě nenacházela slov. A řekla to.

»Já pořád ještě nenacházím slov…«

»Pro co, milé dítě?«

»Muže, jako jsi ty…«

»Ano, mé dítě?« vyzvídal Jakub.

»Jsem ještě nezažila! Něco takového se potká jenom jednou,« šeptala na jeho hrudi.

»Jsem muž jako každý druhý. Jenom stále dva kroky před svou dobou.«

»Ach, Jakube…«

»Ach, BAMBI…«

Pěkný, velký salónek, se spoustou místa, pomyslel si Jakub, když »Learstar« vznešeně, tiše, bez vibrací a sebemenšího zakolísání prořízl zeď mraků a vnikl do rakouského výsostného prostoru. Příjemní hoši, tihle piloti. Ti určitě nepřijdou do salónku. A navíc můžu úplně pro jistotu dveře do kokpitu zamknout.

Mezi Salcburkem a Neapolí jásala BAMBI při první čínské sáňkovačce svého života. Jakub byl věčně ve spěchu. Ale při jediné věci si vždycky dával na čas.

And iťs a long, long way k Indickému oceánu, na Seychely v něm a speciálně na ostrov Mahé – největší a nejkrásnější ze všech dvaadevadesáti Seychelských ostrovů…

29/

Ach, Mahé…

Ach, jeden z posledních rájů této země! Tropický ostrov. Korály a žula, pláž s bílým pískem, palmové háje, v nichž visí z větví stromů nesčetné trsy nejfantastičtějších orchidejí. Krásní ptáci. Obří želvy. Nekonečné moře. THE PIRATE’S ARMS, »Pirátský hotel«, v koloniálním viktoriánském stylu blahé paměti, venku pitoreskní, uvnitř plný komfortu dvacátého století, anno 1957.

Tady bydlíme, BAMBI a já. PIRATE’S ARMS je můj. Postavil jsem ho, samozřejmě spolu s Jaschkem, když jsme tu budovali montované domy, ubikace pro vojsko a pomocné letiště pro Američany. Žádná velká zakázka. Jen pro velící stanoviště tam nahoře na nejvyšším kopci ostrova. Jmenuje se La misère, »Chudý vrch«. Žije tam sto čtyřicet Američanů – důstojníků a vědců.Celou věčnost už tam kutí na jakémsi zařízení, kterému říkají »tracking station«. Mockrát mi vysvětlovali, co to je, kontrolní stanice. Vypadá to, že amíci chtějí vyvinout takovou věc – říkají tomu »satelit« – a vystřelit ji do kosmu: ten satelit pak má kroužit kolem Země, sbírat informace a obrazy a vysílat je zpátky k Zemi – jsou mešuge, ale to byli amíci vždycky, člověk by nevěřil, taková pitomost, to přece neexistuje, to nebude fungovat, nikdy, jejda, jejda, ti vyhazují milióny jako smetí! Ale jsou to moje milióny? Mně zaplatili slušně. Promptně, jako vždy. Hned jsem věděl, že ten ráj už tu dlouho nezůstane, i sem se pohrnou turisti. Ti se derou všude! Takže jsem dal postavit THE PIRATE’S ARMS. Chodí sem často Američani z vršku. Turisti ještě žádní, pokoje jsou prázdné. Doposud. Ale už dlouho nebudou, to vím. Jakub Formann je vždycky dva kroky před… Proto jsem taky koupil celou obrovskou pláž v Beau Vallon – za babku, za pár let tam bude každý čtvereční metr stát majlant.

Investice do písku – zlatonosného. Tady si budou jednou hrát v písečku su– perpracháči. Příboj se vzdouvá, palmy tiše šelestí. Mně příroda nic neříká. Vůbec nic. Příroda mi byla vždycky šumafuk. Ale ta samota tady! Můžeme tu běhat nazí, BAMBI a já, jaký ta má temperament – tedy, tři čínské sáňkovačky za sebou jí nestačí. Chce čtvrtou! Právě ji rozjíždíme. Na bílém písku v Beau Vallon. BAMBI je, ach, sladká. BAMBI je, ach, divoká. Cítím to, cítím to, po čtvrté to bude zvlášť nádherný konec. Blížíme se mu, každým pohybem blíž a blíž, teď! BAMBI se vzpíná, moje tělo je jako struna, teď, teď, teď…

»Pane Formanne!«

Krucinálfagot!

To snad není možné! To se mi snad jen zdá.

»Pane Formanne, nepřestal byste laskavě, když s vámi mluvím?«

Já jsem se zbláznil, už je to tak, nemám v hlavě všechno v pořádku, jsem zralý na cvokárnu. Můj krásný mladý život. Moje krásná válka. Všechno je pryč.

Pravděpodobně to už byla halucinace v blázinci, a když teď otevřu oči, probudím se v zamřížované posteli, možná ve svěrací kazajce. Bože, musím na tom být zřejmě moc mizerně.

Jakub otevřel jedno oko. Jakub otevřel druhé oko.

Jakub vyskočil ve vrcholném děsu na nohy a zůstal vrávoravě stát na bílém, horkém písku v Beau Vallon.

Chytil se za hlavu.

Příboj se dmul, palmy šelestily, ptáci s dlouhými perutěmi se s křikem vznášeli nad ním. BAMBI s vřískáním prchala pryč, nahá, jak ji pánbu stvořil. A nahý, jak ho pánbu stvořil, stál Jakub před velmi rozezlenou, velmi vznešenou a velmi mocnou paní baronkou z Lardiacu, urozenou paní a paní se soudní pravomocí ve Valtentante, dědičnou palácovou dámou u dvora jeruzalémského na základě privilegia propůjčeného slovutné rodině Lardiaců císařem Fridrichem II., pozdějším králem jeruzalémským.

»Baronko…« blábolil Jakub.

»Jak si to představujete, takto mě podvést, uprchnout a s nějakou dívkou se tady… Já už nemohu, to je vrchol obscénnosti… To je příliš… Umírám studem…« A kácela se dozadu.

Jen ať sebou sekne, bestie zatracená, pomyslel si Jakub. Ale vzápětí jím projel druhý úlek. Za šlechtičnou stála krásná Claudia. Jakub ji uviděl teprve teď. Krásná Claudia zachytila kácející se tetičku v poslední chvíli do náručí a držela pak omdlelou, sama bez hnutí, s pohledem přikovaným na nahatého Jakuba. Na jistou část nahatého Jakuba.

30/

»Na fleku jsem ji vyhodil, samozřejmě,« řekl Jakub Formann. Ležel na kožené pohovce a zíral do stropu. Strop se nacházel v ordinaci dr. Jeroma Watkinse, nejproslulejšího psychoanalytika ve Washingtonu.

Na fleku vyhodil Jakub »velmi mocnou« šlechtičnu onoho 3. ledna 1957, a ještě téhož dne odletěl ze Seychel do Washingtonu. K tomuto nejzázračnějšímu ze všech dušezpytců.

Dr. Watkins, otylý, holohlavý a krátkonohý, seděl za Jakubovou hlavou v pohodlném křesle, s úsměvem a ručkama složenýma na břichu jako Buddha. Ticho se stávalo nesnesitelným. »Proč nic neříkáte, doktore? Nebylo to ode mne správné?«

»Hm,« zahučel dr. Watkins.

»Co znamená „hm?“«

»Co si myslíte vy? Bylo to správné?«

»To právě nevím, doktore, proto jsem přece všeho nechal a přiletěl hned k vám.«

»Hm.«

»Proč děláte pořád „hm“, doktore!«

»Protože dělám vždycky „hm“. Jako všichni dobří analytici. To je povzbuzující „hm“, pane Formanne. Má vás povzbudit, abyste vyšel víc ze sebe. Jenom tak vám můžu pomoct!«

»Chápu. Takže, co si teď počnu bez baronky, která mě vzdělává a učí mě slušně se chovat? Řekl bych, že jíst už celkem umím jako lepší lidi. Ale jinak… umění…«

»Hm.«

»… malířství…«

»Hm.«

»… literatura…«

»Hm. Povězte mi, pane Formanne, jak je vůbec možné, že baronka za vámi přijela na Seychely?«

»Špehovala mě a zjistila, kde jsem.«

»To je mi jasné. Ale odkud na to vzala peníze? Říkal jste, že ta dáma neplave v penězích.«

»To tedy neplave.«

»A to si jen tak odletí – navíc s doprovodem! – z Hamburku na ostrov v Indickém oceánu?«

»Inu, udělal jsem chybu, doktore.« Jakub vzdychl.

»Hm?«

»Že jsem dal baronce plnou moc na jedno cestovní konto. Prostě vyplnila šek a zašla do banky a – musím pokračovat dál?«

»Ne, děkuji! To stačí,« řekl doktor a pomyslel si: S tímhle dělat psychoanalýzu? Velkou analýzu? To nepřipadá v úvahu! Peněz má na velkou analýzu dost, to je zjevné. Ale jak mluví o všem, co dělá nebo nedělá – s takovým blbcem, ne, radši toho necháme. Jistě, když se to tak vezme… velká analýza… Ale ten chlap přece pořád cestuje křížem krážem po světě… Jak to s tou svou blbostí dokáže? Takže žádná analýza! Můžeme konečně zkusit něco jiného! Z toho taky něco kápne… a kromě toho je to rychlejší… A tak Jakubovi řekl: »Hm. Behaviour therapy.«

»Co prosím?«

»Terapie chování. Budte bez starosti, s terapií chování vás z toho dostaneme, i bez té vaší baronky.«

»Chvála bohu, takže terapie chování!«

»Vy ovšem nemáte ani ponětí, co to je, přestože je to praxe běžně užívaná na celém světě?«

»To nemám.«

»Hm.«

»Co to tedy je, doktore?«

»Hm. Nevím, jestli vám to dokážu vysvětlit, abych tak řekl, dědečkem terapie chování byl Ivan Petrovič Pavlov. Nobelova cena 1904 za jeho práce o fyziologii trávení…«

»Promiňte, doktore, ale s mým trávením je všechno v pořádku!«

»Hm.«

»Prosím?«

»Nic, nic. Jenom ta vaše reakce na moje slova.«

»Jaká byla? Nesprávná? Drzá? Ale moje trávení je skutečně…«

»Hm. Dávejte pozor, budu vám teď vyprávět takovou historii. Neodehrála se sice úplně přesně tak, jak ji budu vyprávět, ale při vaší… primitivní základní struktuře… Hm… Takže: Pavlov experimentoval se psy, víte? V Petrohradě… Hm… Psi byli v klecích… Žrádlo jim vždycky vozil zřízenec na vozíčku. Když otevřel dveře, ozvalo se zacinkání.«

»Co?«

»Zacinkání. Ve dveřích nahoře byl zvonek.«

»Ach tak. A dál, doktore?«

»Když tedy zřízenec přišel se žrádlem, tak psi, jak si Pavlov všiml, začali hned slintat! V roce devatenáct set dvanáct byla v Petrohradě velká záplava. Zvony všech kostelů zvonily na poplach. Profesor Pavlov byl u svých psů. A co se nestalo? Pavlov úplně zkoprněl, když všichni jeho psi začali slintat! A žrádlo široko daleko žádné! Jenom zvony – jako ten zvonek nad dveřmi! To jim už stačilo! Fantastické, co?«

»Hm.« hlesl Jakub. »Pardon, „hm“ je vaše.«

»Odted na to šel Pavlov systematicky. Když psi slintají už při cinkání a zvonění, přestože nevidí ani necítí žádné žrádlo – možná, že se jim při cinkání nesbíhají sliny jenom v hubě, ale taky v žaludku. Takže jim aplikoval žaludeční píštěle.«

»Žaludeční píštěle…«

»Těm psům…« Tenhle Watkins smrdí jako celá parfumérie, pomyslel si omámený Jakub. Voňavkuje se? Nebo že by tu mladou dámu, co tu ležela přede mnou…? V každém případě jsem zahlédl na límci jeho košile skvrnku od rtěnky. »Nuže, Pavlov teď jenom cinkal zvonkem, když otvíral a zavíral dveře a všichni psi slintali a vylučovali žaludeční šťávy – abych tak řekl, sliny, co se jim sbíhaly v žaludku. A tohle sřetězení příčin: nejdřív žrádlo a cinkání a slintání, pak cinkání a slintání bez žrádla, tohle nazval Pavlov podmíněným reflexem. Doufám, že jste to do jisté míry pochopil.«

»Poslouchejte, doktore, chcete mi snad taky odvádět pištěli žaludeční šťávy a nechat mě slintat?«

»Hm.«

»Co hm?«

»Agresivní až bůh brání.« A nyní si otylý doktor mumlal pro sebe. »Čím dál horší. Spíš už charakterová neuróza… Ne, žaludeční šťávy ne, pane For…« Zazvonil telefon. Parfémovaný dušezpytec zvedl sluchátko a rozštěkal se do něj: »Zbláznila jste se, Eileen? Víte přece, že mi nesmíte dávat hovory, když mám pacienta… Meziměsto?… New York? Ano, samozřejmě, spojte mě, Eileen.« Dr. Watkins řekl, sahaje po bloku a tužce: »Můj burzovní agent. Okamžíček, pane Formanne. Jenom mi ohlásí poslední burzovní kursy z Wallstreetu. Omluvíte mě.«

»Ale samozřejmě,« zavrčel Jakub.

»Haló… Haló… oh, haló, Rode! Tak co, jak to stojí?… Hm… Hm… Ano, píšu si… Philips šest bodů plus, stoupá… Unilever beze změn… Royal Dutch tři body, stagnuje…«

Jakub vytáhl z kapsy zápisník a vleže horlivě zapisoval také. Tak to pokračovalo hodnou chvíli, až přišly Sperry Rand. Dr. Watkins se rozčílil: »Sperry Rand dvě stě osmdesát osm? To přece není možné! To je neuvěřitelné!«

»Skutečně neuvěřitelné,« přizvukoval Jakub ohromeně.

»… ano, Rode, to je samozřejmě vrchol! Zítra poletí Sperry Rand dolů, a jak! To někdo narafičil, aby se blbci… Ale my nejsme žádní blbci, Rode, my ne!… Jasně, prodat! Pryč s nimi! Všechny! Pryč. Pryč!… Oukej, Rode, děkuju vám. Zavoláte zítra v tuto dobu… Výborně, výborně… zdar, Rode.« Dr. Watkins položil sluchátko do vidlice. »Hm. Takové podmíněné reflexy se, pane Formanne, dají vypracovat. Nepodmíněný reflex – to je vrozená, vůlí neovlivnitelná reakce – je vyvoláván nějakým vrozeným podrážděním, kupříkladu: vaše víčka se bleskurychle zavřou, když se něco přiblíží k oku.« Při těchto slovech žvanivý doktor zamířil prstem směrem na Jakubovo pravé oko, jehož víčko se samozřejmě zavřelo.

»A co to má společného se mnou?« zeptal se Jakub nerudně.

»Takový nepodmíněný reflex – slintání, když pes cítí nebo vidí potravu – se ovšem dá spojit s nějakým zpočátku neúčinným, neutrálním podrážděním, například s nějakým zvukem – zvonění! – říkáme tomu „kondicionování“. Proč pořád děláte ty divoké pohyby, pane Formanne? Mám dojem, že to s vámi vypadá špatně…«

»Já… já Sperry Rand dvě stě osmdesát osm! Doktore, můžu si na momentíček zavolat svému agentovi na Wallstreetu? Mám spoustu Sperry Rand a můj broker neví, kde jsem!«

»Samozřejmě. Dejte mi jeho číslo, pane Formanne.«

Jakub mu je dal. Dr. Watkins vytočil číslo sestry Eileen a sdělil jí číslo. »Dejte mi pak ten hovor sem, prosím. Hm. Ano, takže zjednodušeně řečeno: budeme kondicionovat i vás, pane Formanne. Jíst jako lepší lidi už umíte, dobrá. Ve všech dalších případech vás budeme trénovat na slovní podráždění. Tedy Wagner, Hemingway, Einstein, Stalin, Christian Dior, Eisenhower, politika, abstraktní malířství, dodekafonická hudba… rozumíte? Haha! Hmmhm. Když zaslechnete takové slovní podráždění, budete reagovat jako ti petrohradští psi na zvonění. Začnete slintat. Začnete vylučovat slova a celé věty spojené s daným slovním podrážděním jako podmíněný reflex. Ty věty se vám nesmazatelně vtisknou do mozku, budete je mít vždy okamžitě po ruce a budete zachráněn. Rozuměl jste?«

»Ne.«

»Hm.«

»Kdybyste mi třeba dal nějaký příklad, doktore?«

»Hm, Meyerbeera? Ovšemže ne.«

»Ovšemže ne. Na to jsem měl baronku.«

»Už ji nebudete potřebovat. Natrénuji vás, že se budete sám sobě divit. Hm, podívejte: Wagner – skladatel. Meyerbeer – taky skladatel! To jenom tak namátkou, jako příklad: Uslyšíte jméno Richard Wagner. Já jsem vás pro toto slovní podráždění kondicionoval s Meyerbeerem. Takže: Mluví se o Richardu Wagnerovi a vy začnete automaticky slintat: „Wagnera mohu akceptovat jenom potud, pokud byl ovlivněn Meyerbeerem!“ Jde to i opačně. Na slovo Meyerbeer řeknete: „Zajisté Meyerbeer! Wagnera mohu akceptovat jen potud, pokud byl kondicio… eh… ovlivněn Meyerbeerem…“ Budou vás pokládat za fantastického znalce Wagnera nebo Meyerbeera a nikdo se neodváží vám klást další otázky. Tu slintací větu samozřejmě pronesete apodikticky, a jste z bryndy venku.«

»Apo…«

»O, bože, samozřejmě. Nevíte, co je apodikticky. Nevyvratitelně. Tak, že se nikdo neodváží ještě něco ceknout, jasné?«

»To zní zatraceně hezky, doktore!«

»Bude to ale potřebovat spoustu práce, pana Formanne, hodně sezení. Ale zvládneme to.« Zazvonil telefon. »Ano?… Okamžik… To je pro vás, pane Formanne, váš broker.«

Jakub převzal vleže sluchátko a přiložil je k uchu.

Ozval se překotně chrlící hlas Jakubova brokera. Ten obdržel rovněž příkaz zbavit se akcií Sperry Rand. Jakub mluvil jen krátce a pak natáhl ruku se sluchátkem za sebe. Za ním sedící analytik vrátil sluchátko do vidlice. »Díky, doktore. Wagnera mohu akceptovat jen potud, pokud byl ovlivněn Meyerbeerem… Úžasné! Po tom se skutečně nikdo neodváží ještě otevřít zobák.«

»Hm.«

»Prosím?«

»Říkal jste, že také trpíte tím, že vámi jistá skupina lidí pohrdá, že se vám nedaří proniknout do jistých kruhů a získat tam přátele nebo uznání – přestože máte jméno, přestože máte peníze…«

»Ano, doktore. Trpím tím skutečně. Táhne se to už léta. Mám z toho mindráky. V čem to jenom vězí? Proč, doktore, proč? Vždyť jsem přece něco vykonal. Vždyť jsem toho spoustu dokázal! A přesto…«

»Ne přesto. Právě proto, pane Formanne. Hm.«

»Právě proto?«

»Podívejte se, hm, milý příteli, hm, vy máte fantazie o všemohoucnosti, usilujete o moc, a tím chcete neutralizovat svoje pocity méněcennosti. Proto jste toho tolik vykonal, proto jste toho spoustu dokázal. Pocity méněcennosti tu byly první, proto ty výkony. A ne, jak se vy domníváte, nejdřív výkony a pak pocity méněcennosti.«

»Ale…«

»Nepřerušujte mě, prosím. A tyto pocity méněcennosti vznikly pochopitelně ze sexuálních poruch.«

»Sexuálních…?«

»Samozřejmě. Podívejte se: Nemůžete, a proto se to pořád pokoušíte kompenzovat neustálou činorodostí.«

»Ale poslechněte, tohle…«

»Je to jasné: usilování o moc jako obrana proti strachu. Sexuálního strachu ve vašem případě, pane Formanne, pochopitelně. Představujete si také někdy prasečinky?«

»A jaké, doktore!«

»A trpíte jimi?«

»Trpět? Já z nich mám potěšení!«

»Promiňte, že po této drz… eh… odpovědi musím požadovat, abyste se vyjádřil zřetelněji. Jaký je váš postoj k vagíně?«

»Inu, šikmo vzhůru, doktore, jak jinak?«

»Pane Formanne, chcete si ze mne dělat legraci?«

»Ani v nejmenším, doktore, já jenom…«

»Hm! Takže zcela bez obalu řečeno: Kdy jste to dělal naposled?«

»Před dvěma hodinami, než jsem k vám šel, v hotelu. Říkal jsem vám přece, že BAMBI přiletěla se mnou…«

»Cože?«

»Je mi líto, ano.«

»Hm, hm, a po jak dlouhé době to tentokrát bylo? Chci říct: jakou průměrnou četnost byste mohl udat, pane Formanne?«

Jakub právě prožíval poslední setkání s BAMBI v detailu. Odpověděl mechanicky: »No, tak jednou až dvakrát denně…«

»Kolikrát?«

»V průměru! Ptal jste se na průměr! Jsou přirozeně i dny nebo celé týdny bez toho. Zato potom mnohem, mnohem častěji. Ale v průměru tak jednou, dvakrát denně.«

»Jednou až dvakrát… Co znamená tohle?«

»Co prosím?«

»Podívejte se na sebe! Ne takto! Dole, pane Formanne!«

»Dole… jejda, to je mi ale trapas. Odpusťte, ale právě jsem myslel na BAMBI, a to pak někdy přijde samo od sebe…«

Lékař duší byl otřesen.

»Hm, hm, hm. Milý, nebohý příteli. Je to ještě horší, než jsem si myslel. Donchuanismus.«

»Don… Prosím vás doktore, nedívejte se na něj pořád, on pak nikdy nesklapne! Don… co jste to říkal?«

»Donchuanismus. Tahle bezuzdná vzrušivost, těžká porucha, milý příteli, hm, hm.«

»Těžká porucha?«

»Vždyť sám vidíte… Donchuanismus je ostatně absolutně jednoznačný symptom sexuální slabosti. «

Takže mám i poruchu. To je hrůza. A všechno je to asi jenom proto, že jsem opustil zajíčka, myslel si Jakub, ale to už analytik pokračoval: »V té souvislosti třeba říct: Jak jste mi vyprávěl o svých snech, ve kterých se vám pořád zdá o minulých činech a zážitcích, zvlášť o tom králíkovi…«

»O zajíčkovi, prosím, pane doktore! Byl to můj milovaný zajda! Nejlepší ze všech žen! Opustil jsem ji… zradil… všecko jsem zpackal! Už se ke mně nikdy, nikdy nevrátí. To mě v těch proklatých snech trápí nejvíc!«

»Vidíte, milý příteli, a to je jediná, opravdu jediná potěšující věc na vás.«

»Jak to, prosím?«

»Muž s takovým donchuanismem, s takovou charakterovou neurózou musí mít takové sny, pane Formanne! Jeho podvědomí se tímto způsobem snaží zbavit strusky na své pýše. Ve svých vzpomínkových snech se učíte smutku – říkáme tomu „aktivní truchlení“. V tom je, milý příteli, vaše poslední šance stát se – snad, zdůrazňuji: snad, a pro mne to bude znamenat těžkou dřinu – opět normálním člověkem a žít plným životem.«

»A… a zase získat zajíčka?«

»A zase získat zajíčka, pane Formanne.«

Jakub se najednou cítil nádherně.

»Pětačtyřicet minut uplynulo, pane Formanne, vstaňte.«

»Děkuji vám, doktore. Vy jste opravdu jednička, fakt!«

»Buďte bez obav. Představujete jeden z mých nejsložitějších případů, ale doufám, že i z vás budu moci udělat zase zdravého, šťastného člověka. Otázku honoráře vyřiďte prosím venku v předpokoji. Inkasuji za každé sezení. Je to tak jednodušší. Pro vás. I pro mne. Přijdete… Přijdete…« Dr. Watkins listoval v termínovém kalendáři. »… ne, dřív to nejde, jsem přetížen. Přijdete zase příští pátek ve tři hodiny odpoledne.«

»Jistě, doktore, příští pátek ve tři.«

Příští pátek ve tři pí em US Eastern Time byl Jakub Formann už celý den asi tisíc kilometrů vzdušné vzdálenosti jižně od Moskvy, v Rostově na Donu, hlavním městě (650 000 obyvatel) stejnojmenné oblasti Ruské sovětské federativní socialistické republiky, v kanceláři tamtéž vyslaného soudruha Jurije Blaženka z Gosplanu, ústředního plánovacího úřadu celého Sovětského svazu.

31/

»Děkuju ti, Jakube, děkuju ti, žes tak rychle přijel,« řekl Jurij srdečně a plácl Jakuba s vpravdě medvědí silou po rameni. »Potřebujeme tě jako žíznící na poušti doušek vody. Protože jsme v pěkné bryndě.« Na rozdíl od Jakuba, který stále ještě neuměl francouzsky, mluvil Blaženko už skoro bezvadnou němčinou. Na srdečném tykání se dohodli už při posledním setkání.

»Jak se ti letělo?«

»Výborně. Tenhle „Learstar“…« Jakub se chvíli rozplýval, »Letěli jsme přes Rakousko, víš, Juriji, Němci by nám dělali zbytečné obstrukce.«

»Nám?«

»Vzal jsem s sebou svoji přítelkyni. Je to manekýnka. Rozkošná dívka. Musíš se s ní bezpodmínečně seznámit. Jak ta mě miluje! A ještě nikdy nebyla v Sovětském svazu! Tak, teď se posad a pověz starému kamarádovi Jakubovi, kde tě bota tlačí.«

Blaženko se rozpačitě podrbal za uchem.

»Copak? Pročpak se tak ošíváš?« zeptal se Jakub.

»Hned ti povím, kde nás bota tlačí, Jakube,« odpověděl Jurij Blaženko a melancholicky hleděl oknem své kanceláře na velký přístav dole. »Dovolíš mi nejdřív jednu otázku?«

»Samozřejmě!« Jakub se divil. »Co se s tebou děje?«

»Přemýšlím. O tobě, Jakube,«

»O mně?«

»Ano, o tom, jaký jsi člověk.«

»Jaký člověk… Víš, myslím, že jádro je dobré.«

»Ne, přemýšlím, jak to vypadá v tobě, vevnitř. Ještě jsem nezažil člověka jako ty. Který by tak bezstarostně a bez zábran před sebou samým nebo před ostatními dělal obchody se Západem i s Východem, se Severem i s Jihem, s komunisty i kapitalisty, s Židy i katolíky, s černými i bílými. Já to nemůžu pochopit!«

»To je úplně jednoduché, Juriji: Jsem docela prostý člověk,« řekl Jakub mu skromně. »Podívej: říkáš, že dělám obchody bezstarostně a bez zábran se všemi. To je pravda. Ale proč mi to nevadí? Proč nemám zábrany? Protože nemám charakter a jsem svině? Ne, milý Juriji. To všechno se postavilo nedávno, ty bytovky i fabriky kolem města, vid?«

»Ano, kamaráde,« řekl Blaženko tiše a smutně jako vždy. »Za války…«

»… jsme všechno roztřískali na padrť, já vím. Už jsem tu jednou byl. Ale bůh ví, že ne dobrovolně. Tenkrát jsem ještě uvažoval jinak než dnes. Do dneška jsem, Juriji, už zažil tolik věcí, že mám docela jiný postoj k tomuhle světu a jeho lidem. Mám přátele a mám nepřátele. Pracuju, jak říkáš, pro jednu stranu a pracuju taky pro druhou stranu. Bez skrupulí. Proč? Dovedu se vmyslit do obou stran, víš? Dovedu pro obě strany najít omluvy a doporučení. Cením si obou stran stejně. Když jednu stranu i druhou stranu chválím a chápu a omlouvám, tak se objevuje přirozeně stále víc pro a proti.« (Před několika lety, na jednom večírku v hotelu CINQ CONTINENTS v Paříži, mluvil v jedné vizi úplně jinak!) »Pro a proti, proti a pro v našem tak chytrém a tak zamotaném a tak zblblém světě… Víš, Juriji, myslím, že takový svět by bez pro a proti vůbec nemohl existovat! Pro a proti patří k sobě, jedno i druhé má stejná práva a stejná oprávnění, a teprve společně z nich vzniká celek – náš svět! A jenom naše hloupost nebo chuť rozbíjet nebo vrozená špatnost nás nutí, abychom jednu stranu uctívali, zbožňovali nebo oslavovali a tu druhou proklínali a bojovali proti ní. Protože tenhle svět je jen jeden celý svět o dvou polovinách, tedy s tím pro i proti. A já si myslím, že jenom celek má pravdu!«

»Ale musíš přece mít svůj vlastní názor!« zvolal Jurij.

»Proč?« zeptal se Jakub udiveně.

»Každý slušný člověk má určitý vlastní názor!«

»Tady s tebou nemůžu souhlasit, Juriji. Většina lidí nemá vůbec žádné názory – a bůh ví, že to nejsou ti nejhorší lidi.«

»Černá Matko Boží Kazaňská, Jakube, vždyť přece v něco musíš věřit!«

»Proč musím?«

»Protože žádný člověk nemůže žít bez víry v něco.«

»No, to nevím,« řekl Jakub, »já si žiju docela dobře i tak.«

»K čertu, něco si přece o tomhle světě musíš myslet, Jakube!«

»Myslet… Když tedy na tom trváš, prosím. Samozřejmě si myslím, že socialismus by byl pro celý svět to nejlepší…«

»No konečně!«

»Ne, žádné konečně! Protože socialismus, jaký si představuju já, neexistuje, a pravděpodobně nikdy existovat nebude,« řekl Jakub. »Škoda. Protože by to bylo pěkné, kdyby existoval.«

»Tak mi aspoň řekni, co by bylo pěkné, řekni mi aspoň, jak vypadá ten tvůj socialismus, který pravděpodobně nikdy nebude existovat!«

»Juriji, starý brachu,« řekl Jakub. »Kdysi si chtěli utahovat z jednoho starého Žida a zeptali se ho – víš, že o šábesu se Židi nesmějí dotknout peněz ani zlata takže se ho zeptali: „Představ si, je šábes a ty jdeš po ulici a uvidíš zlaťák. Co uděláš?«

»No?« zbystřil Jurij pozornost. Zdola z přístavu sem zaléhalo skřípění obřích jeřábů. »Co na to řekl?«

»Řekl: „Není šábes a není tu žádný zlaťák, a tak na tu otázku neodpovím.“ Vidíš, Juriji, to samé ti odpovím, když se mě zeptáš, co by bylo krásné na socialismu, který možná nikdy nebude existovat. Nemůžu ti odpovědět jinak, protože se nemůžu vmyslit do situace, která neexistuje.« Jurij Blaženko si povzdechl. »Nevzdychej, soudruhu a řekni mi konečně, co zas potřebujete,« řekl Jakub s mírným úsměvem.

Blaženko si povzdechl ještě jednou.

»Postřikové agregáty,« řekl posléze a dodal: »Z plastů. A ty přece máš továrny na plasty, Jakube, příteli.« Do přístavu právě vplouvala nákladní loď.

»Jaké postřikové agregáty?« zeptal se Jakub.

»Víš, že jsme v posledních letech měli hodně špatnou úrodu, viď?«

»Vím. Kvůli špatnému počasí, ne?«

»Jen velmi částečně kvůli špatnému počasí, Hlavně ale kvůli pleveli!«

»No ale proti pleveli jsou přece bezvadné chemické prostředky, Juriji.«

»Ty jsme také vyvinuli, Jakube,« Jurij si povzdechl až z bloubi duše. »Nejfantastičtější chemické prostředky, jaké si dovedeš představit!«

»Ale?«

»Ale… Jakube, ty víš, že u nás je všechno přesně naplánované…«

»Naprosto přesně, Juriji.«

»Tak naprosto přesně právě ne, Jakube. Bohužel. Jiná plánovací komise zapomněla, že se chemikálie musejí rozstřikovat, a tak se nevybudovaly žádné závody, které by postřikovače vyrobily, a teď tu skvělé chemikálie leží a plevel si roste a roste, to je katastrofa! Potřebujeme továrnu, která by takové postřikovače vyrobila. A k tomu potrubí, tisíce kilometrů trubek, které by ty chemikálie rozváděly na vzdálená pole, na vzdálenosti tisíců kilometrů. A budeme potřebovat tisíce a tisíce plastových postřikovačů, které by se rozmístily na polích. Na to bude potřeba obrovská továrna! Protože budeme muset rozstřikovat chemikálie i z letadel! A z plastových tanků na nákladních autech, která budou jezdit po polích! A ještě mnoha dalšími způsoby! Když se nevypořádáme s plevelem, naši lidé umřou hlady! Tamhle, na tom kopci za univerzitní čtvrtí máme místo, dost místa! Tam má vyrůst ta továrna! Tam má být centrála, chápeš, s potrubními rozvody na všechny strany, s čerpacími stanicemi na rozvodech. A s velkými překladišti pro dopravu do celého Sovětského svazu. Potřebujeme tedy největší továrnu tohoto druhu, jaká kdy byla v Rusku postavena! A v co nejkratší době! Situace je zoufalá, Jakube! Pomůžeš nám?«

»Jasně, že vám pomůžu,« řekl Jakub ochotně. »Teď rozumím, proč ses mě ptal, jak jsem si to srovnal v hlavě, že můžu pracovat pro obě strany, pro všechny strany. Měl jsi strach, že řeknu, že pracuju jenom pro jednu stranu, vid, starý brachu?«

»Upřímně řečeno, starosti jsem si dělal!«

»Ale proč? Podívej, Juriji, kamaráde: Říkáš, že vám plevel ničí úrodu. Já ti věřím a chci ti pomoct. No a co? Kam bychom přišli, kdybychom jeden druhému už v ničem nevěřili? K čertu, když přijde komunista a tvrdí, že dvě a dvě jsou čtyři, tak musím mít odvahu říct: To souhlasí! I když to řekl komunista!«

»Ach, Jakube.« Blaženko si povzdechl. »Mělo by být víc lidí jako ty! O moc víc! Milióny Jakubů Formannů!«

»Proboha,« řekl Jakub. »Chceš mi zkazit kšeft? Jeden Jakub Formann mi úplně stačí! To jsem řekl už plukovníkovi Asimovovi, ve Washingtonu, když mě prosil, abych okamžitě odletěl za tebou!«

32/

»Můžete na to vzít jed, pane plukovníku Asimove, že mám plné ruce práce sám se sebou,« prohlásil Jakub. Na Commonwealth Avenue. Když 7. ledna 1957 vycházel z domu, ve kterém měl ordinaci velký psychoanalytik dr.Watkins. V tom okamžiku se totiž srazil s civilistou, který chtěl právě do domu vstoupit.

»No!« vyrazil Jakub zlostně, ale vzápětí se mu tvář roztáhla do slunného úsměvu. »No ne, pane majore, to je ale šťastná náhoda! Kde se tu berete? Co děláte v Americe?«

»Povýšil jsem mezitím na plukovníka a na vojenského přidělence sovětského velvyslanectví,« odpověděl Asimov. Vypadal mizerně. Bledý, pohublý, s tmavými kruhy pod očima. »Mám konzultaci u jednoho psychoanalytika, doktora…«

»Watkinse, že ano?«

»Ano,« řekl přidělenec.

»Ten mě taky léčí!« oznamoval Jakub radostně.

»Vím.«

»Vy víte? I když jsem přijel teprve včera?«

»My o vás víme všechno, pane Formanne. Staráme se o vás. Jednou jste nám velmi pomohl. Takovým lidem věnujeme pozornost. Aby nám zas někdy pomohli.« Asimov měl vyhrnutý límec kabátu a klobouk naražený hluboko do čela. Neustále se úzkostlivě ohlížel. »Pojďte, půjdeme do chodby.«

»Proč?«

»Nikdo nemusí vědět, že člen sovětského velvyslanectví chodí k americkému analytikovi. Vy nám zas pomůžete! Všichni, kterým věnujeme pozornost, protože nám jednou pomohli, to udělají zase. Žádné výmluvy! Víme, jak jste zaměstnaný…«

»Především sám se sebou, pane plukovníku,« hlesl Jakub při vzpomínce na poslední hodinu na pohovce. »Nevede se mi dobře. Proto taky jsem šel k doktoru Watkinsovi. Mám charakterovou neurózu a jsem Don Pavlov, kterého chce doktor naučit slintat, abych došel uznání ve společnosti. Ne, něco jsem v tom upletl, ale vy mi rozumíte…«

»Naprosto, pane Formanne. Myslíte, že mně se vede líp? Sexuální insuficience, vidte? Ta je příčinou všeho!«

»Odkud to víte?«

»U mně je příčinou taky sexuální slabost.«

»Příčinou čeho?«

»Toho, že mám takové deprese. Namlouval jsem si, – takový jsem idiot! – Že deprese pocházejí z toho, že se právě řítíme do nejstudenější války a mně se už nezdá o ničem jiném než o další horké válce…«

»Vy máte taky sny?«

»Samozřejmě. A to je na mně taky jediná normální věc. Podvědomí ten úzkostný komplex zpracovává. To je má jediná naděje, že to kdy bude lepší. Příčina: sexuální slabost. Jako u vás, pane Formanne.«

»Jako u mě,« Jakub ponuře přikyvoval. »Kdysi jsem byl takový veselý člověk.«

»Já taky! Pamatujete se ještě na Karlshorst? Bože, jací jsme oba byli veselí lidé! Že, pane Formanne?«

»Ach jo,« řekl Jakub, stále smutnější. »A ještě předtím! Zajíček…«

»Jaký zajíček?«

»No ten, co ho tak strašně miluju!«

»Vy milujete zajíce?«

Plukovník se vylekal.

»Ano! A je jen nepatrná šance, že ho zase jednou získám zpátky. Když zvládnu aktivní truchlení. Ve snech.«

»Přesně jako u mne! Ale přijdu už pozdě na sezení. Zdržíte se ve Washingtonu? Tak se u mne prosím zastavte. Přijďte jednoduše na velvyslanectví. Bože můj, to ještě byly časy, když jsme spolu letěli do Moskvy. K čertu, málem bych zapomněl to nejdůležitější. Jurij Blaženko vás nutně potřebuje, hned. Potřebuje vás jako skývu chleba. Vy nás přece nenecháte ve štychu, pane Formanne?«

»Oč jde?«

»To vám musí vylíčit Blaženko sám. Sedněte do letadla a leťte hned k němu – máte nový „Learstar“, vím, vím – a pomozte mu.«

»Mám šíleně práce, milý majore… plukovníku…«

»Prosím vás, nenuťte mě, abych musel dát pokyn k vyslání majorky Jeleny Vanderovově na Sibiř – kvůli vám! Má teď takové pěkné místo na velvyslanectví v Římě! Toho slunka! A jižní způsob života! Vždyť jste Jelenu kdysi miloval stejně jako chudák Jurij, že?«

»Ano – hm.«

»A to byste chtěl své lásce udělat? To bych od vás nikdy neočekával, pane Formanne. Taková úžasná žena…«

»Přestaňte! Kdo říkal, že nepoletím k Blaženkovi?«

»Takže poletíte?«

»Pochopitelně. A kam, prosím? Kdybyste mi laskavě sdělil i toto, pane plukovníku!«

»Ach tak, samozřejmě. Jaká je to ze mne troska! Do Rostova na Donu. Ten leží…«

»Já vím, já vím.«

»Můžu tedy Blaženkovi oznámit, že přiletíte co nejdřív? Když nepoletíte, musím hned poslat telegram do Říma. Kvůli Jeleně. Sibiř má ostatně taky své přírodní krásy. Krajina na Amuru… Ale… jestli jí chcete tohle udělat…«

»Kruci, poletím, jak nejdřív to půjde!« zaryčel Jakub.

»Výborně, zatelegrafuji Jurijovi do… kam jsem to říkal?«

»Do Rostova, pane plukovníku.«

»Tak vidíte, jak na tom jsem. Rostov přece!« Asimov plácl hřmotně Jakuba po rameni a odkvačil k jednomu z pěti výtahů. Přes rameno ještě zavolal zpátky: »Taky donchuanismus?«

»Taky, taky,« přisvědčil tipce Jakub.

Dveře výtahu se za plukovníkem Asimovem zavřely. Výtah se s bzučením vznesl vzhůru.

»Teď se na to podíváme, jak slabý je můj sex,« drtil Jakub mezi zuby a vykročil na ulici, kde olivrejovaný šofér otevřel dveře rolls-royce a smekl brigadýrku. Jakub si mezitím pořídil druhého rolls-royce. Jen pro Ameriku. Svalil se na vypolštářované sedadlo.

»Do hotelu, pane?« otázal se šofér.

»Ano. Ne, počkejte!« Jakub sebou trhl. V hotelu čeká sladká BAMBI. Z té teď nebudu dělat pokusného králíka. Můj donwatkinismus se jí netýká! Jakub řekl: »Zavezte mě dolů do města. Kolik je hodin? Půl sedmé? Výborně. Huston street sto dvacet šest.«

33/

O hodinu později, když mu Jill Bennetová se slzami v očích říkala, aby prosím už přestal, že už nemůže, se Jakub cítil trochu lépe.

Seděl na posteli platinové blondýnky Jill, která měla skoro tak pěkné nohy jako BAMBI, kouřil cigaretu a díval se na město a řeku Potomac. Díval se také na spoustu bičů, pout na ruce a esesáckých čepic v pokoji.

Jill, kterou dr. Watkins dokonale vyléčil z jejího frustračního syndromu, Jakuba (po dojemné scéně setkání) úpěnlivě prosila, aby jí strhal šaty s těla, nasadil si takovou čepici s lebkou a zkříženými hnáty a připoutal ji želízky k posteli. ( Tímto způsobem – záměnou rolí – přece dr. Watkins vyléčil ji i senátora!) Jakub pobouřeně odmítl.

»Přeskočilo ti? Něco takového v životě neudělám!«

»Jsem zrádcovská svině, komunistická agentka, jsem…«

»Neblbni, Jill!«

»Snažně tě prosím, Jaku. Jestli ke mně cítíš jenom jiskřičku lásky, tak mi nadávej a vyhrožuj, až strachem málem omdlím. Prosím, prosím, prosím.«

»Nepřipadá v úvahu.«

»Ale doktor Watkins…«

»Právě. Od toho zrovna jdu. Musím si něco zkontrolovat.«

»Co si musíš zkontrolovat?«

»Svoji sexuální slabost. Jedeme, lehni si a pravé koleno…«

»Oh… oh… čínské sáňky!«

»Přesně tak, čínské sáňky! Chci zjistit, jestli to ještě zvládnu. A jestli z toho něco budeš mít!«

Zvládl to. Měla z toho něco! (Pořád má za souseda toho otrapu, pomyslel si Jakub. Už zas mlátí na stěnu, jenom proto, že Jill je trošku hlučnější.) Nevím, není tenhle dr. Watkins přece jen velký muž? hloubal Jakub nakonec. Seděl na posteli, kouřil cigaretu a hlubokomyslně pozoroval Potomac a vkusné reklamy na coca-colu. Za sebou uslyšel táhlé zasténání. Pak ucítil Jilliny ruce. Pak její rty na svých zádech. Pak se mu dostalo vroucích polibků, po celých zádech, shora dolu. Jill prudce dýchala.

»Děje se něco?« zeptal se a típl cigaretu, protože zjistil, že se – alespoň s ním – už zas něco děje. »Máš ještě nějaká přání, miláčku?«

Měla mimochodem ještě tři.

34/

»Teď do hotelu, pane?« otázal se Jakubův americký šofér a otevřel mu dveře druhého rollsu. Onoho 7. ledna 1952 už bylo tma.

»Teď do hotelu, ano,« řekl Jakub.

Klíč od jeho apartmá (samozřejmě nejkrásnějšího a nejdražšího v celém hotelu) nevisel v recepci, hodná holčička BAMBI mě očekává. Co když i ona teď bude mít několik přání? Vždycky mívá. Nu což, i to zvládneme, dr. Watkins je trouba!

»Pane Formanne! Pane Formanne!« volal jeden recepční za ním.

Jakub, už skoro ve výtahu, se otočil.

»Máte hovor! Transatlantický! Mnichov!«

»Dejte mi to na pokoj!«

»Promiňte, pane, ale můžu vás poprosit, abyste si hovor vzal tady v hale, v kabině? Linky jsou dnes velmi přetížené. Pán, který volá, říká, že se vás snaží dostihnout už několik hodin. Jestli se přeruší spojení…«

»Okay, okay.« Jakub vstoupil do jedné z řady telefonních kabin v pozadí haly a zvedl sluchátko k uchu. »Formann.«

»Sch… Sch… Schrei… Schreiber,« zazněl Jakubovi do ucha známý hlas. »Ko… konečně vás máme, š… šéfe! Zaplať pánbůh. Tady už všichni š… ší… šílí.«

»Co se stalo?«

»P… první díl se… seriálu NACISTÉ MEZI NÁMI m… máme už tři dni na trhu, š… šéfe.Moje nejhorší očekávání se s… splnila. Ta… takhle svého ne… nepřítele Herresheima n… nikdy nevyřídíte, t… to jsem vám ří… říkal hned! Teď jsme v p… průseru!«

»Jak to?«

»M… mám šéfa i… in… inzerce tady. A… ať vám to řekne on. Bude to rychlejší n… než ode mne. P… pře… předávám…«

Vedoucí inzerce nešetřil hlasem: »To je katastrofa, pane Formanne. Jsme zruinovaní, jestliže okamžitě…«

»Čtyři z našich největších stálých zákazníků nám zavolali hned, jak vyšla první část.«

»A co?«

»A všichni říkali totéž.«

»To jest?«

»Ve Spolkové republice žijeme v ideální demokracii, kterou jsme si sami vytvořili. Žádní nacisté tu nejsou. Kdo tvrdí něco takového, je řízen z Východu, nebo je to komunista! Je podivné, velmi podivné, že něco takového trpíte ve svém časopise!«

»Co si to dovolujete, člověče?« řekl Jakub nebezpečně tichým hlasem. »Jak to se mnou mluvíte?«

»To nejsou moje slova, pane Formanne. To jsou slova našich inzerentů! Našich největších velkoinzerentů! Tyto firmy nemají v úmyslu podporovat komunistické pomluvy a podrývání státu. Jestliže tento – cituji doslova – špinavý seriál nebude okamžitě zastaven, zruší tyto velké podniky své týdenní inzertní zakázky. A to natrvalo. Když své hrozby splní, můžeme ten náš krám klidně zavřít.«

»Takže co?«

»Zastavit, pane Formanne! Zastavit! To je jednohlasné mínění tady v domě! Uvažte, kolik existencí je v sázce! Zastavit, okamžitě, vyhodíme ze sazby první pokračování a Schreiber napíše, proč v seriálu nepokračujeme…«

»Protože jsme se podělali před našimi inzerenty! Tohle má napsat?«

»Tohle samozřejmě ne, pane Formanne.«

»A co tedy?«

»Něco mazaného. Schreibera určitě napadne něco mazaného… Jak?… Schreiber říká, že už ho to napadlo. A na odškodnou vyjedeme hned se seriálem o prostých vojácích. V PEKLE NÁPRAVNÉHO ODDÍLU. Schreiber říká, že si to začal připravovat hned, jak jste mu přikázal ten protinacistický seriál. Prý věděl, co z toho bude. Teď můžeme jen doufat, že si tím velké podniky usmíříme. Jedině účinné je vlézt každému do zadku jednotlivě! Snížíme i taxy za inzeráty, abychom je nalákali. Něco takového se nám už nikdy nesmí stát, pane Formanne! Moment, Schreiber vám chce ještě něco říct…«

Pak Jakub uslyšel Schreiberův hlas: »T… t… tak vi… vidíte, š… šéfe!«

»Dobrá, dobrá, Schreibere, ale jen dál do toho!«

»T… to ne… nemám v úmyslu, š… šéfe. Mám p… pro vás ně… něco jiného. Taky pr… pravdivý příběh o náccích, c… co jsou z… zase docela na… nahoře.«

»No vida!« Jakub zbystřil pozornost.

»A… ale za… zaši… zašifrovaný! Ž… žádný z těch, c… co se budou cítit po… potře… potrefení, nemůže proti tomu nic u… udělat! A… absolutně nic! S… skvostný případ. Č… částečně jsem to už n… napsal, jako ro… román.«

»Ne pro OKAY?« podivil se Jakub. »Poslouchejte, Schreibere, já vás platím a máte psát pro mnel Vaše romány jsou ležáky! S těmi byste pošel hlady, to víte sám nejlíp!«

»V… vím. Je… jednoho dne to bu… budou be… bestsellery, ty p… první, k… když se ne… nechytí ani tenhle jako k… knížka, tak s… souhlasím s otiskem v OKAY. Ti… titul už mám t… taky.«

»Jaký?«

»SKANDÁL S NINOU B. Ohromně potěší bo… bosse přes prů… průmysl o… obrany a ještě j… jiná velká zvířata.«

»Práva na časopisecký otisk musíte dát mně, Schreibere! Zaplatím vám dvojnásobek za každé pokračování!«

»To by s… snad ta… taky bylo mi… minimum. Už d… dávno mám nárok na zvýšené ho… honoráře, š… šéfe. B… beze mne by… byste už d… dávno přišel na bu… buben!«

»Jste vyděrač… Ale dobrá, zavolám do účtárny, aby vaši smlouvu změnili. Budu teď hodně na cestách. S otiskováním začněte hned!«

»K… kniha je ale ho… hotová sotva ze tře… třetiny, šéfe!«

»No a? Copak byl některý váš seriál hotový, když jsme ho začali tisknout? Ani jeden! Předem jste měl napsanou nanejvýš první část – někdy, vy líná kůže! Sem s NINOU! S Herresheimem zametu jindy!«

»T… to si m… moc trou… troufáte, š… šéfe! Se sta… starými n… nácky nezamete ni… nikdo!«

»Jakub Formann ano!« řekl Jakub. »Kdybyste mě hledali, tak jsem v příštích dnech v Rostově, v Sovětském svazu, na Donu. Když bude něco vážného, co nebudete moci rozhodnout sami, zavolejte tam do kulturního domu. Nechám tam zprávu, kde jsem!« Jakubovi se náhle rozbušilo srdce. To je skutečně bezvadná myšlenka, co mě teď napadla! Bleskový nápad. Moje bleskové nápady jsou vždycky nejlepší.

»Říkal ku… kulturní dům v Ro… Rostově na Donu,« slyšel Jakub koktat Schreibera, který zřejmě v Mnichově informoval okolostojící. »Ru… ruplo mu v be… bedně, chu… chudákovi!«

Ach, jak je najednou svět hezčí, myslel si Jakub rozjařeně, když položil sluchátko a vyšel z kabiny, mám přece jen anděla strážného, skutečně! Že mi zrovna dnes vběhl do cesty starý dobrý, na plukovníka povýšený major Asimov! A že mě Rusové potřebují… Já od Rusů taky něco potřebuju!… Jen počkej, Herresheime, uhodila tvoje hodina!

Jakub vyjel výtahem do svého apartmá.

Dveře nebyly zamčené. Ach, BAMBI, pomyslel si dojatě, ty na mě čekáš. To je láska! Když pomyslím na to, jak se mnou zacházel zajíc v Düsseldorfu… Jakubovi se trochu pletly myšlenky.

Vstoupil dovnitř. V salónu nebyl nikdo. Šel dál do ložnice. Tam někdo byl. Byli tam dokonce dva. Totiž dvě. Hnědovlasá BAMBI a světlovlasá Claudia contessa della Cattacasa. Obě byly na posteli a Jakub je zastihl v pozici a stavu, který nemůžeme popsat, jelikož se v žádném případě nehodláme vystavovat podezření, že máme v úmyslu vzbuzovat pornografické pohlavní choutky.

35/

»Oh, haló, pane Formanne,« přivítala velmi mladistvá komtesa Claudia della Cattacasa oněmělého Jakuba. »To máte v kapse pistoli, nebo jste jenom tak velmi potěšen, že mě zase vidíte?«

Mezitím velmi mladistvá BAMBI bezúspěšně lovila přikrývku, která sklouzla s postele. Usmála se na Jakuba a řekla: »To je ale hezké, že už jsi doma.«

»Ano, opravdu,« řekla Claudia, »teď bychom tedy byli tři.«

»Jak jste se vlastně dostala do Washingtonu, vy potvoro?« dotázal se Jakub přívětivě.

»Džentlmen neříká potvoro.«

»Taky nejsem džentlmen!«

»Ale rád byste byl. Byl byste jinak angažoval moji tetičku?«

»Koho?«

»Baronku Lardiacovou. Mimochodem, není vůbec moje tetička.«

»Že není…« Jakuba zamrazilo z takové míry mladistvé zkaženosti. A z několika dalších důvodů.

»Není,« řekla Claudia mile. »Z žádné strany, jenom jsme to takhle táhly spolu. Bylo to jednodušší. Můžeš mi tykat, Jakube.«

Jakub zalapal po dechu. Jizva tepala jako divá.

»To si hodně dlouho počkáte, než vám začnu tykat!«

»Dobrá,« Claudia se slastně protáhla. »Ty tři minuty to vydržíme.«

»Podívejte, baronku jsem vyrazil, jak víte! Teď vyrazím vás!«

»To nevěřím,« řekla Claudia přátelsky a ukázala svůj nos v nejlepším světle. »Vím, žes vyrazil baronku, koneckonců jsem byla u toho. Ty ses právě zabýval sladkou BAMBI. BAMBI je opravdu sladká – toho jsem si všimla hned tenkrát. A tebe je taky kus, Jakube! I toho jsem si na Mahé hned všimla. Zřetelně. Vid, že je Jakuba kus, BAMBI?« Koloušek BAMBI se stydlivě uculil. »Vždyť já jsem naprosto švorc, Jakube! Vyhodíš baronku a já zůstanu trčet na Seychelách. Člověk ale musí z něčeho žít, ne? Tak jsem baronce čmajzla peníze a rozletěla se za tebou. Když už ses ptal, jak jsem se dostala do Washingtonu.«

Jakub musel zavřít oči.

Vedle postele hrálo rádio. Jakub slyšel hudbu.

»The Wayward Wind…« zpívala právě Doris Deyová.

Dámy si tu udělaly pohodlí, Jakub zaregistroval mísy s ovocem, čokoládu, cigarety, šampaňské.

»To bych si byl o tobě nikdy nepomyslil, BAMBI!« řekl Jakub lítostivě. Pobouření ho už mezitím přešlo. Ta Claudia má ale taky moc vzrušující… Musím si konečně sednout na postel s tou svou pistolí.

Koloušek BAMBI ze sebe dělal – ostatně bez velkých potíží – hlupáčka a ptal se: »Co ti je, miláčku? Když já tu byla tak sama… a bylo mi tak smutno po… vždyť víš… a vtom zavolal recepční a povídá, že jedna tvoje známá je v hale, jestli může jít nahoru. Byla po tom dlouhém letu unavená a poprosila mě, jestli by se mohla vykoupat. To jsem jí samozřejmě dovolila. Bylo by přece nezdvořilé odmítnout – nebo ne, miláčku? Potom jsem se taky vykoupala. Koupám se každý den dvakrát, však víš. A pak…«

»Ano? A pak…?«

»… nějak samo vyplynulo ze situace, Jakube. Docela přirozeně! Přece by ses nezlobil na svou malou BAMBI? Vždyť na tom nic není?«

»Samozřejmě, že se na tebe nezlobí, zlatíčko,« řekla komtesa a sáhla na Jakuba. »Vidíš, že se na tebe nehněvá? Ani maličko! Božíčku, podívej, ani pomyšlení, že by se hněval!«

»Nechtěl by ses taky vykoupat?« zeptala se BAMBI.

»Společně s námi, přirozeně,« doplnila komtesa.

»My tě namydlíme!« zajásala BAMBI a smála se jako nevinné dítě. A něco takového nabízelo německým hospodyňkám ubrusy, pomyslel si Jakub. Já, já za to prostě nemůžu. »Já za to prostě nemůžu,« řekl a trochu rychleji dýchal, zatímco si to dívky prohlížely.

»Nemusíš se omlouvat, Jakube,« řekla aristokratka. »Dělej, svlékat!«

»Nikdy!«

»To chceš do vany v tom fešáckém obleku?«

»Já vůbec nechci do vany!«

Za dvě minuty tam byl. Spolu s BAMBI a Claudií. A ty ho mydlily, až…

»Ne. Přestaňte! Říkám, přestaňte! Jinak…«

»Ano, máš pravdu,« souhlasila komtesa. »A to by byla věčná škoda. Tak hybaj zpátky do postele!«

Na příští hodinu si Jakub do konce života uchoval ty nejpříjemnější vzpomínky. Po tom, co všechno zvládl, pro něj teď bylo neotřesitelným přesvědčením: Moje první dojmy jsou vždycky správné! Dr. Watkins je nafoukaný idiot! Trouba, myslel si Jakub, když se střídavě věnoval oběma dámám, trouba, který všecko v životě vysvětluje ze sexuálních příčin – s výjimkou svého vlastního zaměstnání. V životě už k tomu blbounovi nepůjdu! Takové peníze! Kvůli sexuální slabosti! Ležím tu se dvěma děvčaty už hodinu a dělám všechno možné a děvčata se rozplývají nadšením a… Náhle, v jediném okamžiku ztuhl.

Hlas z rádia…

Hudba z rádia…

Božebožebože…

»Don’t know why, there’s no sun in the sky…«

Lena Hornová. To je hlas Leny Hornové!

»… since my man and I ain’t together…«

Naše nejmilejší písnička.

Zajíčkova a moje nejmilejší písnička.

Zajíček! Zajíček! Je pryč, ztracený! Už nikdy zajíčka nedostanu. Jakub se najednou cítil schlíplý a slabý. A také tak vypadal.

»Co je s tebou? Proč jsi tak najednou zvadl?« zeptala se BAMBI ustaraně. »Nemáš nás už ani trošku rád?«

»Tím to není. Už nemůže,« konstatovala komtesa, když byla Jakuba prohlédla jako doktor z posudkové komise. »Konec, hotovo. Končíme, děti.«

»… it keepsraining all the time…«

»Promiňte… To… to se mi ještě nestalo!«

»Ale to vůbec nevadí, Jakube!« řekla BAMBI.

»Ne, ne, je to úplně jinak, než si myslíte! Tohle bývala kdysi nejmilejší písnička jednoho děvčete a moje, a to děvče jsem ztratil, a teď najednou ta písnička…«

»Ano, ano,« řekla bezohledná komtesa. »Posad se tamhle, papínku, a dívej se na nás.«

Ta mrcha mi říká papínku, pomyslel si Jakub, ochromený vztekem a žalem. Ale sedl si tamhle a díval se. A Lena Hornová zpívala dál »Stormy Weather« a jediné, co Jakub mohl myslet, bylo: Zajíci! Zajíci! Zajíci!

36/

»Pro mě za mě,« řekl Jakub o čtyři hodiny později. Povečeřel mezitím v restauraci (v Americe neměl Jakub při jídle žádné zábrany, Američani mají tak individuální způsoby, že tady se nemohlo nic stát!) a teď seděli v salónu svého apartmá. Dámy pily »Dom Perignon«, Jakub coca-colu. »Pro mě za mě si tu zůstaň, Claudie. Nejsem nelida. Když můžu, pomůžu.«

»Promiň, bylo to beztaktní,« řekla Claudia. »Způsobila to samozřejmě ta písnička, to zatracené „Stormy weather“. Bože, jak tu ženu musíš milovat…«

»Okamžitě zavři zobák, jinak tě přece jen vyhodím!«

»Promiň, Jakube. Řekla jsem to z lítosti. Kdyby mne mohla jednou takhle milovat nějaká žena. Nebo muž, kdyby nebylo zbytí. Výšku platu přenechám tobě, jsi přece džentlmen. Musíš uznat, že dvě dívky jsou pro muže ohromnou ozdobou. Viděls všechny ty chlapy v jídelně? Padaly jim oči z důlků. Jedno děvče, no prosím. Ale dvě. To zbledne závistí každý.«

»To je taky jeden z důvodů, proč jsem tě angažoval, Claudie.«

»A ty další?«

»Takhle to se mnou dál už nepůjde,« Jakub si povzdechl.

»Ale půjde to dál. Uvidíš, zítra budeš zas už fit!«

»Nejde to se mnou dál společensky,« řekl Jakub trpce. »Vzdělání? Chování? Dneska mě jeden doktor přivedl na bezvadný nápad! Tu trošku, co člověk potřebuje, aby platil v lepších kruzích za intelektuála, si natrénuju sám. Pavlov! Podmíněný reflex! Všichni jeho psi slintali, když zacinkal zvonek! To dokážu taky. Taky budu slintat! To všechno je vědecky podložené!«

»Kdyby se to vědělo tak přesně,« řekla komtesa.

»Tím Pavlovovým vynálezem si můžu pomoct sám, pokud jde o chování a vzdělání. Budete koukat, co ze sebe budu sypat!« Jakub zvážněl. »Problém je jen s tou posranou společností, s tou doopravdy fajnovou.«

»Jaký problém?« zeptala se BAMBI, které po Jakubově výbuchu začalo být také úzko.

»No, neuznává ho, směje se mu, vysmívá nebo jím opovrhuje,« vysvětlovala Claudia. »Není to tak, Jakube?« Ten ponuře přikývl. »Já bych si z toho klidně dělala srandu – co sebou cukáte, když je člověk komtesa, může říkat srandu, a může říkat daleko horší věci –, ale Jakub chce bezpodmínečně, aby ho ti lidi milovali. Nikdy jsem nepochopila proč, přitom má zámek v Bavorsku!«

»Ty máš…« BAMBI selhal hlas.

»Mám,« řekl Jakub zlým hlasem.

»Kde?«

»Tam někde u Starnberského jezera. Takový obrovský barák v obrovském parku. Padesát pokojů. Dvacet zaměstnanců. Přímo u vody.«

»A o tom jsi mi nikdy nevyprávěl! A nikdy jsi mě tam nezavedl!« BAMBI byla otřesena. »Celý život jsem si přála bydlet v zámku! Ty máš zámek a nikdy mě tam s sebou nevezmeš, a místo toho se mnou letíš přes půl světa na ty pitomé Seč… Seč… však víš! Proč ne na tvůj zámek?«

»Bývá tam jen zřídka,« řekla Claudia. »Není pro něj dost fajnový.«

»Zámek?«

»Koupily jsme ho pro něj, drahoušku BAMBI, víš?«

»Kdo my?«

»No kdo, já a šlechtična. Hned na začátku, krátce po tom, co jsme se s ním seznámily. Člověk jako Jakub musí mít zámek, to je snad jasné – nebo ne?« BAMBI horlivě přikyvovala. »Tak jsme mu jeden vybraly, patřil nějakému zkrachovalému aristokratovi. A pak jsme mu dodaly spoustu lidí modré krve, kteří tam dole vedou veselý život.«

»Tak v čem je problém? Oni se mu nelíbí?«

»Nelíbí, BAMBI, oni to totiž nejsou ti úplně fajnoví, ti praví aristokrati, jaké by si přál.«

»A jací jsou?«

»Přece takoví, jako jsem já a baronka. Ti běhají v celých smečkách z jedné velké recepce na druhou. Mají jen svůj titul a jinak drek! Pracovat neumějí, jsou líní, degenerovaní, zludračení!«

»Podívej se na Claudii,« řekl Jakub BAMBI.

Claudia se ani v nejmenším neurazila.

»Ano, jen se na mě, BAMBI, podívej! Takové jako my – já nebo baronka jsme svoje jmění prohrály v kasinech, prochlastaly nebo rozfofrovaly s milenci – ten „Dom Perignon“ je skutečně dobrý, otevři ještě láhev, Jakube, miláčku, za „Dom Perignon“ bych dala život…! Kde jsem zůstala? Ach ano: Takže celou tu sebranku znám jako vlastní boty. Takových jako já nebo baronka může mít Jakub tucty – jenže on chce víc a lepší sortu. Lepší. «

Jakub se poškrábal na hlavě.

»Krucinál, ale člověk jako já se přece musí obklopit… obklopit, víš, Claudie…«

»Jasně že vím. Takový šmejd, jako jsem já, ti hladce obstarám! Ti si z toho udělali dokonce povolání! Přiživují se, kde se jenom dá. Jako já! Kdykoli a u kohokoli. Můžou samozřejmě taky zařídit jakékoli kontakty s opravdu dobrými lidmi.«

»Kdo? Kdo může takové kontakty zařídit?«

»To není tak snadné, Jakube, jedno je jisté: Když pro sebe získáš jedno opravdu dobré jméno, pak jsi „uvnitř“. Potom si budou myslet i všichni ostatní skutečně dobří lidi, že k tobě musí bezpodmínečně taky chodit – a pravidelně! A budou pravidelně zvát zase tebe!«

»Claudie, ty znáš všechno a všechny! Nemohla bys mi zařídit pozvání k některému z těch skutečně dobrých?«

»To je těžké.« Komtesa pokyvovala hlavou. »Zatraceně těžké. Pochopitelně se o to můžu pokusit. Ale potřebuje to čas. Budeš muset mít trpělivost, Jakube.«

»Budeš mít čas, letím teď do Ruska.«

»Kam?« trhla sebou BAMBI.

»Kvůli obchodům, milé dítě. Nechceš jet se mnou?«

»Jet s tebou? Ó ano, ano, ano! To by bylo fantastické! Ještě nikdy jsem nebyla v Rusku! Nebudeš se na mě zlobit, Claudie, vid?«

»Ale proč? Vždyť se zase vrátíte. Já mezitím budu zkoušet, co by se dalo dělat. Slíbit… slíbit ti nemůžu nic. Ty lidi jsou strašně exkluzivní‘.«

»Prima. Ale když to půjde, tak ať je to něco opravdu fantastického. V nějaké fantastické končině! Santa Monica! Acapulco! Monte Carlo! Myslíš si… božínku, Claudie, zlatíčko, Claudie, že se ti to povede?«

»Snad ano,« slíbilo zlatíčko Claudia.

»Nebudeš nás moc postrádat? A nebudeš žárlit?« zeptalo se zlatíčko BAMBI.

»Žárlit možná budu. Ale to se dá vydržet. Vždyť jsou i jiné, ne? Milý Jakube, ale teď musíš pracovat, hodně pracovat, jestli to všechno chceš mít, proto to všechno stojí hromadu peněz a já chci taky dobře žít!«

»Co znamenají peníze? Pojd sem, ať tě obejmu, Claudie, ať tě políbím!« Objal ji a políbil.

Zdálo se mu při tom, že vidí bledý, nezřetelný, stínový a velmi vzdálený obraz zajíčka, k smrti smutného a věšícího hlavu nad tou hroznou proměnou svého medvěda.

Zajíček…

Ale co!

37/

»Jak dlouho bude výstavba závodu trvat, Jakube, starý brachu?« ptal se zádumčivý bývalý major Jurij Blaženko, dnes jeden z nejvyšších úředníků nejvyšší plánovací instituce SSSR v pátek 11. ledna 1957. Slunce zapadalo. Vody Donu se barvily do ruda.

»Juriji, ta zakázka, kterous mi dal, je mamutí podnik! Musíš počítat tak: čtyřmi pěti lety!«

»Za čtyři roky musí továrna pracovat, jinak mě Chruščov pošle do Kazachstánu zavodňovat poušť!«

»Pokud ji tam mezitím nebude zavodňovat už on, Juriji. U vás to někdy je dost kách.«

»Nikita ještě nějakou dobu vydrží. Určitě déle než čtyři pět let. Na kolenou tě prosím, Jakube: musíš ten termín dodržet. Půjde to?«

Jakub přemýšlel a viděl, jak se v záři večerního slunce barví do ruda nejen voda, ale i lodi, domy, továrny a muzea.

»Budeme se děsně snažit! Mělo by to klapnout!« Jakub se naklonil dopředu a vyrukoval se svým bleskovým nápadem. »Ale ty, Juriji, mi musíš taky pomoct!«

»Co by to mělo být, starý brachu?« Na město nad řekou padaly stíny stmívání, barvy přecházely z rudé do fialové, šedivé, žluté a zelené a na nebi se objevily první hvězdy, když Jakub svému příteli Jurijovi vysvětlil, co by to mělo a proč. Bylo to dost dlouhé vysvětlování.

»Když nejde o nic jiného, Jakube,« řekl Jurij Blaženko nakonec.

Šlo o toto:

V širé ruské zemi byla jistá instituce (pozor, pořád ještě je!), v níž se shromaždují kompromitující materiály o mnoha vůdčích politicích a podnikateli

Spolkové republiky – i o takových, u nichž se dalo předpokládat, že se do vůdčích pozic teprve dostanou –, totiž materiály o jejich činnosti za nacistické říše, jestliže prováděli v Hitlerově říši něco nekalého, mívá Sovětský svaz ve zvyku posílat – při vhodné příležitosti – takové materiály o té či oné osobnosti spolkové vládě. A současně i několika dalším vládám.

Jurij Blaženko si během Jakubova vyprávění dělal poznámky. Teď zavrtěl hlavou: »A ten že tě dostal na lopatky, Jakube? S tím nemůžeš zatočit? Ty, velký Jakub Formann?«

»Každý z nás, Juriji, má své slabiny,« řekl Jakub.

38/

Dotyčný rostovský závod byl vybudován za tři roky a deset měsíců. Byla to (edna z prvních velkých společných německo-sovětských akcí v krásné (a krátké) epoše »tání«. Před zahájením provozu však málem došlo ke katastrofě, o níž se ještě zevrubněji zmíníme.

Během výstavby dostával Jakub naléhavé prosby o návštěvu z Tokia, Varšavy, Bělehradu a Pekingu – ano, četli jste správně, i z Pekingu v rudé Číně.

Jakub si teď pořídil velké dopravní letadlo.

Stavba továrny na plasty u Rostova se samozřejmě nedala utajit. Poláci, Japonci, Jugoslávci a rudí Číňani se o tom doslechli. Všichni potřebovali umělé hmoty. Všichni (zejména rudí Číňani) potřebovali i montované domy, neboť jetích obyvatelé byli velmi chudí a statisíce z nich neměly střechu nad hlavou. Jakub dodával, stavěl a pracoval pro všechny. Byla to léta, během nichž se nepřetržitě štval ze země do země, z kontinentu na kontinent, během nichž vybudoval své gigantické impérium.

Kvůli své aktivitě v rudé Číně byl Jakub vystaven rozčileným protestům zvlášť ze strany americké veřejnosti. Věc přišla dokonce před senát a ani jeho přítel, milý senátor Connelly, tomu nemohl zabránit. Místo Connellyho přispěchal Jakubovi na pomoc senátor Wayne Morse, který se energicky zasadil za jeho projekty v Čínské lidové republice a prorazil před plně obsazeným senátem výrokem, jenž zazněl jako burácení hromu a který zde doslova citujeme: »Obchodování s rudou Čínou je jediný křesťanský skutek, který Amerika může udělat. Víra v Boha je neslučitelná s politikou, která chce lidi žluté pleti udržovat v chudobě a nedostatku jen proto, že nesdílejí naše politické názory!«

39/

»Brzy,« řekl Jakub jednoho krásného červnového dne roku 1957, »budem muset podávat nadlidské výkony, milí přátelé, to je vám snad jasné?«

Jeho milí přátelé vážně přikyvovali. Byli to Wenzel Prill, Karl Jaschk a tlustý Franzl Arnusch. Všichni seděli, jen Franzl stál. Už delší dobu měl potíž při sedění a – jak aspoň tvrdil – stál rád.

Všechny odtučňovací kůry měly u Franzla jen velmi krátkodobý účinek, a to proto, že ihned po jejich skončení doháněl všechno, co si předtím musel na jídle odpírat. Nezabrala u něho ani hypnóza a akupunktura.

»Máme mravní povinnost,« řekl Jakub, »vyrábět tolik, kolik dokážeme, to je jasné. Naše výrobní kapacity jsou příliš malé, musíme co nejrychleji postavit větší, nové, lepší a především musíme stavět víc, mnohem, mnohem víc. Naše Himmlerova slepičí farma ve Waldtruderingu už je k smíchu! Frankfurt je už téměř příliš malý. Musíme změnit sídlo! Středisko pro montované domy v Murnau už také nestačí, to víš ty, Karle, nejlíp. Pro mě za mě si tam zůstaňte bydlet, kvůli tvojí přítelkyni v Garmisch-Partenkirchenu, ale koupil jsem už jeden pozemek u Mnichova, jeden u Brém a jeden u Norimberka. Jakub Formann koupil velké pozemky od těch zlosynů, kteří se nazývají pozemkovými vlastníky a vyhánějí tedceny do výšky jako šílenci.« (V poslední době si, jak si vzpomínáme, navykl mluvit o sobě často ve třetí osobě.) »Na co potřebuje Jakub Formann tolik pozemků? Protože chce pro své dělníky a zaměstnance vybudovat kolem každého závodu sídliště. Výškové domy, ale i domečky se zahrádkou, všechno se vším komfortem. Supermarkety. Kina. Lékaře. A tak dále, a tak dále. Jakub Formann myslí pořád na všechny, kteří na něho dřou! Má příkladný sociální postoj! Tohle je pravý socialismus!«

»Můžeš jim dát třeba japonské hedvábné tapety a záchodové mísy ze zlata, a přesto budou říkat „špinavý vykořisťovatel“, „dělá to stejně jen kvůli špatnému svědomí“, a posílat tě do horoucích pekel,« podotkl k tomu Franzl Arnusch a narovnával si kostěné brýle, které si pořídil, aby vypadal ještě seriózněji.

»Ty jsi cynik a zůstaneš cynikem!« prohlásil Jakub a podíval se na svoji štábní skupinu, čekaje, co tomu řeknou.

A skutečně, všichni dali najevo radostný údiv, že zná takové slovo.

»Jak už to v životě chodí. Mne nemusíš poučovat, já lidi znám,« bručel Franzl Arnusch.

Schůzka se konala v knihovně Jakubova zámku u Starnberského jezera, kde Jakub už nějaký čas bez zábran pobýval, pokud se do těch končin někdy dostal. Ústřední správa všech jeho podniků sídlila ve Frankfurtu nad Mohanem. Teď pozval své nejstarší a nejbližší spolupracovníky na víkend. Zásluhou mnoha nových přátel, které tu měl, z toho nebylo příliš úspěšné setkání.

Tak například teď, uprostřed porady, došlo k asi desetiminutovému přerušení, protože Jakub musel jít vítat nové barony, hraběnky, hrabata a dokonce jednu nefalšovanou Výsost, panstvo právě dorazilo. Zámek se už delší dobu hemžil aristokraty. Bydleli tu, jedli, pili, co hrdlo ráčilo, používali Jakubovy tři motorové čluny pro závody na jezeře a jeho krásné nové vozy pro rallye po zvlášť obtížných trasách v nedalekých Alpách. Navrhovali neustále „nové, ohromně zajímavé akce“, které samozřejmě stály peníze. Jakub jim je dával, Z „akcí“ nikdy nic nebylo. Většina těchto parazitů z Jakuba tahala peníze, bez nejmenších zábran i studu, a on rozdával, štědře a pořád. Zato směl Excelencím tykat a ony tykaly jemu, neboť jak řekl jeden rakouský kníže: »Jsme všichni lidé, nikdo si nesmí připadat lepší než druhý. Jsi stejně dobrý jako my, i když jsi vzešel z humusu lidových vrstev.«

Tohle v Jakubovi, když to slyšel, vyvolalo jen hněvivé pobavení.

Když se vrátil do knihovny ke svým nejstarším a nejbližším spolupracovníkům, hleděli mu všichni tři vstříc s vážným výrazem.

»Co je vám? Proč se na mě tak vážně koukáte?« zeptal se Jakub.

»Právě jsme mluvili o tom, jak ses změnil,« odpověděl stavitel montovaných domů Jaschke.

»Já že jsem se změnil? Blbost!«

»Bohužel to není vůbec blbost,« řekl Wenzel Prill, Vypadal mizerně, jak byl přepracovaný – vedle své činnosti jako vedoucí všech právních oddělení Jakubových podniků a jako neúnavný lovec rusovlásek studoval ve svých dvaačtyřiceti letech ještě stále práva na frankfurtské univerzitě. Mohl doufat, že si tak v padesáti nebo ve dvaapadesáti udělá doktorát. Tak pozdě, protože musel neustále studium přerušovat. »Vůbec to není blbost, bohužel, Jakube,« opakoval Wenzel sklesle. »A jak ses změnil! Nepozoruješ to. My to pozorujeme moc dobře. A jiní lidi bohužel taky. Okay, okay, my ti budeme samozřejmě k dispozici, co nám síly stačí, i když teď šíleně, přímo životu nebezpečně přeháníš!«

»Jak to, že přeháním?« zeptal se Jakub. Venku pálilo slunko, okna byla dokořán, a zvenku sem zaléhaly údery míčků z obou tenisových kurtů za domem, hlasy a smích. Chvílemi se kolem přehnal po jezeře motorový člun. »Jsi multimilionář. Víc než jeden řízek najednou nesníš,« řekl Karl Jaschke z Murnau. »Víc než s jednou holkou najednou taky nemůžeš spát.«

»Co ty víš!« zvolal Jakub pyšně.

»Neskákej mi do řeči. Jednou prdelí se nemůžeš vozit ve dvou rollsech najednou! Ani lítat ve dvou letadlech! A víc než jeden oblek od Cardina si taky najednou neoblečeš.«

»Jistě, jistě. Ale co to má prosím znamenat?«

Teď byla řada zase na Franzlu Arnuschovi; »Má to znamenat tolik, že děláš strašné chyby.«

»Jakub Formann nedělá žádné strašné chyby.«

Do toho ping a pong, ping a pong z tenisových kurtů.

»Děláš tři strašné chyby, milánku,« řekl Franzl. »Právě jsme o nich mluvili. První je, že svoje impérium stále víc rozšiřuješ, místo abys je zajišťoval. To je proti všem zásadám podnikatelského rozumu. Jak už to v životě chodí.«

»Nesmysl,« opáčil Jakub, vzhlížeje se smíchem k portrétům vznešených předků, kteří nebyli jeho. »To je první zásada každého podnikatele! Expandovat! Expandovat! Je mi líto, že to musím říkat ausgerechnet hlavnímu účetnímu mých společností! Vím, co dělám. Nedělejte si starosti! A teď, prosím, tu druhou „strašnou chybu“,« řekl Jakub ironicky. »Tak prosím!«

»Výborně, takže za druhé: Jsi už tak daleko, že máš všechny ostatní lidi za blbce,« řekl Wenzel obžalobně.

»To taky jsou!«

»Jestli jsou všichni lidi blbí, tak jsi blbý i ty. To by ještě šlo. Životu nebezpečné to začíná být tehdy, když jsi přesvědčen, že jediný chytrák jsi ty.«

»Vždyť mám k ruce vás!« Jakub začal být hrubý. »Když půjde do tuhého, vy situaci zachráníte. Vy blbci nejste. Jinak bych vás nebyl angažoval.«

»Je nám velkou ctí,« řekl Karl Jaschke tiše.

»Nemyslel jsem to přece zle!« Jakub ho plácl po rameni. »Ale když už jste s tím začali, rád bych se dozvěděl, které třetí „strašné chyby“ jsem se během svého děsně uhnutého vývoje dopustil.«

»Chceš se za každou cenu dostat do téhle posrané high society,« řekl Wenzel tónem, jako by už pronášel pohřební řeč za Jakuba. »Chceš, aby tě takzvaní velcí tohoto světa ctili, milovali a aby se tě báli – ano, báli, to taky ještě přijde, jen chvíli počkej – a aby tě uznali za jednoho z nich. Nemyslím tu sebranku tady. Ne, to ti nestačí! Musí to být úplně fajnová hrabata a knížata a smetánka mezi milionáři jako Rothschildi, Rockefelleři a Agnelliové. Nebudeš spokojený, dokud se neprotlačíš do jejich světa! Aby se ti tihle velcí nesmáli za zády – nýbrž dokonce přímo do obličeje!«

»Vám snad měkne mozek!« odpověděl Jakub hněvivě zvýšeným hlasem. »Kašlu na všechny ty idioty! Je mi úplně fuk, jestli se mi smějí nebo ne! To se tedy náramně mýlíte, jestli si myslíte, že toužím po uznání od tohohle šmejdu…«

»Uklidni se, Jakube,« řekl Wenzel. »Myslíme to s tebou dobře! Jenom si o tebe děláme starosti!«

»O mne si nemusíte dělat žádné starosti!« zvolal Jakub. »Starosti si můžete dělat o sebe, sami o sebe! A máte proč! To, že se mnou tak dlouho spolupracujete, ještě neznamená doživotní rentu, jasné?« Strnul náhle úlekem sám nad sebou, zrudl a začal koktat: »Nemyslel jsem to tak… To mi jenom tak uklouzlo… Jste přece moji staří kamarádi! Moji nejlepší přátelé! Kteří se mnou začínali od píky! Z ničeho! Nikdy bych žádného z vás nenechal padnout, nikdy!«

Všichni tři seděli bez hnutí.

»Tak přece něco řekněte!«

»Není co,« poznamenal konečně Wenzel a ostatní přikyvovali. »Řekls to ve vzteku, jako rozjívené dítě. Ale brzy to nebudeš říkat jen ve vzteku a jako rozjívené dítě, ty tomu budeš skutečně věřit!«

»To se nikdy nestane! Mám tu samozřejmě hodně rozverných holek a chlápků, kteří se vytahují tím, že nemají za mák rozumu! Ale to mi nedopřejete trochu zábavy? Když dřu jako kůň? Podívejte se na sebe! Každý z vás taky něco má! Wenzel ty svoje zrzky! Jaschke tu svoji křehotinku v Garmischi! Franzl to svoje žrádlo! A já nesmím mít nic, čím bych se pobavil, čemu bych se zasmál? Vždyť dobře vím, co si mám o těch kašparech myslet! Pořídil jsem si prostě svoji pimprlovou komedii! Ale ani ve snu by mě nenapadlo brát ji vážně!« Zazvonil telefon, stojící před ním, Jakub zvedl sluchátko. »Mezistátní, pane Formanne,« řekla dívka v zámecké telefonní centrále. (Střídaly se tam tři dívky po celých čtyřiadvacet hodin.) »Volá vás komtesa della Cattacasa. Z Cannes.«

»Dejte mi ji, Anni.« Jakub řekl třem přátelům. »Jenom okamžik. Je to Claudia… Claudie?… Ano, to jsem já, tvůj Jakub…«

V tu chvíli řekl Karl Jaschke hlasitě a zřetelně: »Kletě, řekl Max, a nasral si do kalhot.« Ale nikdo se nezasmál. Všichni poslouchali, co Jakub říká do telefonu.

Říkal:

»Ne, už nejsem v Tokiu! To je mi líto, žes to tam zkoušela… Copak se děje?… Co se ti povedlo?… Co?… Kruci, zrovna teď, když mám tolik práce! A musím myslet na tolik věcí… Jistě, jistě, vím, že jsem tě o to prosil, ale tak důležité to zas nebylo, milé dítě… Ovšemže vím, že ten člověk je jeden ze tří největších rejdařů v Anglii! Co na tom? Já jsem taky někdo!… Jak?… Jasně, není dost dobře možné odříct, když už poslal pozvánku… vím, hm, hm… Ne, takhle jsem to nemyslil, Claudie! Jsem ti taky moc, moc vděčný, že ses tak snažila! Ale zrovna teď… Aby to nevypadalo, jako že o to bůhvíjak stojím, že se potřebuju ukázat, chápeš?… Jasně, je to otázka zdvořilosti! Tak tam pro mě za mě půjdeme… Kde to je? Saint-Jean-Cap-Ferrat?… Přirozeně vím, kde leží Saint-Jean-Cap-Ferrat, milé dítě, přece jsem právě nevylezl z jeskyně, ne?… Večerní oblek, přirozeně… Ano, kup si nové šaty… Ne, tam ne! U Emilia v Římě… Cože? BAMBl je taky pozvaná? Ehm! Proč BAMBI? Myslíš, že to dopadne dobře? Chci říct, jestli to BAMBI zvládne na úrovni?… No dobrá, jak myslíš, Claudie… Takže koupíš i BAMBI něco nového… Ach, když už jsme u toho: Nemůžete tam samozřejmě v mé společnosti přijít se svými starými šperky. Ty už všichni viděli… Nové, samozřejmě nové!… Ano, jdi ke Cartierovi! A vezmi BAMBI s sebou!… Pošlu ti ji ještě dnes „Learstarem“ do Cannes… To vím, že musí přistát v Nizze… Máš tam dole přece ten sportovní mercedes, který jsem ti dal k narozeninám, ne?… Dobrá, tak pro BAMBI přijedeš… Ach ano, kde bydlíš?… Pochopitelně, v hotelu MAJESTIC… Koná se to pětadvacátého? To mám ještě jedenáct dní čas… To můžu ještě klidně zaletět do Pekingu!… Kolik hostů?…

Dvaaosmdesát? Kristepane, to bude… Tak Claudie… musím už končit. Mám důležitou poradu. Za hodinu ti zavolám! Čao, Claudie, čao…«

Jakub hodil sluchátko do vidlice.

Seděl tam, jako by byl vsedě umřel. S triumfálním úsměvem idiota na rtech. Zatímco mluvil, jeho přátelé vstali a procházeli se po knihovně. Teď stáli vedle něho, a on se pomalu probouzel k životu.

Jakubův úsměv zmizel. Výraz jeho tváře byl najednou vážný a koncentrovaný.

»Promiňte to hloupé přerušení,« řekl. »Dostal jsem pozvání od sira Alexandra Millse. Ke všemu ještě pořád tahle pozvání! A to věčné žvanění s velearistokraty a slavnými spisovateli a malíři a bankéři… Jako by člověk i tak neměl co dělat!«

Jediné, co nedokázal ovládnout, byly jeho ruce. Třásly se. Jeho přátelé si toho dobře všimli. Přes Jakubovu hlavu se na sebe ustaraně podívali.

40/

Jakub Formann byl naprosto zoufalý.

Rolls-royce, který dal odvézt do Cannes, byl nepojízdný. Rozdělovač v hajzlu, oznámil mu Otto, jeden ze tři šoférů, které už v té době zaměstnával.

»Je mi líto, Jakube, ale nedá se nic dělat. Než přijede mechanik z Londýn; aby tu káru opravil, bude to trvat deset dní. Ale v rue ď Antibes je velká garáž, tam se dají půjčit všechny možné luxusní limuzíny.«

»Půjčit!« opakoval Jakub v salonu svého apartmá, hotelu MAJESTIC ponuře. »Zbláznil ses, Otto? Chceš mě znemožnit? Nemůžu přece přijet do Saint– Jean-Cap-Ferrat v rollsu z půjčovny!«

Přirozeně. Ausgerechnet pětadvacátého, v den, kdy se koná galavečírek u sira Alexandra, musí se ten zatracený rolls podělat.

»Tak pojedeme tím velkým mercedesem,« řekla BAMBI. »Ten jsi sem taky nechal přivézt, Jakube. Přijel s ním pan Emil.«

»Mercedes? Jak si to představuješ, BAMBI? Přece se tam nemůžu přikodrcat v mercedesu! To by si mysleli, že stojím před bankrotem!«

Tak to šlo hodiny a hodiny. Nakonec zůstal přece jen Otto Radtke a mercedes, nedalo se nic dělat.

Jeli z Cannes do Nizzy. Saint-Jean-Cap-Ferrat leží mezi Nizzou a Ville-franche-sur-Mer. Byl horký letní večer. Ve voze byl příjemný chládek. Otto měl na sobě poněkud přehnanou uniformu. Vypadal jako operetní generál. A jak teprve vypadaly obě dámy, jedoucí s Jakubem! Tedy krásněji už dámy nemohou vypadat! Hnědá BAMBI měla naprosto přiléhavé, přímo na její tělo vypracované šaty ze zlatě třpytivé látky, od Emilia Schuberta, a taky říkala, jak se ta látka jmenuje, ale Jakub to zapomněl. K tomu botky, které vypadaly jako vytepané ze zlata. A pouze rubínové šperky – rudá, rudá, rudá! Obrovský prsten, náušnice, náramky, náhrdelník. BAMBI seděla vedle Otty. Opakovala už po několikáté: »Heslo nás manekýnek je: Vždycky perfektní! Budu perfektní, nedělejte si starosti.«

Otto pokaždé odpověděl, že on si starosti nedělá.

Naproti tomu byl Jakub nervózní. Přes tři uklidňující prášky. Potil se v bílém smokingu, na jehož klopě se skvěly všemožné spony všemožných řádů a vyznamenání. Motýlek byl červený, smokingová košile skládaná, manžety s opravdovými rýšky. Blýskavé lakýrky svíraly nohy v černých hedvábných ponožkách.

Jeli podél Středozemního moře.

»Středozemní moře nemá příliv a odliv,« poučoval Jakub.

Inu, byl informován. Vyzbrojen. Pro jakoukoli konverzaci! Od návštěvy u psychoanalytika dr. Watkinse na sobě pracoval, tvrdě a bez úlev. Claudia mu pomáhala. Ještě v Cannes s ním prošla celou abecedu. Jakub znal pro každé ze čtyřiadvaceti písmen řadu pojmů a slov, s jejichž pomocí mohl vyjádřit svůj názor na nejrůznější (vlastně na téměř všechna myslitelná) témata ve formulacích podobných oné o Wagnerovi a Meyerbeerovi, kterou mu jako příklad uvedl dr. Watkins.

Claudia, světlovlasá komtesa della Cattacasa, seděla vedle něho. Měla na sobě večerní róbu ze světle modrého sifonu, rafinovaně nabíranou. Také na ní visel náklad šperků – celá safírová garnitura. V mercedesu to vonělo jako v parfumérii, kde se prodávají výlučně výrobky značky »Jean Patou«.

Obě dámy měly nahá ramena a vzrušující výstřihy.

Otto odbočil doprava.

Saint-Jean-Cap-Ferrat: l,5km, hlásala tabule.

Mercedes vyjel na malý poloostrov.

»Toto,« oznamoval Jakub, »byla kdysi rybářská vesnice. Teď z ní vyrostl ráj pro nejbohatší z bohatých – v polovině východního pobřeží. Kdo bydlí tady, může si dovolit zábavu v Nizze stejně jako v Cannes nebo v Monte Carlu. Je to klenot.«

»Jako Sečely?« zeptala se BAMBI.

»Jako Seychely, milé dítě.«

»Měli bychom tu taky mít dům,« usoudila BAMBI.

»Budeme ho mít, budeme,« pronesl polohlasně Jakub, mnoucí si ruce vlhké potem a sahající každou chvíli zoufale po zaječí pacce v kapse smokingu. »Nezapomeň, BAMBI, cos mi slíbila: být krásná a držet pusu!«

»Chceš tím snad říct, že jsem blbá?« rozčílila se BAMBI.

»Chraň bůh! To jenom, že jsi tak krásná… tak krásná… Krásné ženy skoro nemluví, jenom se tajemně usmívají.«

»Takhle?« zeptala se BAMBI a předvedla malou ukázku.

»Přesně tak, milé dítě!«

»Abych to neuměla! Léta jsem to trénovala u fotografii!« BAMBI se už nezlobila. Jakub pohlédl na Claudii, která svému vyčerpanému společníkovi odpověděla povzbuzujícím přikývnutím. Její pohled říkal: Odvahu, jenom odvahu, však ono to dopadne špatně.

Abychom to nezakřikli…

41/

Samozřejmě bylo moc brzo.

»Příliš brzy se nemá chodit,« řekla komtesa. »Pozdě, to jde, ale ne příliš brzy, musíme ještě chvilku jezdit po okolí, Otto. Nejdřív na pláž Midi.« Claudia se tu vyznala. Mluvili anglicky, naprosto nesmyslně, protože všichni uměli německy. S francouzštinou to bylo svízelnější. Jakub už trochu mluvil, Claudia samozřejmě plynně, BAMBI ani slovo, Otto asi jako Jakub. Claudia řekla, že tady dole mluví a rozumí každý druhý anglicky. Ano, ale co se tu pak dělá s každým prvním?

Otto dojel do centra obce, na place Clemenceau, a zahnul, jak mu Claudie řekla. Doleva k pláži Midi. Zapadající slunce barvilo moře do ruda. (Je stejně rudé jako Don u Rostova, pomyslel si Jakub. U Rostova má ovšem ta barva větší oprávnění! Wagnera mohu akceptovat jen potud, pokud byl ovlivněn Meyerbeerem.)

»Pořád ještě příliš brzy,« řekla Claudia. »Otto, jedte teď k malému přístavu a ke kostelu.«

»Jak libo, paní hraběnko.«

Konečně nastal ten správný čas. Poloostrov se zaplnil rolls-roycy, bentleyi, cadillacy. A já v mercedesu, myslel si Jakub pln hořkosti, nejraději bych se propadl do země.

»Tak, Otto, už můžeme,« řekla Claudia. (Dojeli až k pláži Anse de la Scalette. Silnice s ní běžela kousek paralelně, pak v černých zatáčkách zamířila na hrot poloostrova. Nahoře viděl Jakub starou strážní věž, kapli, hřbitov a obrovskou sochu.)

»Socha je z bronzu, je to Madona od Galbusieriho,« vysvětlovala Claudia, sledujíc jeho pohled.

Zatraceně, Galbusieri, pomyslel si Jakub. V životě jsem neslyšel. Žádné slintání, nic. Doufejme, že na toho Galbutentočky nepřijde řeč.

K jeho překvapení Otto náhle zastavil.

»Co se děje?«

»Jsme tady, Jakube.«

»To už patří siru Alexandrovi?«

»To už patří siru Alexandrovi,« řekla Claudia chladně a odměřeně. »Celý výběžek poloostrova. Říkala jsem ti, Jakube, že to je ohromný majetek, však uvidíš.«

Otto vystoupil, otevřel přední i zadní dveře vozu a pomáhal panstvu při vystupování.

Jakubovi změkla kolena.

Stál na parkovišti velkém jako půlka fotbalového hřiště. Bílý štěrk. Tiše se blížily další a další vozy. Zastavovaly. Šoféři nebo sluhové otvírali dveře. Jakub nemohl odtrhnout oči od toho, co všechno se řinulo z vozů – pánové se stříbrnými nebo vůbec žádnými vlasy, dámy velmi mladé i velmi staré, všechny ale v tak neskutečně drahých šatech, ověšené tolika šperky, že se Jakubovi točila hlava. Moje věci od »Cartiera« naštěstí taky nejsou k zahození, pomyslel si. Škaredé… hodně těch ženských je škaredých. Čím větší ochechule, tím víc cetek má na sobě. Hergot, ale je tu i fůra dorostenek, že se ti při pohledu na ně šíří blaho v kalhotách! Když si vzpomenu na toho idiota dr. Watkinse a svoji údajnou sexuální slabost! Kamaráde, to jsou kočky! Celý Hollywood. Ale pravý, žádný šmejd.

Jakub si všiml, že hodně příchozích se vzájemně zná, objímali se, líbali na obě tváře. No vždyť k nim teď taky patřím, uvažoval uneseně. Kdo by si to byl pomyslil před deseti lety, kdy jsem byl ještě civilní hlídka na letecké základně v Hörschingu, žebrák v obarvené americké uniformě a v prošlapaných botách. Když jsem ještě žil u selky Pröschlové se zajíčkem…

Se zajíčkem, projelo jím to jako horká vlna.

Ale co, pomyslel si hned trucovitě, měl bys mě vidět teď, zajíci, mne i obě moje krásky, na návštěvě ve velkém světě – co ty a ten tvůj šmírák a komediant a žigolo. Nechtělas jít se mnou, tenkrát v Düsseldorfu. Zlobila ses na mě. Nechtělas moji lásku. Inu, kdo mě nechce, ten mě nedostane!

Bože, jak se za ten mercedes stydím.

Jakub se svými společnicemi spěchal od vozu, jak nejrychleji mohl. Mercedes se tam uboze krčil mezi dvěma rolls-roycy. Přitom mám taky takové dva, pomyslel si Jakub a zamžikal bolestí. Co, dva rollsy? Mám i jeden »Superconstellation« a dva »Learstary«! Měl jsem přiletět »Learstarem«, vejde se do něho čtrnáct osob, pohodlně. To by bylo na úrovni. Jenomže na takovém blbém parkovišti se nedá přistát. To je k zblití. Člověk má všechno možné, a nemůže to ukázat! Mluvit o tom se taky nedá, jinak si tu budou myslet, že jsem zbohatlík, který se vytahuje.

Klid, Jakube, vybrané chování a nonšalance, Jakube!

Okay.

Takže vyrazíme klidně, vybraně a nonšalantně k otevřené bráně parku, moje krásky a já, jako rovní mezi rovnými. (Zařídil jsem, aby mi během večeře za volalo pár lidí a chtělo mě k telefonu, protože je to velice naléhavé – z Tokia, Washingtonu, Bělehradu a… a…)

Jakub vešel – po pravém boku krásku, po levém boku krásku – do parku Kráčel jím dvanáct minut.

Skutečně a na mou duši dvanáct minut.

Takový park, pane bože!

Bílá štěrková cesta, po níž před i za Jakubem a jeho kráskami kráčelo množství dalších hostí, byla po obou stranách lemována obrovskými palmami, piniemi, eukalypty, citrónovníky a pomerančovníky. V posledních zbytcích denního světla viděl Jakub rozlehlé květinové záhony, umně upravené, rozeznával růže mimózy a oleandry. Mezi tím mramorové sochy, mramorové lavičky; pavilóny a světlé palouky, na nichž stály zahradní stolky a židle. Dlouhá cesta však nebyla lemována jen fantastickými stromy. Stály tam i nesčetné zástupy sloužících. Nehnutě. Černé kalhoty, bílé kabátky, bílé motýlky, bílé rukavičky. S nepřekona telnou nonšalancí tam postával i značný počet pánů, vypadajících vesměs jako prvoligoví zápasníci. Byli oděni do prvotřídních smokingů. Jen v podpaží podivně vyboulených. Podpažní pouzdra! Pistole! projelo Jakubovi hlavou. Hergot, a kolik jich je! Sir Alexander tedy má ochranku, gorily pro sebe a své hosty! S těmi bych se přisámbohu nechtěl dostat do debaty, a že nejsem žádná třasořitka.

Štěrková Cesta zahýbala, Jakub náhle spatřil moře. V kruhu kolem mysu kotvilo sedm policejních člunů, které si čas od času vyměňovaly světelné signály. Jakuba zamrazilo. Tohle všechno je možné! Nu ano, vzhledem ke šperkům, které se tu shromáždily… A pak ještě ti pánové s vysílačkami, decentně rozestavění v pozadí! Co se mne týče, já bych něco takového odmítl. Osobního strážce – nikdy! Ale pro hosty?

Jakub uvažoval: sir Alexander jistě taky není žádný zbabělec, jistě se dovede ubránit sám. To všechno zde je jen pro blaho hostí. Budu si musit taky něco takového pořídit, takovou četu goril – pro své hosty!

Další ohyb cesty. A to, co uviděl za ním, Jakuba tak ohromilo, že zalapal po dechu. Stál tam dům, dům sira Alexandra. Mramor, mramor a zase mramor, sloupy, sloupy a zase sloupy. To všechno ozářeno reflektory skrytými v trávě. Monstrózní terasa. Postranní křídla nižší, ale tak dlouhá, že se ztrácela v temnotách parku.

Vlna velikánů, krasavic a boháčů, nesoucí nyní i Jakuba a jeho společnice, ho vynesla až nahoru na terasu. Najednou před ním stál sir Alexander a lady Jane – on: opálený, širokoplecí obr s blýskavýma modrýma očima, ona: poněkud drsná krasavice se stříbrně tónovanými vlasy.

»Pane Formanne,« promluvil hostitel nejlepší královskou angličtinou, »jak jsem potěšen!«

»Vy víte, kdo…« Jakub se ještě včas zarazil. Samozřejmě, že ví. Vídal mě dost často na fotografiích. A kromě toho stojí jeden z těch vyboulených smokingů hned za ním a pořád mu cosi šeptá do ucha, pravděpodobně jména příchozích!

»Potěšení je zcela na…« Teď začínají ty nabiflované blbiny. Soustředit se! Jak mě to baronka učila! Nejprve políbit ruku lady. Neohýbat se moc v zádech, ona musí trochu zvednout ruku. Zvedá ji. Naznačené rukypolíbení. Krátký, pevný stisk ruky sira Alexandra. Smím vám představit… Teď obě děvčata. Ano, tak je to správně. BAMBI se chová jako kněžna!

A co teprve Claudia! Políbí lady a sira a oni políbí ji.

Alex… Jane… Claudia.

Přirozeně, znají se. Jenom díky tomu to taky Claudia mohla zařídit. Ta už něco takového absolvovala stokrát, tisíckrát. Má to v malíčku. Krátká žertovná poznámka. Krátký smích. A už to pokračuje dál, protože za nimi se tlačí další velicí, proslulí a mocní tohoto světa.

Chviličku se na to podíváme, než se nenuceně, absolutně nenuceně vydáme přes terasu na světlem zalité trávníky, kde už postává mnoho vyvolených, konverzujíce, pokuřujíce a popíjejíce, neboť rojnice sloužících (všichni v bílých kabátcích a v bílých rukavičkách!) se míhají sem a tam se stříbrnými podnosy plnými sklenic a nabízejí, co hrdlo ráčí. A tamhle – bože můj, teprve teď jsem si toho všiml! – v rohu vyvýšeného tanečního pódia, osvětleného různobarevnými reflektory, sedí kapela – nejmíň tucet muzikantů, s křídlem a vším ostatním –, která hraje tichou a nevtíravou hudbu.

Co to je?

„Na krásném modrém Dunaji“ to je. Fantazie. A jaká jména… Prince et Princesse di Carano… Le Grand-Duc de Cottalény… Son Excellence, le Ministre d’Etat José de Santis et Madame… Monsieur le Président Directeur Général de la… Seine Exzellenz, der Ausserodentliche und Bevollmächtigte Minister… Son Altesse… La Marquise de… Le Consul Général de… Comte et Comtesse de… Seine Durchlaucht… Francouzi… Angličani… Tunisané… šejkové z Arábie… němečtí šlechtici, pocházející určitě v přímé linii od onoho Fridricha slavné paměti, prezidenti největších amerických bank, největších francouzských bank… největší laureáti Nobelovy ceny za literaturu… největší filmové hvězdy… největší malíři… největší skladatelé… největší dirigenti… NEJVĚTŠÍ! K Jakubovi a jeho krásným společnicím přistoupil sluha s podnosem plným nádherných sklenic. Dámy přijaly šampaňské, Jakub potřeboval něco silnějšího. Whisky!

No co. Jednoho vizoura snad ještě snesu! Koneckonců jsem taky světově proslulý. Klidně si můžeme dát lok, pořádný, než vypukne představování kdekoho s kdekým a ona právem oblíbená, ach, tak nenucená koktejlová konverzace.

Jakub vyprázdnil první skleničku. Od dalšího sluhy, procházejícího kolem, si vzal druhou. A tím – známe jeho dramatický vztah k alkoholu! – byl neodvratně ztracený.

42/

Pochopitelně ne hned.

Nejdřív se ještě skoro hodinu konverzovalo, než byla společnost pozvána k tabuli.

Ještě skoro hodinu kmitali kolem usmívající se číšníci se stříbrnými podnosy. Skoro hodinu. Skoro hodinu.

Během této hodiny se Jakub seznámil s politiky, generály, vědci, umělci, ekonomy a příslušníky absolutně nejvyšší high society. A hodinu provozoval konverzaci á la Pavlov (slintání).

Je zhola nemožné reprodukovat všechny jeho repliky, axiómy, podmíněné reflexy!

Apropó axióm: nesporná, samozřejmá pravda, nepotřebující dalšího dokazování – mysleli jste si, že Jakub neví, co je axióm?

Na tomto místě podáváme (velmi) stručný výběr z toho, co z Jakuba – výsledek sebevzdělávání – vypadávalo coby podmíněné reflexy:

»Atomová bomba? Prosím vás, Excelence! Lidstvo nezanikne na atomovou bombu. Ne, ne, to velké nebezpečí, které vidím já, je zánik lidstva způsobený strojem. Samozřejmě, že by bylo slabomyslné snažit se o návrat do světa dostavníků a petrolejových lamp – ale já tvrdím jedno: potřeba mas mít auto, ledničku a televizor je nebezpečnější než ohrožení kobaltovou bombou.«

Nebo: »Víte, vážený pane profesore, Jaspers mi vyhovoval vždycky víc než Jung.«

Nebo: »Neberte mi moje ČEKÁNÍ NA GODOTA! Zda tím, na koho oba čekají, je sedlák z nejbližší vesnice, protože by jim mohl poskytnout chleba a mzdu, aťsi je jím kdokoliv – ale ne Bůh, drahá paní, ne Bůh! –, to je nepodstatné! Smyslu zbavené bytí se stává analýzou lidské duše a jejích vztahů ke kosmu vůbec – vycházeje z prázdnoty, z konce, z nicoty a pokračuje v naději, ve víře v nic!« V tomto případě výjimečně: nikoli slintací reflex, ale jednoduše a prostě nazpaměť naučená pasáž z jedné kritiky.

Nebo: »Léčba rakoviny? Jedině věc perfektní organizace! Za dvacet let bude možno osmdesát procent onemocnění vyléčit. Předpoklad: soustředit omnipotentní specializace do jednoho bodu! Ach, dovolíte, abych vám dal adresu své velké kliniky v Berlíně? Ano, zajisté, vyvíjím činnost i na tomto poli, náhodou mám adresu u sebe…«

Nebo: »Ovšem, ovšem, tenhle Picasso je génius. Úctyhodný. Jenom jeho růžové období je – alespoň pro mne – nesnesitelné.«

Nebo: »Koexistence? Já vám řeknu, Your Royal Highness, co je koexistence: Vy mi dáte svoje hodinky, a já-vám řeknu, kolik je hodin!«

Nebo: »Marcel Proust, milý příteli, Marcel Proust, HLEDÁNÍ ZTRACENÉHO ČASU! Řeknu vám jen tolik: bible literatury. Bible! Víc vám neřeknu.«

A další a další podmíněné slintání. Všechno pěkně předem nacvičeno. A, B, C, D, E, F… na mne si nepřijdou!

»Pane Formanne… pane Formanne… Prosím mnohokrát za prominutí, že se odvažuji rušit, ale máte mezistátní hovor z Tokia, velmi naléhavý…!«

Tak co, funguje to? A jak!

Klidně si můžeme dopřát ještě skleničku…

Zatraceně velký muž byl tenhle Pavlov, Ivan Petrovič!

43/

Nebyl přímo namazaný, náš Jakub, když konečně začala hostina, ale špičku měl, pořádnou špičku. Byl, jinak řečeno, lehce podroušený. A hýřil žvanivým obdivem pro všechny ty nádherné věci, které sir Alexander mohl prezentovat.

Byly tam kupříkladu – počasí bylo krásné (jak by také mohlo být jiné – pro společnost NEJVĚTŠÍCH?) – dvě přepychově naaranžované tabule pod širým nebem! Nádhera!

Fantastická hodovní síň v přírodě! Člověk viděl nebe, hvězdy, viděl měsíc (ó zajíčku, zajíčku, to všechno bys teď taky mohl vidět, mohl bys sedět po mém boku jako Julia Formannová, oděná a ošperkovaná jako královna z Tisíce a jedné noci, jako všechny ty královny z Tisíce a jedné noci tady, i ty ochechule, kdyby ses nebyla zachovala tak blbě!), viděl park, rozlehlé travnaté palouky, zalité světlem, ověnčené palmami, za nimi v dáli třpytné moře, vyzdobené pódium s orchestrem, obrovský swimming-pool… ach! Sen, proměněný ve skutečnost!

A ty damaškové ubrusy. A to pohádkové nádobí. A ty pohádkové sklenky na šampaňské. A ti pohádkoví číšníci, servírující s úsměvem, nehlučně, přezdvořile, zatímco já vedu pohádkovou konverzaci (duchaplnou, samozřejmě, chvála Pavlovovi!). Velmi zajímavé, co tam šikmo naproti říká hrabě de Lestranges o hospodářské pomoci. Člověk pomáhá chudým lidem, a má při tom neuvěřitelné možnosti… To musím taky zkusit, bezpodmínečně! A la vôtre, drahá

Claudie, à la vôtre, drahá BAMBI. Sedím mezi nimi. To je taky známka nejvyšší kultury: tady se lidi, co patří k sobě, násilně nerozsazují jako u těch odporných nových zbohatlíků, ne, tady člověk nerozděluje, co příroda spojila, takže nemůže docházet k potížím při konverzování s cizími lidmi. U každé tabule sedí kolem čtyřiceti lidí. Jaké pohádkové tabule! V čele jedné sedí pán domu, sir Alexander, v čele druhé (ke které usadili i nás) sedí lady Jane. Nás posadili přibližně doprostřed. Svítí se svíčkami. Páni, jaké pohádkově zlaté svícny! A jak jiskří pohádkové šperky dam, pohádkové řádové sponky pánů. Jak si všichni rozumíme! Jak jsme si všichni sympatičtí! Já jsem ryzí demokrat. Ale nějaká elita prostě existovat musí! Elita existuje na Západě stejně jako na Východě, že? Všichni lidé jsou si rovni. Ale někteří lidé jsou si prostě trošku rovnější než ostatní. A takoví existují: ti NEJVĚTŠÍ!

Kaviár. Samozřejmě perský. Kydnou ti na talíř hned pár polívkových lžíc. Nu, vím, co jsem se učil, můžeme risknout tak tři čtyři špetky na vidličce. A přitom mám perský tak rád. Zatímco se servíruje kaviár, mizí muzikanti v propadlišti. A z propadliště se vynořuje, sedíc u elektronických varhan, divukrásná žena v pohádkových večerních šatech, je stejně vznešená jako dámy u obou stolů, i když je jenom umělkyně. A začíná hrát, ach, jaké nádherné melodie: pohádkové melodie. Samé evergreeny. Nesmrtelné, pohádkové evergreeny. „Blue Moon“. „La vie en rose“. „Night and Day“… Pohádka, sen!

Grandiózní.

V okamžiku, kdy dáma začíná hrát, vytrysknou opodál, na anglickém trávníku, vodní paprsky, opadají a zase tryskají výš, houpají se, ozářeny všemi barvami, jaké si lze vymyslet – barevná hudba, jedinečné, vskutku jedinečné! Něco takového si musím taky pořídit! Jak prosím? Žena jihoamerického hovězího miliardáře naproti něco říkala. Lady Jane prý se ptá, jestli mi nechutná.

»Jak by mi nechutnalo, drahá milostivá paní?«

»Protože jste si vzal tak málo kaviáru,« říká lady Jane.

Ta lady Jane, nic jí neujde!

Co to znamená: tak málo kaviáru? Víc se přece nesluší, jak mě učila baronka. Nikdy víc než pár soust z každého chodu. Jinak člověk žere jako proletář. Říkala baronka. Tady to žádní proletáři nejsou, a teprve teď vidím, jak se všichni cpou, i tu nejposlednější kuličku kaviáru naberou na kousek toustu a strčí do huby!

»Já… oh… ach… Chutná mi výtečně… je výborný… nejlepší kaviár, jaký jsem kdy… Jsem ale tolik zaujat, jak ta dáma hraje na elektronické varhany, a k tomu ta barevná fantazie vodotrysků, ma très chère madame…«

S úsměvem mi přikývne. Sděluje to dál směrem k čelu tabule. Lady Jane mi laskavě pokyne hlavou. Taky jí laskavě pokynu hlavou. Hned jsem to věděl: Budeme si okamžitě rozumět!

Ale ta proklatá baronka! Co mi to napovídala za blbosti? Nesmíš si vzít než pár soust? Asi neměla všech pět pohromadě. Snášel jsem tu bestii moc dlouho! Měl jsem ji vyrazit daleko dřív.

Ale teď se do toho dáme!

A Jakub se do toho dal. Jedl, až mu za ušima lupalo. Snědl (dost hlučně) obrovskou misku želví polévky. Vrhl se na malá nadívaná kuřata s přílohou jako krvelačný vlk. Bože, to je lahoda! Kde je druhé stehýnko? Jak to, že mám jen levé stehýnko? Jakub obhlédl tabuli zleva i zprava. Všechny přítomné celebrity měly jen levé kuřecí stehýnko! Jak to? Co to má znamenat? Naštěstí měl Jakub velmi jemný sluch. Takže zaslechl rozhovor jakési italské princezny s jakýmsi italským režisérem, kteří seděli nedaleko:

»..; velmi pozorné, to musím říci!«

»Jistě, drahá princezno, všichni kuchaři jsou od MAXIMA, přivezli je sem letadlem z Paříže, odřízli všechna pravá stehýnka. Protože, jak jsem už říkal, kuřata ve spánku stojí na pravé noze, takže levé stehýnko je podstatně křehčí než pravé…«

Krucinál.

A já se svým půlmiliónem slepic jsem to nevěděl. Prodával jsem ty nešťastnice, vždycky když skončilo jejich období vysoké snůšky, s oběma stehny velkoodběratelům! Sám jsem snědl tolik slepic s oběma stehny! Protože jsem holt přece jen zůstal proletářem. Hanba mi. Tady to, ano, to je prostě staletá kultura, to je skutečná velikost!

Ode dneška – musím zavolat na ústředí – se u jistého počtů prodávaných slepic odstraní pravá noha! Pro lepší lidi. To jsem povinován svému jménu, řekl si Jakub a sáhl po své sklencé šampaňského pokaždé, když ji číšník dolil, a to bylo často. Pil a jedl, co se do něho vešlo. Zlořečená baronka! Nekoukej se tak na mě, Claudie, podívej se na ostatní! Jak ti žerou! Mě zkazila baronka!

Ještě při nadívaných jednonohých kuřatech odvolal Jakuba maître de maison, se všemi projevy zdvořilosti, podruhé k telefonu. Mezistátní hovor. Moskva. Záležitost nejvyšší závažnosti.

Jakub se napřímil jako svíčka a naprosto střízlivý (jak si myslel), způsobně a (jak si rovněž myslil) plynně se omluvil dámám, načež odkráčel sebevědomě, prostě jako pán (i to si myslel, ačkoliv musel zpozorovat, jak zakopává) do nitra domu, ve srovnání s nímž byl Louvre pouhou chatrčí. Na svoje lidi se můžu na celém světě spolehnout, říkal si. Když řeknu „Zavolat!“, tak zavolají. Třeba ze Severního pólu, když na to přijde!

Vrátil se ke stolu s vesélým úsměvem. Vedl (jak si myslel) chytré řeči a pustil se nejdřív do sýra a pak do dezertu: tři obří koule zmrzliny, polité čímsi, co Jakub považoval za jahodový sirup. Aj, to je lahoda! Na pódiu mezitím zmizely elektronické varhany v propadlišti a orchestr vyjel zas na povrch. Teď byl na řadě džez. Glenn Miller. Cole Porter. Gershwin. (Dobře ti tak, zajdo, že tohle nemůžeš zažít. Proč jsi mě opustil? Dřepíš teď v takové díře jako Düsseldorf, s takovým syčákem, který z tebe akorát tahá prachy. Prosím, pak ovšem nemáš nárok na tu čest, na to štěstí, sedět tu teď po mém boku!)

Sir Alexander nyní stojí nahoře na tanečním parketu v záři reflektorů a oznamuje, že má pro své milé přátele ještě malé překvapení…

»… a sice dopřál jsem si potěšení dopřát vám potěšení shlédnout světoznámé, překrásné dívky s nejkrásnějšíma nohama na světě, jež právě přiletěly z Paříže. Dámy a pánové, představuji vám „Blue Bells“ z „Lida“!«

Nadšení.

Potlesk.

Víření bubnů.

Na okamžik tma.

A pak kroužící barevné reflektory, orchestr spustí a jako přičarovány stojí náhle na pódiu jedna, dvě, tři… nespočítám to… tanečnice v nádherných kostýmech, a už to jede!

„Blue Bells“ tančí.

Vyhazují nohy do výše! Víří po jevišti v odvážných pózách, v přiléhavých kostýmech, nohy, takové nohy… a já jsem tak vysazený na nohy. Kristepane, to jsou kočky! Ty by člověk nejraději obsloužil všechny najednou! Jaká bída, že nemůže. Pravděpodobně by nezvládl ani jednu za druhou. Jedna sexovnější než druhá. Jak se usmívají. Jak… Nádhera! Nádhera! A sir Alexander je dal dopravit letadlem z Paříže stejně jako kuchaře! To musím mít taky. Musím mít ještě něco lepšího, jestli něco lepšího existuje. Ne, to je ale fantazie!

Jakub Formann seděl s otevřenými ústy. Řada pánů, jak si všiml, nasadila vážný, zamyšlený výraz. Asi myslí na své staré, pomyslel si Jakub. Inu, to pak je důvod k zamyšlení…

Potlesk, který následoval, když »Blue Bells« po půl hodině skončily své představení, trval celé minuty. Samozřejmě musely přidávat! A ještě jednou. K třetímu přídavku se nicméně bohyně už nedaly pohnout, zmizely nadobro.

Na parket přicházely zase taneční páry, orchestr hrál nejnovější kousky, zpěvačka strhujícím způsobem sténala do mikrofonu, dámy a pánové poskakovali v rytmu nejnovějších tanců. Jakub nemohl tančit, ani za nic by netančil…

Co to bylo?

Slyšel jsem dobře?

Řekl ten ministr kultury o tři místa dál opravdu »šoustat«?

Anglicky? Ano, říkal! Několik pánů, zřejmě inspirovaných vystoupením »Blue Bells«, tam vypravovalo prasečinky. Smáli se, až se za břicha popadali – a jejich dámy s nimi. No, pokud jde o tohle, tak můžu posloužit lepším. Jakub se naklonil dopředu.

»Jak jste, Excelence, vyprávěl tuhle historku,« řekl Jakub, muž znalý světa a žen, »tak mě taky jedna napadla. Není to žádné tajemství, můžu o tom klidně mluvit, stejně to všichni víte, že jsem selfmademan. Po válce jsem neměl ani vindru. Dělal jsem tlumočníka Američanům ve Vídni. Jednou v noci přivedl jeden mladý poručík werwolfa…«

U dlouhého stolu je najednou nápadné ticho, hudba hraje tlumeně, všichni dobře slyší, co Jakub vypráví o ženském werwolfovi, tedy o té hezké, mladičké werwolfce, která tomu mladičkému, nevinnému poručíkovi, co byl ještě panic a považoval ji za werwolfa, hahaha, protože mu, hahahaha, ne nezlobte se, že to vypravuju, ale je to taková sranda, hahahaha, protože ona mu v posteli…

Ach, Jakube, ach.

Ty a alkohol. Víme, co se stane, když si víc přihneš, ty to víš také, a přesto ses nalil jak slíva a necítíš, jak tě Claudia kope do holeně, a nevnímáš, jak kolem tebe všechno ledově tuhne, jak se na tebe ti fajnoví lidé dívají, jako bys byl odpuzující hmyz, ne, ty to nevidíš, nevnímáš, a řičíš smíchy, když vyprávíš se všemi detaily historku o werwolfce, ačkoli si Claudia při kopání málem vykloubila nohu, vyprávíš a vyprávíš, a pak si vzpomeneš na Brusel a »Chatte noire« a toho impotentního hezouna Rouviera a na krásnou, fantastickou striptérku, jak se kruci jmenovala, to je fuk, důležité je, co dělala, totiž…

»Pane Formanne…« ozve se u Jakubova ucha.

Třetí telefonát, krajně naléhavý, Washington, Pentagon. Jakub ještě nesnědl ani polovinu toho skvělého zmrzlinového poháru. Ale když někdo patří k velkým tohoto světa, má své povinnosti, musí být ve dne v noci připraven k akci, že? A maître de maison řekl »Washington« stejně výrazně a hlasitě jako předtím »Moskva«. Takže teď do domu. Zase popovídání s věrným přítelem, který byl na minutu přesný. Jakub zavěsil. Pocítil lidské nutkání. Inu, to moře šampaňského musí taky zase ven, že? Kde tu je… Ah, tamhle. Panebože, to je palác! No nic, teď si musíme ulevit…

Když si ulevil a vrátil se ke stolu, zpívala nějaká šansoniérka. Překrásné, myslel si,.překrásné.

»Mhm,« ozvala se Claudia a pohlédla na něj varovně.

»Copak je, milé dítě?«

»Mhm, mhm…« Claudia se teď dívala na Jakubovy kalhoty. Ach tak. No, nedělej takové obličeje, milé dítě. Zip na kalhotách je otevřený. Zapomněl jsem ho zatáhnout. Trapas. Radši si honem sednu…

Jakub si honem sedl.

Jenže tam nebyla židle.

Přeúslužný číšník ji odsunul dozadu.

Jakub padal s rozjařeným výrazem k zemi.

V příštím okamžiku už tak rozjařený výraz neměl.

V příštím okamžiku totiž sklouzl nádherný damaškový ubrus se vším, co na něm leželo a stálo, ze stolu. Padající Jakub se ho zachytil a způsobil tak katastrofu.

Nekonečně dlouhá tabule se náhle rozkolísala, jako by Saint-Jean-Cap-Ferratem otřáslo zemětřesení. Kácely se sklenice, šálky a mísy, na zem padaly s rachotem a řinkotem svícny s hořícími svícemi, talíře, hrníčky, podšálky, stříbrné talíře, podnosy s čajovým pečivem, láhve, popelníky (plné), doutníky, cigarety, dýmky, sklenice, příbory; na vzácné róby dam a smokingy pánů se vylévalo šampaňské a moka, smetana, sypal se cukr, padala ta úžasná zmrzlina s úžasným jahodovým sirupem, Červeným, lepkavým a hustým, a popel z tabáku.

Nejhůř to schytala lady Jane. Prudké trhnutí, způsobené Jakubem, uvedlo většinu uvedených hmot a předmětů do pohybu, toku, letu či pádu směrem k ní. Vypadala jako klaun. Moka, šampaňské, zmrzlina a jahodový sirup jí vystříkly až na obličej, z něhož teď pomalu kapaly nebo tenkými pramínky stékaly dolů.

Nikdo neřekl ani slovo, orchestr hrál dál. A co hrál? Co zpívala roztomilá šansoniérka?

»Don’t know why, there’s no sun in the sky… Since my man and I ain’t together, it keeps raining all the time. Stormy weather…«

Ne.

Ne. Ne. Ne.

To bylo od tebe sprosté, zajíci!

Tos neměl dělat. Tohle ne. Teď je konec. Se vším konec.

Ne, ještě nebyl se vším konec. Jakubovi povolily nervy. S námahou se zvedl a pak se dal na útěk – přes anglický trávník, kolem palem, eukalyptů, pomerančovníků a citronovníků, pryč, směrem k bíle prosvítající štěrkové cestě. Po krátké výměně pohledů se zvedla i Claudia s BAMBI a spěchaly za Jakubem. Kapal z nich sirup. Nechtěly zůstat sedět. A kromě toho obě žily z Jakuba. Něco takového zavazuje.

Ze zbylých sedmdesáti devíti hostů se stále ještě nikdo nehýbal.

Saxofon kapely nasadil k sólu.

Šansoniérka pokračovala s ním.

»… Stormy weather!« pronásledoval její hlas Jakuba a jeho obě dámy.

44/

V mercedesu sjíždějícím serpentinami dolů z hřebene poloostrova k Anse de la Scalette, oné silnice, která vede podél pláže, vládlo mlčení. Nikdo se neodvážil promluvit ani slovo. Pak, na silnici u moře, se toho odvážila Claudia. »Tak to se ti tedy povedlo,« řekla komtesa Claudia della Cattacasa. »Drž hubu!« řekl Jakub, stěží se ovládaje. »Myslíš si, že tě tihle lidé ještě někdy pozvou?«

»To je mi úplně fuk!«

»Ano, teď!« Nyní vjel život i do BAMBI, která se stejně jako Claudia zoufale utírala, aby odstranila aspoň to nejhorší (to pak kapalo na podlahu mercedesu). »Předtím sis málem ušoupal všechny nohy, abys pozvání dostal!«

»Ty taky drž hubu, ksakru!«

»To mě ani nenapadne! Co jsi zač? Hitler? Já, já mám taky mezinárodní jméno! A co teprve Claudia! Co ta má za jméno!«

»Krucinál, proč tam mají tak blbé damaškové ubrusy!«

»Předtím ti damaškové ubrusy náramně imponovaly!«

»Ano, málem ses z nich potentočkoval! Ech… och… to je hnusné, už mám obleptané i nohy a…«

»Tys strhnul ubrus!«

»Jasně! Protožes byl ožralý!«

»Co jsem byl?«

»Ožralý! A nejen byl, ještě pořád jsi! Taková ostuda!«

»Poslouchejte, vy coury, je snad jasné, že Vy žijete ze mne, a ne já z vás, co?«

»Ty máš tu drzost,« zaječela komtesá Claudia della Cattacasá v nesmírném hněvu, »po všem, co jsem pro tebe udělala, tu drzost říct nám do očí, že jsme coury?«

»Přesně tak! A vůbec! Teď toho mám definitivně dost! Otto!«

»Jakube?«

»Zastav.«

Mercedes zastavil na pobřežní silnici, na místě, které bylo zvlášť idylicky ozářeno měsícem. Klouzaje přes Claudii, otevřel Jakub dveře na její straně. »Ven!«

»Cože?«

Jakub klouzal přes BAMBI a otevřel druhé dveře taky! Ven!«

»Poslouchej, tys snad zešílel!«

»Přece si nenechám od takových štětek jako vy nadávat! Řekl jsem vystoupit!« Jakub to zařval tak strašným hlasem, že obě dívky s pláčem vyklopýtaly ven. Byly skoro dvě hodiny v noci a nikde ani živáčka.

»Ty jsi blázen!« křičela BAMBI. »Tady nás vysadíš! V tuhle dobu?«

»Ano, prosím, vysadím vás tu v tuhle dobu!«

»A jak si představuješ, že se dostaneme do Cannes?«

»To mě drek zajímá! Běžte!«

»Až do Cannes? Víš, jak je to daleko?«

»Nevím, a je mi to taky putna! Však vy se už nějak domů dostanete!« Jakub přibouchl oboje dveře vozu a zařval na Ottu: »Jeď!«

»Na mne řvát nemusíš, člověče!« řekl šofér Otto Radtke a šlápl na plyn. Mercedes vyrazil jak střela. Obě plačící dívky zůstaly na silnici. Klopýtaly na vysokých podpatcích a v potřísněných večerních šatech směrem, kterým ujel vůz. Otto vjel do malého ohybu. Dívky zmizely.

Jakub začal klít, klel, až se zalykal. Otto ho nechal. Každého nechat, byla devíza Otty Radtkeho. Nakonec Jakub vyčerpáním umlkl. Na silnici vedoucí na pevninu pak znovu promluvil.

»Zastav!«

»Je ti zle?«

»Ne.«

»Tak proč mám zastavovat? Chceš počkat na ty dvě drzé žáby?«

»Ani nápad!«

»Tak proč?«

»Protože chci konečně shodit ty zaprasené hadry, člověče! Protože se pobliju jak alík, jestli budu ještě dlouho od hlavy k patě politý jahodovým sirupem! Protože se chci svlíknout!«

»To snad můžeš říct hned.« Otto zastavil. Jakub vylezl ven, vyndal ze smokingového saka peníze a doklady a sako pak hodil do křoví. Motýlek letěl za sakem. Jakub si roztrhl límec košile, která zůstala celkem nejmíň politá.

»Z kalhot to jenom kape,« konstatoval Otto, který také vystoupil. »Počkej, mám v kufru montérky. Nejsou nejčistší, ale…«

»Sem s nimi!« Jakub hned svlékl kalhoty a mrštil jimi do trnitého křoví. Montérky, které Otto vytáhl z kufru auta, byly modré, umazané od oleje a pro Jakuba trochu malé. Nohavice dosahovaly jen ke kotníkům. To mu nevadilo. Blaženě si je zapnul.

»Tak a teď už se zase cítím o hodně líp. Jeď dál, Otto.«

»Okay, kamaráde, jedem dál.«

Za chvíli byli v Nizze.

»Do starého města.«

»Co?«

»Říkám do starého města!«

»Co chceš ve starém městě?«

»Jsou tam hospody, kde mají ještě teď otevřeno! Chodí tam muzikanti, číšníci a kurvy z jiných lokálů, když skončí šichtu a chtějí se ještě napít nebo najíst.«

»Poslouchej, to ses ještě nenajedl a nenapil dost?«

»Mám ještě na něco chuť! Tak jeď!«

»Člověče, s tímhle hogo fogo mercedesem do starého města, a pak do nějaké knajpy, a ještě ke všemu v montérkách!«

»Kašlu na všecko!« tvrdil Jakub. »Musím se uklidnit! Musím se odreagovat! Musím zas přijít k sobě! V těch špeluňkách dostanu, na co mám chuť!«

»A na co máš chuť?«

»Na chleba se sádlem!« zašeptl Jakub.

45/

»Pánové, budu zcela stručný,« řekl Jakub Formann. »Takže: Dvakrát tak přepychový, dvakrát tak drahý a doba výstavby poloviční.«

Bylo jedenáct hodin, den po katastrofě v Saint– Jean-Cap-Ferrat, a Jakub seděl s devíti pány v jednom z klimatizovaných konferenčních salónků krásného hotelu MAJESTIC, svěží a jako znovuzrozený, v bílém obleku, bílých botách a bílých ponožkách, se zkříženýma nohama, nedbale rozložen v křesle, a tiskl špičky prstů obou rukou proti sobě.

»Ale pane Formanne, to je přece šílenství…«

»Ale pane Formanne, to přece nejde…«

Devět pánů mluvilo jeden přes druhého. Jakub je úsečným gestem ruky umlčel. »Musím to mít, musí se to zvládnout a musí to jít, není to žádné šílenství. Všechno jsem do detailu promyslel. Pánové, Jakub Formann je vždycky dva kroky před svou dobou.«

Mezi devíti pány byli největší stavební a bytoví architekti, pozemkoví makléři a ředitelé stavebních firem z celého Côte d’Azur mezi Marseille a Mentonem. Co od nich Jakub žádal, bylo, aby mu na nejkrásnějším místě pobřeží postavili vilu, která měla být dvakrát tak procovská, tudíž dvakrát tak drahá jako pohádková vila sira Alexandra, a postavená za poloviční dobu. V noci, v ušmudlané špeluňce starého města v Nizze, navlečený do umaštěných montérek, před oněmělým publikem skládajícím se z kurev, pinglů, taxikářů a krupiérů, složil Jakub do rukou svého šoféra Otty Radtkeho, oblečeného v uniformě operetního generála, přísahu. Protože přísahu pronesl německy a ukusoval přitom chleba se sádlem, bylo publikum fascinováno ještě víc – nikdo ani nemukal.

Přísaha zněla: »Pravím ti, Otto, že tu postavím něco, že je přejde smích, že si ze mne přestanou dělat srandu! Oči jim budou padat z důlků, těm ulízaným opičákům a jejich našminkovaným babám! Škemrat budou, na kolenou škemrat, a prosit, abych je někdy pozval, to ti, Otto, pravím!«

Otto, klidný a vyrovnaný člověk, mlčky přikyvoval, protože měl rovněž plnou pusu chleba se sádlem. Je to můj jediný přítel, myslel si v hlubokém pohnutí Jakub…

»Vím o jednom pozemku na Cap d’Antibes…,« prohodil váhavě jeden makléř. »Ale ten je opravdu šíleně veliký! A stojí na něm obrovský dům…«

»Ten můžete zbourat. Nebo přestavět. Hlavně, aby to bylo dvakrát tak přepychové.«

»Zajisté, pane, ale cena…« Makléř obrátil oči v sloup a uvedl cenu.

»Koupit,« řekl Jakub. »Okamžitě zahájíte jednání s majiteli. Dům musí stát co nejdřív. Dostanete obvyklou provizi, ostatní pánové prémie, když dodrží všechny termíny.«

Zazvonil telefon, stojící před ním. Jakub zvedl sluchátko.

»Pan Formann?« otázal se povýšeně mužský hlas.

»Ano. Kdo volá?«

»Jsem butler lady Jane. Lady Jane by si přála s vámi mluvit..,« Jakub namáhavě polkl. Teď to přijde, pomyslel si. Přišlo to. Ale úplně jinak, než si myslel.

»Oh, dobré ráno, pane Formanne,« zapěl milý hlas lady Jane.

»Dobré ráno, lady Jane…«

»Pane Formanne, prosím tisíckrát za prominutí za to, co se včera v noci stalo.«

»Vy prosíte za prominutí?«

»Zajisté. Neměla jsem příležitost rozloučit se s vámi a s vašimi dvěma okouzlujícími společnicemi.«

To je ale perfidnost na druhou, pomyslel si Jakub. (Perfidnost – toto slovo už při svém pilném jazykovém tréninku rovněž zvládl!) Hledal vhodnou odpověď. Samozřejmě žádnou nenašel. Lady Jane však mluvila dál, lehce, vesele, suverénně: »Odpusťte mi tedy, pane Formanne, můj faux pas! A co jsem ještě chtěla říci: Znám jedno vynikající sanatorium ve Švýcarsku, které se specializuje na protialkoholní léčbu…«

»Protialkoholní… ve Švýcarsku…«

»Ano, milý pane Formanne. Jen teď, pro živého boha, nesmíte kvůli svému stavu propadat depresím. V tomto sanatoriu se mnoho našich přátel stoprocentně vyléčilo. Pokud vám mohu dát adresu…«

Jakub položil sluchátko šetrně zpátky do vidlice. Zhluboka se nadechl. Vší silou se vzchopil. Obrátil se k pánům před sebou: »Jak jsem řekl, když dodržíte všechny termíny. Peníze zde budou deponovány u právního zástupce na zvláštním kontě. Právní zástupce bude proplácet všechny účty. Jsou ještě nějaké potíže, pánové? Jakub Formann nemá ve zvyku zabývat se dlouho problémy, které jsou tak jednoduché jako tento!«

Tak jednoduché jako tento…

Jakub musel náhle myslet na problém, který sice nebyl obtížnější, ale zato delikátnější než koupě pozemku a stavba domu. Ten delikátnější problém představovala Claudia a BAMBI. Samozřejmě se to dá zase všechno do pořádku, myslel si, zatímco experti se začali mezi sebou přít. Ale musím se jim trochu víc věnovat. Oběma. Nebylo to moc hezké, co jsem v noci udělal.

Claudia a BAMBI… Byl to dost trapas, co jsem musel vyslechnout dnes v pět ráno. To totiž obě vpadly ke mně do ložnice. Špinavé. Se zamazanými tvářemi, bosé, na zaprášených nohách samý puchýř, krásné botky v ruce, krásné vlasy divoce rozcuchané a napůl zakrývající obličej…

46/

»He… he… he…« Jakub se úlekem vymrštil a zůstal sedět ve své posteli. Před ním stály obě krásky (teď vůbec ne krásné). BAMBI brečela tak, že se jí zbytky make-upu roztékaly po umouněné tváři. Ne tak Claudia. Komtesa della Cattacasa, které se podařilo probudit ho, měla tvář zrůzněnou vztekem, její šaty byly roztržené shora dolů. »Co tě to popadlo… Zbláznila ses… Co ode mne obě chcete? Proč mě budíš, Claudie?«

»Ty prašivý pse,« pravila komtesa.

»Co říkáš?«

Jakub ještě nebyl úplně při smyslech.

»Prašivý pse, jsem řekla! Tohle ti nedaruju!«

»Já taky!« vyrazila ze sebe BAMBI a brečela dál.

Potom hodnou chvíli nerozuměl Jakub ani slovu, protože obě mluvily najednou.

»Ticho!« zařval konečně. »Sednout!« Dívky dopadly do křesel, částečně úlekem, částečně vyčerpáním. »Neječte tady! Vedle spí taky lidi! Proč jsem pes a jak to vypadáte? Co se stalo?«

Komtesa Claudia della Cattacasa teď mluvila tiše, oči se jí zúžily do ostrých čárek, slova jí syčivě vycházela z úst: »Jsi pes, vyhodils nás ze svého auta a řekl, ať se samy postaráme, jak dorazíme do Cannes, a předtím jsi nás znemožnil před celou společností, ty pse, ty…«

»Opakuješ se. Co se stalo?« řekl Jakub, a když dámy zase spustily své obžaloby společně, dodal: »Popořádku, prosím!«

Popořádku se stalo toto: Obě nešťastnice se vydaly – co jim také zbývalo? – na klopotnou cestu po poloostrově Saint-Jean-Cap-Ferrat. V lodičkách na vysokých podpatcích nemohly jít daleko. Proto se zuly a šlapaly v punčocháčích. (Z Jakubovy produkce. Bohatě je jimi zásobil.) Hloupé je, že punčochové kalhoty se nedají tak snadno svléknout jako obyčejné punčochy, že? Takže obě nešťastnice vyčerpaně klopýtaly v punčocháčích, rozedraných na šlapkách, dál až ke státní silnici č. 7 před Nizzou.

Tam se zastavily a začaly stopovat. Půl hodiny bezúspěšně. Pak jim za skřípění brzd zastavil desetitunový kamión, který jel patrně přes noc, protože ve dne nemohl jet dost rychle. Spolujezdec seskočil dolů. Ano, jedou přes Cannes. Až do Saint Tropez. Ale Cannes je na cestě. Takže, bude nám potěšením, milé dámy…

To věřím, pomyslel si Jakub na tomto místě Claudiiny zprávy, že to pro ty chlapy bylo potěšení. Ale co, pro slečny taky, jak je obě znám.

Večerní róby obou krásek byly tak přiléhavé, že je řidič musel do kabiny vysadit. Při tom se mu samozřejmě dostaly do pracek oba sladké zadečky. Inu, a pak to hned začalo. Takový obří kamión má komfortní kóji na spaní hned za sedadly. Jako první se pustil do díla spolujezdec.

Řidič, gauloisku v koutku úst, ujížděl po státní č. 7 a věnoval se řízení, zatímco jeho kamarád se za ním věnoval své činnosti. Dlouho a vydatně. Pak desetitunový kolos zajel na kraj vozovky. První řidič si stáhl kalhoty a vlezl do spací kóje. Teď se věnoval své činnosti on. Pak se věnovali své činnosti oba ještě jednou. Odstranit roztrhané punčocháče pro ně nebyl problém. Byli to řidiči jako almary. Slušní chlapi! Neukradli jediný šperk! Před vjezdem do Cannes kamión znovu zastavil. Dívky, poněkud zmatené, vylezly ven. Tentokrát jim nikdo nepomáhal. Pánové je nechali seskočit. Jen co Claudia a BAMBI dopadly na státní silnici č. 7, zavolali na ně pánové veselé »Au revoir!« a kamión už ujížděl dál – bez světel, takže poznávací značka se nedala přečíst. BAMBI a Claudia musely jít pěšky, přesněji plazily se dál, protože je teď nebolely jenom nohy, ale každá kost v těle.

»… celou Croisette nahoru,« řekla Claudia. Její oči už vůbec nebylo vidět, rty se jí téměř nepohybovaly. »A bosy. Punčocháče zůstaly v kabině.« BAMBI se znovu rozvzlykala. »Až sem do hotelu. Noční vrátný na nás civěl. Musel nám odemknout. V životě jsem se tak nestyděla…«

»Já taky ne…« (BAMBI.)

»Vrátný se nás ptal, jestli nás někdo přepadl.«

»A co jste řekly?« Jakub znatelně znervózněl. A začalo mu být velmi teplo.

»A co jsme řekly? Ty dobytku! Pochopitelně jsme mu řekly, že jsme byly přepadeny! A že nás bolí nohy! A že je naprosto zbytečné po těch gangsterech pátrat.«

»A… a… a… že vás znásilnili?«

Claudia se chraplavě zasmála.

»O tom samozřejmě ani slovo. Proč taky! Ti šoféři se ve znásilňování náramně vyznali! Měly bychom ti za to být vlastně povděčné!«

»Ano, vlastně vděčné…« (BAMBI.)

»Ale naše nohy! Podívej, jak mám zrasované nohy!«

»Já jsem měl v Rusku jinak zrasované nohy! Nedělejte z toho takové drámo! Když to bylo takové prima znásilnění!«

»To s tím ostatním nemá nic společného!« prohlásila Claudia. »Tvoje nohy v Rusku nás houby zajímají! Zajímají nás naše! Ty jsou nadranc!«

»Zavolám hotelového doktora, zlatíčka. Ostatně je mi líto, že jsem se tak choval…«

»Je ti to líto, ty dobytku, ano? Líto je ti to? Víš, co mi můžeš? Můžeš mi…«

»Claudie, ne tak nahlas!«

»Mám tě po krk, ty hajzle!« Zuřila Claudia tišeji. »Myslíš si, že tím je všechno v pořádku, co? Protože nás taháš s sebou a navěsíš na nás pár hadrů a cingrlat! Kašlu ti na ně!« Stihla si z uší náušnice a hodila je Jakubovi na postel. »Na, tady máš ty svoje krámy!« Strhla si z prstu prsten. »Na, tumáš!« A náhrdelník. »Na, sežer si ho!«

BAMBI, jako vždy s poněkud pomalejším zapalováním, teď také vyskočila a pustila se rovněž do demontáže. Klenot za klenotem dopadal na Jakubovu postel.

»Tak, tady máš všechno! Nechci to ani vidět!«

»Já taky ne!« (BAMBI.)

»Seber si to! Rozdej si to těm svým ženským! Dělej si s tím, co chceš! Už se ničeho od tebe ani nedotknu, ty syčáku!«

»Já taky ne!« (BAMBI.)

Claudia náhle strnula. Její oči zazíraly do prázdna.

»A vlastně proč ne?« zamumlala. »Přece nejsem blbá!« A v divokém spěchu začala zase šperky sbírat.

»Já taky nejsem blbá!« BAMBI se pustila rovněž do sběru.

Pak se vyřítily z Jakubovy ložnice. Třískly dveře. Deset minut nato přišel hotelový lékař. Prohlédl obě mladé dámy, ošetřil jejich bolavé nohy, dal jim uklidňující prášky a vrátil se do Jakubova salónu.

»Co je s nimi, doktore?« (Jakmile se dají do pořádku, musím je holt zase poslat ke „Cartierovi“. Každá, si tam vybere něco zvlášť pěkného a drahého. Neměl jsem je v žádném případě vyhazovat z auta. Jsem dobytek. No, ale „Cartier“ zase všechno spraví. Má na to zázračné medicíny. Tak deseti až dvacetikarátové.) »Doktore! Mluvte! Je to něco vážného?«

»Ne, vůbec ne. Obě dámy jsem důkladně prohlédl…« Teď to praskne, pomyslel si Jakub. »… byl to… velice namáhavý pochod… hrm… pane Formanne!«

Nepřimhouřil ten chlap jedno oko?

47/

Nepřimhouřil ten chlap jedno oko? přemítal Jakub nyní, dopoledne, zatímco devět pánů kolem něho diskutovalo stále hlasitěji, jak a kdy a za jakých podmínek se dá postavit ta fantastická vila na Cap ď Antibes, jak si ji přeje Jakub Formann.

Jakub už neposlouchal tak pozorně. Po další půlhodině horečného navrhování, zvažování, kalkulování a slibování řekl: »Přenechávám to, pánové, zcela vašemu vkusu a vaší iniciativě. Vybral jsem si, jak vidíte, nejlepší odborníky, jaké jsem mohl sehnat. Mám k vám plnou důvěru. Jsem přesvědčen, že…« dál se nedostal, protože před ním zase zazvonil telefon. Zvedl ho a ohlásil se.

»Hovor pro vás, pane Formanne, transatlantický. Volá Washington.«

To už slyšel známý hlas: »Jaku, Jaku! Zaplať pánbůh!«

Trhl sebou. To je Jill Bennettová, sekretářka jeho přítele senátora Connellyho.

»Co se stalo, Jill?«

Devět pánů uctivě mlčelo.

»Musíš okamžitě přiletět, Jaku!« Jill měla uštvaný hlas, zněl, jako by plakala. »Máš přece v Nizze svoje letadlo, ne?«

»Mám, co se děje?«

»Celé hodiny jsem se pokoušela zjistit, kde vězíš. V OKAY to věděli a řekli mi to. Musíš hned přijet, každá minuta je drahá…«

»Tak co se děje, Jill?«

»Spojím tě se senátorem, Jaku…«

Cvaknutí.

Ozval se senátor Connelly, rovněž uštvaný, rovněž celý bez sebe: »Jaku, přijeďte co nejrychleji! Co nejrychleji, slyšíte?«

»Hergot, ano, slyším, ale řekne mi konečně někdo, co se stalo?«

»Váš přítel Jesus Washington Meyer.«

»Můj přítel Jesus…« Jakub cítil, jak mu tělem stoupá nesnesitelné horko. Na celém těle mu vyrazil pot. Sluchátko mu málem vyklouzlo z ruky. »Jesus? Stalo se mu něco? Je… je mrtvý?«

»Ještě ne.«

»Co znamená ještě ne?«

»Na jihu, v Birminghamu, vypukly velké rasové nepokoje. Největší, jaké jsme tu kdy měli…«

»Panebože!«

»Kvůli segregaci… Na protest proti tomu, že černoši smějí jezdit v autobusech pro bílé… Vydali jsme příslušné nařízení, jak víte!«

»Ano, ano… Co je s Jesusem?«

»Dopravovali jsme studenty na přednášky pod policejním dozorem! Totéž nařízení platilo pro autobusy, tramvaje, snack-bary…«

Zatracený starý trouba, klel Jakub v duchu a nahlas ho neomaleně přerušil: »Chci vědět, co je s Jesusem!«

»Je vaším generálním zmocněncem přes montované stavby, že? Sedí ve vězení, s několika stovkami dalších. Je mezi nimi i doktor Martin Luther King… Ku-Klux-klan začal… Přepady… Bomby… Zapalovali domy… vraždili černochy…«

»Bože můj!«

»Potom se černoši začali bránit. Zmlátili řadu bělochů… Ani Luther King je nemohl uklidnit… Nedovedete si představit, co se teď v Birminghamu děje… Prezident tam poslal letecky tři tisíce mužů druhé pěší divize…«

»Hergot, a Jesus?«

»Váš přítel odjel z Tuscaloosy do Birminghamu, bojovat se svými přáteli. Byl zatčen, jak jsem už říkal. Ale teď zase vládne městu bílá lůza… Pokoušejí se dobýt velké vězení a vytáhnout černochy ven!«

»Letím okamžitě!«

»Ale přes Washington! Tam přistanete! Přistoupí k vám dva osobní strážci a poletí s vámi dál!«

»Já osobní strážce nepotřebuju!«

»Musíte je mít! Rozkaz prezidenta! Jinak nedostanete nikde povolení k přistání. Musíte s sebou vzít ty dva osobní strážce, rozuměl jste? To je rozkaz!«

48/

»Kill them! Kill them!«

Křik rozběsněné birminghamské lůzy pronikal až do bíle vykachlíkované, lysolem páchnoucí městské márnice.

»Zabte je! Zabte je!«

Jakub stál se svěšenýma rukama vedle zřízence márnice. Jizva na spánku neustále cukala. Venku bouchaly bomby, vyly sirény policejních vozů, řítících se kolem, rozléhalo se ječení zdivočelého davu, pískot, výkřiky, nadávky…

»Kill them! Kill them!«

Zřízenec, malý muž v bílém plášti, s tlustými brýlemi, se potil strachem, přestože v hale bylo chladno. Měl tmavé kruhy pod očima. Na Jakubův pokyn vytáhl z velké stěny máry. Máry byly předtím skryty za bíle natřenými, zamčenými železnými dvířky. Teprve na Jakubovo vzteklé vyhrožování dal policejní prezident Birminghamu telefonický příkaz zřízenci, aby odvedl pana Formanna do márnice. Pak oba sestoupili do sklepa, ve kterém neonové zářivky šířily ohavně studené světlo. Tam mužík, mumlaje si něco pro sebe (modlitby? kletby?), odemkl jedna železná dvířka na velké stěně a vytáhl máry ven.

»Ale… ale… vypadá strašně, pane… ten pohled nevydržíte… Oni ho… oni ho doslova umlátili!«

Jakub potlačil nevolnost, pak řekl přiškrceným hlasem, s pohledem upřeným na bílé prostěradlo, které krylo to, co leželo na márách: »Odhrňte tu plachtu.«

»Skutečně, pane, prosím vás…«

»Říkám, abyste odhrnul tu plachtu!«

Malý muž, mumlaje a potě se, nadzvedl prostěradlo. Tak zůstal stát, celý roztřesený, a zjevně čekal na to, že mu tento cizinec řekne, aby roušku zase spustil a zasunul máry. Ale Jakub Formann to neřekl. Jakub Formann stál nehnutě a zíral na krvavou hromádku masa, která kdysi byla člověkem, Jesusem Washingtonem Meyerem, jeho přítelem.

»Zabte je! Zabte je!« ječely venku hlasy. Motory vyly, vojenské boty dupaly.

Jakub cítil, jak mu z očí vytryskly slzy, jak mu tečou po tváři a kapají na oblek. Cítil se bídně až k smrti. Bál se, že se skácí. Přidržel se železného rámu már.

Jesusi…

Příteli.

Starý, dobrý příteli.

Nepoznávám tě. Nevidím tvůj obličej, protože už nemáš žádný obličej, nemáš oči, ústa, nos. Rozdrtili ti hlavu, ti bílí psi…

»Zabte je! Zabte je!«

Řev neustával. Márnice se otřásla zvlášť silnou explozí. Podlaha zakolísala.

»Jak se to stalo?« zeptal se Jakub. Každé slovo bylo pro něho utrpením.

»Vyvlekli černochy z vězení… ne všechny… jenom asi padesát… Pak se tím chumlem probili vojáci, srazili ty lumpy k zemi, nebo je sebrali…« Mužík mluvil zajíkavě a pomalu. »Ale pro hodně z těch, co je ta pakáž vytáhla z vězení, už bylo pozdě… Umlátili je před vězením… Řetězy od jízdních kol. Železnými tyčemi. Kladivy… Před vězením i jinde… Hodně černochů se pokoušelo utéct… Bílí je honili po celém městě… kamenovali… stříleli… utloukali k smrti…« Malý muž nemohl dál. Bezmocně zvedl oči. Podíval se na Jakuba. Malý muž pohnul hlavou, oba se dívali na velkou bílou stěnu s mnoha, mnoha železnými dvířky.

»Je to taková hanebnost,« řekl malý muž.

Jakub mlčel.

Jesusi, myslel si, můj příteli Jesusi. Jak dlouho jsme se znali. Vídeň. Stanice vojenské policie. Hörsching. Letecká základna. Theresienkron. Kolikrát jsi byl u nás, u mne a zajdy. Kolikrát jsi přijel s kartóny, bednami, s nákladními auty plnými dárků. Smál ses s námi, zpíval, seděl a popíjel. Kolik ti tehdy bylo, Jesusi. Tolik co mně. Navlékli tě do uniformy a poslali do Evropy. Byl jsi dost dobrý, abys mohl v den D vylézt nahoru po srázném břehu Normandie po provazových žebřících, nalevo i napravo od tebe padali kamarádi do hloubky, do smrti, německé dělostřelectvo vás zasypávalo granáty. Přežils to. Probil ses přes polovinu Evropy. Přežils to. Kolik jsi toho přežil. Teď jsi mrtvý. Ubit bělochy.

A tvoje žena z rakouského Lince, Jesusi. Byl jsem v Tuscaloose. Zapálili hodně domů. I tvůj. Tvoje žena uhořela, našly se jen kosti a trochu ohořelého masa. Byl jsem v Tuscaloose se dvěma osobními strážci, kteří ve Washingtonu přistoupili do mého letadla. Viděl jsem tu hrůzu v Tuscaloose. Tvoje žena byla běloška: Zavraždili ji běloši. Tvoje žena přišla z Lince s tebou do Tuscaloosy, aby ji zabili běloši.

Jakub zavrávoral.

»Co je vám, pane…«

»Nic. Spusťte tu roušku. Zasuňte máry zpátky.«

Malý muž splnil pokyn, jak nejrychleji mohl. Železné dveře zapadly s temným bouchnutím. Zaskřípal klíč. Když se malý muž otočil, lekl se. Cizinec tam už nebyl.

»Pane! Haló, pane!«

Žádná odpověď.

49/

»Niggerlover! Niggerlover! Niggerlover!«

Ve vchodu márnice se na Jakuba sesypalo deset, dvanáct, patnáct chlapů. Viděli ho předtím, jak vešel dovnitř v doprovodu obou osobních strážců. Počíhali si na něj.

»Kill him! Kill him! Kill him!«

Vrhli se na něho. Poměr sil jim dodával sebedůvěry. Jakub dostal ránu přes obličej řetězem jízdního kola. Ráně železnou tyčí do hlavy unikl bleskurychlým úhybem. Odkutálel se po špinavé zemi. Popadl jinou železnou tyč. Vyskočil, zády ke zdi. V tomto okamžiku ztratil nad sebou vládu. Nenávist, smutek a hněv v něm vybuchly současně. Bil kolem sebe železnou tyčí – po hlavách, ramenech, pažích. Bojoval jako šílenec.

Tyč vířila vzduchem. Jakubovi se řinula po čele krev.

Krev prýštila i z jiných čel. První příslušníci „bílé chátry“ („white trash“) se váleli u jeho nohou. Ale Jakub bil dál a dál a dál, jako stroj, teď chtěl sám zabít, zabít, zabít! Byl jako smyslů zbavený. Chátra se dala na útěk. Běžel za nimi. V běhu je srážel k zemi.

Ozvalo se zvlášť hlasité vytí sirény.

Vedle něho zastavilo auto s těžce ozbrojenými vojáky. Chátra divoce prchala pryč. Vojáci seskákali z korby. Bylo zapotřebí pěti mužů, aby Jakuba zadrželi, vykroutili mu železnou tyč z ruky a hodili ho na korbu. Bolest, kterou při tom pocítil, ho zase přivedla poněkud k sobě. Rozhlédl se kolem. Dým. Plameny. Zdálo se, že hoří celé město. Kolem se řítily vozy s rozsvícenými světly.

»Co ode mne chcete?« zařval Jakub.

»Zavezeme vás do hotelu! Tam budete v bezpečí! Je tam lékař! Musí vás ošetřit! Do hotelu se nikdo nedostane…«

»Já nechci do hotelu!« křičel Jakub. »Já chci… já chci… Pusťte mě!« Nepustili ho. Motor zavyl, nákladní auto vyrazilo vpřed po zpustošené ulici, kolem hořících domů a vydrancovaných obchodů.

»Kde jsou ti dva muži, kteří se mnou jeli do márnice?«

»Vaši osobní strážci?«

»Ano. Kde jsou?«

»Už před čtvrt hodinou jsme je odvezli do nemocnice.«

»Do nemocnice?«

»Zmlátili je… Jsou těžce zraněni… oba… bílá chátra přepadla nejdřív je…«

Moji osobní strážci v nemocnici. Říkal jsem přece, že žádné strážce nepotřebuju.

Ó Jesusi, Jesusi, Jesusi.

Siréna vojenského kamiónu vyla dál.

– -–--–--– –

1957-1965 – Svět se rychle mění – ale ne k lepšímu.

Velký papež Jan XXIII. († 3. června 1963) svolává Druhý vatikánský koncil, který zasedá od roku 1962 do roku 1965. Církev se snaží vyrovnat s dobou. Ale encyklika Pavla VI. »Humanae vitae« z roku 1968, zaměřená hlavně proti kontrole porodnosti a proti antikoncepční pilulce (používané ve Spolkové republice od roku 1962), ukazuje, že to není tak jednoduché. –1957 je založeno Evropské hospodářské společenství (EHS) a Evropské atomové společenství (EAS). Saarsko je připojeno ke Spolkové republice, kde je méně než 100 000 nezaměstnaných a ženy získávají rovnoprávnost s muži. V Berlíně se Willy Brandt stává vládnoucím starostou a Mao dává příkaz, »ať rozkvete tisíce květů«, zatímco v hloubkových bunkrech na východě i na západě jsou interkontinentální rakety s vícenásobnými atomovými hlavicemi vždy připraveny na »overkilling«, na několikanásobné vyhlazení lidstva. Lidstvo vkládá naděje do »horké linky« mezi Washingtonem a Moskvou (1967). 1958 se stává Heinrich Lúbke spolkovým prezidentem a SPD přijímá »Godesberský program«. 1959 převezme Fidel Castro moc na Kubě; rok poté se John F. Kennedy stává prezidentem USA a idolem Západu (zavražděn 22. 11. 1963). 1961 je v Jeruzalémě popraven Eichmann. Brežněv se stává hlavou Sovětského svazu (a je jí do roku 1964, kdy nastupuje na místo odstaveného Chruščova). Každým rokem přichází do Západního Německa 200 000 uprchlíků z NDR. Jen v červenci 1961 je to 30 000. 13. srpna 1961 vzniká Berlínská zeď a plot smrti.

Ve Spolkové republice je už barevná televize, ze Stalingradu se stává Volgograd, a stále víc bývalých kolonií v Africe se osamostatňuje.

Generál de Gaulle (francouzský prezident 1959-1969, †1970) žádá »evropskou Evropu« a buduje atomovou »force de frappe«. 1962 se svět zachvěl: Sovětské rakety středního doletu na Kubě! Kennedy a Chruščov uklidňují krizi 27. října. Ve Spolkové republice jsou přijaty zákony o výjimečném stavu. 1963 se »otec hospodářského zázraku« Erhard stává spolkovým kancléřem a jeho předchůdci Ade– nauerovi to vůbec není po chuti. V USA se stává prezidentem Lyndon B. Johnson (a je potvrzen volbami i na období 1965-1969). 1964 se Willy Brandt stává prvním předsedou SPD, Jásir Arafat vůdcem palestinské antiizraelské teroristické organizace Al-Fatáh, později OOP. Čína má atomovou bombu a (1965) kulturní revoluci. Spolková republika vykupuje politické vězně z NDR a v USA zuří rasové nepokoje. Válka mezi severním a jižním Vietnamem nabývá na rozměrech, americké letectvo bombarduje od roku 1965 (až do 30. dubna 1975) severní Vietnam a pomocí defoliantů ničí tamější lesy. Ve Spolkové republice stále padají z nebe starfightery vojenského letectva.

V NDR spáchá Erich Apel, ministerský předseda a předseda Plánovací komise, sebevraždu. Ve volbách do Spolkového sněmu Bundestagu v roce 1965 obdrží CDU/CSU 47,6 procent hlasů, SPD 36,2, FDP 9,5 a NDP 2,0 procenta.

Knihou Ráchel Carsonové »Němé jaro« (německy 1963) začíná hnutí na ochranu životního prostředí.

»Společnost nadbytku« je titul knihy amerického ekonomického teoretika Johna Kennetha Galbraitha (něm. 1959). 1961 mělo ve Spolkové republice 2532 akciových společností základní kapitál 35,5 miliard marek. Ve Spolkové republice je plná zaměstnanost (1960: 270 000 zahraničních dělníků, 1065: 1,2 milionů). V letech 1950-1960 stoupl hrubý společenský produkt třiapůlkrát, 1961 klesla pracovní doba na 45 hodin týdně a směřuje ke 40 hodinám. Roční příjem na jednoho obyvatele činí v těchto letech v USA 11 354 DM, ve Švýcarsku 6775, v SRN 5746, v SSSR 2967, v Indii 272. Spotřeba sektu stoupla ve Spolkové republice oproti roku 1950 jedenáctkrát, výroba topného oleje se oproti roku 1955 zesedminásobila.

Po vlně žravosti (od roku 1948 do roku 1964 klesla spotřeba brambor o dvě třetiny, chleba o 12 procent), vlně stavební (1957 Mezinárodní stavební výstava v Berlíně: výškové domy »Hansovní čtvrti«) a vlně textilní přichází vlna turistická. Velké a obří supermarkety se samoobsluhou (z podněcování spotřeby se stává nucení ke spotřebě!) vytlačují staré dobré krámky: »u tety Emy«. Na 1000 obyvatel je v SRN 112 osobních aut, v USA 344, v NDR 9. Objevují se sny o městech »adekvátních automobilovému provozu«. – 1961 dostane Spolková republika svou první atomovou elektrárnu (v Kahlu, výkon 15 000 kilowatt).

Futurologie letí: Tlustý Američan Herman Kahn prorokuje věci zčásti strašlivé, zčásti útěšné. Očekává se, že v roce 1978 budeme mít perfektní počítačové překlady z cizích jazyků, v roce 1989 umělý život a v roce 2000 jednotný světový jazyk. (Robert Jungk konstatoval už v roce 1952: »Budoucnost už začala.«) U biologů to začíná být vážné; 1963 diskutovali o molekulárně biologických zásazích do lidské dědičné substance a o manipulaci embryí ve smyslu »eugeniky«, připomínající nacistické teorie a praktiky.

Budoucnost opravdu začala v kosmonautice: 4. října 1957 se rozpípá sovětský »Sputnik I«. Tento šok má v USA za následek požadavek: Amerika se musí stát národem matematiků, vědců a techniků, což má zase za následek zavedení »nové matematiky« a s ní i teorie množin, a to až do poslední německé mateřské školky. 1. února 1958 mají USA na nebi svého »Explorera I«, 3. ledna 1959 obletí první družice (sovětská »Luna I«) Zemi, 3. března 1959 následuje »Pioneer IV«, USA. Měsíce dosáhne 12. září 1959 »Luna II«, SSSR. První kosmická loď s člověkem na palubě (Gagarin, SSSR) 12. dubna 1961; 16.-21. července 1969 první přistání na Měsíci (USA, Armstrong, Aldrin, Collins). V roce 1975 existuje kolem 5000 výzkumných, meteorologických, telekomunikačních zpravodajských, špionážních a vojenských družic – částečně s jadernými reaktory a bateriemi na laserové paprsky.

Technický pokrok nemusí být vždycky nedobrý: od roku 1957 se ve Spolkové republice prosazuje mrazicí technika i v domácnosti.

Od roku 1957 existuje »neškodný« prášek na spaní Contergan. O deset let později začíná ohromný proces: Contergan způsobuje v prvních měsících těhotenství těžká porušení vývoje nenarozených, zatímco u dospělých dochází k poškození nervů. – První triumf nelidskosti vysoce technizované medicíny: Christian Barnard transplantuje 3. prosince 1967 lidské srdce.

Helmut Schelsky píše roku 1957 svou knihu o mládeži »Skeptická generace«. Není to jen samotná skepse, co utváří obraz mládeže, která nedovede a nechce pochopit ani nacistickou minulost svých otců, ani hektičnost znovubudování (»Nevěř nikomu nad třicet!«).

Protestní postoj a stav životního prostředí způsobí, že se z pásků a chuligánů vyvinuli nejprve »gammleři« (1962), pak »provos« a »rockeři« (1965). Jen na přechodnou dobu ovládnou scénu »bytových komun« a »happeningů« hippies jako »květinové děti«, popř. »flower power«. Od Elvise-pelvise Presleyho (1954) a Beatles (1964) se rockové a beatové festivaly stávají kolektivními extázemi nebo agresemi s totálním zničením koncertního sálu. Nejvýš povážlivá je nezadržitelně narůstající narkománie (hašiš, meskalin, LSD a heroin). Prorokem »rozšiřování horizontu vědomí« pomocí »psychedelických« drog je harvardský psycholog Timothy Leary (narozen 1922, 1970 v USA dvakrát odsouzen na 10 let vězení, uprchl do Alžíru).

Mládež stojí v popředí všech reformních programů. »Všechnu moc dětem!«, pryč s »donucováním« a »represí«! S pomocí »antiautoritativní výchovy« (podle A. S. Neilla – jeho internátní škola »Summerhill« vznikla už roku 1921! – a díla Wilhelma Reicha »Dialektický materialismus a psychoanalýza« z roku 1934) se mají mateřské školky proměnit v »dětské krámky«. Ve vzdělání je vyhlášen »stav ohrožení«. Jeden reformní program pro školy a vysoké školy všech kategorií stíhá druhý.

Protesty studentů proti zastaralým strukturám na univerzitách (»Taláry zakrývají puch tisíciletí!«) se stávají impulsem k formování »nové levice« jako mimoparlamentní opozice. »Rudé buňky« organizují, napodobujíce stále americké vzory (zvlášť Kalifornskou univerzitu v Berkeley, 1964), »nenásilné«

»sit-in’s« a »go-in’s«. Při »diskusích« takzvaných »teach-in’s« už bývá protivník zpravidla »znejistěn« hrozbami a ukřičen. Tolerance už vůbec nepřipadá v úvahu – v souladu s »Kritikou čisté tolerance« Herberta Marcuseho a s Leninovým principem »stranickosti«. Vzápětí se při »dlouhém pochodu institucemi« objevuje heslo: »subverzívní akce«, jeden časopis se jmenuje »Atentáty«, a pak už je to tady: Existuje i násilí »proti věcem«: Ve Frankfurtu hoří první obchodní dům. Při demonstracích létají Molotovovy kokteily. A současně dochází i k násilí proti osobám: neoblíbení profesoři jsou trestáni výpraskem, policisté – diskriminovaní gangsterským žargonem jako »bejci« – mláceni. Při osvobození Andrea– se Baadera, žháře obchodního domu, dojde 14. března 1970 k prvnímu smrtícímu atentátu. (V témž roce 1970 se osmnáctiletým přiznává – hlasy všech stran – aktivní i pasivní volební právo, v roce 1975 plnoletost.)

Po detabuizaci sexu, k níž přispívají i antikoncepční pilulky (německý model: Oswalt Kolle »Tvoje žena – neznámá bytost«, 1965 v »Quicku«, pak jako knížka a film) následují první vlny pornografie, šířící se ze Švédska a Dánska: sexshopy, kina a půjčovny s pornofilmy, skupinový sex, pro fajnovější lidi »černé mše« (satanismus se vůbec stává velkou módou – Ira Levin: »Rosemary má děťátko«, 1966), mezi literáty slaví velké vzkříšení markýz de Sade, nejnudnější porno– graf všech dob (něm. 1962), pro jeviště vzkříšený Peterem Weissem v jeho »Pronásledování a zavraždění Jeana Paula Marata, předvedené divadelním souborem blázince v Charentonu pod vedením markýze de Sade« (1964).

Kolem roku 1960 sílí zájem o parapsychologii (vlna okultismu); do ní se zahrnují i pokusy o vysvětlení »ufonů«, »létajích talířů«, které jsou od 50. let údajně stále znovu pozorovány.

»Subkultura« mládeže si nachází odpovídající umění: S Andym Warholem (1962) začíná »pop-art«.

V divadle se hraje »Balkón« Jeana Genéta (1957), »Spolužák« J. M. Simmela (1959), »Andorra« Maxe Frische (1961) a muzikál »My Fair Lady« (1961), »Náměstek« Rolfa Hochhutha (1963) a »Polty« Petera Hackse (1964).

Z knižních titulů lze uvést: 1957: Max Frisch: »Homo Faber«; Hugo Härtung: »My, zázračné děti«; Arno Schmidt: »Republika učenců« (ještě ale ne ve faksimile strojopisu). – 1958: Truman Capote: »Snídaně u Tiffanyho«; Leon Uris: »Exodus«; Boris Pasternak: »Doktor Živago«. – 1959: Pierre Theilhard de Chardin: »Člověk v kosmu«; Heinrich Boll: »Biliár o půl desáté«; Günter Grass: »Plechový bubí– nek«. –1960: Martin Walser: »Poločas«; Hans Habe: »Ilona«; Anne Golonová: »Angelika«. – 1961 (f C. G. Jung a Ernest Hemingway): Helmut Qualtinger: »Pan Karel«; dokončuje se Německý slovník bratří Grimmů; časopis »Sprache im technischen Zeitalter«. – 1962 (f Hermann Hesse): Joseph Breitbach: »Zpráva o Brunovi«; Uwe Johnson: »Třetí kniha o Achimovi«; Jerome D. Salinger: »Kdo chytá v žitě«. – 1963: Alexandr Solženicyn: »Jeden den Ivana Děnisoviče«; Mary McCarthyová: »Parta«; Peter Hüchel: »Silnice, silnice«; Katherine Anne Posterová: »Loď bláznů«; Max von der Grün: »Bludička a oheň«.-1964: Herbert Marcuse: »Jednodimenzionálníčlověk«; Thomas Bernhard: »Amras«. – 1965: Walter Robert Fuchs: »Knaurova kniha moderní fyziky« (nový typ populárně vědecké knihy s barevnými ilustracemi); Wolf Biemann: »Drátěná harfa«.

Velké filmy: »Cesta kolem světa za 80 dní« (USA, Mike Todd); »Most přes řeku Kwai« USA, Alec Guinness); »Dvanáct rozhněvaných mužů« (USA). – 1958: »Dívka Rosemarie« (podle případu vraždy Nitri– bittové; původní titul: »Venus vulgivaga (mot.) «; »Jeřábi táhnou« (SSSR). – 1959: »Nikdy v neděli« (Francie, Mélina Mercouri); »Někdo to rád horké« (USA, Billy Wilder, Marilyn Monroeová). – 1960: »U konce s dechem« (Francie, Jean-Luc Godard, »nová vlna«); »My děti ze sklepa« (SRN, Wolfgang Neuss); »Psycho« (GB, A. Hitchcock); »Snídaně u Tiffanyho« (USA, Audrey Hepburnová). – 1961: »Malachiášův zázrak« (Švýcarsko, B. Wicki); »West Side Story« (USA); »Telefon Butterfield 8« (USA, Elizabeth Taylorová). – 1962: »S vyloučením veřejnosti« (Francie); »Postel s červeno-bíle-červeným baldachýnem« (SRN); »Proces« (USA, Orson Welles). – 1963: »Mlčení« (Švédsko, Ingmar Bergman); »Ptáci« (GB, A. Hitchcock). –1964: »Řek Zorba« (Řecko); »Mary Poppins« (USA). –1965: »Utrpení mladého Törlesse« (SRN); »Ono« (SRN); »Kdo se bojí Virginie Woolfové?« (USA).

Nemálo šlágrů je oblíbených dodnes: »True love« (1957); pochod »Kwai River« (1958); »Dlouhý déšť« (1959); »Nikdy se nerozejdeme« (1960); »Pigalle« (1961); »Hochu, vrať se zpátky«; »Sny v sedmnácti« (1964) a »Yesterday« (Beatles, 1965).

V tomto smyslu to pak jde dál (v mnoha případech ovšem z kopce).

1966: »Deutschmark, Deutschmark über alles« (The Daily Telegraph)

Od roku 1959 je Heinrich Lübke (CDU) spolkovým prezidentem jako následovník Theodora Heusse († 12. 12.1963).

5. ledna: bývalý spolkový kancléř Konrád Adenauer se dožívá 90 let († 19. 4. 1967).

30. listopadu: Ludwig Erhard podává demisi na úřad spolkového kancléře v koaliční vládě CDU/CSU – FDP.

1. prosince: V nové vládě CDU/CSU – SPD se stává spolkovým kancléřem Kurt Georg Kiesinger, vicekancléřem a ministrem zahraničí Willy Brandt (politika uvolňováno, ministrem hospodářství Karl Schiller (anticyklická finanční politika k oživení konjunktury).

Počet nezaměstnaných v SRN: 160 000 (roční průměr).

Po celém světě demonstrace proti eskalaci války ve Vietnamu ze strany USA; v samých Spojených státech opět těžké rasové nepokoje (1963: zavražděn Martin Luther King).

Čínská »kulturní revoluce« je v Sovětském svazu prohlášena za »zneuctění marxismu-leninismu«.

NDR: První atomová elektrárna o výkonu 70 000 kW.

Kongres atomových vědců v Číně: »K teorii elementárních částic na základě osvícení Velkým předsedou Mao Ce-tungem«.

Čína má atomovou bombu od 16. 10. 1964.

Ve Španělsku se zřítí bojový letoun USA s atomovými bombami, které zaplaťpánbůh nevybuchnou.

V důsledku »nouzového stavu vzdělání« se od roku 1961 (Bochum) zakládá jedna univerzita za druhou. V tomto roce je to Düsseldorf. – Trvají studentské bouře – (»mlčící většina«: 60 až 85 procent). V r. 1968 vedou studentské demonstrace v Paříži ke »květnové revoltě« s generální stávkou.

Mary Quantová uvádí v »Swinging London« minisukni. Divadlo: Peter Handke: »Spílání publiku«.

Knihy: Günter Eich: »Podněty a skalky«; básně na volných listech v nakladatelství Luchterhand; Gerhard Zwerenz: »Casanova aneb Malý pán ve válce a míru«; Jürgen Thorwald: »Hodina detektivů«; Werner Keller: »A byli rozprášeni mezi veškeré národy«; James A. Michener: »Pramen«.

Filmy: »ňek hledá Řekyni« (SRN, Heinz Rühmann); »Rozloučení se včerejškem« (SRN, Alexander Kluge); »Zvětšenina« (GB, Michelangelo Antonioni); »451° Fahrenheita« (GB, François Truffaut); »Sbohem, Afriko« (Itálie); »Když přijde Katelbach« (GB, Roman Polaňski).

Šlágry: »Stranger in the Night« (Frank Sinatra); »Natalie« (Gilbert Bécaud).

1976: Třicet let po vejcích z Hörschingu, aneb: »Kam směřuje Spolková republika?« (filozof Karl Jaspers 1966)

1969 se po Heinrichu Lübkovi († 1972) stává spolkovým prezidentem (do r. 1974, † 1976) Gustav Heinemann (do r. 1952 CDU, pak Celoněmecká lidová strana, od r. 1957 SPD). Je tvůrcem hesla o »dospělém občanu«. Po Heinemannovi nastupuje 1974 Walter Scheel (FDP).

Willy Brandt je od r. 1969 spolkovým kancléřem; 1971 je mu udělena Nobelova cena míru.

Ve volbách do Bundestagu v roce 1972 dostává CDU/CSU 225 křesel, SPD 230, FDP 41: »Sociálně-liberální koalice« s programem reforem ve sféře sociální, vzdělávací, právní, vnitropolitické a se zahraniční politikou, směřující k uvolňování napětí. V září 1973 jsou SRN a NDR přijaty jako 133. a 134. stát OSN. Brandt abdikuje 6. května 1974 v důsledku aféry se špiónem Guillaumem. 1976 se stává prezidentem Socialistické internacionály.

Jeho nástupcem v úřadě spolkového kancléře je Helmut Schmidt (SPD, 1969-72 spolkový ministr obrany, 1972 ministr hospodářství a financí, 1972-74 ministr financí). Jeho vicekancléřem a ministrem zahraničí je Hans-Dietrich Genscher (FDP). Ve volbách do Bundestagu 3. října 1976 (volební účast 90,7 %) se stává CDU/CSU s 243 křesly nejsilnější frakcí, SPD získává 214, FDP 39 křesel. Pokračování »sociálně-liberální koalice«.

SPD se stále víc radikalizuje levé křídlo, zvláště Mladí socialisté (»Jusos«), podobně jako v FDP Mladí demokraté (»Judos«).

CDU/CSU to skřípá mezi partnery a mezi předsedy Helmutem Koh– lem (od r. 1973) a Franzem Josefem Straussem, ale vždycky se nakonec dohodnou – až do příštího zasedání CSU v Kreuthu…

Politické násilí proti věcem se nyní obrací proti osobám: Po žhářství následují vraždy, únosy rukojmí a únosy letadel, sloužící k politickému vydírání. Evangelický teolog Helmut Gollwitzer k tomu v r. 1972 říká: »V roce 1968 chtěli Gudrun Ensslinová a její přátelé v zoufalství nad morálním tlustokožectvím obyvatel Spolkové republiky a jejich oficiálních reprezentantů vyburcovat lidi zapálením obchodního domu jako smyslově názorným znamením.« Proces proti jádru »Frakce Rudé armády« ve Stammheimu se mění ve frašku a končí v roce 1977 sebevraždami. Teror se stává internacionální záležitostí. Masívní odvetné údery mu zasazuje Izrael r. 1976 v Entebe (Uganda) a Spolková republika r. 1978 v Mogadišu (Somálsko).

Političtí rockeři vnášejí teror i do sporů o jadernou energii. (Výstavba jaderné elektrárny v Brockdorfu je posléze soudním rozhodnutím zastavena.)

USA jsou otřeseny aférou Watergate (1972-74, Nixonův pád), 30. dubna 1975 definitivně vyklizují Vietnam (poslední američtí vojáci museli na saigonských letištích běžet závod o život); prezidenta Ge– ralda Forda (republikán) vystřídá pěstitel burských oříšků a demokrat Jimmy Carter. – 9. září umírá Mao Ce-Tung.

Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě (KBSE), která je zahájena 3. července 1973 v Helsinkách a pokračuje 1977 v Bělehradě, má přinést především uvolnění napětí mezi Východem a Západem. Avšak vzhledem k skrovným úspěchům a četným recidivám napětí zůstává jen u nadějí. Omezování stavů armád není – navzdory slavnostním prohlášením vídeňské konference – nikde vidět.

KBSE má v mnoha zemích »socialistického tábora« za následek ak– tivizaci hnutí za občanská práva (někteří jeho aktivisté jsou zbaveni občanství – v SSSR např. Alexandr Solženicyn: »Souostroví GU– LAG«, v NDR např. písničkář Wolf Biermann – nebo totálně izolováni – v NDR např. starý komunista profesor Robert Havemann). O »Pražském jaru« nemůže být řeči – skončilo v srpnu 1968 příjezdem tanků Varšavského paktu. Uvidí se, zda »eurokomunismus« (zvlášť v Itálii a ve Francii) je míněn vážně, nebo jenom jako taktický manévr. V NDR už neexistují sebevraždy: statistika z roku 1970 vykazuje na 100 000 obyvatel ještě 30,5 sebevražd a 0,5 »jiných násilných úmrtí« – v SRN 10,8 resp. 3,1. Od roku 1972 (ještě za Waltera Ulbrichta, † 1973) uvádí statistika 0,0 sebevražd, v tomto roce nicméně 32,7 »jiných násilných úmrtí«.

SRN i v zahraničí se vedou zavilé diskuse o tom, zda vyloučení deklarovaných odpůrců ústavy z veřejných služeb je »zákazem výkonu povolání« (DKP 42 000 členů, Komunistický svaz západního Německa hodně přes 2500 členů, KPD/Marxisté-leninisté údajně 1000 členů, NDP 15 000 členů – pro srovnání: SPD 1 000 000, CDU a CSU 850 000, FDP 78 000).

letech 1950-1976 poskytla SRN (ze státních a soukromých zdrojů) pomoc rozvojovým zemím ve výši 107 550 000 000,– DM. Třetí a čtvrtý svět nadále hladoví. V Ugandě je od roku 1971 diktátorem Idi Amin. Koncem roku 1976 se Angola stává – díky sovětským vojenským poradcům a kubánským vojskům – lidovou republikou. Běloši v Jihozápadní Africe, Rhodesii a v Jižní Africe (kde se strnule lpí na politice apartheidu) se připravují na poslední boj. Na Blízkém východě panuje od války za svátků jom kippur v říjnu 1973 mezi Izraelem a arabskými státy »příměří« se zbraní v ruce.

Zatímco v Severním Irsku se katolické a protestantské ženy stavějí na odpor proti šílenství občanské války, povstávají, jako pozdní dědičky sufražetek z roku 1913 (vzpomeňme na příslušný seriál britské televize »Dům na eatonském náměstí«!) a motivovány hnutím »Women’s Lib« v USA, feministky v SRN pod vedením Alice Schwarzerové (časopis »Emma«).

SRN je 877 328 studentů, chaos »reformy« středního školství, »reformy« vysokého školství a chaos kolem problému »numerus clausus«, 18 000 mladistvých bez učebního místa, 1 060 000 nezaměstnaných, 1 800 000 zahraničních dělníků a škody způsobené hospodářskou kriminalitou ve výši 5 000 000 000 DM.

»Dynamická penze«, zavedená v roce 1957, je a zůstane ohrožená.

Na Olympijských hrách v Montrealu nechávají sportovci SSSR a NDR všechny ostatní daleko za sebou.

Americká kosmická sonda »Viking I« vysílá precizní snímky povrchu planety Marsu.

Sevesu (Itálie) dojde ke katastrofě s jedy.

Pablo Picasso zemřel 8. dubna 1973. Nyní, v roce 1976, zabalí »balící umělec« Christo v Kalifornii 40 kilometrů plotu do plastikové fólie –pohled, který zoufale připomíná mřížový plot v NDR proti NSR: Walter de Maria hledá místo na navrtání své »díry myšlení«.

SRN patří k úspěšným knihám m. j.: Carl Friedrich von Weizsäcker (fyzik, filozof, zabývající se otázkami míru, a ředitel Institutu Maxe Plancka pro výzkum životních podmínek ve světě vědy a techniky, založeném v roce 1969): »Cesty v nebezpečí – Studie o hospodářství, společnosti a zamezení války«; Saul Bellow: »Humboldtův odkaz«; Ephraim Kishon: »Ve věci Kain a Abel«; Reiner Kunze (dříve NDR): »Kouzelná léta; Hoimar von Ditfurth: »Duch nespadl z nebe«; Erica Jong: »Strach z létání«; Curd Jürgens: »… a ani trochu moudrý.«

Z filmů vzpomeňme: »Lina Braake« (SRN); »Letní hosté« (SRN); »Tváří v tvář« (Švédsko); »Přelet nad kukaččím hnízdem« (USA); »Bílý žralok« (USA); »Taxikář« (USA).

Kromě karnevalových popěvků a oblíbené písničky spolkového prezidenta Waltera Scheela »Vysoko na žlutém voze« se zpívaly hlavně »Theo, jedeme do Lodže«, »Božíčku, Waltře« a »Když myslíš, když myslíš…«.

Co zbývá? Mezi nostalgií a terorem velká nespokojenost se společností výkonu, konzumu, plýtvání a blahobytu, s její kulturou televize, volného času a fotbalu. Nahlédneme-li ale do rustikálně renovovaných hostinců a zadíváme-li se na statečně baštící hosty, potěšíme-li se pohledem na turisty na Mallorce nebo na Bahamách, podivíme-li se nad siláckými výkony řečnících politiků, pak přes všechny pochybnosti asi přece jen zvoláme:

HURÁ, JEŠTĚ ŽIJEME!

– -–--–--------------------------------

1966

Když se ztratul hřebík,

ztratila se podkova.

Když se ztratila podkova,

ztratilo se kopyto.

Když se ztratilo kopyto,

ztratil se kůň,

ztratil se jezdec.

Když se ztratil jezdec,

ztratila se zpráva.

Když se ztratila zpráva,

ztratilo se celé království.

A všechno jen proto, že se ztratil hřebík.

ABRAHAM LINCOLN

(1809-1865)

1/

»V… vžd… vždycky když s… si myslíš, ž… že to už n… nejde, o… ob… objeví se dob… dobročinná vražda,« pravil Klaus Mario Schreiber 6. listopadu 1957. 27. dubna 1961 to prohlásil znovu.

Kvůli tvrdošíjnosti, s níž Schreiber trval na tom svém výroku, musel Jakub Formann předčasně přerušit kladení základního kamene továrny na plasty u Tokia a odletět zpátky do Mnichova. V té době létal bez ustání od jednoho krizového ohniska svého impéria k druhému. Tentokrát byly v Mnichově potíže. Velké potíže. Celé vedení redakce, s paní dr. Ingeborg Malthusovou v čele, si hrálo na vzpouru, ke které se schylovalo už šest let: vzpouru proti Klausi Mariovi Schreiberovi, kterého všichni děsně potřebovali a děsně napadali.

Ultimátum, které Jakubovi poslali do Japonska, znělo: Buď všichni odpovědní redaktoři okamžitě zastaví práci – nebo Klaus Mario Schreiber dostane okamžitý vyhazov. Nikdo ze zodpovědných v redakci (současný týdenní náklad 1,7 miliónů výtisků) nebyl ochoten dát si nadále líbit Schreiberovy drzosti, svévoli, cynismus, chlast a nafoukanost. Takže buď – anebo!

Šofér Otto odvezl svého šéfa Jakuba Formanna z letiště Riem rovnou do impozantní budovy nakladatelství OKAY. Teď tam tedy Jakub seděl ve velkém konferenčním sále obloženém mahagonem, v čele dlouhého stolu, a z obou stran s ním seděli všichni zodpovědní, z nichž mnozí už byli při tom, když se ještě v Dračí ulici, v napůl vybombardovaném bytě, kam byl přístup jen po žebříku, dávalo dohromady první číslo OKAY (ještě za říšské marky!), a mnoho dalších, co se přidali až později.

Na dolním konci stolu seděl Klaus Mario Schreiber, před sebou láhev, sklenici a pohárek s kostkami ledu. Vedle něho seděl vedoucí odbytu. Vedoucí odbytu se směl zúčastňovat všech důležitých schůzí redakce a měl i hlasovací právo. Bylo 2. května 1961. Mnichov lapal po dechu v dusném parnu. Všichni byli nervózní, Schreiber byl nalitý jak Dán a jeho akné se právě zajizvovala.

»Žádáme, aby tenhle mizerný škrabák konečně vyletěl!« zvolal v nejvyšším rozčilení pán v již pokročilém věku – vedoucí textový redaktor dr. Walter Drissen.

»Jestli tu obludu na místě nepropustíte, pane Formanne, dají výpověď všichni odpovědní redaktoři i já jako šéfredaktorka,« prohlásila paní dr. Ingeborg Malthusová, která kdysi bydlela v krajně nevhodných podmínkách v kůlně na čluny u Staffelského jezera v Murnau. »Tentokrát jste to přepískl, Schreibere!« vykřikl Drissen a bouchl pahýlem amputované ruky do stolu. »Dohrál jste!«

»Pomalu, Drissene, pomalu,« řekl Jakub. »A mlátit do stolu tím svým pomníčkem na dobu císaře Viléma, to mi taky dělat nebudete, jasné? Mám za sebou dlouhou cestu v letadle a jsem momentálně trochu přecitlivělý na zvuky. Jak si to vůbec představujete, dát mně, nakladateli, takové ultimátum?«

»OKAY není žádný bordel…«

»Jsme novináři, a ne žádní škrabáci…«

»V celé branži jsou eskapády tohohle věčně ožralého lumpa téma číslo jedna…«

Všichni mluvili jeden přes druhého.

Jakub je umlčel tarzanovským zaryčením.

Pak požádal, aby mu vylíčili přesně všechno, co vedlo k povstání.

A pokud možno co nejstručněji:

1. listopadu byla čtyřiadvacetiletá, sexuálně ambivalentní prostitutka Rosemarie Nitribittová nalezena uškrcená ve svém – s maloměšťáckým luxusem (a odposlouchávacím zařízením) vybaveném apartmá ve Frankfurtu nad Mohanem, Klášterní ulice 36. Od té doby – až dodnes! – nebyla policie schopna najít vraha. Dotyčná dáma – takříkajíc první zavražděná hospodářského zázraku – to mezitím dotáhla k historickým poctám, jakých se dříve a na vyšší společenské úrovni dostávalo třeba Lole Montezové.

Několik dnů po vraždě byl Schreiber požádán o seriál článků o Rosemarii Nitribittové, zrovna nebylo k máni žádné téma, které by čtenáře nadzvedlo ze židle –, a při té příležitosti pronesl Schreiber výše citovaný výrok. Poprvé.

Zadrželi tehdy jednoho podezřelého. V roce 1961 ještě seděl za mřížemi. Mezitím už je dávno na svobodě. Nemohli mu prokázat žádnou vinu.

Koncem dubna 1961 zase nebyla žádná senzační událost, o které by stálo za to psát. A tak vyrukoval Schreiber zase se svou fixní ideou, napsat o Nitribittové, a pronesl citovaný výrok po druhé.

Když se to proslechlo, odmítali členové vlády a vůdčí osobnosti německého hospodářství rozhodně poskytnout OKAY interviewy, které byly už dávno přislíbeny a termínovány, a jeden dokonce, kterému chtěli dopřát titulní stránku v barvě (OKAY už tisklo barevné ilustrace!), prohlásil, že vezme zpátky svolení k reprodukci své podobizny v nákladu 1,7 miliónů výtisků, nebude-li mít do 18,00 hod. 3. května 1961 v ruce právě závazný příslib, že plánovaný Schreiberův seriál nevyjde.

Bylo nyní 11,37 hod. 2. května 1961 a šéfredaktorka nechala pro každý případ připravit náhradní titulní list, protože výroba barevného listu potřebuje nějaký čas, a další číslo má vyjít za šest dní.

Stanovisko redakce: Jestliže se Schreiberovi přesto dovolí psát o Nitribittové, má OKAY proti sobě vládu i hospodářství – se všemi důsledky!

Stanovisko vedoucího odbytu: To, co má Schreiber v plánu, je reportáž, ve které autor postaví všechno na hlavu! Tohle přece slíbil! V praxi by to pak vypadalo takto: Schreiber nejprve předem vyloučí jisté věci jako absolutní nesmysly a zlovolné insinuace, třeba možnost, že celá řada průmyslových bossů si najala zabijáka ze zámoří, aby zavraždil nepohodlnou osobu, disponující tajnými informacemi o zbrojení, o němž, jak je známo z jiných případů, mnozí pánové mají neodolatelné nutkání vyprávět právě v posteli. Schreiber to prohlásí za naprostou absurditu, ale vylíčí to ve vší parádě! Díky tomu, tak se aspoň Schreiber domnívá, se nikdo nedostane OKAY na kobylku!

V této situaci boje všech proti Schreiberovi požádala redakce Jakuba telefonicky, aby co nejrychleji přijel do Mnichova a rozhodl. »Jak jste si vlastně ten seriál před…«, začal Jakub, když zazvonil telefon před ním na stole.

»Mezistátní hovor z Rostova, pane Formanne, naléhavý,« řekla dívka v centrále.

Pak spustil Jakubův přítel Jurij Blaženko, popadaje dech: »Jakube? Jak to, že jsi v Mnichově? Víš přece, že tady máme slavnostní spuštění produkce v továrně! Musíš okamžitě…«

»Já taky okamžitě jedu!«

»Okamžitě je pozdě! Stala se nám katastrofa! Jsme všichni zralí pro Sibiř, jestli ty…«

»Všechno popořádku, Juriji. V Mnichově je taky všechno vzhůru nohama. Za půl hodiny tě zavolám,« řekl Jakub a zavěsil. To je život… to je život…!

Podíval se na Schreibera.

»Takže vaše představa o seriálu, Schreibere, ale rychle!«

»Pro… prosím, šéfe!« Schreiber zvedl do výše arch s maketou dvoj stránky, na níž už bylo vyznačeno rozdělení textu a ilustrací a nakreslený nápis přes obě stránky vykřikoval:

Čtenáři OKAY honí vraha Nitribittové!

»To… tohle je nejvě… větší sto… sto… story, jakou jsme k… kdy mě… mě… měli, š… š… šéfe! Naši čte… čtenáři jako de… detektivové! Neschopná po… policie! Zko… ko… korumpovaný průmysl! Čte… tenáři O… OKAY strhnou všem ma… masky s tvá… váří! Jako lá… lákadlo o… odměny!«

»Vy s tím chcete spojit soutěž o ceny?«

»S… sa… samozřejmě. Ti… tisíc cen. Od ro… rodinného dodo… domku až po můj ro… román! Šéfe, ně… něco takového s… se už neob… bjeví! N… neradil jsem v… vám vždycky d… dobře? Vzpo… pomeňte si na s… seriál o n… nacistech! J… jak jsem byl p… proti tomu od za… začátku! J… jak se všecko spi… splnilo, c… co jsem pro… prorokoval!« (Zatraceně, pomyslel si Jakub, důkazy proti tomu Herresheimovi, které Jurij poslal do Bonnu, už tam leží taky dobré čtyři roky. Takové svinstvo. Nic se nestalo, vůbec nic! Budu k tomu někdy muset přistrčit čumáky několika poslanců za SPD. Jenom kdyby nebyla ta věčná honička sem a tam…) »0… od z… začátku tu dělám do… dobrovolného ha… ha… hasiče! J… jinak byste ten kra… krám mo… mohl už dávno za… zavřít! Už toho mám po… po krk! Bu… buď spustíme ten se… seriál, a… anebo da… dávám vy… výpověď!«

»Jestli se ten seriál pustí, dá výpověď celá redakce,« řekla paní dr. Ingeborg Malthusová ledově. Vedoucí textové redakce dr. Drissen pozvedl pahýl své ruky.

»Nechte ji pěkně dole!« ucedil Jakub nebezpečně klidně. »Říkám nezvedat, jinak poletíte vy, a to hned!« Vedoucí textař poslušně ručičku spustil.

»A co vy, Kornfelde?« obrátil se Jakub na vedoucího odbytu, když předtím vrhl pohled na hodinky. Musí do Rostova! Takže tam něco ujelo, zatraceně! »Tak vymáčkněte se už, Kornfelde!«

Oskar Kornfeld, vysoký, velice tlustý muž, řekl: »Takže já jsem jediný, kdo stojí za panem Schreiberem, a to zcela a bezvýhradně. Když ten seriál spustíme, vyletí nám obrovský náklad! Proti tomu je ten chlap z průmyslu se svojí barevnou podobenkou na titulní stránce drek! Ten nám nezíská jediného čtenáře navíc! Ale Schreiberova story… vsadím se, že nám naláká sto až sto padesát tisíc čtenářů navíc!«

»A… a s prá… právním oddělením j… je ta vě… věc už da… dávno do… jednaná, je sto… stoprocentně nenapadnutelná, šé… šéfe! Ni… nikdo na nás n… nemůže!«

»Ale budou bojkotovat naši inzerci,« vykřikl dr. Drissen. (Pahýl nechal dole.)

»To nebude tak jednoduché, pane doktore,« řekl vedoucí odbytu. »Kdo za těchto okolností – když přece výslovně vyloučíme velkoprůmyslníky jako pachatele vraždy! – najednou přestane inzerovat, ten bude vypadat špatně, moc špatně! Lidi si řeknou: Copak, že by měl přece jen máslo na hlavě? A kromě toho máme tržní hospodářství, volnou soutěž! To už není jako svého času se seriálem o nacistech! Dnes je tu konkurence! Dnes průmysl musí inzerovat!«

»Co vlastně má ten váš seriál přinést, Schreibere?«

»No, víc č… čtenářů, samo… samozřejmě, vyšší na… náklad. Vždyť jste s… slyšel, šéfe!« A Schreiber si opatrně dolil sklenku.

»A vy si myslíte, že naši čtenáři najdou vraha?«

»Sa… samozřejmě ne, ni… nikdy! To je ko… konečně taky fu… fuk. Chcete v… vraha – nebo chcete vě… větší náklad? S takovými te… tématy, co teď m… máme, náklad kle… klesá, n… nemám pravdu, Ko… Kornfelde?«

»Pan Schreiber má pravdu. Měl už nesčetněkrát pravdu. A pokaždé, když byla situace kritická, napsal seriál, který nás zase vytáhl z bryndy. A všichni čtenáři byli na větvi!« přizvukoval Kornfeld. »A náklad stoupal a stoupal, pane Formanne!«

»A j… já te… téhle práci vděčím z… za svoje první pro… protialkoholní lé… léčení!«

»To ale zabralo jenom na hodně krátkou dobu,« poznamenala štiplavě paní dr. Ingeborg Malthusová.

»P… po… poslouchejte, vždyť ř… říkám, že se m… můžu s… sebrat a jít.« Schreiber se rozzlobil. »T… to je v… vděk za m… moji dřinu v to… tomhle bl… blbinci!«

»Ale to je snad…«

»Ještě slovo a zapomenu se…«

Zazvonil telefon.

»Ticho!« zařval Jakub, zvedaje sluchátko.

Byl to opět Jurij Blaženko. Tentokrát plakal: »Jakube, příteli, kamaráde zlatý, musíš okamžitě přijet, zase se něco stalo. Nemůžu o tom mluvit do telefonu. Ale jestli nám okamžitě nepomůžeš, jsme všichni ztraceni!«

»Neklesáme na mysli, Formann něco vymyslí! Za půl hodiny letím.« Jakub prásk] sluchátkem do vidlice. »Tak,« řekl. »A kvůli takové prkotině přivoláte Jakuba Formanna až z Tokia, paní doktorko Malthusová?«

»To není žádná prkotina, pane Formanne! Jak jsem vám řekla do telefonu, jsme všichni – celý redakční štáb – rozhodnuti dát hodinovou výpověď, jestliže Schreiberův seriál povolíte.«

Jakub se předklonil a opřel o stůl.

»Schreibere!«

»Š… šéfe?«

»Znáte Pánaboha a svět. Kolik času potřebujete na sestavení nové redakce – z prvotřídních novinářů?«

»D… dva, n… nejvýš t… tři dni, š… šéfe.«

»Tak to udělejte!« Jakub se rozhlédl kolem stolu. »Rozhodl jsem se. Nedám se od vás vydírat, jasné? Přijímám vaši okamžitou kolektivní výpověd. Dnes večer budou vaše psací stoly vyklizeny. Schreiberův seriál přijde do prvního čísla.«

»To nemůžete udělat!« vyvřískla paní dr. Ingeborg Malthusová.

»Ale můžu! Jakub Forman je nakladatel a majitel většinového podílu. Dostanete odstupné, právní oddělení to zařídí. Paní Kalderovou, vdovu po prvním majiteli licence, obdaříme doživotní penzí, velmi vysokou! Hotovo.«

Všichni seděli jako opaření. Nikdo ze sebe nevypravil ani slovo. »Ještě nějaké otázky? Jak vidím, ne. Ode dneška jsem jediným majitelem OKAY já\ Komu se to nelíbí, může jít k soudu. Nic tam nepořídí. Situace je jednoznačně proti vám všem. Máte padáka, všichni, jak tu sedíte! Co ještě chcete, Schreibere, mám naspěch, musím letět do Ruska!«

»S… samozřejmě. Chtěl jsem je… jenom říct: T… to je od v… vás moc he… hezké, š… šéfe, že stojíte z… za mnou, ale ne… nechcete si t… to přece jen je… ještě roz… rozmyslet? Jsou tu přece d… docela m… milí a na… nadaní lidi – a… aspoň vě… většinou!«

»Jakub Formann si všechno důkladně rozmyslil, Schreibere! Jakub Formann je vždycky dva kroky před svojí dobou! A proto ví, že to tady potřebuje novou krev! Takže vyřízeno. V příštích dnech jsem zase k zastižení přes kulturní dům v Rostově na Donu. Servus.«

2/

»Roky jsou v Sovětském svazu bud rekordní, nebo postižené neúrodou, ale všechny jsou historické,« řekl Jurij Blaženko, nyní – a stále ještě – jeden z nejvyšších úředníků nejvyššího plánovacího úřadu SSSR, večer 4. května 1961. Poté objal svého přítele Jakuba Formanna, políbil ho (dost vlhce) na obě tváře a zničeně zamumlal: »Devatenáct set šedesát jednaje pro mne zcela mimořádně historický rok. Pro mne a pro pár set soudruhů. A pro Sovětský svaz.«

Nezbývá mi nic jiného, pomyslel si Jakub a opětoval políbení. (To líbání mezi muži se mezitím stalo módou na celém světě, Sověti s tím jenom začali.)

Zmíněné něžnosti se odbývaly na letišti města Rostova na Donu, na úpatí schůdků u Jakubovy »Superconstellation«, která ho sem dopravila.

To nejsou vlhké polibky, to je něco horšího, pomyslel si náš přítel a zvolal vylekaně: »Ty pláčeš, Juriji! Proč, proboha?«

»Protože rok 1961 je prostě tak mimořádně historický rok pro mne a pro pár set dalších a pro Sovětský svaz. Šup s námi do Kazachstánu, zavodňovat poušť,« mumlal Jurij a slzy mu crčely jako potůček na louce.

»Netrap se!« řekl Jakub soucitně a poklepal Jurijovi na široké plece. »Ať se stalo cokoli, já jsem zase tady! Neklesáme na mysli, Formann něco vymyslí! Tak co se zase stalo?«

»DX 330,« zavzlykal Jurij.

»Co je s DX 330?« zeptal se Jakub přísně. Musí teď být na svého přítele přísný, nebo mu tu bude brečet bůhví jak dlouho, a čas letí.

»DX 330 není! A za čtyři dni se má továrna spustit a soudruh předseda rady ministrů Chruščov přijede. A továrna má jet na plný provoz. A bez DX 330 nemůžeme jet na plný provoz, nemůžeme jet vůbec na žádný provoz, a teď se mi opovaž říct, že v Kazachstánu jsou nejhezčí děvčata ze Sovětského svazu!«

Jurij už nebrečel. Byl už jen velmi zatrpklý. »Víš, co je DX 330?«

Jakub se protáhl.

»Juriji, jsem jako polámaný. Byla to sem zatraceně dlouhá cesta. Přijel jsem tak rychle, jak to jen šlo, abych ti pomohl. Ale nedělej tu ze mne blázna. Nepo– třebuju se vyptávat, co je to DX 330, protože to vím sám! Je to těžký olej, který potřebujete při výrobě plastů. Ptám se ale, jak to, že ho, do prdele práce, už zase nemáte!«

Jurij Blaženko řekl truchlivě: »Protože Ústřední plánovací komise v Moskvě ho poslala do jednoho železářského kombinátu za Uralem a protože tam s ním, už pracují. Nějaký idiot už zase jednou špatně plánoval.«

»Nevzrušuj se, Juriji, idioti jsou všude.« Jakub zívl. »Ať vám prostě z Moskvy pošlou jiný DX 330.«

»Nemůžou!«

»Jak nemůžou?« svraštil Jakub obočí.

»Ne hned! Všecek vydali – a na nás úplně zapomněli. Pro nás můžou začít dodávat až zase za tři týdny. A za čtyři dny přijede tovarišč Chruščov!«

»Ach, do hajzlu!« Jakub si sedl na poslední stupeň schůdků. Viděl, jak se v temnotě, na jednom návrší města, bíle skvěje obrovská továrna, ozářená mnoha reflektory. Jeho obří továrna! »Vypadá ten krám opravdu pěkně, to ano!« poznamenal.

»Jenom provoz nemůžeme spustit,« zasténal Jurij a sedl si vedle Jakuba. Pak pronesl velmi dlouhou a velmi komplikovanou ruskou kletbu.

»Přesně tak,« přisvědčil Jakub. »A kde teď ten těžký olej seženeme?«

»Rumuni by ho měli,« odpověděl Jurij přiškrceně.

»No tak, sem s ním.«

»Lehko se řekne. Gheorghiu – Dej.«

»Co s tím má co dělat Gheorghiu-Dej?«

»To je soudruh předseda státní rady Rumunské socialistické republiky.«

»No a co?«

»On se ptá a co!« Jurij zalomil rukama. »S tím chlapem máme den ze dne větší potíže.«

»Jak to?«

»Protože dělá politiku, která jeho zemi stále víc vzdaluje od Moskvy. Když teď poprosíme Gheorghiu-Deje o těžký olej, tak se smíchy bude popadat za břicho!«

»To ještě uvidíme,« řekl Jakub, vstal a začal klopýtavě stoupat po schůdkách nahoru.

»Kam jdeš?« zeptal se Jurij vyplašeně.

»Jak se jmenuje hlavní město Rumunska?« zeptal se Jakub zvědavě. Ze zeměpisu míval vždycky sardel.

»Bukurešť, zaostalče!«

»Takže letím teď hned do Bukurešti,« oznámil Jakub s vlídným pokynutím.

3/

Bukurešťské letiště se jmenuje Báneasa.

Nejdůležitější státní a vojenské úřady sídlí v obrovských budovách na náměstí Republiky v centru hlavního města Rumunské socialistické republiky. V pravém úhlu k nim stojí Palác republiky.

Jakubova »Superconstellation« přistála v časných ranních hodinách 5. května 1961 na letišti Báneasa. Posádka a pasažér okamžitě usnuli hlubokým a bezesným spánkem. Jakub, zocelený sportem a tělesně neudolatelný (a vybavený hodinkami s budíkem), se probudil přesně v 7,30 hod. Umyl se a oholil na palubě, převlékl se do jiného obleku, nechal posádku spát a odjel taxíkem do města.

V 9,05 hod. seděl Jakub proti Mihailu Majoreskovi v jeho kanceláři. Majo– rescu byl jedním z nejvyšších úředníků v ministerstvu energetiky. Oba pánové se znali – Majorescu kdysi přijel do Německa, aby si, provázen štábem specialistů, prohlédl Jakubovu továrnu na plasty. Přitom vyrazil polohlasitý povzdech, který ovšem Jakub nepřeslechl. Maje na paměti tento povzdech se nyní Jakub chtěl dostat ke svému cíli. Tenhle Mihail vypadá dobře, pomyslel si, prohlížeje si zasloužilého a vysokými řády dekorovaného soudruha. Byl to štíhlý, vysoký muž s olivovou pletí, černým knírkem, černými vlasy a ocelově šedýma očima. Nad zasloužilým soudruhem visela na zdi velká fotografie předsedy rumunské státní rady Gheorghiu-Deje. Časem se takhle opravdu seznámím s velkými velkomožnými pány celého světa, pomyslel si Jakub.

»Co pro vás mohu udělat, milý příteli?« zeptal se Mihail Majorescu. Mluvil (naštěstí) německy a tenkrát ve Spolkové republice si s Jakubem velmi dobře rozuměli. Jakub se mu teď svěřil se svým problémem. Zakončil slovy: »Vlak ale musí odjet okamžitě a mít všude volno a musí dovézt tolik těžkého oleje, aby ros– tovská továrna měla zásoby nejmíň na tři týdny.«

Krásný Mihail řekl zděšeně: »Pane Formanne, prosím vás – zešílel jste? Těžký olej do Sovětského svazu? Neslyšel jste nikdy o ideologickém napětí, které vládne mezi našimi dvěma zeměmi?«

»Ale jistě,« řekl Jakub. A smutně dodal: »Kdybyste věděl, jak rád bych vám udějal tu radost, milý příteli Majorescu!«

»Radost?« Majorescu koukal jako zapíchnuté tele.

»Ano.« Jakub přikývl. »V Německu jste přece byl tak nadšený mým velkým mercedesem! Vzpomínám si dobře na ten polohlasný povzdech, který jste vyrazil. Tenkrát jsem si slíbil: Můj přítel Mihail Majorescu dostane taky takový velký mercedes – jako dárek. Při nejbližší vhodné příležitosti. Teď“ bychom takovou příležitost měli!«

Majorescu si tahal za kravatu a tragicky mumlal: »Víte stejně dobře jako já, pane Formanne, že zákony zakazují dovážet mercedesy! Něco takového prostě nejde!«

»Ne vcelku, to vím dobře,« řekl Jakub.

»Co to má znamenat?«

»Po kouskách,« vysvětloval Jakub trpělivě. »Jako mnoho náhradních dílfy. Náhradní díly se přece můžou importovat, ne?«

»Náhradní díly ano, ale…«

»Žádné ale. Přijde tolik náhradních dílů, že se z nich dá složit celý velký mercedes. Spousta malých dárkových balíčků. V Německu jste mi přece vyprávěl, že máte takovou velkou rodinu, roztroušenou po celé zemi. Každý člen té rodiny by dostal zavčas před vánoci jeden dárek. Na Štědrý večer by byly všechny tady, a pár šikovných mechaniků by ten krám jenom složilo dohromady. Pardon, v levém koutku úst máte slinu, příteli Majorescu, pardon.«

Majorescu si utřel znamení své velké chuti a Jakub přitom myslel na podmíněné reflexy profesora Ivana Petroviče Pavlova. Majorescu řekl: »Jak ale mám, když se mne někdo zeptá, vysvětlit, proč byl poslán do Sovětského svazu vlak těžkého oleje, milý pane Formanne? Kde seženu všechny potřebné papíry?«

»Bože můj,« řekl Jakub. »Mýliti se je lidské, milý příteli. Samozřejmě že papíry u nás někdo vystavil omylem – a ten někdo se asi nikdy nenajde. A za tři týdny pošle Sovětský svaz ten vlak zase zpátky. Bude v něm pak sovětský DX 330. Nikdo ho nerozezná od rumunského. Jenomže to úřední cestou bude trvat všechno moc dlouho, než se to dá zase do pořádku. Nejlíp bude, pokud si nikdo ničeho nevšimne, – což předpokládám, jak se tak dívám na provoz ve vašich úřadech když vy sám, milý příteli, zatroubíte na poplach, řekněme tak za dva týdny! To vám určitě vynese ještě povýšení. A ukáže se, že se nic nestalo. Těžký olej a vlak se vrátí zpátky. Ale vy jste prokázal socialistickou bdělost a ostražitost, příkladnou! A pokud jde o mercedes – až bude v novém roce smontovaný a budete se v něm vozit, a někdo by se pitomě vyptával – ten mercedes jste dostal ode mne osobně jako dárek, když jsme spolu uzavřeli smlouvu na stavbu továrny na plasty v Rumunsku, která se uí tou dobou bude stavět.«

»Moment! Ne tak zhurta! Kdy že jsme takovou smlouvu ůzavřeli, milý pane Formanne?«

»No právě teď, příteli Majorescu! Předpovídám vám skvělou kariéru.«

»Je vám snad jasné, že vás teď musím udat, vidte? I když mi přitom srdce krvácí. Je s vámi konec!«

»Naprosto jasné, příteli Majorescu. Čas opravdu kvapí. Kdybyste laskavě teď hned vydal příslušné pokyny. A tím nemíním jenom dlouhý seznam s adresami vašich milých příbuzných!«

Přítel Majorescu upřel na Jakuba jiskřivý pohled asi na dobu, která je zapotřebí, abychom napočítali do devíti. Pak zvedl sluchátko telefonu, vytočil číslo a dal se spojit s ministerstvem surovin. Hovor, který vedl, byl stručný. Druhý hovor s ministerstvem dopravy nebyl o nic delší. Pak řekl Majorescu Jakubovi: »Takže cisternový vlak bude v co nejkratší době naložen těžkým olejem a bez prodlení vyrazí. Kdy přijede Chruščov? Sedmého? Žádný strach, olej už tam dávno bude! V Rostově budete mít spoustu času. Adresy mých příbuzných už máte. A teď uzavřeme smlouvu o výstavbě továrny na plasty. Tu jsme, mimochodem, už dlouho potřebovali.«

»Celý svět takové továrny nutně potřebuje, milý příteli.«

»Mohu vám slíbit jedno: Dostanete vysoký řád Rumunské socialistické republiky.«

»Vy ale také,« řekl Jakub přátelsky a pomyslel si: Takhle je to pěkné! Vila ve čtvrti pohlavárů. V garáži vily zanedlouho velký mercedes. Ve velkém mercedesu už brzy milý, řády dekorovaný soudruh Mihail Majorescu, v soudruhovi Majoreskovi srdce, a v tom srdci láska – k dělnické třídě!

»Čestné slovo, příteli Formanne: já vás obdivuji. Jste čertovský chlapík.«

»Vůbec ne, milý příteli Majorescu. Jakub Formann je jen vždycky dva kroky před svou dobou.«

4/

»Holoubkové milí,« řekl tlustý, holohlavý a bodrý ministerský předseda Sovětského svazu Nikita Sergejevič Chruščov, zářící nadšením, »vidíte mě, nu což, proč to neříct, dojatého mě vidíte. K slzám dojatého. To je opravdu nejfantastič– tější závod, do kterého jsem kdy vkročil, tady ten váš, holoubkové moji, a jestli noviny dneska píšou, že tady bije srdce revoluce, nu vždyť je to opravdu tak – děkuji vám!« A začal jim mocně tleskat. Jeho posluchačstvo, které se shromáždilo v obrovské výrobní hale, zase tleskalo jemu. Tak dělali komplimenty jeden druhému. Byla skutečně imponující, tato továrna na plasty v Rostově na Donu, v plném provozu! (Už skoro devět hodin.) Všechno syčelo a bublalo, jedna radost. Díky rumunskému těžkému oleji DX 330 běželo všechno jako na drátkách. Nad produkcí plastových trub pro povrchové vedení se tajil dech.

S Chruščovem přijelo množství vysokých a nejvyšších funkcionářů. Seděli na tribuně vyzdobené rudými vlajkami. Proti nim v hale sedělo na pět set dělníků, techniků, ředitelů a funkcionářů; tihle funkcionáři nebyli tak úplně vysocí jako ti vpředu na tribuně (ale co není, může být…). Hodně lidí sedělo na strojích. I výrobní hala byla slavnostně vyzdobená, samozřejmě rudě. Přímo před tribunou seděli Jurij Blaženko, několik hlavních inženýrů a Jakub Formann na rudě vyzdobených křeslech.

Jurij stále pokukoval po Jakubovi. Jako by stále ještě všechno nechápal. Jakubovi se zdálo, že do Jurijova obdivného výrazu se mísí i výraz bolesti. Proč bolest? přemítal. Co už zas chudáka Jurije trápí? Možná musí myslit na to, že jsem byl kdysi v jeho lágru zavřený jako válečný zajatec. Je to dobrý chlapík, tenhle Jurij. I tenhle Nikita je dobrý chlapík. Řekl, že se chce sejít s papežem Janem XXIII., aby probrali všechny problémy světa. Jan je Nikitovi podobný jako dvojče. Oba pocházejí z lidu. Oba jsou mazaní. Oba určitě nejsou zlí. Protože se oba často a rádi smějí. Oba jsou tlustí. A tlouštíci nejsou nikdy tak nebezpeční jako ti hubení, vyzáblí. Mám dojem, že Jan je papež, který za něco stojí. Kdyby se ti dva chlapíci dali dohromady – tak bychom si na tomto světě snad mohli všichni oddechnout. Kdo ví? Mohlo by se stát, že Jan vstoupí do komunistické strany a Nikita se dá pokřtít na katolíka, a oba pochopí, že všichni musíme žít a vyjít spolu v »jednom jediném světě«, a třeba dostanou nějaký dobrý nápad a všem nám bude pomoženo… Do té doby ovšem, meditoval Jakub dál, si musíme pomoct sami…

Tak se propadal do snění.

Nikita řečnil ještě deset minut. Během těchto deseti minut si v jistých intervalech všichni přítomní vzájemně tleskali. Podlaha vibrovala, na tak vysoké obrátky pracoval závod. Potom soudruh předseda rady ministrů slavného Sovětského svazu sestoupil z tribuny, šel podél řady hlavních inženýrů a připichoval nádherné řády na mužské hrudi dmoucí se pýchou. I Jurij jeden dostal. Po každém řádu samozřejmě následovalo obvyklé líbání.

Tak je to správné, říkal si Jakub. Kamaráde, kolik jsem už já viděl udělování řádů! Velkomožní páni tohoto světa, pospěšte si s rozdělováním svých řádů. Lidi se tak rychle kazí…

Konečně stál Nikita před Jakubem, pohnutě mu děkoval a mocně mu třásl rukou. Tlumočník překládal zdvořilosti tam a zpět.

Nikita přišpendlil obrovský řád někde v Jakubově krajině jaterní. Mírně při tom klel, protože to šlo ztuha. Jde to ztuha; myslel si Jakub, protpže Nikita musí propíchnout smlouvu s rumunskou vládou ve věci výstavby továrny na plasty, smlouvaje v pravé náprsní kapse, taky jsem si ji, trouba, mohl strčit do druhé kapsy, fakt!

»Dovolíte, pane ministerský předsedo…« Jakub odklonil baculatou ruku s řádem od rumunské smlouvy. »Vidíte, takhle to jde!« Zazubil se na Chruščova. Ten mu oklikou přes tlumočníka sdělil: »Vážený pane Formanne! Jménem Sovětského svazu vám tímto propůjčuji za vaše vynikající zásluhy Velkou hvězdu za přátelství mezi národy první třídy ve zlatě!«

Pak Jakub poděkoval. Pak ho Chruščov políbil na obě tváře. Pak Jakub políbil Chruščova na obě tváře. A samozřejmě zase všichni tleskali. Tlustý Nikita vysoko vzpažil obě ruce a zvolal: »Na třídní boj, holoubci moji, teď máme jiné prostředky, vidíte, a v tom ohleduje už naše vítězství jisté! Rozvineme naše hospodářství, dosáhneme vyšší produkce na hlavu, a tak přijde brzy doba, inu, že se pak docela snadno popasujeme s Američany – díky, inu, díky takovým lidem jako gospodin Formann!«

Svatá pravda, myslel si dotyčný. Vždycky hezky podle staré zahradnické zásady. Teď jsem pořádně zalil Sovětům, zítra zaliju Američanům. Díky tomu – dělám, co můžu – mi nezbují přespříliš ani Východ, ani Západ… nu což.

5/

»Vidíš,« vzlykala BAMBI, lehce šišlajíc, toho večera v obývacím pokoji domu Jurije Blaženka, sklíčená sama nad sebou, »pro každou z nás přijde jednou den, že se podívá do zrcadla a řekne si: Podívej, už nejseš žádná kráska!« Oznamovala to dvěma pánům, kteří seděli před ní – Jakubovi a příteli Jurijovi.

»Chápu,« řekl Jakub.

»Co chápeš, Jakube, příteli můj?« zeptal se Jurij.

»No to, s čím jste se mi v poslední půlhodině svěřili,« řekl Jakub, nevěda, jestli má být dotčený, nebo má cítit ulehčení, nebo obojí, anebo vůbec nic. V poslední půlhodině se mu totiž BAMBI a Jurij svěřili, že se milují a že BAMBI se už nevrátí zpátky na Západ, ale zůstane u Jurije, vdá se za něj a dá mu mnoho dětí. Aha, pomyslel si Jakub na začátku tohoto zajíkavého a šišlavého doznání, proto se na mě v továrně Jurij díval s takovou směsí obdivu a bolesti v očích. Špatné svědomí! Na druhé straně, pravda, jsem mu před mnoha lety přebral jeho Jelenu. Zdá se, že koloběh neexistuje jenom v přírodě.

»A… ty na mě nezanevřeš do smrti?« ujišťovala se BAMBI.

»K čemu by to bylo, kdybych na tebe do smrti zanevřel?« opáčil Jakub.

»Jakube,« řekla BAMBI roztřeseně, tváří v tvář svému osudu, »neměl jsi mě sem vůbec vozit. To byla tvoje nejhorší chyba. Uvědomuješ si to?«

»Uvědomuju,« řekl Jakub a pomyslel si: Takže ji mám z krku. Doufejme, že to s tou druhou půjde taky tak hladce. Trochu to sice bolí, ztratit takovou milou holku. To je samozřejmě moje ješitnost. Jurij je opravdu prima chlap – ale dát mu přednost přede mnou? No to tedy!

»A potom jsi mě tady v Rostově nechal tak dlouho samotnou s Jurijem! To byla tvoje druhá největší chyba! Uvědomuješ si i tohle?«

»Všecko si uvědomuju,« přiznával Jakub.

»Tys pořád dělal dějiny, a já tu byla s Jurijem! A on se tak o mě staral, den co den…«

»… a noc co noc,« dodal Jakub zamyšleně a hned sebou trhl. »Pardon, to bylo ode mne beztaktní!«

»Ale vůbec ne,« zamumlal Jurij.

»Ale ano!« vykřikla BAMBI energicky. »Tý jsi měl vždycky ještě nějakou jinou – nic mi neříkej, třeba například Claudii, nebo ne? No prosím! A když jsi mě někdy políbil, musela jsem se vždycky dohadovat, na co právě myslíš. Na ty tvoje paneláky, nebo na časopisy, na akcie nebo na ten plastovej Šmejd. Tohle žádná ženská nevydrží věčně, Jakube!«

»Hm,« zahučel rozpačitě. A teď ještě svaluje vinu na mne! Ale pravdu má. Dvě ženské nejmíň jsem měl vždycky, a pane bože, na jaké kšefty jsem myslel, když jsem BAMBI… líbal. Přirozeně ne pořád. Někdy jsem byl fakticky soustředěný na věc samu. Zato Jurij, ten zřejmě byl soustředěný na věc samu pořád.

»A vůbec Západ,« řekla BAMBI. »Poznala jsem ho a leze mi už krkem. Tady určitě není všecko samej med, ale když tady muž ženu miluje, tak pro něj existuje jenom ona. Ty, ty ses ohlížel za každým pěkným zadkem, to nepopřeš!« A krásná BAMBI pokračovala neúprosně: »Nejmladší už taky nejseš… podívej se jenom na svý vlasy, jak ti řidnou a šediví…!«

Jakub si mechanicky sáhl na vlasy. Skutečně – řídnou.

Řídnou!

Ale, myslel si Jakub, vždyť se pořád ještě cítím na stopadesát procent! Jsem v nejlepších letech! Ne ne, v tom to není. BAMBI má jistě pravdu: Moje obchody… a takovou širokou ruskou duši jako Jurij taky nemám. Ženské holt letí na duši.

Jakuba zamrazilo. Projela jím ošklivá vzpomínka na ošklivý rozhovor s ma– jorkou Rudé armády Jelenou Vanderovovou. Tenkrát, když Jelena ještě nebyla majorka, tenkrát v lágru… v tom měkkém dolíku… právě to dokončili, když Jelena, slastně se protahujíc, řekla:. »Jen co je pravda, Jakube, ty se klidně vyrovnáš Jurijovi! A to je kompliment jako hrom, abys věděl.«

»Proč kompliment jako hrom?«

»To ty samozřejmě nemůžeš vědět, ale my vojáci to víme. To bylo ještě pár‘ let před válkou, když Jurije na nějakou dobu zavřeli…«

»Zavřeli? Za co?«

»Protože v Novosibirsku – tam byl v přípravce, víš – znásilnil sedmdesátiletou babku…«

»No jo…«

»Počkej! V noci! Na veřejné ulici! A při čtyřiceti stupních pod nulou! Vsadím se, že ty bys to dokázal taky!« řekla Jelena a Jakub byl tenkrát tou poklonou nadšen. Dnes, ve vzpomínce a o mnoho let později, už nebyl nadšen ani trochu. Nýbrž takříkajíc naopak.

Při čtyřiceti pod nulou? Na to se dá říct jenom: Laik žasne, odborník se diví! Hleďme, hleďme, co voják dokáže! (Vojáci – štramáci!) A já už mám první šedivé vlasy. A nechal jsem tu BAMBI celou dobu s Jurijem. Ženy letí na širokou ruskou duši? Já idiot! Už vím, na co ženy letí! Zatraceně, ale vždyť nejsem vůbec tak starý. Ovšem při mém stresu. A při čtyřiceti pod nulou… ne, nejsme prostě zle degenerovaní, my Západáci. A k tomu to zdravé klima tady na Donu. To udržuje muže věčně mladého, ach jo, zatraceně!

»A mám už dost těch věčných večírků na Západě, a muset být pořád pěkná, víš, Jakube,« pokračovala BAMBI nestydatě dál. Jak lže, říkal si Jakub pobouřeně. »Tady budu ještě za dvacet let nejhezčí, a můj Jurij se nikdy ani nepodívá na jinou ženskou, protože mě ze srdce miluje.« (No tedy, ten jí to ale musel udělat!) »Já mu budu dobrou ženou a on mi bude dobrým mužem.« (Malá pleš– ka už tu je – kdy z ní bude velká?) »A nechci se už dál takhle protloukat jako na Západě. Chci mít konečně muže, který patří jenom mně.« (Ano, při čtyřiceti pod nulou!) »Nechci si pořád nalepovat řasy a tahat s sebou paruky a všechny ty krámy a dělat ti jenom vývěsní štít.« (Takové sprosťáctví, a moje čínské sáňky nebyly nic, co?) »Přeji ti samozřejmě všecko štěstí světa, Jakoubku, za všechno, cos pro mě udělal…«

Tak tohle nevydržím! pomyslel si Jakub. Radši jim oběma hned požehnám, než úplně ztratím sebedůvěru. »Okay, okay, BAMBI, to je v pořádku. Chápu tě. Přeju vám oběma přirozeně tolik štěstí, kolik ho jenom je, a abyste měli hromadu dětí a abyste…«

Někdo zaklepal. Hned nato vešla Jurijova hospodyně.

»Co se děje, Jekatěrino?« zeptal se Jurij.

»Promiňte, že ruším, ale volali právě z kulturního domu a říkali, že mám vyřídit panu Formannovi od pana Arnusche, že ten prezident z Afriky je už v Bonnu a jestli na to nezapomněl…«

»Kristepane!« vyskočil Jakub. »Ten mouřenín! Fakt jsem zapomněl! Máš úplně pravdu, BAMBI, tohle štvaní nevydrží žádná ženská na světě. Ten mouřenín! Musím okamžitě do Bonnu!«

BAMBI slavnostně povstala, políbila Jakuba na obě tváře (jestli tohle líbání brzy neskončí, vyletím z kůže! pomyslel si), udělala mu křížek (skutečně křížek, BAMBI!) na čelo a pronesla vážně a slavnostně: »S bogom.«

Tohle ale Jakuba opravdu málem porazilo.

BAMBI už takhle umí rusky? Nu, pak je to asi opravdu láska jako hrom, pomyslel si náš přítel. Věděl, co to znamená »S bogom«. Znamená to »Jdi s bohem!«

Jakub zalapal po dechu. Pak ze sebe vyrazil to jediné, co ho ještě napadlo: »Servus!«

6/

»Vláda by mi byla okamžitě dala potřebné peníze, pane Formanne,« řekl ministerský předseda středoafrické republiky Karania Jakubovi. Mluvil výbornou angličtinou. »Ale pan Arnusch mi učinil návrh, který se mi zdá výhodnější.«

Obtloustlý Franzl Arnusch, který s Jakubem a ministerským předsedou republiky Karania seděl 10. května v nákladně, ne-li přímo luxusně zařízeném pokoji svého bonnského sídla, přikývl a vyndal havanský doutník z úst. »Daleko výhodnější, Excelence, to mi opravdu můžete věřit! Vcítil jsem se do vaší situace. To dělám vždycky. Člověk musí jednat, jako by byl tím druhým, se všemi jeho starostmi a těžkostmi. Vy jste právě získali nezávislost. Chybí vám prakticky všechno. My Němci se do takové situace můžeme dobře vcítit, vzhledem k naší strastiplné zkušenosti. Nám pomohli jiní. Je to naše křesťanská povinnost, když teď pomáháme dalším – například vám! Kde jsou silní, tam stojím vždycky na straně slabých.«

»Pane Formanne, gratuluji vám k takovému spolupracovníkovi,« řekla Jeho Excelence Ora N’Bomba.

»Děkuji, Excelence,« odvětil Jakub způsobně. »Vskutku, pan Arnusch je skvělý člověk.« Usmál se na Franzla. Franzl jeho úsměv opětoval. Již rok řídil finanční správu všech Jakubových podniků z Bonnu, kde mu Jakub koupil a zařídil tento dům. Dům stál v těsné blízkosti diplomatické čtvrti. Bez Franzla Ar– nusche bych byl ztracen, pomyslel si Jakub, stále ještě trochu otřesený z rozloučení s BAMBI v Rostovu na Donu. Od toho rozhovoru si každou chvíli prohrábnul rukou vlasy. S ulehčením zjišťoval, že jen zřídka nějaké vypadly a ještě řidčeji šedivé.

Jsem přece jenom stále ještě ve formě, pomyslel si, teprve teď se to doopravdy rozjelo! Samozřejmě, čtyřicet pod nulou – to jsou prostě lidi z jiného těsta. Tady excelence by taky nemohl při čtyřiceti pod nulou. Ale možná při čtyřiceti nad nulou? Tyhle nezkažené, neopotřebované přírodní národy jako Afričani nebo Rusové to mají prostě snazší.

Jakub se násilím soustředil, sáhl si na zaječí packu v kapse kalhot a pokračoval: »Hned, jak se proslechlo, že přijedete do Bonnu, Excelence, si můj generální zplnomocněnec o tom se mnou promluvil. Jestli my oba něco nenávidíme, pak je to nespravedlnost!«

»Přesně tak my. Mluvíte mi z duše, pane Formanne,« pravila Jeho Excelence Ora N’Bomba. »Jak jsme trpěli nespravedlností, dokud naše země byla kolonií! Školy nebyly, nikdo nás neučil číst a psát! Měli jsme být udržováni v závislosti a bezmoci, aby bylo snadnější nás utlačovat. A naše nerostné bohatství, kvalitní měď nám bílí jednoduše sebrali!«

»Jak hanebné!« zvolal Jakub pobouřeně.

»Hanebné, ano!« přitakal N’Bomba. »Za vlády bělochů byly sociální rozdíly proti socialismu! Nyní, když jsme svobodní, je socialismus proti sociálním rozdílům!«

»Tady to vidíte.« Jakub pokýval hlavou. »To je přesně to, co mám na mysli! Kdybyste byli přijali ty rozvojové milióny na prefabrikované domy od německé vlády, byli byste zase nuceni zadat stavbu domů nějaké německé firmě, která soupeří v této oblasti s jinými firmami a udělala by nejlevnější nabídku. Jaké by byly důsledky? Sociální nespravedlnost ve Spolkové republice! My, to jest můj generální pověřenec a já, jsme si hned řekli: Ne, Excelence musí ty milióny dostat od nás! Poskytneme Excelenci experta a kvalifikované dělníky, kteří v Ka– ranii postaví továrny na montované domy. Náklady na výstavbu těchto továren budeme financovat půjčkou, kterou nám pak budete splácet. Je to docela jednoduché. Až budou továrny hotové, mohou je převzít vaši lidé a vyrábět v nich sami! My si vyhrazujeme pouhých čtyřicet procent tovární kapacity. A montované domy, které dělám já, se všeobecně uznávají jako nejlepší! Bůh ví, jaký neřád byste jinak dostali!«

»Pánové, máte zajištěnu vděčnost mého lidu na věčné časy,« prohlásil premiér dojatě.

»Peníze vám tedy dáme my, ne vláda! Kolik potřebujete? Neomezujte se! Osmdesát miliónů? Sto?«

Dohodli se na devadesáti miliónech.

»Mluvíte fantastickou angličtinou, Excelence,« zalichotil Jakub, když byly smlouvy podepsány.

»Studoval jsem v Oxfordu, pane Formanne,« prozradil premiér.

»Můj otec byl obchodníkem se slonovinou. Tedy se sloními kly, jak víte…« Jakub a Franzl přikývli. »Mimochodem: vaši specialisté mohou přiletět do mé vlasti letadlem Karanian Airlines!«

»Vy už máte vlastní leteckou společnost, Excelence? Hrome!« žasl Jakub. »Kolik letadel máte v provozu?«

i »Jedno,« odpověděl premiér vlídně. »Moje. Koipil jsem je hned, jak jsem dos/al od vaší vlády první milióny na rozvoj.«

»Velmi moudré a jasnozřivé, Excelence. Samozřejmě, že postupně přijdou další letadla!«

»Samozřejmě, pane Formanne. Jakmile bude splatný další miliónový příspěvek spolkové vlády. A hlavně potom, až se stanu císařem Karanie!«

Na to mohli pánové Formann a Arnusch jen mlíky polknout.

Konečně oba vyprovodili s hlubokými úklonarii a vroucími stisky rukou černého aspiranta na císařský trůn v Karanii. Vyšli s lim až ven na ulici. Novotou svítící velký mercedes tam stál za bentleyem Frmzla Arnusche. Bílý šofér v livreji otevřel černochovi dveře vozu s hlubokou poklonou a s čepicí v ruce.

»Elegantní vůz,« podotkl Jakub.

»Viďte! Ten jsem koupil z úplně první splátky rczvojového příspěvku Spolkové republiky. Chci tím říci: Jako hlava státu…«

»… musíte mít takový vůz, to se rozumí samo sebou,« spěšně doplnil Jakub. Pak přišel ke slovu Franzl Arnusch: »A německý šofér je taky nezbytný. Dobrý den, milý pane…«

»Stosslgasser,« řekl obrovitý šofér s drsnými pazvuky. Oba, Jakub i Franzl, mu potřásli rukou. Koneckonců byli.sociální socialisté, a všichni lidé si jsou rovni, i když někteří jsou si rovnější než druzí.

»Podnikl jsem cestu krásnou bavorskou zemí« prohlásil premiér. »Ludvík II.! Hohenschwanstein! Všechny ty nádherné zř.mky! Ta kultivovanost! To všechno budeme mít velmi brzy i v Karanii! Císařské zámky…« Excelence se zadívala snivě do dálky. »V Ruhpoldingu – pohádkové místo, ach ano – jsem našel pana Stosslgassera. Už jsme se stali velmi dobrými přáteli!« Premiér plácl Bavoráka po rameni. »Pan Stosslgasser samozřejmě odjede se mnou do Karanie.«

»Samozřejmě,« přizvukovali Jakub a Franzl jako ozvěna.

»Stejně jako mercedes! Ten pojede lodí. Pan Stosslgasser poletí se mnou. Jako premiér přece musím mít bílého šoféra, ne?… Bílého šoféra…«

Pánové Formann a Arnusch bez váhání ujistili premiéra, že to je dokonce nezbytné – jako atribut nejvyšší důstojnosti a současně známem absolutní svobody a nezávislosti na cizích zemích (zvlášť na zemích s bílým obyvatelstvem).

Dlouho mávali za odjíždějícím vozem, pak se vrátili do vily.

»Zaplať pánbůh,« řekl Jakub.

»Zaplať pánbůh za co?«

»Zaplať pánbůh, že nám pánbůh dovolil pomoct tomuto chudému člověku. Byl jsem už na pokraji neurózy… Bída v osvobozujících se a nezávislost získávajících státech třetího světa už mi nedala spát a brzy by mě dohnala k šílenství.«

»Nebohý hochu,« řekl Franzl Arnusch. »Teď je ale všechno zase v pořádku, vid?«

»Ano, Franzle,« řekl Jakub. »Díky tobě! Nevíš, co pro mě znamená ta transakce, kterou jsi dal dohromady!«

»Ale ano, vím.« Franzl Arnusch spokojeně zachrochtal. »To bude největší kšeft mého života!«

»Absolutně největší! To byl od tebe geniální nápad, s těini africkými továrnami na naše montované domy. Teď hned zavoláš Jaschkemu a řekneš mu, že poletí dolů do Karanie, okamžitě, se svými nejlepšími lidmi.«

»Samozřejmě,« řekl Franzl. »A tím zahajujeme náš supervýnosný kšeft!«

»Díky tvé genialitě, Franzle! Protože, jak jsi hned na začátku řekl: Když ten černoch vezme peníze z Bonnu, tak může kupovat montované domy taky od Jäge– ra a Hampla, od těch mizerů.« Jäger a Hampl byla firma, která rovněž vyráběla montované domy, a tak se stala pro Jakuba přirozeným (a dost nebezpečným) konkurentem. »Ale v továrnách, které tam Jaschke postaví tomu mouřenínskému císaři, se budou vyrábět jen naše domy! A čtyřicet procent kapacity nám zůstane! S tím můžeme zásobit montovanými domy celou Afriku! Člověče, Franzle, z toho vyrubáme prachů, ajajaj!«

»Jäger a Hampl budou pochopitelně říkat, že jsme udělali pěkný podraz. Ale pro to se nebudeme rmoutit,« řekl Franzl svatouškovsky. »Můžeme to s klidem přeslechnout a pohrdat těmi sviněmi, protože víme, že prokazujeme dobro chudým lidem.«

»Franzle, ty jsi opravdu můj nejlepší kamarád!« zvolal Jakub pohnutě. »Musím ti konečně dokázat, jak jsem ti vděčný za všecko, co pro mě děláš!«

»Ale přestaň…« řekl tlustý Franzl Arnusch upejpavě. »To je přece samozřejmost, kamaráde!«

»Žádná samozřejmost! Chci ti taky udělat radost. Máš nějaké přání? Tak řekni! Žádné cavyky! Splním je, ať si budeš přát cokoli!«

»Víš, já bych rád… Ne, to nejde…« Franzl dělal stydlivku.

»U Jakuba Formanna jde všechno! Tak co bys rád? Ven s tím!«

»Když mě nutíš, abych to řekl…«

»Jasně, nutím tě, hochu! Tak co bys rád?«

»Malou banku,« řekl Franzl Arnusch.

»Malou co?«

»Víš přece, že jsem se celý život zajímal o peníze. Jenom takovou malou bančičku. Ne tady v Německu. Pro moje obchody. Nejradši ve Vídni.«

»A to mi, ty osle, říkáš teprve teď?« rozčílil se Jakub.

»Inu, milý brachu, víš, že k otevření takové banky, i docela mrňavé, potře– buju přirozeně peníze. A já jsem nechtěl tebe, svého nejlepšího kamaráda, prosit o…«

»Drž klapačku! Kolik na tu malou banku ve Vídni potřebuješ?« Jakub byl hluboce dojat takovou skromností svého velkého učitele.

»Inu, hm, takových…«

»Jestli to neřekneš, dám ti padáka!«

»Proboha, to je přece vydírání! Tak dobrá, donutils mě k tomu: Kdybych měl takových padesát miliónů šilinků, mohl bych si tu svoji malou banku ve Vídni otevřít.«

»Padesát miliónů šilinků?« vydechl Jakub.

»Tady to máme! Já to věděl, že o tom nemám mluvit. Teď ses vyděsil, vid?«

»Ano.«

»Vidíš!«

»Ale jenom z té sumy, Franzle! Co můžeš začít s padesáti milióny šilinků. Pětasedmdesát je minimum! Drž klapačku! Ani slovo! Jsi můj nejlepší kamarád, nebo nejsi?« Jakub už držel v ruce sluchátko, aby zavolal jednu ze svých bank a uvedl celou věc do chodu. Buclatý Franzl Arnusch stál úplně tiše, ručky složené na mohutném břichu, a díval se na Jakuba vážným pohledem.

7/

»Je mi milou povinností a ctí, vážený pane Formanne, že vám mohu jménem a z pověření pana spolkového prezidenta, který, jak víte, tak nemůže pro neodkladné jiné povinnosti učinit sám, propůjčit za vaše zásluhy o Spolkovou republiku Německo Velký spolkový kříž pour le mérite s hvězdou a šerpou,« řekl spolkový ministr vnitra u příležitosti slavnostního aktu odpoledne 21. června 1961.

Poprvé v životě si musel Jakub navléct frak, a náš milý čtenář nyní zná i okamžik, ve kterém náš přítel začal tuto část oděvu (přežitek – ba víc: fosilii z dob pozdně feudálních a raně buržoazních) nenávidět.

V slavnostním sále spolkového ministerstva vnitra se při této příležitosti sešla vybraná společnost, aby se stala svědkem toho, jak Jakub přijímá řád a diplom. Komorní orchestr hrál Vivaldiho. Jakub Formann ze sebe vymáčkl deset slov díků za vysoké vyznamenání a měl přitom zdrženlivě namíchnutý výraz, což nikoho z přítomných nepřekvapilo, protože všichni znali důvod jeho špatné nálady. Asi měsíc předtím došlo totiž k malému skandálu, či spíš ke skandálu ne tak úplně malému.

Známý zpravodajský magazín Spolkové republiky vyšel asi před měsícem se senzačním titulním článkem. Na titulním listu byla fotografie pana von Her– resheim. Pod ní stálo: JAK DLOUHO JEŠTĚ?

Titulní článek se zabýval skutečností, že na významných místech Spolkové republiky sedí staří nacisté, a zvlášť zevrubně tam byl propírán pan von Herres– heim.

Před čtyřmi a půl rokem dal Jurij Blaženko na Jakubovu žádost poslat spolkové vládě doličný materiál o bývalém řídícím funkcionáři válečné ekonomiky, který byl nyní osobním referentem státního sekretáře v detašovaném oddělení pro mořeplavbu spolkového ministerstva dopravy a způsobil už Jakubovi hodně nepříjemností. Materiál šťastně dorazil a zůstal neméně šťastně ležet čtyři a půl roku v německé spolkové vládě, aniž se cokoli událo. Čtyři a půl roku jsou dlouhá doba, pomyslel si Jakub po svém návratu z RostoVa (a po ztrátě BAMBI), a lze mu dát jen za pravdu.

V důsledku toho Jakub upozornil redaktory zmíněného zpravodajského magazínu na materiály proti Herresheimovi, spící spánkem spravedlivých v kancelářích spolkové vlády, a vybavil je, pokud to bylo nutné, fotokopiemi, které mu z hlubokého přátelství poslal přítel Jurij. Současně byly IZVĚSTIJ A a PRAVDA tak laskavé, že ve dvou velkých článcích oznámily, jak dlouho odpočívá v pokoji u spolkové vlády materiál proti bývalým nacistickým veličinám.

To vše dalo poslanci Německého spolkového sněmu Karlu Honingovi (SPD) popud k velké interpelaci spolkové vlády v dotyčné věci.

Dotyčná věc členy Německého spolkového sněmu mimořádně rozčílila, takže dvoutřetinovou většinou (aspoň tak!) odhlasovali, že případ osobního referenta státního sekretáře hamburské pobočky pro mořeplavbu spolkového ministerstva dopravy pana von Herresheim musí být neprodleně vyřízen příslušným ministrem.

Přibližně v téže době dostal Jakub příležitost, aby jednomu parlamentnímu výboru vysvětlil svůj dávný vytoužený záměr. Šlo o stavbu velké luxusní osobní lodi! Byl vlídně vyzván, aby objasnil, jak si tu záležitost představuje.

Jakub neméně vlídně odpověděl, že už před lety objasnil, jak si to představuje, byl však i se svou představou odmítnut, a to panem von Herresheim. Je však ochoten, pokračoval, váženým členům výboru (Teď se ti dostanu na kobylku, Her– resschweine!) celou věc objasnit ještě jednou. Zvlášť vlídně pak pravil: »Jsem ochoten převzít v celém rozsahu hospodářské riziko za provoz lodi. Stavba bude stát asi sto padesát miliónů. Doufám, že z veřejných prostředků obdržím čtyřicet procent jako půjčku a čtyřicet procent jako příspěvek na rozvoj. Dvaceti procenty přispěji na stavbu sám.«

To byla ovšem čirá kohlhaasovská akce (třebaže Jakub samozřejmě neměl tušení, kdo byl Michael Kohlhaas, zvěčnělý Heinrichem Kleistern blahé paměti). V roce 1957 neměl ještě dost peněz, aby osobní loď financoval sám. V roce 1961 už je měl – a nejen na takový podnik! Ale Jakubovi tu nešlo o to, že v roce 1961 přispění spolkové vlády vlastně vůbec nemá zapotřebí, šlo mu o to, že v roce 1957 přispění potřeboval – a nedostal! Nešlo mu (stejně jako Kohlhaasovi) o peníze, ale o spravedlnost!

Po půlhodinové poradě vyslovil výbor s Jakubovými představami souhlas. (Tak, Herresschweine!)

Pán z Herresheimu tou dobou už nepobýval v Hamburku. Jakub se poté, co distal souhlas ke stavbě luxusní osobní lodi a předtím, než dostal Velký spolkový kříž za zásluhy, vydal dne 21. června 1961 do obrovské budovy Svazu německých podnikatelů a v ní do oddělení VI, aby si tam obstaral různé důležité papíry k projektu rozvojové pomoci, který předtím dojednal s ministerským předsedou africké republiky Karanie Orou N’Bombou. Nazrzlá kráska střední jakostní třídy jej v místnosti přednosty VI. oddělení SNP vyzvala, aby se na okamžik posadil. Ten okamžik trval hodinu.

Jakub mezitím přečetl celé noviny. Měl dokonce dost času studovat programy kin a divadel, nekrology a anonce.

V rubrice anoncí našel toto:

VEŘEJNÉ PODĚKOVÁNÍ

Konečně, přesně po 13 letech psychické a materiální nouze a profesionálního znevýhodnění, se »vděk vlasti« stal skutečností! Po více než tříletém ruském válečném zajetí jsem dnes obdržel DM 540,– tzv. odškodnění navrátilcům. To odpovídá odškodnění ve výši

48 feniků za den.

Proto vyslovuji dík své vlasti a Úřadu pro odškodňování za nebyrokratické projednávání mé záležitosti. Dnešním vojákům doporučuji uzavřít včas pojištění pro válečné zajatce – pro případ, že by se »dík vlasti« ještě zmenšil, nebo by se vůbec nekonal.

Nass, okresní polesný, Fürstenau

Právě když to Jakub dočetl, otevřely se dveře a do předpokoje vstoupil nějaký kolohnát, ale elegantní, světlovlasý a modrooký. Dobře živený, zdravý a silný. V ruce držel jakousi složku.

»Zdravím vás, milý pane Formanne,« zahalasil hromotluk a plácl Jakuba po rameni, až to zapraštělo.

Náš přítel žuchl do křesla. Cítil se blízek mdlobám, zatmělo se mu před očima, pak se vzmužil a zvolal: »Herreschwei…, chci říct: Herresheime, vy svině, co tady děláte?«

»Ale pane Formanne, jak to, proboha, mluvíte?« rozhořčila se nazrzlá plavovláska (střední jakostní třídy).

»To nic, Jutto,« řekl Herresheim s měkkým úsměvem. »To je z radosti nad shledáním. Jsme staří známí. Tady vám, milý příteli, nesu všechny papíry, které potřebujete pro svůj projekt rozvojové pomoci.« Vtiskl Jakubovi složku do levé ruky a rázně potřásl pravicí už beztak otřesenému muži, jenž tu seděl s výrazem totální slabomyslnosti ve tváři.

»Kde jste se tu vzal?« vymáčkl ze sebe konečně Jakub.

Pán z Herresheimu se otcovky pousmál a mlčky pohlédl na nazrzlou plavovlásku (střední jakostní třídy) jménem Jutta.

»Pan von Herresheim je osobním referentem pana přednosty oddělení římská šest,« řekla Jutta.

»Takže to bychom měli: Zlomte vaz,« řekl pan z Herresheimů srdečně.

Jakub vstal s pevným úmyslem tomu chlapovi vrazit do té jeho mazlavě se usmívající držky. Ale uklouzl a byl by upadl, kdyby ho byl von Herresheim pohotově a šetrně nezachytil do svých silných paží.

»Hopla,« řekl pán z Herresheimů. »Ten koberec pořád klouže, já vím. Takže na shledanou, milý příteli.«

Jakub se sbíral k novému útoku, když jakoby náhodou vstoupili do přijímacího pokoje dva velmi širokoplecí pánové a zamyšleně se na něj zadívali.

»Servus!« řekl Jakub Formann a hleděl, aby už byl pryč.

Odpoledne téhož dne se na ministerstvu vnitra hrál Vivaldi a Jakub držel Velký spolkový kříž pour le mérite s hvězdou a šerpou »za mimořádné zásluhy o obnovu Spolkové republiky Německo«. Řád se měl nosit, jak už napovídá jeho jméno, na velké šerpě, zlatá hvězda na prsou vlevo.

Zatímco se komorní orchestr propracovával Vivaldiho koncertem pro violu ďamore, violoncello, flétnu, hoboj a fagot, Jakub zaujal místo vedle vzácných pánů z ministerstva a ministr vnitra Spolkové republiky Německo mu řekl: »Ten Vivaldi je kouzelný, viďte?«

Jakub jen přikývl. Vzteky nebyl mocen slova.

»Jeden z velkých muzikantů své doby,« pokračoval ministr. »Johann Sebastian Bach některá jeho díla upravil a byl jím trvale ovlivněn. Tento koncert jsme vybrali speciálně pro vás, milý pane Formanne…«

8/

Takže toho pacholka Herresheima vykopli o patro výš, běželo Jakubovi hlavou. Tri dni mu neběželo hlavou nic jiného, potom se ve svém nezměrném hněvu obrátil na známý německý zpravodajský magazín. Od tohoto okamžiku, krásná čtenářko a duchaplný čtenáři, začíná být situace kritická, neboť redaktor, který byl zpravodajským magazínem pověřen, aby na ministerstvu vnitra získal příslušné informace, je mrtev. Podle nepotvrzených – a zdůrazňujeme: nepotvrzených T zdrojů měl jeden úředník ministerstva říci zesnulému redaktorovi prostoduše: »Já vůbec nevím, co pan Formann chce. Víc než Velký spolkový řád za zásluhy dostat nemůže. Je pan von Herresheim ještě osobní referent v úřadě pro mořeplavbu? Není! Je ve Svazu německých podnikatelů, ale prosím vás! Pan spolkový prezident má taky osobního referenta, pana doktora Globkeho, nu, toho s těmi norimberskými zákony, že, a co řekl pan spolkový prezident: „Bez toho člověka se neobejdu!“ Prosím, a tak pan doktor Globke zůstal. S tím se musí pan Formann smířit, že se u nás ve Spolkové republice bez některých lidí prostě neobejdeme. Když se mu to nelíbí, může odejít na Východ, k těm Sovětům! A vůbec, on je Rakušák, ne?«

9/

»Máš telefon,« řekl Franzi Arnusch Jakubovi večer téhož dne, kdy Jakub dostal Velký spolkový kříž za zásluhy. Když byl Jakub v Bonnu, bydlel vždy u svého přítele. Oba seděli v okázalé hale a dívali se na televizi – na zábavný pořad, nazvaný »Hotel Victoria«, se zpívajícím, šarmantním, švýcarskou němčinou mluvícím Vicem Torrianim.

»Kdo to je?«

»Düsseldorf. Nějaké květinářství. Co já vím.« Franzi se odvalil. Jakub převzal sluchátko a řekl své jméno.

»Promiňte, pane Formanne, že vyrušujeme tak pozdě, ale doteď jsme pátrali a myslíme si, že vám musíme ihned podat zprávu.«

»Co se děje?« zeptal se Jakub; Franzi byl mezitím tak laskav a ztlumil zvuk televizoru.

»Dopoledne jste volal a objednal tři tucty růží Sonja pro paní Julii Marten– sovou, bytem Düsseldorf, ulice hraběte Adolfa 312.«

»Ano, a oč jde?«

»Je nám líto, pane Formanne, ale žádná paní Martensová tam nebydlí.«

Jakubova jizva na spánku zacukala.

»Nesmysl! Vždyť jsem ji tam sám navštívil!«

»Kdy?«

»Před…« Jemine, to je trapné. Bože, to je ode mne sprosťárna vůči tomu hodnému zajíčkovi! »… předdvanácti lety.«

»Ano, tehdy tam možná bydlila, ale teď…«

»Co říká domovník?«

»Neví o ničem.«

»Jak to, že neví o ničem?«

»Protože je nový. Ten, který tam bydlel před ním, zemřel. V domě se vůbec hodně změnilo. Je nám skutečně líto, pane Formanne, ale nemohli jsme květiny doručit.«

»A co telefonní seznam! Ten snad taky zemřel?« rozčiloval se Jakub.

»Paní Martensová není ani v novém telefonním seznamu, pane Formanne!«

»Máte ho po ruce?«

»Ano.«

»Podívejte se prosím pod MODELY JULIA…«

»Moment prosím, pane Formanne.«

»Počkám,« řekl Jakub, silně znepokojen.

»Zajíček zmizel?« vyptával se Franzl Arnusch před televizorem. Vico Tor– riani a mnoho hezkých dívek právě na obrazovce předváděli velkolepé finále.

»Ano,« odvětil Jakub nervózně. »Chci říci ne… Vlastně ano, samozřejmě… je…«

»… v hotelu VICTORIA!« zahulákal Tomani spolu s dívčím sborem. Franzl Arnusch zase pustil zvuk naplno.

»Zbláznil ses?« Jakub leknutím skutečně nadskočil do výšky.

»Promiň… Když já mám Torrianiho tak rád, a vidíš, už to skončilo, umíš člověku zkazit radost!« Tlouštík vztekle vypnul televizi.

»Já? Jakto já? Copak můžu za to, že vprostřed zazvoní telefon… Ano? Ano, milá slečno? Máte MODELY JULIA?… Že MODELY JULIA nemáte?… MODELY JULIA taky nejsou v telefonním seznamu? Ale to je… ale to nemůže… tak tam budu muset zajet sám a podívat se. Růže prozatím nechte u sebe… Ne, nebojte se, zaplatím je v každém případě! A srdečný dík, slečno…«

Jakub praštil sluchátkem do vidlice, zadíval se upřeně na televizor a řekl: »Musím okamžitě do Diisseldorfu!« Přitom si už oblékal sako a obouval boty, které si kvůli pohodlí u televize sundal, a vyrazil’ke dveřím.

»Ty chceš teď jet do Diisseldorfu? Uprostřed noci?«

»Jasně. Kde spí Otto? Nahoře? Musím ho vzbudit!«

»Člověče, měj rozum, teď v noci tam nic nepořídíš! Všecky úřady jsou přece zavřené!«

»Úřady?«

»No třeba ohlašovací úřad. Sice nevím, proč tvůj zajda už nebydlí v ulici hraběte Adolfa, ale jestli bydlí někde jinde, tak to můžeš zjistit jenom na ohlašovacím úřadě!«

10/

»Přece ale nemohla zmizet z povrchu zemského, Theo,« tvrdil Jakub den nato. Seděl se svým přítelem a šoférem Ottou a s Theem z »Esquiru« u stolku v kavárně Hemesath na diisseldorfské Královské aleji. Theovi zavolal Jakub ještě v noci z Bonnu a poprosil ho, aby mu pomohl. Z klubu »Esquire«, kde měl Theo službu, dostal promptní odpověď: »Jasně, pane Formanne, sejdeme se v kavárně Hemesath na Královský. Ta patří taky Caiiovi. A je to kvůlivá paní Mar– tensový, žejo?«

»Ano. Nevíte, kde je?«

»To ne. Ale jinak vím spoustu věcí.«

»Tak spusťte!«

»To by bylo moc dlouhý. Teď tu máme zrovna rvačku na chodbě, pane Formanne, nezlobte se, letím tam na ně. Zejtra ve tři po poledni? Musím se taky trochu prospat po noční.«

Jakub a Otto odjeli do Diisseldorfu už dopoledne. Tam, kde kdysi byla výkladní skříň butiku MODELY JULIA, našel Jakub jen lahůdkářství. Ve čtvrtém patře vlevo bydleli cizí lidé. Otevřela jistá paní Schubertová. Ne, neví nic o paní Martensové, slyší to jméno poprvé, našli si ten byt s mužem přes zprostředkovatelnu, dřív Schubertovi bydleli v Karlsruhe.

»Kdy dřív?«

»No, před šesti lety,« řekla paní Schubertová. Má tři děti, které pořád dělají rámus. »Nastěhovali jsme se sem v září 1955. Buďte chvíli zticha, děti! Karl– –Heinzi, nestahuj Utě pořád tu sukni, nebo dostaneš! Muž je u daňového úřadu, víte, pane Formanne, povýšili ho a přeložili do Dusseldorfu. To je mi moc líto, ale nemůžu vám pomoct, pane For… Karl-Heinzi, teď si to ale vypiješ…«

V lahůdkářství se Jakub taky nedostal dál. Vedoucí prohlásila: »Víte, my patříme k obchodnímu řetězu. Lahůdky Wallner. Jistě taky znáte. Přes čtyři sta filiálek po celém západním Německu.« Vedoucí snížila hlas. »Nic jsem neřekla, ale byly tu nějaké tahanice, když pan Wallner kupoval tenhle krám od té dámy, co ji hledáte.«

»Jaké tahanice?«

»To nevím. Asi kvůli ceně. Ale potom prý se dohodli…«

Naprosto nulový výtěžek z ohlašovacího úřadu. Hubený muž v šedém plášti zapátral v regálech, našel, co hledal, a oznámil Jakubovi: »Tak tady ji máme! Martensová, Julie, ulice Hraběte Adolfa tři sta dvanáct.«

»Ano, a dál?«

»Dál nic. Odhlášena 12. srpna 1955. Odstěhovala se.«

»Kam?«

»Jak to mám vědět, pane?«

»No, já jsem myslel, že to tam taky stojí, když se člověk přihlásí k pobytu někde jinde.«

»Ne, to tady nestojí! Tady stojí jenom, že se ta dotyčná osoba odstěhovala. A to z Diisseldorfu. To je jisté. V Diisseldorfu už dáma není! Jinak bychom tu měli novou adresu. V jednom městě to jde. Ale ne, když se odstěhovala do jiného města – nebo za hranice.«

»Proč za hranice?« zeptal se Jakub rozčileně.

»A proč ne za hranice, pane? Dělá to jednu marku, za informaci…«

»Přece ale nemohla zmizet z povrchu zemského, Theo,« řekl pak Jakub ve tři hodiny odpoledne v kavárně Hemesath.

»Taky nezmizela, pane Formanne. Může bydlet kdekoli, co my víme? Že vocuď zmizela, to jsem vám, pane Formanne, moh říct hned. Ale kam, to nevím.«

»Proč odjela?« zeptal se Jakub a cítil, jak ho zabolelo u srdce.

»No kvůli svatbě, si myslím,« řekl Theo.

»Kvůli jaký svatbě?« zeptal se jeho kamarád z války Otto Radtke.

»Váš kamarád, ten herec, pan Fromm, si přece vzal Eddu, dceru direktora Muhsama od filmový společnosti CYRIO – hergot, pane Formanne, co to děláte?«

Jakub, bez sebe vztekem, chtěl bouchnout pěstí do stolu a trefil přitom svůj šálek s kávou. Úspěch byl ohromný. Rozbitý šálek, káva rozstříkaná všude dokola, zničený oblek, pořezaná ruka…

Jedna číšnice obvazovala oněmělého Jakuba. Druhá smetala střepy a vytírala okolí. Nějakou chvíli to trvalo. Když ta chvíle uplynula, procedil Jakub skrze zuby: »Fromm, ten zatracený syčák. Já jsem to zaj… Julii předpovídal! Bylo mi jasné, že ji ten mizera chce jenom využít. Ten hovnivál. Nechal se od Julie živit a čekal, až bude Eddě patnáct, a s tou se pak… kdy byla ta svatba, Theo?«

»To vám můžu říct úplně přesně, pane Formanne. Byla čtyřiadvacátýho srpna pětapadesát. Vím to tak přesně, protože mám pětadvacátýho narozeniny.«

»Všecko nejlepší. A pak?«

»A, no jo, svatba… Náramná sláva to byla! Paráda! Pan direktor MUhsam je taky nějaká známá osoba tady ve městě. Všichni nejfajnovější lidi z Diissel– dorfu tam byli, velká událost pro celý město! Fotky a zprávy v „Rheinische Post“ a všech ostatních novinách.«

»To bylo Eddě devatenáct.« Jakub přikývl.

»Jo, a Fromm, jakmile byl s Eddou ženatej, hned vstoupil do filmový firmy pana direktora Muhsama, a je tam ještě pořád. Teď vede CYRIO von!« Theo si odkašlal. »No a hned po tý svatbě se paní Martensová vytratila. Všecko nechala zařídit přes agenturu, prodej bytu, prodej obchodu.«

»Tedy ten Fromm je ale kolosální hajzl, to ti řeknu, Jakube,« snažil se Otto utěšit svého šéfa, který zůstal sedět úplně ztuhlý.

Ach, zajíčku, zajíčku, zajíčku, myslel si Jakub. Jak je to všechno strašné.

11/

Když pak Jakub zatelefonoval i do Theresienskronu u Hörschingu poblíž Lince v Rakousku a dozvěděl se od velmi jednoslabičné paní Pröschlové, že tam zajíček není a už několik let nebyl, dostal se do stavu nebezpečného vzteku.

Tohle Fromm zaplatí i s úroky! Theo a Otto mamě prosili Jakuba, aby se ovládl a zachoval si jasnou hlavu. Marně mu líčili následky skandálu. Lstivému Jakubovi se podařilo oběma zmizet. V telefonní budce našel v seznamu to, co hledal:

Fromm, Erich, filmový producent, Schadowova ulice 241… 4353456. Domů: Ceciliina alej 432… 7654635.

Jakub odjel taxíkem do Schadowovy ulice. Kancelář byla velmi veliká, velmi reprezentativní, budila velmi seriózní dojem, a pan Erich Fromm nebyl přítomen, jak mu sdělila sekretářka (tu náš milý Fromm už samozřejmě taky obsloužil, pomyslel si Jakub).

»Takže kde je pan Fromm k mám?«

Ještě doma, pokud je sekretářce známo.

Jakub se tudíž rozjel taxíkem ven do Ceciliiny aleje, podél Rýna, kolem starých parků a nádherných vil, s ledovým vztekem v břiše.

Ceciliina alej je vznešená ulice, a čím dál Jakub jel, tím byla fajnovější. Přikázal taxikáři zastavit poněkud dřív, zaplatil a poslal taxík pryč. (Žádné zbytečné svědky!)

S hlavou sklopenou, se zaťatými pěstmi kráčel Jakub k cíli – jako hrdinové v amerických kriminálních seriálech, které německá televize už řadu let importuje. Svítilo slunce, ale to jediné, na co Jakub, jinak nakloněný jasu, nyní ponuře myslel, byla pomsta, pomsta, pomsta!

432!

Tady je ten dům.

Dům?

Malý zámeček! Stojící v zakletém parku. Ten lump věděl, co dělá, myslel si Jakub, ten si to všechno dobře spočítal, hezoun odporný. No, dlouho už nebude hezký, ten hezoun. Jenom co si to s ním vyřídím…

Brána byla pootevřená. V této fajnové čtvrti se zřejmě nebojí lupičů. Ve dne se stejně neloupí a v noci tu určitě šlapou kolečka chudáci pinkertoni, myslel si Jakub. Vykročil po široké štěrkové cestě, která vedla parkem k domu. Záhony květin, prastaré stromy, rybníček…

Jakubovi se dělala mlha před očima, jak krok za krokem postupoval vpřed. Těš se, Fromme, přišla hodina účtování. Chudáka zajíčka jsi přivedl do neštěstí, opustils ho, obelhal a podvedl – tys mu – jak se to honem říkalo v tom filmu, ach ano – oloupil jsi ho o nejlepší léta jeho života, ty pse prašivý, myslel si Jakub. (Na to, že chudákovi zajíčkovi sám kdysi provedl něco přesně takového, nepomyslil ani vteřinu. To ho vůbec nenapadlo.)

Nalevo. Napravo. Nalevo. Na…

Co to bylo?

Jakub se zastavil.

Někdo vykřikl, žalostně a hlasitě! A zase křičel! Ještě hlasitěji a žalostněji. Ach bože, bože, tamhle! Tam na sluncem ozářené louce spatřil Jakub dětskou ohrádku a v ní maličké dítě, které žalostně plakalo. Bylo tak malé, že ještě neumělo mluvit. Zahlédlo jenom Jakuba a začalo křičet. A mávat Něco mu přepadlo přes ohrádku ven. Hračka. Ta teď ležela v trávě. A mrně na ni nedosáhlo.

Jakubovo měkké srdce se rozbušilo. Drobeček nešťastný. Tak maličký a bezmocný! Jakub sešel ze štěrkové cesty a zamířil k ohrádce. Dítě začalo vyrážet vzrušené zvuky radostí a naděje.

Tady ležela hračka. Byl to – pro symboliku neměl Jakub v tomto okamžiku, ach, co v tomto okamžiku, v celém životě! nejmenší smysl – medvídek. S knoflíkem v uchu.

Jakub zvedl medvídka a podal ho dítěti. Dítě sevřelo medvídka oběma růžovýma ručkama a smálo se celým obličejem. Dosedlo v ohrádce na deku, hladilo medvídka a mazlilo se s ním, zcela pohroužené do své něžnosti.

Ach ano, pohroužený byl i Jakub, stál tam nejméně tři minuty a pozoroval hrající si dítě. Pak sebou trhl. Uvědomil si, kde se nachází a co má v úmyslu. Jenže, jak zjišťoval, nyní to už vůbec neměl v úmyslu. V žádném případě. Nemělo se tu objevit to dítě, to byla Jakubova smůla a štěstí pana filmového producenta, ředitele Ericha Fromma. Copak v tom našem světě za to můžou děti?

Se skloněnou hlavou, uvolněnými pěstmi a svěšenými rameny se vzápětí nato Jakub loudal, tahaje nohy za sebou (a ničím nepřipomínaje hrdinu z amerických kriminálních televizních seriálů), po štěrkové cestě zpátky k bráně, vyšel na Ceciliině aleji ven a vracel se cestou, po níž sem přišel, se zcela zmatenými pocity, lehkou závratí v hlavě a zcela bez síly.

Musel ujít pořádný kus pěšky, než se mu podařilo zastavit taxíka.

Řidič se na něho zvědavě zadíval.

»Kam to bude, pane Formanne?«

Jakub zamrkal. »Vy víte, kdo jsem?«

»No, jste snad pan Formann?«

»Jsem.«

»Tak vidíte! Ještě vás nikdo nikdy nepoznal? Lidi vidí každou chvíli vaše fotky v novinách a čtou historky o vás… Je to pro mě náramná čest, že vás můžu svízt, pane Formanne.«

»Hm… díky…« Něco takového samozřejmě udělá člověku dobře.

»Takže kam se jede?«

»Do…« Jakub dlouho přemýšlel. Zajíček už není v Diisseldorfu. Jenom pryč, pryč, pryč z tohoto města! Co tady ještě pohledává?

»Do Bonnu, prosím.« Jakub udal adresu Franzla Arnusche.

»Okay, do Bonnu.« Taxikář se radoval z velkého rita.

A taky z toho, že si může popovídat. »Mimochodem okay, pane Formanne, vám přece patří OKAY. Ten časopis myslím. Vidte?«

»Ano, patří mi.« Kde je zajíček? »Proč?«

»Protože… Musím vám pogratulovat, pane Formanne,« řekl řidič.

»K čemu?«

»No k tomu novýmu seriálu!« Řidič se dostal do ráže. »Něco takovýho jsem v životě nečetl! A všichni parťáci a kamarádi jsou nadšený jako já! Konečně, musíte přece vědět, jak vám stoupl náklad!«

Zatraceně, pomyslel si Jakub, mám tolik práce, že jsem ještě ani nestihl zaletět do Mnichova a ukázat se v nakladatelství.

»Jasně, že vím,« řekl žoviálně. »Je to po čertech dobrý seriál, ano, ano, to vím.« Neměl o něm ani potuchy.

»Už ten titulek!« rozplýval se taxikář. »Na to hned tak někdo nepřijde! NEMUSÍ BÝT POŘÁD HUMŘI! To je ale fantastický psavec, ten Klaus Mario Schreiber!«

»To je pravda. Nejlepší, jakého mám.«

»Já jsem od začátku vždycky četl všecko, co napsal, a vsadím se, že píše pod víc jmény – vy mi to, pane Formanne, neřeknete –, ale tentokrát odvedl mistrovský kousek! Hned ten začátek! A k tomu ten nápad, že ten chlapík vaří a že se tam otiskujou všelijaký recepty na vaření!«

12/

O dvě hodiny později…

»Schreibere, tady je Formann!«

Jakub stál v hale Franzlova bonnského domu a držel sluchátko u ucha.

»Ach, d… dobrý den, š… šéfe. D… dlouho jsme se ne… neviděli. K… kdepak jste vě… vězel?« dolehl do Jakubova ucha hlas špičkového autora a pijana časopisu OKAY.

»Byl jsem v Rusku. Teď jsem v Bonnu. Poslouchejte, právě jsem si koupil jedno číslo OKAY. Tisknete tam nový seriál. NEMUSÍ BÝT POŘÁD HUMŘI. Ale to je…«

»S… sračka, já vím, pane Formanne, a… ale pro… prodává se to jako teplé hou… housky, tak c… co mám dělat?«

»Psát dál, člověče!«

»Jo, t… to se vám ř… řekne, š… šéfe. Ale mně j… je už z toho na bii… blití. Od č… tenářů a filmových pro… producentů, co tu vě… věc chtějí k… koupit, ačkoliv t… to teprve za… začalo, do… dostávám každý den, který na mě p… pánbůh dopustí, do… dostávám od nich hu… hu… humry! Ano, humry! A sa… samozřejmě jsem zpočátku jako bl… blbec vždycky všechny s… sežral. Teď už se ne… nemůžu na hu… humry ani podívat, a… aby se mi ne… neudělalo š… šoufl! Já už ni… nikdy nebudu moct jíst hu… humry!«

»Člověče, Schreibere, kde jste tu story sebral?«

»Ach, víte, š… šéfe, po… poslali mě do A… Ameriky. Nějaká stará pa… paní nám psala, že má pro nás ba… báječný tip. J… jenom že se ne… nedal k ničemu použít.«

»Proč ne?«

»Ta stará pa… paní byla úplný c… cvok. Z… zbavená svéprávnosti, u… úředně. Ale n… na to jsem p… přišel až tam. No a j… jak jsem se tam chvíli po… potloukal po s… státech, tak se mi p… při pletl do cesty tenhle ch… chlápek… Vlastně ne… nejdřív jeho ž… žena… Be… bezvadná kočka… Tu jsem chtěl s… samozřejmě hned…«

»Rozumím.«

»A… ale ona mě pě… pěkně p… převezla! Pozvala mě k… k sobě… A p… představila mě svému mu… muži!«

»Tomu Thomasů Lievenovi?«

»No, ve s… skutečnosti se jmenuje u… úplně jinak… Moment, p… právě přišel Ko… Kornfeld, slyšel, že vo… voláte, m… musí vám… Nech m… můj „Chivas“ na… na pokoji, Ko… Kornfelde!… M… musí prý vám nu… nutně něco říct… Tak n… nashle, š… šéfe. A ně… někdy se tu z… zase ukažte! P… předávám…«

Pak Jakub uslyšel hlas svého vedoucího odbytu. (Dal tenkrát výpověď redaktorům, ostatní zaměstnance si nechal.)

»Pane Formanne!« jásal vedoucí odbytu. »Dostal jste naše telegramy?«

»Ani jeden. Kam jste je posílali?«

»No do kulturního domu v Rostově!«

»Tak tam ještě asi leží. Co se děje? Jde ten seriál opravdu tak dobře?«

»Dobře? To je příliš slabé slovo!« Kornfeld teď křičel. »Něco takového tady ještě nebylo! Dvě stě tisíc výtisků navíc po prvních třech pokračováních! A stoupáme a stoupáme!« ) »Potom musí Schreiber psát a psát!«

»V tom je ten zádrhel. Tvrdí, že chce jenom krátký seriál.«

»Blbost. Já ho přece znám, toho lumpa ožralého. Víc peněz chce! A teď nás má v hrsti a chce nás vymačkat jak citrón. Musí prostě psát dál! A my mu musíme přidat!«

»Zaplať pánbůh, že s tím souhlasíte, pane Formanne. Stokrát, tisíckrát se nám to vrátí! Víte, co jsem dřív vždycky říkával: „Text je drek, co stojí mezi inzeráty!“ Mýlil jsem se. Teď, s HUMRY, jsou drek inzeráty, co stojí mezi Schrei– berem a jeho seriálem!«

»Musí chlastat ausgerechnet „Chivas“,« zabručel Jakub. »Před pár lety mu ještě stačil „Johnnie Walker“. A úplně na začátku dvouhvězdičkový štok. Se Spolkovou republikou to jde nahoru!«

»Zaklepat, pane Formanne! Abychom to nezakřikli!«

»Máte pravdu, abychom to nezakřikli,« přisvědčil Jakub a zaklepal na dřevo.

Když se rozloučil a ukončil hovor, přišel do haly baculatý Franzl Arnusch. Jenom zářil.

»Ty jenom záříš, Franzle.«

»Zpráva pro tebe!«

»Jaká zpráva?«

Franzl Arnusch se zasténáním těžce klesl na sténající pohovku.

»No, vždyť jsi byl celý den bez sebe kvůli zajíčkovi… Kam se jen poděl… Jestli si něco neudělal… Byls totálně kaput, když ses vrátil… Tak jsem si řekl, že se do toho musím vložit sám…«

»A…? Kde je zajíček?« vydechl Jakub.

»Hned. Poslouchej, jak jsem na to šel. Vyrozuměl jsem všechny naše piloty. Ti mají nejlepší kontakty s policií na letištích.«

»Co s tím mají co dělat letiště?«

»Milánku, co udělá žena, která právě prodala byt a obchod, ztratila milence, a zoufá si?«

»Co? Tak mluv, co uděláš«

»Zdrhne z místa, kde se to stalo, řekl jsem si. A uteče tak daleko, jak jen to jde. Jenom aby jí to nic nepřipomínalo. Tak jsem uvažoval. Tak uvažuje každá ženská.«

»Jenomže ty nejsi ženská.«

»Ale dovedu se do žen vcítit,« prohlásil Franzl Arnusch vítězoslavně. »A vcítil jsem se správně! Na všech letištích se podívali do záznamů – kvůli našim pilotům –, kdo přibližně v té době – v srpnu nebo září pětapadesát – letěl hodně daleko…«

»Mohla taky odjet lodí.«

»Mohla, jistě. Ale neodjela. Tak už to v životě chodí. Odletěla!« Tlustý Franzl plácl na kousek papíru, který držel v ruce. »A sice s LUFTHANSOU! První třídou! Z Orly! Čtrnáctého srpna 1955 ve dvacet hodin patnáct linkou pět set dvanáct přes Londýn do Los Angeles!«

»LUFTHANSOU? Do Los Angeles?«

»Jak říkám, dobrý muži.«

»Ale proč? Co dělá v Kalifornii?«

»To se mi, velevážený, přirozeně nepodařilo zjistit.« Jakub žuchl rovněž na pohovku.

»Já se zblázním. Do Kalifornie,« mumlal…

13/

MLADÍ ČERNOŠI!

Jste obětí rasově podmíněných předsudků? Odmítají bělošské dívky, abyste je doprovodili domů? Jako vojáci USA můžete odcestovat do zahraničí! Bílé dívky v Německu, Anglii a Francii čekají jenom na váš zdravý úsměv! Přihlaste se ještě dnes do armády!

»To je ale svinstvo,« řekl Jakub vztekle a plácl dlaní na velký inzerát v novinách. »Chudáka Jesuse nejdříve poslali do zahraničí a pak doma odpravili, zatraceně, zatraceně, zatraceně!«

»Přestaň už,« řekl jeho starý přítel George Misaras. »Zase tam nic není, viď?«

»Ani ň.«

»To jsem ti mohl předpovědět. Zajíček holt nechce. Nebo už je dávno někde jinde.«

»Pět detektivů jsem tady v Kalifornii najal!« rozčiloval se Jakub. »Myslíš, že některý našel aspoň stopu nějaké stopy?«

»Myslím si zcela naopak, že nikdo žádnou stopu nenašel. A taky žádnou nenajde. Pokud tvůj zajíček ovšem do některého z tvých detektivů přímo nenarazí. Říkal jsem ti přece, že ve Státech neexistuje žádná přihlašovací povinnost!«

»Do hajzlu s tím,« zaklel Jakub a praštil velkými tlustými novinami, čerstvým výtiskem LOS ANGELES INQUIRER z 28. června 1961, na stůl, u kterého snídali. Stůl stál ve velké obytné hale domu George Misarase v Rossmoyne Street ve vznešeném předměstí Glendale na severu Los Angeles. Byla tam i mladá, velice hezká paní Misarasová. Děti nebyly. Ale zato tam byl velký park, swim– ming-pool, překrásný nábytek a hodně obrazů. Obrazy připadaly Jakubovi vesměs trochu dětinské, a taky to hned po první prohlídce řekl.

»Sbírám obrazy naivního malířství, zvláť z Jugoslávie,« vysvětloval mu Mi– saras s vlídným úsměvem.

»Tak proto!« odvětil náš přítel a v duchu se podivil: Když už je nějaké malířství naivní, tak proč je ještě sbírají?

Po smrti Jesuse Washingtona Meyera a jeho rodiny při velkých rasových nepokojích jmenoval Jakub svého přítele od vojenské policie George Misarase vedoucím oddělení montovaných domů v USA. Přesněji: nejprve ho, jak si vzpomínáme, v jednom hotelu v Birminghamu pořádně praštil, protože si myslel, že má co do činění s příslušníkem »white trash«, »bílé sebranky«. Když se Misaras probral a byl schopen mluvit (s bolavou sanicí), vylíčil Jakubovi, že hned po prvních zprávách o srážkách vyrazil do Alabamy, aby Jesusovi pomohl. (Bydlel v Chicagu.) Pak se doslechl, že i Jakub zrovna bydlí v Birminghamu, v jednom hotelu, okamžitě se tam rozjel a skutečně ho zastihl. Výsledek setkání byl, jak řečeno, doslova zničující. Ne však jediný.

Po skončení smutečních obřadů, když jejich starý přítel Jesus a jeho bílá žena Fanny (z rakouského Lince) byli pohřbeni a v Birminghamu a Tuscaloose opět – až na další – zavládl klid, rozpovídal se Misaras o tom, že v Chicagu – jeho rodiče zahynuli při dopravní nehodě – bydlí sám a pracuje u velké kartonážní firmy, kde ho to strašně nudí.

»Tak můžeš vzít ten džob, co dělal chudák Jesus,« řekl Jakub. »Ale ne tady! Pryč odsud! Musíme všechno přemístit jinam, všecky provozy.«

»South Gate,« řekl George.

»Co je South Gate?«

»South Gate, předměstí Los Angeles. Jeden můj strýček tam měl velký pozemek v průmyslové čtvrti. Strýček je taky po smrti. Pozemek patří mně. Doposud jsem nenašel nikoho, kdo by ho chtěl koupit. Můžeme tam přestěhovat ty fabriky. South Gate leží v jižním polokruhu Los Angeles, víš, tam, kde je průmysl. Ten je taky v Comptonu, Inglewoodu a Huntingtonském Parku. Pak hned začíná řetěz naftových polí. Největší rafinérie – Standard Oil Company of California – je v El Segundo. Kdybych byl věděl, kde Jesus uvízl, dávno bych ho byl přetáhl tam. Ale neměl jsem ani ponětí! Teprve až začaly ty nepokoje, zaslechl jsem v rádiu, že Jesus pracuje tady v Tuscaloose a Birminghamu – jako tvůj zástupce. Ale to už bylo pozdě.«

»Tohle je tedy ta perfektní demokracie!«

»To není vůbec žádná demokracie.«

»Ale co?«

»Tys neviděl ten nový film od Paddyho Chayefskěho? Celá země o něm mluví. Opravdu jsi ho nikdy neviděl?«

»Ne. Vlastně ano! Samozřejmě! Jenom ne osobně,« odpověděl Jakub. »Kdo je to Paddy Chayefsky?«

Mirasas si povzdechl.

»Pořád ten starý Jake. Kašle na film, divadlo, literaturu, hudbu a tak dále, že? To není výčitka, hochu. Je to prostě tvoje stanovisko. Jenomže v tom novém filmu se říká pár věcí, které jdou všem lidem pod kůži.«

»Co například?«

»Na příklad, jak jsi řekl: Tohle je ta perfektní demokracie! Chayefsky říká – ve filmu to přirozeně říká jedna postava – asi tolik: Jenom hňup ještě myslí v pojmech národnost a národ! Nejsou už žádné národnosti a národy! Žádní Rusové nebo Arabi nebo třetí svět! Neexistuje ani žádný Východ a Západ! Co ještě existuje, je byznys. S petrodolary, elektrodolary, multidolary, markami, rubly, ri– ny, librami a šekely. Mezinárodní měnový systém určuje život na této planetě! Neroň slzy nad Amerikou! Neroň slzy nad demokracií! Není už žádná Amerika. A žádná demokracie! Je jenom IBM a ITT a AT and T a DuPont, Dow, Union Carbide a Texaco. „O čem myslíš, že Rusové mluví na zasedání rady ministrů?“ říká ta Chayefského postava. O Karlu Marxovi? Dovol, abych se zasmál! Probírají své lineární programy, statistiky, minimální a maximální návrhy – coby dobří malí systémoví analytici, nic jiného nejsou! A počítače prověřují ceny, náklady a úroky jejich transakcí a investic, přesně tak, jak se to dělá u nás! Svět se proměnil v kolegium podnikatelů, Jaku, tak nějak to říká Paddy Chayefsky, v kolegium podřízené neotřesitelným zákonům byznysu. Byznys! To, co vládne naší zemi, Jaku, je byznys, nic jiného, vůbec nic jiného!«

14/

George Misaras tedy přestěhoval centrum na výrobu montovaných domů do South Gate a rozšířil je. Rozrostlo se mezitím na gigantický podnik, mnohokrát větší než Jakubovy závody ve Spolkové republice, které stále ještě řídil Karl Jaschke. Ten právě odletěl do Karanie, aby tam pro občany čerstvě osvobozené republiky, kteří nemají střechu nad hlavou, postavil továrny na montované domy v rámci prvního Jakubova projektu pomoci rozvojovým zemím.

Jakub zřídil podniky na výrobu montovaných domů v sedmi zemích světa – v Los Angeles byl největší. Protože byl neustále na cestách, zastavoval se čas od času i u George Misarase – tentokrát přiletěl ve své »Superconstellation« z Dusseldorfu na Georgeův naléhavý telefonát, který ho zastihl v domě Franzla Arnusche…

»Jaku, teče nám do bot!«

»Co to má znamenat?« J »Máme tu stávku. Odbory žádaly přímo nestydaté zvýšení mezd.«

»Co je to „nestydatý“? Všechno se zdražuje, Georgie! Žít a nechat žít! Ti chudáci, tvoji dělníci, prostě už nevyjdou se mzdou!«

»Taky jsem jim nabídl zvýšení! Přísahám ti, Jaku – měli jsme přece oba kdysi taky holé zadky –, nejsem přece žádný mizerný kapitalista, cítím přece s dělníky! Všechny jejich požadavky jsem splnil!«

»No a co?«

»Odbory vyšroubovaly požadavky ještě výš! Tak vysoko, že to je šílenství! Na to už nemůžu přistoupit, nebo zbankrotujeme! Už tři týdny nepracujeme! Celá výroba stojí! Máme termínované dodávky! Když termíny nedodržíme, budeme platit penále jako mourovatí! Dostaneme se na černou listinu jako nespolehlivý podnik a nedostaneme už vůbec žádné zakázky!«

Jakub okamžitě pochopil, oč jde.

»Corbett/«

»Jasně, Corbett. Jenom dokázat to nemůžu.«

Corbett Inc. byla také továrna na prefabrikované domy v Los Angeles. Doposud v konkurenci s Jakubovým podnikem beznadějně prohrávala – stejně jako Jáger a Hampl v Německu! Jakubovy montované domy (vlastně domy od fy. Chri– stoph a Unmack v Nieskách) byly prostě nejlepší! Proto také uděloval Pentagon už delší dobu obrovské zakázky Jakubovým německým továrnám. Ve Vietnamu bylo čím dál tím víc horko. Byla tam na spadnutí velká válka. Ještě pořád tam šlo jen o americkou vojenskou pomoc a americké vojenské poradce. Ještě! Ale zanedlouho bude Jakubovi přecházet zrak, až Američani zasáhnou ve Vietnamu aktivně, a to už se muselo s jistotou předpokládat. Potom budou muset jeho německé závody (stejně jako za korejské války) pracovat ve dne v noci.

Corbett Inc. nedostala žádné zakázky Pentagonu. A také jinak mohli proti Jakubově konkurenci sotva co nabídnout. Všechny velké civilní zakázky dostával jeho zástupce George Misaras.

A teď u něho stávkují dělníci, přestože splnil všechny jejich požadavky? Teď vyšroubovaly odbory požadavky do nesmyslné výše? Zrovna teď? Teď, když u Corbetta museli šílet, protože nedostali žádné zakázky od Pentagonu?

Tuto stávku zinscenoval Corbett, to bylo Jakubovi hned jasné. Corbett ho chtěl zruinovat, jednou provždy. Jakub se už trochu vyznal v metodách mezinárodního obchodu…

»Když ztratíme ještě další dva týdny, napaří nám takové penále, že budeme k.o.!« zněl hlas George Misarase přes jeden kontinent a jeden oceán do Jakubova ucha. »Corbett může začít okamžitě dodávat. Zjistil jsem, že vyráběli masově do zásoby. A my se octneme na černé listině!«

»Zato se teď Corbett octne v lochu!« řekl Jakub nebezpečně tichým hlasem.

»Houby v lochu! Protože nemůžeme dokázat, že stojí za tou stávkou, že to narafičil on! Víš, co jsem už všechno vyzkoušel, abych to dokázal? Nic nezabírá. Ti chlapi jsou neprůstřelní. Jak říkám: Ještě dva týdny a udělají z nás kůlnič– ku na dříví!«

»To si nemyslím,« řekl Jakub v Dusseldorfuj. »Přijedu hned, Georgie.« Než nasedl do letadla, zatelefonoval ještě svému starému příteli senátoru Connellymu do Bílého domu ve Washingtonu. Telefonoval půl hodiny. Connelly slíbil, že za chvíli zavolá zpátky. Zavolal. To, co řekl, pozvedlo Jakubovi náladu. A v povznesené náladě odstartoval z letiště Kolín nad Rýnem – Wahn do Los Angeles. Teď můžu taky začít hledat zajíčka, říkal si v duchu. Byl z lidí, kteří vždycky zabíjejí tolik much jednou ranou, kolik je jen možné. Jenže tentokrát to neklaplo. Pátrání po zajíčkovi bylo neúspěšné. A dělníci v továrnách stávkovali dál. Lhůta, která Jakubovi zbývala, aby zachránil alespoň jednu akci, se stále zkracovala. Ráno 28. června 1961, v domě svého přítele George Misarase na Rossmoyne Street ve vznešené čtvrti Glendsle na severním předměstí Los Angeles, právě dopíjel svůj šálek kávy, když zazvonil telefon.

Misaras zvedl sluchátko. Okamžik poslouchal a pak řekl: »Okay, šéfe. Vřelý dík. Hned přijedeme.«

Jakub vyskočil, ještě než Misaras opět položil sluchátko.

»Už to začíná?«

»Ano,« řekl Misaras. »Jdeme na to!«

15/

Měli tři vozy – jeden lincoln Continental a dva chevrolety – a jeli po hodně frekventované silnici chvíli před a chvíli za černým chryslerem. Muž za volantem černého chrysleru byl hubený, měl bílé vlasy, černé obočí a tvrdý obličej…

V telefonním hovoru se senátorem Connellym, který Jakub vedl z Bonnu 22. června, se dlouze mluvilo o tom, že do stávky, velmi pravděpodobně zinscenované Corbettem, nemůže policie normálně zasáhnout, stejně jako nemůže odposlouchávat telefony, sledovat jednotlivé osoby, o nichž není známo, že by se něčím provinily, anebo dokonce zahájit vyšetřování proti celým skupinám jen v naději, že se při tom už nějací podezřelí dopadnou. Když pak ale senátor zavolal Jakubovi zpátky do Bonnu, bylo to už jinak…

»Promluvil jsem s policejním prezidentem z Los Angeles, Jaku. Je to můj spolužák ze střední školy. Vylíčil jsem mu tu záležitost a on mi slíbil, že vám okamžitě poskytnou pomoc.«

»Díky, senátore, díky!«

»To je v pořádku. Máte štěstí. Policejní prezident z toho chce udělat exemplární případ! Takové věci, říkal, se teď velmi rozmáhají. Od tohoto okamžiku pracují detektivové mimořádné komise pro vás, Jaku…«

Mimořádná komise už zakrátko zjistila, že Jakubův konkurent John A. Cor– bett si najal jistou kancelář Dickins, Stark, Holloway, Holloway and Crown (aniž o tom vědělo právní oddělení jeho podniku!), a detektivové mimořádné komise zahájili nepřetržité sledování všech advokátů zmíněné kanceláře, stejně jako továrny ve čtvrti Compton a Corbettova domu v Beverly Hills. Potom, ráno 28. června 1961, obdrželi policisté v prezídiu telefonát tohoto znění: »Jerry Stark vyrazí za hodinu ze své kanceláře – po telefonickém rozhovoru s Corbettem!« (Cor– bettův telefon byl už několik dní odposloucháván.)

Šéf mimořádné komise nato zavolal Georgi Misarasovi a ten spolu s Jakubem okamžitě vyrazil.

Muž s tvrdým obličejem, bílými vlasy a černým obočím v černém chrysle– ru byl tedy advokát Jerry Stark. Sledovali ho prakticky od toho okamžiku, kdy vyšel ze své kanceláře v mrakodrapu na bulváru Pico.

Jakub seděl s Misarasem a třemi detektivy v lincolnu Continental, v obou dalších vozech jeli vždy tři pracovníci kriminálky. Vozy mezi sebou udržovaly přímé rádiové spojení; ovšem elektronické rušičky znemožňovaly odposlech nepovolanými osobami.

Advokát Jerry Stark jel nejprve východním směrem, ven z města. Ve Val– ley bylo strašně horko, později v San Bernardino se vedro ještě zhoršilo, a ani ve dvanácti stech metrech nad mořem, když silnice šplhala v serpentinách na Puma Point, se na silnici neochladilo. Snesitelná teplota začala, až když dorazili k přehradě a na jižním břehu jezera Puma míjeli velké kempinky. Corbett dal advokátovi pokyn, aby se ubytoval v hotelu INDIÁN HEAD. To zjistila centrála při odposlouchávání; kriminalisté proto zůstali trochu zpět a pozorovali zdálky, jak Stark dojel k hnědému rohovému domu a vešel do hotelu, proti němuž stál taneční lokál. Když zmizel v hotelu, nepospíchali. Věděli, že budou muset čekat ještě celý den, protože Corbett oznámil, že zavolá až ve dvacet hodin.

Jakub, Misaras a jejich spolujezdci konečně vystoupili, detektivové z prvního chevroletu také. Ti ve druhém chevroletu zůstali vedle nájezdu k hotelu. Jakub, Misaras a kriminalisté vešli do hotelu INDIÁN HEAD. Uvnitř vládlo velké hemžení. V hale se tlačila spousta mužů a žen ve sportovním a výletním oblečení, nemálo z nich už bylo dost pod parou. Z jezera sem zaléhalo burácení motorových člunů, řítících se kolem, do toho hrála vzadu v hale kapela hillbilliovky. Zřejmě se už teď, v pátek odpoledne, všichni připravovali na veselý víkend.

Dva ze tří detektivů, kteří Jakuba doprovázeli, byli technici, jak Jakub vysvětlil vyjevenému vedoucímu hotelu.

»Ale co tu chcete dělat?«

»Posadíme se do vaší telefonní centrály a budeme čekat, a pokud budeme mít štěstí, nahrajeme si jeden hovor.«

»Koho s kým?«

»Stačí, že to víme my.«

»Je vám doufám známo, že je to zakázané.«

»Prohlédněte si tohle,« navrhl Jakub vedoucímu, který je zavedl k sobě do kanceláře, a rozestřel před ním různé papíry. Pocházely všechny z úřadu státního návladního z Los Angeles. Vedoucí si papíry pročetl a zeptal se: »Ale koho chcete odposlouchávat?«

»Už jste se na to jednou ptal,« řekl jeden detektiv nevlídně. »To by stačilo. Kde je centrála?«

Nervózní vedoucí jim to vysvětlil.

Oba technici tam odešli i se svými kufříky. Kriminalisté z druhého chevroletu seděli v hale a u baru a hlídali výtahy. Byly tři. Detektivové viděli na všechny.

Jakub, Misaras a jeden kriminalista zůstali v kanceláři.

»Co to má znamenat?« zeptal se vedoucí.

»Budeme vám dělat společnost,« řekl Misaras.

»Ale já mám plno práce…!«

»Mhm.«

»Co mhm?«

»Zůstanete s námi, dokud všechno neskončí,« vysvětloval detektiv trpělivě.

»A když odmítnu? A využiju svého práva domovní svobody?«

Detektiv vytáhl beze spěchu z pouzdra velkorážní pistoli, položil ji na psací stůl a usmál se.

»Myslím, že neodmítnete,« prohodil Jakub.

Vedoucí nasadil zarputilý výraz a odmlčel se.

»Vidíte. Nejpozději v devět večer bude beztak po všem,« řekl Jakub dob– rosrdečně a pomyslel si: S boží pomocí! »Můžete si celý den prohlížet své pornografické časopisy. A taky si sám hrát, pokud vás nerušíme,« dodal.

»Já vám dám přes držku… Kde tu jsou jaké pornografické časopisy?« prskal vedoucí, drobný mužík s fretčím obličejem.

»Všecky jste je honem strčil do prostředního šuplíku, když jsme přišli,« řekl Jakub a pokročil k psacímu stolu. »S dovolením…« Bleskurychle otevřel zásuvku a vytahoval dotyčnou literaturu. »Ten šuplík přímo přetéká. Měl byste si, fešáku, opatřit děvče. Nebo nějakého toho analytika.«

»Vy prasáku…«spustil vedoucí, když tu zazvonil telefon. Jakub zvedl sluchátko.

»Jsme napojení,« ozval se hlas jednoho z obou techniků. »Magnetofon, linka do pokoje napíchnutí, všecko okay. Taky tu jsou dvě prima křehulky, jedna blond, jedna černá.«

) Jakub zaslechl chichotání.

»Příjemnou zábavu,« řekl. »Zapnuli jste i nás, abychom mohli poslouchat taky?«

»Máte nás za blbce? Samozřejmě. A řeknu vám, že to, co slečny mají v halenkách…«

Jakub zavěsil.

»Takové telefonistky máte v domě, a přitom tohle v šuplíku,« káral otřeseného vedoucího. »Nestydíte se? Neboje vám cítit z pusy?«

»Jsem moc nesmělý.«

Detektiv, který zůstal s nimi, si hvízdl. Listoval už v jednom pornografickém sešitu.

»Maminka mě ještě v šesti letech nechala běhat v dívčích šatičkách…« začal vedoucí se slzami v očích, ale tu si všiml, že ho žádný z pánů neposlouchá. I Jakub a Misaras už se zájmem listovali. Vedoucí se smutným dětstvím si povzdechl a vzal si také jeden sešit. Hluk z haly pronikal až sem. Pánové si trpělivě prohlíželi obrázek za obrázkem. V poledne jim do kanceláře přinesli sendviče a pivo, odpoledne kávu a zákusky. Pak pánové hráli až do večera karty. Přesně v osm zazvonil telefon. Detektiv s povzdechem odložil karty a zvedl sluchátko.

Jeden z techniků chvatně vyhrkl: »Ten chlap právě volá Starka. Pozor, zapínám…«

Tiché šumění, pák detektiv a Jakub, který si přiložil k uchu druhé sluchátko, vyslechli tento dialog:

»Ano, šéfe, tady Stark.«

»Okay, aspoň že jste tam!« Druhý hlas měl hlubší tón, bylo slyšet, že mluvčí je rozzuřený. »Co je to za svinstvo, ta vaše zpráva, co jste mi tu ráno nechal?«

»Já za to nemůžu, šéfe! Musel jsem vám to přece ohlásit! Tenhle Formann tu před několika dny přistál a zdá se, že má něco za lubem.« Jakub se nevinně usmál. »Naši lidi z odborů mi řekli, že třicet dělníků najednou prohlásilo, že už nebudou stávkovat, protože mají silné podezření, že se tu peče nějaká levota.« Detektiv vrhl na Jakuba hřejivý srdečný pohled. »Hned jsme si je vzali do prádla a každému jsme slíbili navíc pět tisíc, když budou držet hubu a přestanou s tím remcáním.«

»Jenže oni nepřestali, a naopak naznačovali kolegům, že jim kdosi cosi nabídl. To mi řekli moji lidi.«

»Když to říkají vaši lidi, tak to asi bude pravda, šéfe.« Nyní zněl hlas advokáta Jerryho Starka uraženě. »Dělám, co můžu.«

»To mi ale nestačí.«

»Tak si vezměte jiného advokáta, pane Corbette!«

Konečně řekl i jméno, pomyslel si Jakub, celý blažený, zatímco hluboký hlas burácel: »Zbláznil jste se? Jak můžete zmiňovat moje jméno…«

»Promiňte, šéfe, ale když mě tak urážíte…«

»Já vás neurážím, jenom konstatuju, že vy všichni dohromady už nestačíte, když je tady Formann…«

Hlas byl přerušen a ozval se technik: »Víme, odkud Corbett volá! Zaměřovači anténa v tom sektoru ho konečně zachytila.«

»Kde je ten syčák?« zeptal se Jakub.

»V „Harryho baru“! Santa Monica, dvacet-čtyřicet Ashland Avenue,« řekl technik. »Tri hlídkové vozy z revíru už jsou na cestě tam, aby ho sebrali. Doufejme, že ještě chvilku bude povídat.«

»Kéž by,« řekl Jakub.

Naděje se splnila. \

Corbett povídal ještě pořádnou chvilku. Řekl advokátovi, že se teď musí použít razantnější prostředky.

»Dnes v noci vyhoří první Formannova fabrika. Nedělejte si žádné starosti. Vy s tím nemáte nic společného. Připravil jsem všechno předem, kdyby to bylo zapotřebí. A ti stávkokazi dostanou do huby.«

»Poslouchejte, šéfe, musím vás varovat. Jestli se stane ještě tohle a jestli se prolákne jenom maličkost, tak jsme všichni v loji.«

Jakub rozšafně přikývl.

»Nic se neprolákne! Jste přece u jezera Puma a máte nádherné alibi. Sbalte tam nějakou holku na dnešní noc, ať si vás tam všimnou, ale pořádně, nejlepší by byl malý skandál, to nemůže nikdy škodit, a zůstaňte pár dní tam nahoře. Toho neřáda Formanna ještě převezu.« Ach ano, jistě, myslel si rozjařeně neřád. »Zítra v noci vyhoří druhá fabrika. Všechno je naplánované. Musíme získat ještě pár dní, aby Formann nemohl splnit dodávky…«

»A co když převeze on nás?«

Dobrý advokát, řekl si Jakub.

»Ten, nás! Nemá ani šajnu, co se děje. Dnes celý den nevystrčil hlavu z domu toho svého kamaráda Misarase. Moji lidé tam hlídají, Jerry.«

Ale ne zadní vchod, pitomci, myslel si Jakub. Tím jsme se totiž dostali ven. Bylo slyšet sílící ječení sirén.

»Co je tohle, šéfe?«

»Ach, k čertu, nějaká dopravní…« Tu větu už Albert Corbett nedokončil.

Jakub zaslechl náraz sluchátka, nezřetelné zvuky, pak sluchátko v „Harryho baru“ někdo položil opět do vidlice – šetrnou rukou.

Jakub své sluchátko rovněž položil.

»Toho bychom měli,« řekl detektivovi. »Zůstaňte ještě chvilku tady a ohlídejte toho chlápka, kterému maminka oblékala holčičí šatičky, já se postarám, aby nám neupláchl Jerry. Pojd, Georgie!« Oba přátelé odkvapili do přeplněné haly. Výtah číslo dvě právě sjížděl dolů. Když se otevřel, vystoupil z něho bezvadně oblečený advokát Jerry Stark. V příštím okamžiku byl obklopen šesti přátelskými pány, kteří ho vyprovodili z haly do jednoho z čekajících vozů.

Jakub se rychle vrátil zpátky, popřál malému vedoucímu s malými pornografickými časopisy hezký večer a spolu s posledním detektivem opustil INDIÁN HEAD HOTEL. Lidé venku byli ještě namazanější než ti v hotelu. Vozy měly co dělat, aby se dostaly na silnici.

Advokát teď seděl vedle Jakuba na zadním sedadle lincolna Continental. Obličej měl bledý jako čerstvé prostěradlo.

Jakub si ho udiveně prohlížel.

»Pracujete přece v takové úspěšné kanceláři. Proč děláte takové věci, Starku?«

»Kdyby vám nabídli takové peníze…«

Ano, myslím, že George má pravdu, pomyslel si Jakub, neexistuje už žádná demokracie, žádné právo, žádné nároky a státy, existuje jenom byznys a peníze, peníze, peníze…

»Ale za to teď půjdete do basy,« řekl Jakub, navenek zcela klidný, ale vnitřně plný neklidu, protože musel myslet na slova, která k němu před mnoha lety pronesla majorka Rudé armády Jelena Vanderovová v Berlíně-Karlshorstu-o budoucnosti Západu (a on o budoucnosti Východu). »Bude proti vám vznesena obžaloba…«

»… pro podezření ze spoluúčasti na trestném činu, pro zanedbání povinnosti oznámit trestný čin, pro porušení trestných zákonů státu Kalifornie, pro nabádání k trestnému činu ve spojení s konspirativní činností, pro…«

»Vidím, že víte, oč jde, Jerry,« řekl Jakub, když sjížděli serpentinami zpátky do San Bernardina – bylo již dlouho po setmění – a pokračoval: »Zavřou taky vašeho klienta Corbetta a toho zástupce odborů, kterého jste z Corbettova pověření koupil, a pro Corbetta by to asi znamenalo konec – stejně jako pro vás, Starku, a pro toho člověka z odborů a…« Jakuba něco napadlo. Pošeptal si něco s Misarasem, který seděl před ním. Ten přikývl a pošeptal něco detektivovi za volantem. Ten také přikývl.

Tak dovezli advokáta nejprve na policejní revír na Normandie Avenue, pod který spadal. Tam byla proti němu vznesena obžaloba a Stark byl hned převezen do věznice, kde v té době už seděl Jakubův soupeř pan John Albert Corbett. Nato vyjeli Jakub, Misaras a dva detektivové do vznešené čtvrti Beverly Hills. Cor– bett tam měl vlastní vilu, kterou mu prodala nějaká filmová hvězda. Adresa zněla: 1065 Coldwater Canion Drive. Jakub se tu vyznal, už tu kdysi byl, aby se podíval na okázalou a procovskou vilu svého nepřítele přes prefabrikované domy. Jel tehdy na kole, protože se chtěl trochu zotavit ze shonu, ve kterém už tak dlouho žil (jezdil, jak známo, na kole, kdykoliv to bylo možné). Hned ho také zastavili policisté a zapředli s ním velmi zdvořilý, ale srozumitelný rozhovor. V Be– verly Hills se tak stávalo každému, kdo šel pěšky nebo se tam objevil na kole a prohlížel si domy. Z toho lze usoudit, jak vznešená čtvrť je Beverly Hills.

Tentokrát projeli, aniž je kdo zastavil. Jakuba napadlo, že Corbett má přítelkyni. Jaká to byla žena? Nakolik byla zasvěcená do Corbettových machinací? Jaké přitěžující materiály proti svému milence ještě rychle stačí zničit? To byly otázky, které šeptal Misarasovi na zpáteční cestě z Puma Pointu.

Nyní tedy projížděli nejfajnovější ze všech fajnových čtvrtí Los Angeles, dorazili ke Corbettovu paláci, byli vpuštěni dovnitř vylekaným vrátným, který měl svůj domeček u vjezdu, a blížili se palmovým hájem k zámečku v kýčovitém maurském slohu.

Uvedl je jeden sluha, pak druhý sluha, nakonec butler.

Milostivá paní přijde ihned, oznámil butler, který vypadal jako tři angličtí šlechtici dohromady. Oznámil to v mramorové hale, z níž vedlo nádherně vy– kroužené schodiště do prvního patra. Vzápětí nato sestupovala mladá žena nádherných křivek v rudém hedvábném župánku po schodišti dolů, lehce se pohupujíc v bocích, tmavovlasá, zelenooká, ověšená šperky jako vánoční stromek třpytivými cingrlátky. Ta dáma, myslel si Jakub, zíraje na ni s očima dokořán, má nejkrásnější poprsí, nejroztomilejší zadeček a nejdelší řasy, jaké kdy na ženě viděl. (Víme ale, že Jakub při setkání s hezkými nebo dokonce krásnými ženami rád myslel v superlativech – arci často právem.) Výrazné lícní kosti – dáma vypadá mírně slovansky. A zelené oči… zelené oči, které v mém životě přece už způsobily takové katastrofy! myslel si rozechvělý Jakub.

Misaras pozoroval přítele s vážnými starostmi. Už to zase začíná, pomyslel si.

Detektivové se legitimovali a vysvětlili důvod své návštěvy. Žena snů pokrčila bezmocně (nebo lhostejně?) rameny a stáhla plné rty do hořkého úsměvu. Detektivové se okamžitě pustili do prohledávání maurského paláce. Jakub a Misaras stáli náhle se ženou snů sami. Měřila si je oba přivřenýma očima, s jednou rukou opřenou v bok, v druhé ruce dlouhatánskou špičku s cigaretou. Jakub cítil horkou vlnu v bedrech.

»Vy musíte být pan Formann!« měla hluboký hlas kuřačky.

»To souhlasí,« vypravil ze sebe náš přítel s námahou.

Jsem horší než Wenzel s těmi svými zrzkami, pomyslel si, jizva na spánku začala cukat a zaječí packa, ne, to nebyla packa – k čertu, pořád tahle trapnost, a dáma se cíleně dívá! – ožila.

»Jsem Nataša Ashleyová,« prohlásila dáma.

Uklonil se a políbil jí ruku, jak ho to kdysi naučila baronka. Šlo to snadno, neboť Nataša Ashleyová jemně pozvedla svoji bílou ručku k jeho ústům. Jakub se nad tím podivil, protože věděl, že Američanky nejsou na líbání ruky zvyklé, a proto mají toho, kdo líbá ruku, obzvlášť rády. Misaras mezitím mlčky klel. Když se Jakub naprimoval, kleplo ho něco bolestivě do hlavy. To něco byl velikánský kapkovitě tvarovaný smaragd, který se houpal na platinovém řetízku před výstavním poprsím Nataši Ashleyové. Po tomto nárazu, na nějž zareagoval svým známým šarmantním úsměvem, bleskly Jakubovi hlavou dvě myšlenky.

První: Bože všemohoucí, ten kámen má nejmíň devadesát karátů, spíš sto. Naprosto dokonalý. Jakub Formann se už v tomhle vyzná. Cena? Takové tři milióny dolarů určitě. Nejmíň! Ten kámen tu lady přímo ohýbá k zemi! Je tak provokativně vzpřímená jenom proto, aby ji ten balvan nepřevážil dopředu!

Druhá: Já, Jakub Formann, vždy dva kroky před dobou, tu stojím před milenkou toho lumpa Corbetta, bohyní s fantastickým poprsím, fantastickým zadkem a nejdelšími řasami, jaké jsem kdy viděl, a moje zaječí packa, která vůbec není moje zaječí packa, si myslí totéž: Tu bohyni musím dostat, i kdyby mě to mělo stát život! No, život zrovna ne. Ale přinejmenším smaragd, který je ještě větší než tady ten balvan.

16/

Aby získal balvan, který by byl ještě větší než ten, který už Nataša měla, musel Jakub, který nemohl opustit Los Angeles kvůli výslechům a jednáním, jež teď následovala, nechat přivézt letecky vedoucího newyorské filiálky »Cartiera«. Newyorský ředitel zatelefonoval do Paříže, kde měli exemplář, jaký si Jakub přál. Exemplář přeletěl oceán a s newyorským ředitelem »Cartiera« dorazil do Los Angeles. Druhý takový smaragd už na světě nebyl. Zato ale stál tři a půl miliónů dolarů (A to Jakub kupoval u »Cartiera« za »speciál prices!«) S tímto malým upomínkovým předmětem navštívil náš přítel krásnou Natašu a předal jí ho spolu s duchaplnou poznámkou, že doufá, že jí tím alespoň trochu zmírní bolest nad zavřeným životním druhem Corbettem.

»Něco takového nemůžu v žádném případě přijmout, milý pane,« řekla Nataša.

»Ale proč ne?«

»To není můj styl, pane Formanne. Moji předkové – zvlášť předkové mé nebohé matky – by se obrátili v hrobě, kdybych to udělala.«

»Předkové vaší nebohé matky…«

Nataša vážně přikývla.

»Moje matka byla ruská šlechtična. Přímá příbuzná Romanovců. V roce 1918 odjela z Ruska a po dlouhém bloudění se dostala do Štýrského Hradce. To je město na západě Rakouska, víte. Rakousko leží jižně od Bavorska a je…«

»Já jsem Rakušan, slečno Ashleyová.«

»Oh, jaké příjemné překvapení. V tom případě víte, kde leží Štýrský Hradec.«

»Hrm… rrmm…« (Pane bože, dejž, ať neklesnu!) »… ano, jistě, vážená slečno Ashleyová, vím, kde leží Štýrský Hradec. Už jsem tam mnohokrát byl.«

»Ale to je roztomilé. Vidíte, a můj otec tam byl důstojníkem a ředitelem filiálky jedné velké britské firmy. Pocházel z velice staré anglické šlechtické rodiny. Matka a on se tam seznámili a zamilovali se do sebe a…«

»Takže ruská a britská šlechtická krev, slečno Ashleyová!«

»Tak je to, pane Formanne.« Natašina ňadra se dmula. Zaječí packa, která žádná zaječí packa není, rovněž. »A to máte tu smělost přinést mi tohle…« ukázala bradou na pčtadevadesátikarátovce »… do domu? Kde je vaše výchova, pane Formanne? Nebo mě chcete úmyslně urazit? To by bylo ničemné… Bezbranná žena…« Ňadra se dmula ještě prudčeji.

»Ale prosím vás, velevážená slečno Ashleyová, nic by mi nebylo víc cizí.«

»Pak si tu věc zase odneste. Okamžitě! Nechci ji ani vidět!«

»Měl to být jenom malý důkaz mé úcty k vám…«

Tak to pokračovalo půl hodiny.

Pak našla Nataša cestu, jak Jakubovi pomoct z nouze.

»… Božínku, vždyť já bych vás, pane Formanne, taky nechtěla urazit. Ten člověk, ten Corbett, kterému jsem se svěřila do rukou, protože já jsem vždycky věřila v čest mužů, kteří se dostali do mé blízkosti – ten člověk mě hrozně zranil svým hanebným činem. A od vás je skutečně dojemné, že mi chcete věnovat tady tu malou útěchu. I když mě přirozeně nelze utěšit…«

»Chápu vás, slečno Ashleyová…« Poprvé v životě ze sebe Jakub Formann nechal dělat blbce, a ani si toho nevšiml.

»… ale abych udělala radost vám, protože jste to tak dobře myslel – nuže, přijmu ten dárek.«

»Děkuji! Děkuji vám, děkuji, slečno Ashleyová.«

»Můžete mi říkat Natašo.«

»Natašo…« Jakub cítil v sobě stoupat vzrušení – ne to, které už znal z mnoha nebezpečných situací (bohužel ne toto!), ale zcela jiné – bylo to divoké, barbarské a žhavé vzrušení. Přitiskl Natašu k sobě a chtěl ji políbit. V příštím okamžiku dostal facku.

»Vy jste se asi úplně zbláznil, pane Formanne,« pronesla ruskoanglická šlechtična ledovým hlasem.»Ano, zbláznil,« blábolil Jakub slabomyslně, »do vás, Natašo…«

»Jestli to uděláte ještě jednou, budete muset odejít, pane Formanne!«

»Proboha… Určitě to už nikdy neudělám! Dovolte mi jenom, abych směl zůstat ve vaší blízkosti. Natašo, prosím, prosím vás o to…«

»Budiž,« řekla dáma.

»A… a… a…«

»Nu!«

»… mohla byste mi říkat Jaku?«

»Když vám to udělá takovou radost, proč ne? Můžete mi políbit ruku, Jaku.« Vrhl se na její ruku. Přisál se na ni rty. Nataša ruku okamžitě stáhla zpátky.

»To stačí,« řekla.

(To stačí za 3,5 miliónů dolarů! A tenkrát, v roce 1961, dolar ještě na tom nebyl tak bídně jako dnes, kdy píšeme tyto řádky. V celém svém dosavadním životě by byl Jakub ženské osobě, která by s ním takhle chtěla jednat, jednoduše jednu vrazil a položil ji na lopatky. S Natašou jako by pro Jakuba začínal nový život. Taková bohyně… Jak se mohl opovážit jenom pomyslet na to, že ji dostane mrzkým mamonem, a ještě k tomu tak brutálními a neohrabanými způsoby? Pro Jakuba tu začínala těžká krize. Každý muž něco takového zná. Každý muž se už někdy zachoval podobně idiotsky. Každý.)

Jakub viděl a slyšel, jak Nataša, ta nadpozemská bytost, klesla s něžným povzdechem na pohovku ve stylu madam Recamiěre.

»Proboha, Natašo, co je vám, drahá?«

»Vzduch…« zasténala drahá Nataša, tisknouc si ruku na hrdlo. »Vzduch! Dusím se! Nemůžu tady dýchat…«

Jakub se vyřítil a otevíral okna.

»Tak jsem to nemyslela, Jaku…«

»A jak?«

»Já už v tomto domě nemůžu dýchat! Já se prostě v domě toho ničemy, který mě tak podvedl, dusím…«

»Nu, mě ten ničema taky podvedl…«

»Oba nás podvedl, Jaku. Mohl byste vy tady v tom domě ještě žít?«

Jakub byl otřesen.

»Ne!« zvolal. »Nikdy! Chápu, jaká muka to pro vás musejí být, Natašo!«

»Vy to chápete. Vy máte pochopení. Jsem šťastná, že mě chápete.«

»Když jste šťastná vy, jsem i já…«

»Ach, Jaku…« zašeptala Nataša.

»Natašo?« zašeptal Jakub, klekl si k ní a hladil jí paži.

»Vy máte pro člověka pochopem, Jaku…«

»Natašo! Natašo! Co je to s vámi? Proč pláčete?«

»Elevado Avenue,« vydralo se, sotva slyšitelně, z jejích krásných rtů.

t

»Jak prosím?« zíral na ni nechápavě.

mu»Číslo sedm set padesát dva.«

»Co je s číslem sedm set padesátd dva?«

»Je na prodej. Už dlouho. Nádherný dům s pozemkem. V Beverly Hills. Kousek odtud. Dům je dvakrát větší… Park taky dvakrát větší… Swimming-pool třikrát větší… Všechno to patřilo geniálnímu režisérovi…« Řekla jméno, které Jakub ještě nikdy neslyšel. (Ale to nic neznamená, pomyslel si kajícně, jsem prostě nevzdělaný sedlák, pořád ještě.) »Kdyby mi někdo pomohl dostat se odtud, kdybych se dostala tam… Ten ničema Corbett dal tady ten dům přepsat na mě… Patří mně… Bylo by třeba ho prodat. Ale já jsem tak bezbranná, Jaku, já vůbec nemám ponětí o penězích, co se s nimi dělá, co znamenají, já jsem prostě taková malá, hloupá holka…«

Tri dni nato zakoupil Jakub Formann palác číslo 752 na Elevado Avenue s parkem, swimming-poolem a se vším všudy, včetně nákladného zařízení a skvělých uměleckých děl. Za směšných šestadvacet miliónů dolarů. Nataša se přestěhovala. Cítila se už trochu lépe, ale byla samozřejmě stále ještě velmi deprimovaná. Jakub ji směl políbit na ústa. Ale jen krátce! Prostě jako dobrý přítel…

»Vy, Jaku, jste gentleman. Takové individuum jako Corbett by asi využil situace… a chtěl by víc… Vy ne, vím, žé vy byste to nikdy neudělal!«

»Nikdy, Natašo,« cukroval blažený trouba Jakub Formann (který dosud nikdy v životě nebyl trouba), »nikdy bych nežádal ani to nejmenší, co byste mi nechtěla dát sama a dobrovolně… Miluji vás! To mi nikdo nemůže zakázat! A přijde čas, věřte mi, Natašo, přijde čas, kdy mě budete taky milovat!«

»Ach, Jaku, neříkejte to, prosím!« Tiskla si prsty na spánky.

»Už mlčím, Natašo. Umím čekat. Dokážu čekat třeba celý život…«

»Jste tak dobrý, Jaku.«

»Ach, nejsem, Natašo, ale chtěl bych být.«

Hned poté, co bylo doručeno sto rudých růží, které objednal, Jakub odešel. Bylo mu naprosto jasné, že svými dárky Natašu vždy znovu přivádí do rozpaků. A to nechtěl!

V následujících dnech se snažil prodat Corbettovu vilu. Byla tak zatížená hypotékami, že ji raději rovnou nechal bankám.

17/

»… Corbett dostal pět let, funkcionář odborů čtyři, Corbettovy továrny v El Segundo prodali ve veřejné dražbě, a aby se něco takového už nemohlo opakovat, koupil jsem je všechny na tvoji permanentní plnou moc, takže mi zbývá už jenom konstatovat, že jsi největší a nejpitoměji hovado, s jakým jsem se kdy setkal,« uzavřel přibližně o rok později, 5. července 1962, George Misaras svoji zprávu o všem, co se událo. Mluvil dlouho, vždycky tak dlouho, až mu docházel dech. Pak se, jako teď, sípavě nadechl. A přitom bouchl vztekle pěstí do stolu.

»Jak to, že jsem největší a nejpitomější…« začal Jakub pobouřeně, ale George ho nenechal domluvit. »Protože nebude trvat dlouho a prošustruješ všechny peníze, co máš, kvůli té štětce, proto!« řval George na celé kolo.

»Georgie, hochu, víš, jak tě mám rád, ale jestli ještě jednou řekneš to slovo v souvislosti s ženou mých snů, tak se zapomenu!« zvolal Jakub.

»Žena mých snů! Já se neudržím smíchy! Rusko-anglická šlechtična, já se smíchy přímo zalknu! Štěstí, že to vůbec k smíchu není!« ryčel opět Misaras. »Já , jsem se informoval! Matinka té výtečnice byla šlechtična a kdysi zdrhla, kdy přesně, nikdo neví. Ve Štýrském Hradci se tahala s kdekým – mimo jiné taky s nějakým britským oficírem, jenže to nebyl žádný ředitel a už vůbec ne aristokrat. Ale zbouchl ji, to jo. A už to nestihli dát pryč. Tatínek ostatně vzal roha, ještě před narozením! Tohle ti ta tvoje žena snů nevyprávěla, vid?«

»N-ne… A je to taky sprostá lež!«

»Není to žádná lež! Šéf naší anglické pobočky je můj kamarád, a najal na ty anglické aristokraty tři agentury. Pantatínek pochází z hornické čtvrti. Nic proti horníkům, chraň bůh, víš, že jsem levičák! Ale tady vidíš, jak tě tvoje žena snů od začátku bulíkovala, mrcha jedna!«

»Georgie, řekni to ještě jednou a já ti jednu vrazím!«

George to řekl ještě jednou.

Jakub mu jednu vrazil.

»Pitomče,« řekl Misaras a držel si tvář, protože Jakub ho uhodil pořádně, »copak nevidíš, jak ti tahá peníze z kapsy? Milióny a zas milióny! Táhneš to s ní už rok! Navždy svoji, vid?«

»Georgie, prosím tě!«

»Jaké „prosím tě“? Ve dne v noci ho z ní nevytáhneš! Já vím, žes byl vždycky pořádný kohout, ale teď se ušoustáš k smrti, v nejlepších letech!«

V tom okamžiku koupil druhou. Tentokrát ji ale vrátil. Jakub s překvapeným výrazem dosedl na podlahu Misarasova krásného domu na Rossmoyne Street. Všude tam bylo plno koberců, ale jako naschvál žádný tam, kam Jakub dopadl. Z kostrče mu vystřelila bolest až do mozku.

»Já nešoustám!« zasténal Jakub. »Neopovaž se ještě vzít to slovo do huby, když mluvíš o té božské ženě! Myslíš, že takový anděl se dá koupit? Tu a tam plachý polibek na ústa, to je všecko, co sobě i mně dovolí!«

Misaras zíral jako němý debílek.

»Zavři hubu!«

Misaras výzvy neuposlechl, a vyrážel celý bez sebe: »V Jugoslávii jsi s ní byl! V Rusku! V Německu! V Japonsku! V Polsku! Ve všech fabrikách na plasty! Všude jsi ji tahal s sebou, jezdil s ní po světě jako šílenec! Do Jižní Ameriky, do naší pobočky v Buenos Aires! Do Mexika! Do Pekingu! Protože tam taky stavíš! OKAY bylo pořád plné jejích fotek a ten nešťastník redaktor si k nim musel vymýšlet nové a nové ódy!«

»Schreiber je za to placený!« zařval Jakub.

»V Káhiře jsi s ní byl! V Indii! V Portugalsku! Ve Španělsku! V Itálii! Všude, kde něco podnikáš! Všem partnerům a konkurentům jsi ji prezentoval jako slepici, co snáší zlatá vejce! Ano, konkurentům, jsem řekl! Máš jich moře, a je jich stále víc, čím úspěšnější jsi! Máš skutečně nepřátele! Čekají jen na to, aby ti vrazili kudlu do zad! Jen jim ukazuj svoje slabiny! Jen tak dál! Naběhni jim sám na nůž! Myslíš si, že jsi jediný bohatý člověk na světě? Pitomče zatracený! To tvoje obrovské impérium doposud fungovalo jako na drátkách, protože jsi měl pořád dost velkou hotovost a mohls všechny ostatní okamžitě vyšachovat!«

»To můžu ještě pořád!«

»Kdo chce věřit na pohádky, ať věří! Člověče, tahle Nataša tě přímo dojí!«

»Vyprošuju si takové odporné výrazy!«

Misaras vzal do ruky list papíru, nasadil si brýle (nikdo nemládne) a předčítal: »V Anglii jeden bentley! V Polsku malá soukromá honitba s chovem pstruhů, směšných pět set hektarů! Soukromé tryskové letadlo v Německu! Šperky za – dal jsem tě sledovat, nelži, ta částka souhlasí! – za sedmadvacet miliónů dolarů!«

»No a co, jsou to tvoje milióny?«

»Chata v Gstaadu! Nepřerušuj mě! Životní poj i stka, jenom pro ni! Bankovní konto, vím jaké, ale radši to neřeknu, nebo bych musel blít, mně se dělá špatně už jenom při pomyšlení, že jenom ona má na ně právo podpisu! Hromada zlatých prutů! Taktak se vešly do velkého sejfu banky v curyšské Nádražní ulici!«

»Žena potřebuje zabezpečení, Georgie! Kdyby se se mnou něco stalo…«

»To jo, zabezpečení potřebuje, courá zatracená!«

Zas jednu koupil. A opět ji vrátil. Jakub si zase sedl na zem. Tentokrát byl náraz zmírněn smyrnským kobercem.

»Ona není… to, co jsi řekl!«

»Ale to víš, že je to, co jsem řekl! Ta už vykuchala chudáka Corbetta jako husu před posvícením!«

»Tys řekl chudáka Corbetta?«

»Ano, řekl!«

»A můžu vědět proč, prosím, je chudák tenhle lump, který nás chtěl zruinovat, podpálit fabriky, vyprovokoval u nás stávku a málem nám zakroutil krkem?«

»Kvůli ní, člověče!« Misaras bouchl do stolu. »To všechno kvůli ní! Pouštěla mu žilou stejně jako teď tobě! Nebral si přece hypotéky na svoji vilu ze srandy! A i ta stávka byla pokus ze zoufalství! Corbett musel jednoduše prodávat víc, mnohem víc, aby mohl splácet dluhy! Ta tvoje Nataša je pěkně vypečená bestie. Je vinna za všecko, co Corbett napáchal!«

»Je ti snad Corbetta líto?«

»Ze srdce, Jaku, ze srdce! Je to oběť téhle Nataši! A z tebe bude taky oběť téhle Nataši! Naučila se to od paní matinky! Paní matinka se totiž po Štýrském Hradci vypracovala pěkně vysoko v Západním Berlíně, jak jsem zjistil!«

»To je lež!«

Misaras jenom nahlédl do svého seznamu.

»V Gstaadu jsi koupil chatu! V Beverly Hills vilu! Zámek na Starnberském jezeře už máš! Proč jsi té mizeře kupoval domy v Gstaadu a Beverly Hills, člověče? Na co potřebuje dvě luxusní sídla?«

»Ta jsem nekoupil jí, ale sobě!«

»Ano, ale ona v nich bydlí! Ona tě donutila ty domy koupit!«

»Do ničeho mě nenutila. Udělal jsem to sám o sobě!«

»Tak mi pro všechno na světě vysvětli, k čemu potřebuješ takové procov– ské baráky!«

»Protože,« poučil ho Jakub (díky Natašiným neustálým chvalozpěvům se už natolik změnil, že její věčné žvanění přijal za své a ke všemu sám věřil tomu, co říká), »protože jsem významný člověk, hodně významný člověk.« Pronesl to velmi vážně. »Mám samozřejmě po světě pět šest bytů. Mám celoroční apartmá v nejlepších hotelech v Tokiu, New Yorku, Rio de Janeiru a Londýně! Právě jsem dostavil vilu na Cap ď Antibes. Nekoukej se tak na mě!« Jakub nasadil tragický tón. »Člověk se dře a dře, dává tisícům a desetitisícům lidí domov a práci, patří k opravdu velkým postavám současného hospodářského světa, koná dobro a zase dobro, kde to jenom jde – a sám si nesmí nic dopřát, co, jenom udřít se k smrti, to může, co? Člověk je sám jako kůl v plotě.« Jakub se rozplýval sebelitová– ním. Ach, život zachází s multimilionáři neúprosně! Všechen žal teď z našeho přítele proudil jako láva. »Ty, zrovna ty, co předstíráš, že jsi můj přítel, mně to vyčítáš! Toho bych se od tebe nikdy nenadál!«

Misaras se rozzuřil k nepříčetnosti.

»Tys už asi úplně zapomněl, jak ses tenkrát dostal na tu pitomou leteckou základnu v Hörschingu, že! S prázdným břichem a holým zadkem! Dobrá, měls štěstí…«

»Štěstí přeje jenom přičinlivým,« prohlásil Jakub slavnostně.

»Ach, jdi mi někam… Na kolik přičinlivých se štěstí vykašle! Štěstí jsi měl, štěstí a ještě jednou štěstí, stejně jako já, Wenzel a Karl a my všichni. Ale s tím může být každou chvíli konec! Nebo si myslíš, že to tak půjde věčně?«

»Proč by to tak nemělo jít dál?« zeptal se Jakub s upřímným údivem. Ještě nikdy mu nepřišlo na mysl, že by jednou mohl přijít zvrat k horšímu.

»Jaku, víš, jak tě mám rád! Právě proto si o tebe dělám takové starosti!«

»O mne si nemusíš dělat žádné starosti,« prohlásil Jakub.

To Misarase znovu rozpálilo. »Blbče! O každého si člověk musí dělat starosti! A o tebe nejvíc, kvůli té bestii! Matinka v Berlíně činná coby luxusní štětka, a dcerunka samozřejmě vyrůstá v internátě!«

»Díky bohu, že v internátě,« řekl Jakub Formann, »a díky bohu, že ve výborném internátě. Nataša mluví plynně čtyřmi jazyky, umí se chovat – ty bys to potřeboval, já taky! –, všude ji s sebou můžu vzít!«

Misaras si trhnutím upravil brýle na nose a třesoucím se hlasem předčítal dál ze svého seznamu: »Tři norkové kožichy pro dámu se čtyřmi jazyky a skvělým chováním, jaké bychom potřebovali my dva, že ano? Dvě činčily! Jeden ocelot! Tři perziány! Jeden jaguár! Člověče, ty patříš pod kuratelu! Akcie největších mezinárodních průmyslových firem, aby naše lady mohla jenom nůžtičkami stříhat kupónky, když přijde čas, a dala si za ty papírky vyplatit penízky…«

»Georgie!«

»Ještě jsem neskončil!«

»Naopak, skončil jsi! Vím sám dost dobře, co jsem té nebeské bytosti dal. A ty budeš držet hubu, jasné?«

Jakub mluvil přiškrceným hlasem a jeho výraz byl tak hrozivý, že na něj Misaras jen němě zíral. S naším nebohým přítelem se v tomto posledním půl roce stalo něco, & čem Misaras nevěděl, o čem nevěděl nikdo: Jakub zažil to, co předtím ještě nikdy nezažil, totiž že se mu žena v lásce ihned nedala celá!

To ho psychicky srazilo na kolena. A on v této pozici zarytě setrvával: Dostal jsem do postele každou, kterou jsem chtěl! Byl by v tom čert, kdybych nedostal do postele i Natašu! Jenom to chvíli potrvá! Ano, je to iritující, ale i lákavý pocit. Peníze! Co znamenají peníze? Mám jich jako šlupek! Ale to bych se podíval, abych Natašu nedostal na čínskou sáňkovačku, krucinál!

»Nic ve zlém!« bědoval Misaras. »Chci jen tvoje dobro, Jaku! Všichni si děláme hrozné starosti, já, Wenzel, i Jurij, to se divíš, vicf? Ten mi napsal, kolik kožichů jsi v Sovětském svazu nakoupil pro Natašu. Zapomněl jsi na to, v jaké jsi byl bryndě po válce? Nevzpomínáš si už, jak ses musel dřít, abys vybudoval to všecko, co dnes máš? Má to jít všechno do háje kvůli nějaké malé mizerné…«

»Georgie!« Jakub se vymrštil jako péro.

Misaras mávl rukou.

»Dobrá, dobrá, vidím, že ti není pomoci. Ztratils rozum.«

»Vůbec nic jsem neztratil,« pronesl Jakub důstojně a procítěně, »ale ty, Georgie, nevíš, co to znamená: láska!«

»Bože na nebi!« Misaras zaryl hlavu do dlaní.

18/

JakubFormann klečel před třikrát třinácti hořícími svícemi, ruce složené na prsou, oděn širokou zvlněnou černou pelerinou, která zcela zakrývala oslnivou bělost frakové vesty, košile, límečku (ó!) a motýlka. Před ním stála, v stříbřitě lesklém rouchu, přes něž měla přehozený planoucí purpurový plášť, Velešlechet– ná a Velemocná paní baronka von Lardiac, šlechtična a vrchní soudkyně z Val– teijitante, dědičná paladinka na jeruzalémském dvoře – podle privilegia, jež velmi slavnému rodu Lardiaců udělil císař Friedrich Druhý, pozdější král Jeruzalémský.

Šlechtična právě nechala dopadnout plochu mohutného meče na Jakubovo levé rameno.

»Aua « vyjekl Jakub.

Šlechtična na něj vrhla káravý pohled a uhodila ho na pravé rameno a na skloněnou hlavu. Pak pravila: »Tímto tě, Jakube Formanne, pasujeme z moci úřadu velmistryně a vojevůdkyně vznešeného křesťanského řádu „Signum Fidei“, to jest „Znamení věrnosti“, na rytíře a maršála řádu. Vstaň, rytíři Jakube!« Rytíř Jakub, od nynějška maršál tohoto vznešeného řádu, povstal. Šlechtična pravila dále: »A propůjčujeme ti od této chvíle Velkou stříbrnou hvězdu se šerpou, korunkou ke kříži a zlatou medaili za mimořádné zásluhy o vznešený rytířský řád.« Šlechtična přišpendlila hromadu plechu na Jakubovo svrchní roucho, připomínající černou noční košili, a skutečně mu nasadila na hlavu dost těžkou korunu (z tence pozlaceného cínu).

Zazněly tóny hudby. Něco velice slavnostního, co Jakub samozřejmě neznal. (Že by Vivaldi?) Někdo za tou spoustu závěsů musel pustit gramofon, myslel si Jakub, když líbal Šlechtičně ruku, kterou mu panským gestem strčila před obličej. Koruna mu přitom málem sklouzla z hlavy.

Toto se událo 21. července 1962 ve velkém sálu Jakubova zámku u Starn– berského jezera, nedaleko hlavního a sídelního města Mnichova ve Svobodném státě Bavorsko, v 9,22 hod. SEČ.

Předcházely tomu samozřejmě jisté události.

K těmto událostem došlo pět dní předtím: 16. července 1962 na francouzské Riviéře, přesněji na Cap ďAntibes, ještě přesněji v Jakubově superluxusní a velereprezentativní vile tamtéž. Trvalo to celých čtyři a půl roku, než byla tato stavba dokončena – ale nebyla to vina architektů, řemeslníků a techniků.

Vinu nesly francouzské úřady.

Úřady obecně nemívají sklon fungovat příliš rychle. Francouzské úřady fungují s přímo úděsnou pomalostí. Téměř dva a půl roku trvalo, než četné, pro takové případy kompetentní instance našemu Jakubovi, takto cizinci, udělily povolení uzavřít s majitelem, rovněž cizincem, smlouvu o koupi francouzského pozemku a budovy (která měla být stržena). Zvlášť komplikující okolností bylo, že na všech úřadech a ve všech příslušných spisech se muselo změnit jméno majitele – aby od pozdějšího dotyčného majitele bylo možno inkasovat komunální daň, daň z luxusu a sedm dalších daní. K tomu mají francouzské úřady k dispozici jména všech majitelů pozemků a nemovitostí z celé země – tedy i z Cóte ď Azur – uložená v počítači třetí generace.

Tento počítač příslušný také pro Cóte ď Azur se však pohříchu a z úradku –jednoho z nesčetných nevysvětlitelných úradků – byrokracie nenacházel na jihu země ani uprostřed země, ba kupodivu ani v Paříži, nýbrž na severu, a to velmi vysoko na severu, v městě Rouenu, kteréžto leží v departementu Seine-Mari– time. Takovéto zeměpisné pikantérie ztížily bezpodmínečně nutnou změnu jména podstatným způsobem, především proto, že se u počítačů třetí generace jedná o krajně citlivá zařízení. Rouenský počítač měl své neurotické periody: v nich byl během třičtvrtě roku třikrát nakrmen správnými daty, ale trávil je špatně a vydával ze sebe data falešná.

Páni úředníci litovali.

Úplatky přijímali radostně a se slibem, že administrativní řízení se samozřejmě urychlí. Podplacení pánové však bohužel bývali, podle zákona schválnosti, ihned po Jakubových finančních příspěvcích překládáni do jiných departementů a jejich nástupci o ničem nevěděli, takže Jakub musel podplácet i nástupce. I nástupci byli překládáni do jiných departementů. Francie se skládá téměř ze sta departementů. Jakub pochopil, že si tu s ním hrají na slepou bábu.

I když mu ten děsný večer u sira Alexandra na Saint-Jean-Cap-Ferrat zanechal bolavá místa na jeho citlivé duši, i když v něm všechno stále křičelo po pomstě a zadostiučinění – nebylo pomoci, musel zachovat trpělivost. A posléze trpělivost přece přinesla plody. To, co se teď tyčilo na Cap ďAntibes, asi nemělo na světě obdobu! Byl to absolutně fantastický zámek! Ve srovnání s tímto palácem (celkové náklady – pozemek, stavba a zařízení: 86 miliónů franků) se pastouška sira Alexandra na Saint-Jean-Cap-Ferrat nedala nabídnout za přístřeší ani obyvatelům sešlých H.L.M. (= bytů pro sociální případy). Byl tam dokonce i přístav, a ne právě malý. V něm kotvila Jakubova zaoceánská jachta, kterou koupil v těchto letech a která mohla klidně soutěžit s jachtami pánů Onassise, Niarcha et cetera. Nataša, ta kouzelná bytost, měla úplně pravdu, když Jakuba upozornila na to, že osobnost jako on musí mít rozhodně jachtu jako dotyční rejdaři.

Existovala speciální loděnice pro takové stavovské symboly. Dodací lhůty byly samozřejmě dlouhé. Jachtu, kterou Nataša shledala jedině hodnou Jakubova formátu, si objednal jakýsi arabský šejk.

Pánové z loděnice litovali, ale tuto jachtu Jakubovi prodat nemohou.

Nu, to se ještě ukáže!

Že Jakubovi nemůžou prodat tuto jachtu?

Jakub koupil celou loděnici, vyhodil tvrdohlavé pány a vzal si pak jachtu arabského šejka, kterému oznámil, že si na svoji loď bude muset počkat ještě dva roky. Cože, jakže? Jakub má jiné starosti než se párat s takovými lapáliemi! I Nataša to říká.

Obrovská jachta, pokřtěná samozřejmě na jméno NATAŠA, teď tedy kotvila v ne právě malém přístavu před Jakubovým velezámkem na Cap ďAntibes. Kotvila a kotvila a kotvila. Na moře nikdy nevyplula. Posádka pomalu hynula nudou, protože Jakub svoji skvostnou NATAŠU nikdy nepoužil, ale důstojníky i námořníky stále držel na palubě. Musel mít pocit, že kdykoliv múze vyplout! Tak to řekla Nataša. Jenže Jakub nikdy nevyplul.

Jeho zámek byl tak grandiózní, že dokonce i Nataša se zachvěla, když ho poprvé spatřila. Prohlásila bez dechu: »Jaku, ty jsi úžasný. Ještě nikdy jsem nepotkala takového muže.« A zadívala se na něho zpod napůl spuštěných víček.

Zareagoval správně.

»Můžu ti ukázat tvoji ložnici, nejdražší Natašo?« otázal se vzrušeně zdrs– nělým hlasem. Konečně je to tady, vždyť jsem to věděl. Přesně tak jsem si to představoval!

»Můžeš, Jaku,« řekla dáma Nataša.

A pak to tady bylo. Nicméně ne přesně tak, jak si to Jakub představoval. Nejdřív musel podle jejího přání zatáhnout v ložnici všechny závěsy. Zatemnit úplně všechna okna!

Bože, myslel si v rozechvění, ta kouzelná bytost se samozřejmě nechce přede mnou ukázat nahá. Úžasné! Něco takového jsem ještě nezažil. Jsem nadšený.

Jeho nadšení maličko povadlo, když se, svlečený, šátral temnotou směrem k neviditelné posteli, v níž už spočívala Nataša, a přitom se několikrát bolestně uhodil o různé kusy nábytku, jednou dokonce – jak známo – zvlášť citlivou částí těla. A i v dalším se toto první setkání vyvíjelo jinak, než si Jakub představoval.

»Co to má znamenat?« zeptala se dáma jeho srdce ledově, když se Jakub hotovil k čínské sáňkovačce. »Hned slez!«

»Promiň drahá…« Slezl zase na stejnou výšku a něžně ji políbil.

Nataša ho políbila ještě něžněji.

Zašeptala: »Ať mě to nebolí. Opatrně, Jaku. A něžně.«

To naším Jakubem otřáslo.

Nataša byla ještě úplně nezkušená! S Corbettem nedošlo nikdy k ničemu intimnímu, zapřísahala se Jakovi. A předtím to byly jenom dvě mladistvé lásky. Takže musel být něžný a moc, moc opatrný, samozřejmě! A byl.

Žena snů ležela v temnotách jako mramorová socha, nevydala ani hlásku, ale už po velmi krátké chvilce se zeptala: »Už to bude, miláčku?«

Jakub si tedy pospíšil, aby to už bylo.

A pak s lítostí konstatoval: »Ale vždyť jsi z toho nemohla nic mít!«

»To vůbec nevadí, miláčku. Jenom když to tobě udělalo dobře,« odvětila bohyně.

Zkrátka a dobře: naprosto zbabrané číslo.

Ale toto si Jakub nepomyslil. Myslil si: Tuto spící krasavici musím teprve probudit k opravdové vášni a divoké žádosti…

Na stavbu zámku dohlížela milá Claudia komtesa della Cattacasa. Ta statečná dívka odvedla skutečně pořádný výkon, za ta léta se málem uštvala k smrti, protože musela neustále honit všechny dělníky, kteří měli obecný sklon nedodržovat domluvené termíny, vysedávat v bistru nebo mizet za svými melouchy.

Claudia a Nataša se samozřejmě nenáviděly od prvního okamžiku. Nevynechaly proto žádnou příležitost (byť to bylo i desetkrát denně), aby se neobjí– maly, nelíbaly na tváře a netitulovaly vzájemně »Darling«, »Chérie« nebo »Bellissima«.

Jakub se ve své bláznivé fázi prostomyslně vyptával každé z obou dam jednotlivě, co si myslí o té druhé. Dovídal se jen samé dobré věci. To ho potěšilo. Od začátku doufal, že si obě dámy budou rozumět. Měl kolem sebe rád šťastné lidi, kteří se smáli a byli na sebe milí. To vše se teď prezentovalo jeho očím. Že dámy nechovají vroucnější přání než jedna druhou zardousit, to našemu příteli unikalo.

Na pořádnou jízdu v trojce s Natašou nebylo pomyšlení – to by se zamilovaný Jakub nikdy neodvážil navrhnout, ba ani naznačit! Jeho zázračná princezna jistě neměla potuchy, co to je správná orgie a jistě by s ošklivostí uprchla. Právě teď, kdy už Jakubovi tu a tam aspoň dovolila, aby si s ní trošinku – její vášeň bohužel stále ještě dřímala! – zašpásoval, když pro ni právě zase vydal pár miliónů.

Já ji probudím, já ji probudím! říkal si radostně Jakub v těch měsících stále častěji (zatímco jeho hotovost tála jako led), a až se jednou povede pořádná čínská sáňkovačka s Natašou… hej!

16. července seděl s Claudií – Nataša si vyjela na jachtě (ta se poprvé hnula z přístavu, hip hip hurá!) na Korsiku – v luxusním sále luxusní vily. Teď můžeme rozjet oslavu! Oslavu oslav! Oslavu, která bude znamenat konec všech oslav tady na Côte d’Azur! Jakub splnil přísahu, kterou po průšvihu u sira Alexandra vyslovil v noci 23. června 1957 v jedné hospodě starého města v Nice před svým přítelem a kamarádem z války, šoférem a důvěrníkem Ottou Radtkem: »A říkám ti, Otto, já jim tu teď postavím barák, že je přejde chuť smát se mi! Polezou jim oči z důlků, těm opičákům v lakýrkách a těm jejich zmalovaným babám! Žebrat budou, na kolenou prosit, abych je někdy k sobě pozval!«

Nuže, Claudia, ta statečná dívka, to přivedla tak daleko, že leckdo skutečně žebral o pozvání na vekou oslavu, kterou se Jakub rozhodl uspořádat 2. srpna 1962.

Na seznamu, který teď s Claudií studoval, stálo sto dvacet hostů. Jenom se to tam hemžilo ministry, aristokraty, kapitány průmyslu, šéfy koncernů, vědci, spisovateli (ale jenom těmi nóbl!), světoznámými jmény! Jakubovi se uneseně chvěl spodní ret, když četl, kdo všechno přijde. Bože, skutečně přijdou opravdové VELIČINY této země!

»Savarello s chotí… Kdo je to, milá Claudie?«

»Masný král Jižní Ameriky, Jakube. Ach, než to zapomenu. Všechen personál jsem najala a otestovala sama. Vzala jsem řeckého kuchaře.«

»Výborně, děkuji ti, Claudie. S francouzským kuchařem se přece nedá žít… Giorgio Terulli s chotí… Co jsou tihle zač?«

»On je ředitelem italských historických sbírek…«

»A tady… Sir Derrick Blossom s chotí?«

»Jeden z Velké pětky.«

»Z velké co?«

»Ty nevíš, kdo to je Velká pětka?«

»Ne. Nebo vlastně ano, přirozeně. Jenom si honem nemůžu vzpomenout. Tak, kdo to je, těch pět?«

»Pět největších anglických bankéřů. Sir Derrick je jeden z nich.«

»Och… A on skutečně přijde?«

»Dokonce srdečně prosil, aby byl pozván, lépe řečeno jeho žena to zařídila, on přirozeně dost dobře nemohl, že? Sestavila jsem mimochodem přesný zasedací pořádek.«

»Velmi dobře.«

»Konečně všechny ty lidi znám. Můžeš být klidný: Každý z těch sto dvaceti bude sedět na správném místě! Však mě to taky stálo týden přemýšlení, jak jsem s nimi v duchu šoupala sem a tam!«

»Claudie, dovol, ať tě obejmu! Musím tě políbit, zlato!«

Byl poněkud překvapen, když se Claudia políbit nedala.

»Co je? Máš něco proti mně?«

»Vůbec nic. To jen kvůli Nataše…«

»Cože, kvůli Nataše?«

»Ty tu úžasnou ženu miluješ,« řekla komtesa ironicky, ale ironie adresovaná našemu Jakubovi byla odjakživa mrháním energií:»Když ji tolik miluješ, nemůžeš přece líbat jinou!«

»Ach, ale ty jsi stará přítelkyně…«

»Skutečná láska nesnese žádné kompromisy, Jakube.«

»Hrm… jistě… Máš samozřejmě pravdu, Claudie,« řekl Jakub uneseně. Pak stáhl obličej do grimasy.

»Co je ti? Bolí tě zuby?«

Jakub zrozpačitěl. »Zařídilas všechno ohromně, Claudie! Nikdy se ti nebudu moct dost odvděčit. Splním ti každé přání…«

»Můžeš si to ještě dovolit?«

»Co to má znamenat?«

»Nu, myslím jenom, že jsi měl v poslední době větší výdaje…«

Jakub se srdečně zasmál.

»Ach, Claudie! To ti napovídal Misaras, vid? Ten milý ťouba si dělá starosti, že přijdu na buben kvůli pár malým dárkům pro Natašu!«

V korunách palem, eukalyptů, citrónovníků a pomerančovníků za otevřeným oknem šuměl vítr…

»V tom případě jsem klidná. Já si ještě vymyslím nějaké přání, Jakube. A co ty si ještě přeješ?«

»Já… no… ale nesmíš se smát… Mám jedno přání, moc velké…«

»Jaké? Tak mi je řekni, Jakube!«

»Já bych chtěl..; toho fialového,« řekl.

»Koho?«

»Barončina bratrance! Potkali jsme ho ve Vatikánu. Já bych si hrozně přál, kdyby taky přišel na slavnost.«

»Chceš říct: biskupa?«

»Co já vím, co je, určitě ne biskup, ale je fialový. Ti fiakm jsou prý hodně velcí potentáti. Hned vedle stolice Svatého otce. Počkej – ten litul je něco jako notář… Claudie, byla by to koruna mého života, kdyby přijel ten fialový!«

»Ach tak… Ty myslíš protonotaria, řádného apoštolského protonotaria, barončina bratrance, proboha, na co potřebuješ právě toho, Jakube?«

»Protože… ale nesměj se… Protože bych chtěl, aby takový nějaký vysoký katolický velebníček pokřtil tady ten dům…«

»Vysvětil!«

»Pro mě za mě vysvětil, já se v těch odborných termínech nevyznám!«

Claudii naskočily na čele vrásky.

»Víš, Jakube, takového fialového abbé si člověk nemůže jen tak najmout! Fialoví jsou moc vzácní a dělají drahoty. Jsi vůbec katolík?«

»Technicky ano.«

»Co znamená technicky?«

»No, jsem katolicky pokřtěný. Ale nikdy jsem toho nepoužil, tím chci říct, že jsem – teď je mi to opravdu líto – nikdy nechodil do bstela, nezpovídal se a nedělal ty ostatní věci. Ale poslouchej, jestli je ten fialový, kterého myslím, ten… abé, bratranec od baronky, a kdyby ho teď baronka poprosila, aby přijel na moji oslavu – ona je samozřejmě taky pozvaná! –, potom snad je naděje…«

»Baronka se na tebe – víš co,« řekla komtesa della Cattaasa. »Vždyť jsi ji vyrazil! Na Seychelách, pamatuješ, když jsi byl s BAMBI právě v nejlepším a my jsme vás vyrušily. Dals jí tenkrát hodinovou výpověd!«

»Ach, bože můj…«Jakub byl zdrcen. »A ještě se na mě moc zlobí?«

»Dá se tak předpokládat, můj milý.«

»Kdepak teď žije? Nevede se jí mizerně? Doufejme, že ano! Jestli se to dá napravit penězi, tak z mé strany nejsou překážky!«

»Baronka žije v Mnichově,« řekla Claudia. »A mizerně se jí rozhodně nevede. Naopak. Takže peníze tu nepomůžou…«

19/

»… leda hodně moc peněz,« řekla dotyčná šlechtična o tři dny později, 20. července 1962, ve své luxusní vile v mnichovské prominentní čtvrti Bogenhausen. Seděla proti Jakubovi v salónu zařízeném starožitnostmi, a pohrdavě si měřila svého někdejšího chovance. »Nepatřím k těm primitivním typům, kteří prohlašují, že pohana, kterou utrpěli, se nedá smýt penězi. Jistě že se dá, pane Formanne, ale musí to být hodně peněz! Za hodně peněz vás pasuji na maršála Vysokého řádu křesťanských rytířů „Signum fidei“ – to znamená německy „Znamení věrnosti“, vím, že neumíte latinsky –, k tomu mám oprávnění. A dám vám také Velký kříž s šerpou nebo raději Stříbrnou hvězdu, korunu ke kříži a medaili za zásluhy. Pasuji vás na rytíře a maršála, a vy budete mít nárok na titul „Excelence“.«

»To vůbec nežádám, paní baronko! Špatně jsme si rozuměli! Jediné, co chci je, že poprosíte svého pana brantrance v Římě…«

»To jsem pochopila velmi dobře, pane Formanne,« pronesla šlechtična se sevřenými rty. »Jedno po druhém. Napřed pasování na rytíře a maršála, pak řádová vyznamenání…«

»Ale já nemám o řád žádné zásluhy…« namítl Jakub.

»Než skončíme, budete je mít, pane Formanne. A jaké! Jinak by to vše bylo obscénní! Musíme hned prohovořit obchodní stránku. Zaplatíte… hm… podle dohody, nazvěme to takto, a podržíme v tajnosti sumu, jíž jednak smyjete pohanu, které jste se na mně dopustil, jednak docílíte toho, že přivedu na vaši oslavu svého bratrance z Říma – to vás bude něco stát, věřte mi, jinak by to bylo rouhání. Jistě s tím souhlasíte, vidte?«

»Co mi zbývá?« zeptal se Jakub optimisticky.

»Právě,« řekla šlechtična. »A jinak se vám vede dobře?«

»Nemůžu si stěžovat. Vy, paní baronko, ostatně taky ne, jak vidím!«

»Můžete mě oslovovat Velmistryně a Vojevůdkyně, a taky Excelence, pane Formanne.«

»Jak jste vůbec přišla k těm ptákovinám s řádem a rytíři… Kristepane, postavte tu věc zase zpátky, prosím vás! Chtěl jsem říct, jak se z vás tedy stala Velmistryně a Vojevůdkyně a Excelence a jak jste přišla k tomu, že pasujete lidi na rytíře?«

Šlechtična postavila, s Jakubovou pomocí, těžkou bronzovou vázu, kterou se mu už už chystala hodit na hlavu, zpátky na místo.

»Prostudovala jsem si ještě jednou podrobně náš rodokmen a dějiny rodu, pane Formanne, a přitom jsem narazila na Gerarda Cudného, který se v roce 1192, během třetí křížové války, rozhodl založit vlastní rodinný řád – právě tento.«

»Aha. Ale jak jste přišla na to…«

»Nepřerušovat prosím. Tradice vedoucí od onoho Gerarda Cudného až ke mně nebyla ani na jediném místě přerušena.«

»Jak to tradice? Nerozčilujete se, Excelence Velmistryně! Já tomu věřím, jenom mě to tak zajímá.«

»Nuže, dobrá,« pravila šlechtična a podala milostivě vysvětlení.

Podle tohoto vysvětlení sídlil skutečně poslední šlechtic, který se mohl prohlašovat za potomka onoho cudného předáka z křížových válek, v Mexiku…

»… a to tak hluboko v džungli, že pošťák musí pokaždé přeplavat řeku,« řekla šlechtična.

»Je biskupem nějaké pralesní sekty. Tady, podívejte se!« Rozvinula zažloutlý pergamenový svitek. Jakub četl nahoře na pergamenu velký nápis: DIPLOMA. Text pod ním byl napsán v němčině a španělštině. Jakub vyrozuměl z německého textu, že pralesní biskup propůjčil v roce 1931 jistému podplukovníku v.v. Karl-Heinzi Stühlchenovi z Duisburgu-Ruhrortu hodnost »Velmistra a vojevůdce řádové provincie Germanie superior« včetně práva nosit řád, hvězdu, šerpu a korunu, pasovat rytíře Vysokého řádu et cetera et cetera.

»Chudák Stühlchen před několika lety zemřel,« vyprávěla šlechtična. »Byl mým příbuzným. Takže jsem DIPLOM dostala já. A tak jsem nastoupila na místo zesnulého, abych od nynějška sjednocovala prominenci Německa pevnými svazky řádu. Vyrovnáme se – to bych chtěla zvlášť zdůraznit – maltézským rytířům a johanitům a máme dalekosáhlý vliv.«

»Kruci,« žasl Jakub. »A jak daleko sahá ten vliv?«

»Až po právo navrhovat kandidáty na místa konzulů, pane Formanne.«

»Fantastické! To už je vlastně vysoká politika!«

»Hm. To ano. A také nejsme zrovna levní.«

»To vidím,« řekl Jakub, rozhlížeje se kolem.

»Vás to přirozeně, ale o tom jsme už hovořili, přijde obzvlášť draho. Je vám to jasné, pane Formanne?«

»Je mi to jasné, paní baronko.«

»Říkejte mi Velmistryně nebo Excelence, Formanne!«

»Je mi to jasné, Velmistryně Excelence,« řekl Jakub a myslel si: Budu ti říkat, jak chceš, chci jenom toho fialového!

»V podmínkách pro přijetí, jak je formuloval dotyčný Gerardus Cudný, stojí, že se zřetelem na charitativní zásluhy může být povýšen do řádu každý, kdo je mocen umění číst a psát. Mohu předpokládat, že to jste, pane Formanne?«

»Můžete, Vaše Excelence… Velmistry ně… baronko.« Mocen umění číst a psát, přeříkával si Jakub v duchu, proti své vůli uchvácen. Dnes to samozřejmě zní blbě. V roce dvanáct set nevímkolik to určitě tak blbě neznělo. Kolik lidí už tenkrát doopravdy umělo číst a psát?

»Se zřetelem na zásluhy řádové provincie o zvýšení německé prestiže v zahraničí,« pokračovala šlechtična důstojně, ach, jak důstojně, »potvrzuje rytířům řádu nový zákon o řádech a vyznamenáních Spolkové republiky Německo právo nosit veřejné insignie v klasifikační stupnici od rytířského kříže přes komturský kříž s korunou až po velkou stříbrnou hvězdu se šerpou. To dostanete.«

»Co prosím dostanu?«

»Druhý nejvyšší stupeň hned po mně. Stupeň řádového maršála. Protože ten je nejdražší.«

»Rozumím. Ale zato mi určitě přivedete toho fialového na Cap ď Antibes?«

»Za to vám určitě přivedu svého bratrance na Cap ď Antibes. Přes své pracovní přetížení! Ale prosím! Pokud zaplatíte příslušnou sumu, na níž se jistě dohodneme.«

»Zajisté, Velmistryně baronko,« řekl Jakub. (Někoho jako je ten fialový prostě musím mít! Potom puknou závistí všichni pracháči světa, nejen ti z Côte d’Azur!) »Říkáte pracovní přetížení, Excelence. Takže obchody jsou?«

»Sotva to zvládám. Podívejte se, pane Formanne, mnoho úctyhodných, vysoce postavených a významných lidí v Německu už má dávno všechny důkazy vyššího životního standardu, postrádají však stále ještě společenské ohodnocení a uznání jako lidé velkého světa. Tomu se snažím odpomáhat až do úplného vyčerpání vlastních sil, protože působím daleko za hranice Německa. Pokud je sama nemohu pasovat na rytíře – nebo rytířku! –, jestliže panstvo nemá čas, dovolují regule řádu i zaslání diplomu, řádového pláště a insignií poštou. Takový poštovní pasovací úder nyní už stvrzuje globální integraci křesťanské prominence současných vysoko postavených osobností z oblasti politiky, hospodářství, vědy a umění. Jenom státníků jsem už pasovala dvanáct,« přiznala se šlechtična prostě, ale u vědomí svého poslání. »Bohužel jsou už zavraždění nebo sesazení.«

»Kdo například?« zeptal se Jakub zvědavě.

»Nu, prezidenti Guatemaly, Kuby, Panamy, Chile, Venezuely, Haiti, Egypta – Násirův předchůdce Nagib –, Peru, Argentiny – bývalý šéf vlády Perrón –, z Nicaraguy hned dva prezidenty. Největší trh je samozřejmě v Německu. Německá elita potřebuje rytířské kříže!«

»Svatá pravda, baronko Velmistryně!«

»Posadte se konečně, znervózňujete mě.«

Jakub žuchl zpátky do křesla.

»Abyste měl úplný přehled, pane Formanne,« pokračovala šlechtična. »Propůjčujeme – tedy já propůjčuji (i na splátky!) titul „rytíř“ s právem nosit veřejně rytířský kříž. Stojí tři tisíce marek. Pak komtura řádu s křížem na stužce, nosí se kolem krku. Stojí devět tisíc marek. Generála řádu s velkým křížem na šerpě. A maršála řádu, k tomu stříbrnou hvězdu – s oslovením „Excelence“ – a, v případě dalších charitativních příspěvků adresovaných mně, korunu ke kříži a řádovou medaili za zásluhy. Tady je výše ceny podle dohody. To dostanete vy.«

»Něco menšího by taky stačilo, Velmistryně…«

»Mám dojem, že si přejete, aby můj bratranec přijel z Říma vysvětit váš dům, pane Formanne!«

»Ach tak, ano! Zajisté! Pardon! Momentálně jsem na to zapomněl. Takže to nejdražší… podle dohody. Vím, že mě to bude stát hromadu peněz…«

»Na to můžete dát krk.«

»… po tom všem, co se přihodilo, ale já jsem ochoten na to přistoupit.«

»Mimochodem, k tomu přijde ještě pečetní poplatek ve výši dvou tisíc marek za vyhotovení diplomu, osobních řádových insignií a řádového pláště, pane Formanne.«

»Ano, o to se přece nebudeme handrkovat, Velmistryně! Kdy můžete předání provést? Chci říct; Jak rychle to jde, jsem totiž v časové tísni.«

»Kdy se má konat vaše slavnost?«

»Druhého srpna, Velmistryně.«

»V tom případě je třeba nejvýš si pospíšit, pane Formanne. Ach ano, vy se stále ještě neumíte slušně chovat.« Jakub svěsil zahanbeně hlavu. »Proto vám řeknu to nejdůležitější: Mého bratrance je třeba oslovovat „Nejdůstojnější Excelence“!«

»Nejdůstojnější Excelence, samozřejmě…«

»Obvykle stačí i „Excelence“.«

»Zajisté, Excelence,« opakoval Jakub lehce debilním tónem.

»A když se budete s Jeho Excelencí loučit, tak pro všechno na světě neříkejte: Rukypolíbení ctěné paní choti!«

»Ctěné paní…« Jakubovi to došlo, ale pak sebou trhl: »Nikdy, Velmistryně, to nikdy neudělám!«

»Dobrá. Platí se v hotovosti. Šeky nebereme.«

»Ano, jen nevím, jestli mám tolik na hotovosti při sobě… Když se teď ještě musíme osobně dohodnout…«

»V tom případě vám poskytnu svěcení zítra,« řekla šlechtična. »Můžete si mezitím zajít do banky. A nyní k té osobní dohodě. Způsobil jste mi kdysi nejtěžší urážku mého života, pane Formanne…«

»Vím. A je mi to nekonečně líto, Velmistryně…«

»„V těch porušených proudech vezdejších hřích pozlacenou rukou odstrčit můž spravedlnost“, praví se v Hamletovi.«

»Jak že se ten pán jmenuje?«

»Hamlet! Vy nenapravitelný člověče! Od nesmrtelného Williama Shakespeara!«

»To jste mě, baronko Velmistryně, vnukla obrovský nápad!« prohlásil Jakub. »Nemohli bychom pozvat taky pana Shakespeara, když je tak slávný?«

Šlechtična naběhla do purpurová, ale ovládla se vší silou a přiškrceným hlasem podala patřičné vysvětlení.

»Ach, takže takhle je to,« zamumlal Jakub. »Já jsem chtěl pozvat pana Shakespeara jenom proto, že jste říkala, že je nesmrtelný. A teď mi říkáte, že chudák umřel už v roce šestnáct set šestnáct. To pak nemáte říkat nesmrtelný. To člověka jenom poplete.«

»Pane Formanne!«

Jakub mávl chláchoiivě rukou.

»Ano, jistě, vždyť je dobře. Takže teď pozlacenou rukou odstrčme…«

20/

»D… druhý srpen devatenáct set d… dvaašedesát… S… slavnost desetiletí za… začala,« hovořil lehce přiopilý Klaus Mario Schreiber do mikrofonu. Magnetofon, který k mikrofonu náležel, byl zavěšený na řemeni přes rameno a nevážil ani tři kila. Před třinácti lety, na konci berlínské blokády, ještě Schreiber používal magnetofon veliký jako kufr a vážící dobrých dvaadvacet kilogramů. Nasával tenkrát ještě »Johnnieho Walkera«. Nyní, o třináct let později, chlastal »Chivas Regal« a ve sklenici mu plaval takzvaný »polární led«, který chutnal odporně, ale zato byl velmi drahý a v důsledku toho poslední módou mezi zcela fajnovými lidmi. Pocházel z končin, které naznačoval název. Když se rozpouštěl, vydával neustále praskavé zvuky. Na těchto dvou změnách lze dobře vysledovat pokrok lidstva.

Schreiber měl na sobě smoking. Jeho akné téměř zmizela, jenom několik vimrlat mu hyzdilo tvář. Jakub ho sem dal dopravit letecky spolu se špičkovým fotografem Senkmannem, třemi dalšími reportéry z OKAY a třemi dalšími fotografy. Ti všichni se tu teď motali kolem, protože OKAY mělo přinést velkou reportáž o Jakubově slavnosti v CHÂTEAU NATACHA na Cap ď Antibes.

»… je to pr… prostě fantastické, c… co se tady o… odehrává,« koktal Schreiber, sedě na podstavci mramorové postavy v nadživotní velikosti, procítěně a plaše do mikrofonu. Sebral livrejovanému sluhovi, který pospíchal kolem něho, další sklenku whisky ze stříbrného podnosu, na který postavil sklenku právě dopitou, dopřál si pořádný doušek a pokračoval: »B… blbé vytahování zbo… zbohatlíků zasraných! K… králové v exilu… pretendenti na trůny,… první ga… garnitura holy… holywoodských herců… a r… režisérů… nejslavnější pě… pěvci a pěvkyně z M… metropolitní o… opery. Svě… světoznámí malíři. T… tanečníci sto… století. Tamhle v r… rozhovoru, u… usměvaví a nenucení… Liz Taylorová a Ri… Richard Burton, bo… bože, on z… božňuje ji, ona z… zbožňuje jeho… Tento u… úchvatný pár se ni… nikdy nemůže ro… ro… rozejít,, Ni… nikdy!… A největší r… rejdaři světa, nejmocnější ba… bankéři, ředitelé ko… koncernů, nejslavnější vě… vědci,… hlavy nejstarších š… šlechtických ro… ro… rodů Evropy…« Další doušek. »Ja… jaký ty… tyátr! Gz… k zblití! Nej… nejobdivovanější ženy na této z… zemi,… fi… filozofové… pět no… nositelů No… Nobelovy ceny… a… ále hovno, vždyť mám se… seznam ho… hostů… Musím se soustředit na ten ci… cirkus,… p… promluvit s těmi li… lidmi, potřebuji ně… nějaké vy… výroky… a do… dobré fotky… Senkmanne! S… senkmanne, po… pojď sem, ty vo… vole! Mu… musíš mě vy fo… vy fotit s p… panstvem! A d… dej si za… záležet, ať z to… toho něco vy… vyjde! Ko… konkurence ne… nespí!«

T… to měl p… pravdu.

Pardon, dámy a pánové. Ale když člověk chvíli píše, jak Schreiber mluví, může se něco takového stát.

Takže ještě jednou: To měl pravdu! Konkurence přísahámbůh nespala. Byli tu reportéři slovem i obrazem z tu i cizozemska – celkem jedenadvacet jich tu bylo a tužili se, seč byli. ZDF, druhý německý program, ve spolupráci s O.R.T.F., francouzskou státní televizí, ozařovali scénu obrovskými reflektory. Reflektory stály na vysokých stojanech. Byly tu podesty pro těžké Mitschellovy kamery a byli tu muži s přenosnými kamerami na rameně, proplétající se tlačenicí, za sebou v závěsu vždy jednoho osvětlovače s baterií v brašně. Podlahy byly pokryty spletencem kabelů. Několik prvotřídních dam a pánů už o ně zakoplo, jedna tlustá orientální kněžna se přes ně natáhla jak dlouhá tak široká. Ale nikdo se proto nerozčiloval a nezlobil. Všichni, všichni měli jediné přání: dostat se také do záběru!

Schreiber, upíjeje a žvaně do mikrofonu, prodíraje se vpřed spolu se Senkmannem, zaslechl, jak americký fotograf říká kolegovi: »Člověče, Marlon je už celý nesvůj, že ho neberu. Pozoruju celý čas, jak Brando čeká, až k němu dorazím. Ale toho dnes nechám, ať se smaží ve vlastní šťávě. Ani slovo. Ani záběr. Marlon nemůže čekat, že budeme brát pořád jenom jeho!«

Kolega zameditoval: »Kdyby nebylo nás, tak by ti všichni neexistovali a ani celá tahle paráda.«

»Máš pravdu,« přizvukoval přítel. »Ani pes by po nich neštěkl.«

Byl horký den a horká noc – reflektory vedro ještě zvyšovaly. Za lesku potu, perel a drahého kamení, tělo na tělo uprostřed davu – tak prožívali v potu tváře tuto noc nocí velikáni tohoto světa.

21/

»Co to je k čertu za podraz? Jak to, že tu ještě není fialový abbé?« pošeptal Jakub Formann komtese della Cattacasa, která stála šikmo za ním. Vedle něho stála, v ostré záři reflektorů, Nataša Ashleyová, která hrála paní domu. Všichni tři pózovali – jako kdysi sir Alexandr – na terase před CHATEAU NATACHA a bez přestání vítali nové hosty, jejichž jména vždy včas pošeptala krajně naštvaná Claudia domácímu pánovi Jakubovi do ucha. Byla krajně naštvaná a měla ubrečené oči, protože její intimní nepřítelkyně Nataša neakceptovala komplikovaný zasedací pořádek, na který Claudia vynaložila týden tvrdé práce. Nataša v poslední chvíli všechno zpřevracela a sestavila zcela nový zasedací pořádek (s malými tabulkami před každým místem). I když nebylo všechno tak harmonicky uspořádáno, jak si to vymyslela Claudia – Nataša seděla v čele prostřední ze tří tabulí, a to bylo hlavní. Pro ni!

Teď tu stojí ta vyparáděná štětka, která brzy Jakuba připraví o všechny peníze, to mám tedy za všecko, myslela si komtesa roztrpčeně.

»Něco jsem se ptal, Claudie!« zašeptal Jakub podrážděně přes rameno. »Kde vězí ten fialový?«

»Jeho Mirage se teprve blíží k Nice… Pozor, hrabě a hraběnka Huzlinga…«

»Rukulíbám, nejdražší hraběnko, máúcta, hrabě,« řekl Jakub. Nataša vždy jen se vznešeným úsměvem pokynula hlavou a nechala si od pánů oblizovat ruku. Claudii to přivádělo k vzteku. Jakub to vnímal jako znamení nesrovnatelného formátu.“

»… letadlo muselo proletět bouřkovou frontou a chytlo tak zpoždění… Pozor, Jakube, lord a lady Crossham…«

»Lady Crossham… Lord Crossham… Thank you ever so much for coming…«

»… ale musí za čtvrt hodiny přistát v Nice. Odtamtud přiletí tetička i nejdůstojnější protonotarius vrtulníkem přímo sem, právě mi to telefonovali z navigační věže z Nice. Vrtulník přistane tamhle na té velké louce… Pozor, Jeho excelence velvyslanec Agrippolus s chotí…«

»Your Excellency… dearest Madame… Thank you ever so much for coming…«

Jakub měl na sobě bílý smoking, modrou hedvábnou košili a červeného motýlka. Klopy smokingu už nestačily na řádové stužky, které vlastnil. Stužky a hvězdy pokrývaly levou stranu hrudi. Ještě několik navíc, a vypadal by jako sovětský generál. Velký kříž za zásluhy o Spolkovou republiku už vůbec nenosil. Zato si vzal – protože vypadala okázaleji – širokou, ohnivě rudou šerpu k velké stříbrné hvězdě maršála řádu „Signum fidei“, k té hvězdě, kterou po brutálním vydírání odkoupil od baronky za hříšné peníze: tituly a řády za fialového bratrance z Říma. Poslal ji pro něho svým Miragem. Normální Mirage byly francouzské tryskové stíhačky. Jakub dosáhl toho, že mu jeden stroj upravili pro civilní dopravu a prodali.

»Profesor doktor Heidesheim s chotí…,« šeptala otráveně Claudia, která byla stále otrávenější, čím déle se Nataša nechala fotografovat ve světle reflektorů.

»Rukulíbám, milostivá paní, dobrý večer, vážený pane profesore. Děkuji vám ze srdce, že jste přišli…«

Nataša měla na sobě zelené šaty protkávané zlatými nitkami, zeleně přibarvená pštrosí péra kolem hlubokého výstřihu a vzadu na vlečce, a zelené hedvábné střevíčky. Všechno bylo zelené, protože Nataša si vzala jen smaragdové šperky – prsten, náušnice, náramek na paži a na zápěstí. Ale to byly exempláře! Všechno světové unikáty, jak Jakuba ujišťovali u Cartiera. I cena byla unikátní…

»Dear Madam, dear Mister Secretary of State, thank you ever so much for coming…«

Bouřková fronta. Kecy! Blbé výmluvy! Baronka se jednoduše opozdila: Bůhví, kde se courala. A fialový tu měl být první. Aby vysvětil dům. Tak krásně jsem si to představoval. Teď už chlastají a všechno mi tu zasviní, jsou rozlezlí po celém domě, jak se má potom ještě vysvěcovat? To mi bude čisté svěcení! Kolik peněz už mě ten fialový stál! To je sprosťárna! Světlovlasá, růžová Claudia s ubrečenýma kulatýma očima a prsními bradavkami, které se pořád všude draly na povrch, měla na sobě tyrkysové šaty s flitry a nádherné tyrkysové šperky. I ty jsem jí koupil já, myslel si Jakub, který byl stále vzteklejší pro zpoždění fialového hosta. (Ale co se děje uvnitř, po tom nikomu nic není. Usmívat se, usmívat, pořád se usmívat!)

Claudia už zase šeptala: »Sir Derrick Blossom s chotí. Lady Cordine…«

»Good evening, Sir Derrick, thank you ever so much for coming, you too, dear Lady Cordine…« Jakub zalapal po dechu.

»Hallo, Jake,« řekla lady Cordine.

»Oh, vy se znáte?« zeptal se sir Derrick s úsměvem.

»Je to už dávno, ale já jsem na tebe nikdy nezapomněla, Jaku,« tvrdila lady Cordine. »Ty na mne taky ne, viď, Jaku?«

»Jak bych na tebe mohl někdy zapomenout!« koktal Jakub. Kéž by se země otevřela a pohltila mě!

Země se neotevřela a nepohltila ho.

»Víš, Derricku, seznámili jsme se hned po válce,« švitořila lady Cordine.

»Oh…«

»Vidím, že se ti od té doby nevedlo špatně,« řekla lady Cordine.

Lady Cordine ovšem nebyla nikdo jiný než werwolf, přesněji: werwolfka z Vídně, pravým jménem: Hilda Kornová, s níž Jakub (tehdy Jerome Howard Fletcher, milující manžel Laureen Fletcherové) později pobýval v Paříži a tam, popřípadě v Belgii, provedl tu věc s impotentním devizovým podvodníkem Rouvierem, až pak nakonec werwolfa, tj. werwolfku, tj. Hildu, tj. Laureen, ojojoj, po skončení čínské sáňkovačky v hotelu CINQ CONTINENTS tajně, tiše, po anglicku a hlavně hanebně opustil. Tak tady byla werwolfka, která mu tenkrát, v roce 1947, přísahala věčnou pomstu. Věčná pomsta! A pan choť werwolfky v.v. je jedním z pěti největších bankéřů Anglie. To nám ten večer vesele začíná, pomyslel si Jakub Formann. Moc vesele…

22/

Ach, a mělo být ještě veseleji!

Přesto, že všechno bylo tak obezřetně naplánováno dobrou a věrnou Claudií, která nyní stála doslova ve stínu zářící krasavice Nataši Ashleyové. Té Nataši, kterou žurnalisté na celém světě už delší dobu označovali jako „stálou společnici“ Jakuba Formanna a fotografové na celém světě stokrát zvěčnili na fotografiích.

Pečlivá Claudia se postarala i o bezpečnostní oddíl – dvacet gentlemanů, vycvičených pro boj zblízka; při pohledu na ně by nikoho nenapadlo, že v případě potřeby dovedou kdykoliv vystřelit od pasu. Jakub kladl Claudii zvlášť na srdce: »Musí být nejlepší, jaké můžeš sehnat! Samí jamesbondové! Já osobně žádného jamesbonda nepotřebuji a nikdy potřebovat nebudu, ale moji hosté musejí být pod absolutní ochranou…!«

Kromě jamesbondového komanda bdělo nad bezpečností kolem mysu ještě šest člunů francouzské pobřežní policie. Čluny se klidně pohupovaly na hladině. Jen tu a tam se zableskly světelné signály. Obrovské staré stromy byly zezadu nasvíceny reflektory, jednak pro pohádkový efekt, jednak aby se zabránilo zvědavcům, kteří by si na ně chtěli vylézt. To bylo moudré opatření – jamesbondové už před začátkem oslavy sundali z palmových korun čtyři chlapy a předali je policii, protože se jim – přes všechno ujišťování – nedalo s jistotou věřit, že byli jenom zvědaví a nic víc. Hodně věcí mluvilo pro ně, neboť za vysokým plotem parku se tísnila spousta lidí. Celý plot byl obložen rohožemi. Ale hodně lidí venku si přineslo žebříky a opřeli si je o plot, aby nad úrovní rohoží mohli sledovat na vlastní oči slavnost desetiletí. Přivolaná policie lidi zahnala – obyčejný lid tu neměl co pohledávat! Od té doby hlídkovali policisté kolem celého pozemku. Nepatřili věru k veličinám tohoto světa a pravděpodobně si ulevovali peprnými poznámkami, i když idealistický lidumilný sociální demokrat Jakub Formann (kdesi v hloubce, pod mnoha nánosy, jím pořád byl!) za nimi poslal číšníky se studenými mísami, jídelními koši a mnoha lahvemi červeného vína.

Na slavnosti sira Alexandra byl taneční parket.

Haha!

Jakub měl tři!

Tři, a každý tak veliký jak ten jediný u sira Alexandra!

U každého parketu hrála – samozřejmě střídavě, ne všechny najednou – slavná kapela: u prvního se hrál moderní džez, u druhého »rhythm and soul« (ale i operetní kousky a hity z muzikálů od Gershwina, Cole Portera a Rogera-Hammersteina), u třetího mexické melodie. Jakub sem dal kapely dopravit letecky – každá čítala tak patnáct muzikantů. Momentálně byli v akci hoši před rhythm and soul se »Smoke geťs in your eyes…«

Aby si mohl být stoprocentně jistý, dal si Jakub od všech tří kapelníků odpřisáhnout, že za žádných okolností a v žádném aranžmá nebudou hrát jednu určitou píseň.

V pozadí prostředního pódia se na vysokých bílých stožárech třepotalo dvacet osm osvětlených vlajek – tolik národů bylo – prostřednictvím svých nejvýznamnějších zástupců – Jakubovými hosty. Svezl je sem bud svými vlastními letadly nebo prostřednictvím LUFTHANSY. Byla použita výhradně letadla této společnosti; hezká, šarmantní a vlídná slečna Brigitte Hartmannová u okénka LUFTHANSY na letišti v Nice obstarala všechny objednávky a starala se, aby všechno proběhlo hladce. Jakub dal již dřív pokyn všem svým pracovníkům, aby používali na svých cestách pouze služeb LUFTHANSY, neboť, jak řekl na schůzce svých nejbližších přátel ve Frankfurtu: »Nic lepšího než LUFTHANSA neexistuje. Vlídné zacházení, lidské teplo, milí stevardi a hezké stevardky, letová bezpečnost a přesnost – v tom všem se LUFTHANSE nevyrovná žádná společnost.«

Aby více než sto dvaceti hostům poskytl ubytování na patřičné úrovni, zajistil Jakub pokoje v hotelu DU CAP na Eden Roc – coby kamenem dohodil od jeho domu. A aby se hostům dostalo vedle nejkrásnějších pokojů i nejlepších služeb, jednoduše si hotel pronajal na celou sezónu…

»Lady, be good,« hrál teď druhý orchestr.

»Signore Giorgio Terulli a signora Maria,« pošeptala Claudia Jakubovi do ucha.

Před Jakubem stál dobře vypadající Ital (šéf italských historických sbírek, jak se Jakub upamatoval) s ohnivým pohledem a v přátelském úsměvu cenil nádherný chrup.

»Good evening, Sir, good evening, Madam,« řekl Jakub po čtyřiadevadesáté, podávaje fešákovi ruku, »thank you ever so much for coming.« Pak se pootočil, aby políbil signoře Terulliové ruku a opět jednou se mu rozbušila jizva na spánku.

Ne!

Ne a ne a ne!

To je neskutečné. To je nemožné. To nemůže být pavda.

Jakub znal i signoru Marii Terulliovou! Znal ji zvenku i zevnitř, a zevnitř dokonce obzvlášť dobře. Nejednalo se – uklidnit se, jen se uklidnit – o nikoho jiného než o Rézinku Woditschkovou, která pod uměleckým jménem Gloria Cadillac vystupovala v bruselském nočním podniku »Chatte noire« před patnácti lety jako striptérka, a to takového kalibru, že šmelinář Rouvier dostával málem infarkt pokaždé, když na konci svého výstupu, na zlomky vteřiny, než zhasla světla, odhalila všechno.

Rézinka Woditschková z Vídně…

Ta s tím neuvěřitelným dialektem.

Ta s tím neuvěřitelným sex-apetytem.

Ta s tou neuvěřitelnou vídeňsko-ottakringskou američtinou (»Šúr, sany boj, šúr…«)

Ta si vzala ředitele italských historických sbírek? ptal se v duchu Jakub, když si ji rozechvěle prohlížel. Tahle malá, roztomilá mrška? Tenkrát ale měla zrzavé vlasy? Teď je blond. Hodně blond., Účes má jako Madona. Obléká se prostě, velmi velmi důstojně a jednoduše, ta naše Madona-Rézi Woditschková.

Pro všechno na světě, co se zase tady stalo?

Tenkrát v Bruselu jsem se ale jmenoval úplně jinak? Jestli to teď Rézinka vybreptá! Jestli začne vzpomínat na tu dobu – na všecko, co jsme vyváděli v Rue du Canal, než odjela do Říma. Jestli…

To je konec. Totální konec. Teď Rézi spustí: »Jéžišmarja, podržte mě, já padnu, vždyť tohle je Miguel… seňor Miguel Santiago Cortéz!«

23/

»Dobrý večer,« řekla Rézinka Woditschková alias Gloria Cadillac, nyní paní Maria Terulliová, nejvybranější spisovnou němčinou. »Jsem šťastna, že jsem zde, milostivá paní, milý pane Formanne. Všemohoucí Bůh ať nad vámi drží ruku a chrání vás ve vašem novém domově a je s vámi zde i na všech vašich cestách. Ano, můj manžel i já mluvíme německy!« Hovořila slavnostně a v jejích očích nebyla ani stopa falše, žádné »však já tě nepodrazím«. Dívala se Jakubovi rovně a pevně do očí. Jakub uvažoval: Přece na to nemohla zapomenout, to není možné.

Rézinka ale na všechno zapomněla, je to možné.

Její až příliš krásný muž řekl, rovněž bezvadnou němčinou:

»Moje drahá Maria odporoučí všechny lidi do milosti a dobrotě Boží. Než jsem ji poznal, byla herečkou. Ale pak jí to povolání připadalo povrchní a prázdné. Chtěla dát svému životu nějaký smysl.«

»… nějaký smysl,« blábolil Jakub nesmyslně.

»Zajisté, pane Formanne,« přitakala Madona-Rézi Woditschková vážně. »Již dávno jsem se zajímala o otázky náboženství a víry. A tak jsem po dlouhých studiích složila v Římě zkoušky jako učitelka náboženství…« Teď mě ale trefí šlak, myslel si Jakub, a jeho jizva tepala tak silně, až ho rozbolela hlava. Z toho ptáčka se stala učitelka náboženství!»… a od té doby vyučuji. Nedovedete si, pane Formanne, představit, jakou vnitřní vyrovnanost, jaký božský mír a klid mi to vlévá do duše, když…« Její další slova zanikla v sílícím burácení vrtulníku, který právě sestupoval z nočního nebe na zem.

Rozzářily se reflektory. Velký kus rozlehlé louky se rozsvětlil jako ve dne. Aparáty fotografů a televizní kamery se zaměřily na tento kus louky, kde pomalu, bezpečně a pružně přistál vrtulník. Pilot vylezl z kabiny. Pomáhal při vystupování dámě, kterou Jakub znal (šlo o paní šlechtičnu) a tělnatému pánovi ve fialovém rouše a s plochým kloboukem na hlavě.

»To je biskup…? Nějaký vysoký prelát…? slyšel Jakub šeptání kolem sebe. Vrtule zastavila. Najednou se rozhostilo ticho jako v kostele.

Fialový abbé byl tu.

Udělal několik kroků v oslňujícím světle reflektorů. Pak se natáhl jak dlouhý tak široký.

Výkřiky zděšení!

Fialový abbé zakopl o mramorový globus zvící dětské hlavy, který vyčníval jako zvláštní atrakce uprostřed louky. Byly na něm vytesány kontinenty a oceány, stál na nízkém podstavci a pomalu se otáčel. Patřila k němu zvonkohra, která v pravidelných intervalech cinkala. Na čtyřech stranách podstavce byl vyryt nápis ve čtyřech jazycích:

KDYŽ ZAZNI TOHO ZVONKU HLAS,

TU POMNI ZBOŽNĚ V DUŠI KAŽDÝ Z NÁS:

TU CHVÍLI NĚKDE NA SVĚTĚ

DĚŤÁTKU ŽIVOT ROZKVETE!

Fialový abbé upadl právě vedle ruské verze. Jakub se vyřítil přes louku. Ze všech stran se sbíhali hosté.

Jakub se snažil fialového hodnostáře zvednout. Nešlo to. Sám – ač zocelený sportem – to nezvládl. Fialový abbé byl velmi korpulentní pán. Teprve za přispění jednoho lorda, jednoho velvyslance a jednoho nositele Nobelovy ceny se Jakubovi podařilo postavit svého prominentního hosta na nohy. V panice koktal: »Nejdůstojnější Excelence… Excelence… Neublížili jsme si, Excelence? Jsem nešťastný, Excelence! Bolí vás něco? Nevykloubili jsme si něco? Ten zatr… pardon, ten hloupý globus! Okamžitě přivolám lékaře…«

»Netřeba, synu,« promluvil fialový abbé a otíral si hlínu louky ze sutany. »Všechno je v pořádku.« Zvedl ruku. Jakub se k ruce hluboko sklonil, skoro poklekl. Třásl se rozčilením na celém těle a blábolil: »Pozdrav Pánbůh, nejdůstojnější Excelence, pozdrav Pánbůh! Děkuji za nesmírnou čest, kterou mi Excelence svým příjezdem prokázala…«

Z dálky pozoroval Klaus Mario Schreiber akrobatické výkony svého šéfa, udržoval rovnováhu pomocí sklenice whisky a otřesen slabikoval: »Po… pochválen bud Je… Ježíš Kristus…«

24/

»Pane Ježíši, v pokoře vstupujeme do tohoto domu. Dejž, ať s námi do něj vstoupí štěstí, Boží požehnání, nezkalená radost, láska přinášející plody a věčné požehnání…«

Tak pravil fialový abbé v mramorové hale CHÂTEAU NATACHA, v tomto jedinečném stavitelském divu na Côte d’Azur, jemuž mezi Mentonem a Marseillí nebylo rovno.

Před fialovým abbé stál stůl pokrytý damaškovým ubrusem, na něm kříž, dva svícny, kropenka a kadidelnice. Tyto předměty s sebou přivezl fialový abbé v Jakubově Miragi z Říma. Normálně, pomyslel si Jakub, se kolem takového fialového velebníčka motá celá tlupa pomocníků. U mne je docela sám. Nemá k ruce ani dva malé ministrantíky. Všechno dělá sám. To je pro mě obzvláštní čest. Fialový abbé mával kadidelnicí a mluvil dál přelaskavým tónem…

»… zástupcové zlých duchů ať se vzdálí tomuto domu. Anděl míru nechť ho chrání a vády rozličné ať pominou…«

Při těchto slovech Claudia pohlédla zvlášť jedovatě směrem k Nataše a zamumlala přitom tiše několik slov. Hala byla k prasknutí plná hostí. Na obrovských lustrech hořely tisíce svíček. Mnozí z veličin tohoto světa se modlili s fialovým abém. Nejvroucněji se modlila, vkleče, signora Maria Terulliová, dříve striptérka Gloria Cadillac, ještě drive Rézinka Woditschková z Vídně-Ottakringu.

»… ať jméno Tvé, ó Pane, vládne nad námi a světí dílo naše…«

Četní hosté, kteří se už do haly nevešli, stáli venku na terase, mnozí dole v parku. Bylo děsné vedro, již opět cvakaly fotoaparáty, bzučely televizní kamery, oslňovaly reflektory.

Rézinka Woditschková je dobromyslná osoba, uvažoval Jakub. Ale tahle lady Cordina, kdysi Hilda Kornová, později Laureen Fletcherová a bůhvíjak si pak ještě říkala, ta bývalá vůbec ne tak vlčí werwolfka, s níž jsem rukou společnou a nerozdílnou udělal ten velký devizový podraz, ta bestie lady Cordine, nyní choť jednoho z pěti největších bankéřů Velké Británie, mě pořád provrtává pohledy jako rampouchy, já to nevydržím, to jsem si nezasloužil! Nebo zasloužil? Ale co, nebudu se tam koukat!

»Žehnej nám, kteříž v pokoře vstupujeme,« odříkával milý tlustý Fialový abbé, mávaje kadidelnicí. To vedro a zápach kadidla – doufám, že se tu nikdo nepoblinká! myslel si Jakub. Ten puch může být na někoho příliš. Na mě ne. Já mám žaludek, který snese všechno. Ale tam vidím pár dam, co jsou tak divně bledé, některé přímo do zelena. Bude to svěcení trvat ještě dlouho? Je to celé fantastické, a žádný z pracháčů tady si ještě nepřivedl do domu fialového velebníčka na vysvěcení domu, ale jestli teď někdo – nebo někteří – začnou blít, což o to, mramorové podlaze to neublíží. Jenom že tu stojíme tak namačkaní jeden na druhém. To pak někdo koupí za límec. Tak dělej, Excelence, ať to odsejpá!

»… a ve své svátosti a dobrotě zůstáváš s Otcem a Duchem Svatým až na věky věkův, amen…«

No chvála bohu, pomyslel si Jakub, už se to tu nedalo vydržet. Košile je celá propocená, lepí se mi na tělo. Tecf je ale konec.

Chyba lávky!

Fialový abbé (i jemu stékaly čůrky potu po přívětivé, kulaté, růžové tváři) pokračoval zvýšeným hlasem: »Modleme se a prosme Pána našeho Ježíše Krista…«

No jo, pochopitelně, přece se sem netrmácel až z Říma, aby jen párkrát zamával kadidelnicí, jede se dál, ajajaj…

»… nechť z hojnosti svého požehnání požehná domu tomuto a všem, kdo v něm přebývají, ať sešle jim v milosti své dobré anděly k ochraně a způsobí, že budou v milosti Jemu sloužit a vezmou si k srdci zázraky Jeho zákona…«

Kruci, kdy už ten fialový páter skončí? myslel si Jakub. Copak to nikdy nepřestane? Chce nás tu užehnat k smrti? Možná, že to přece jen nebyl dobrý nápad, s tím fialovým abbé…

25/

»Ještě trochu kaviáru, Vaše Excelence? Prosím, naberte si, jen si naberte,« prosil Jakub o půl hodiny později.

»Zaplať Pánbůh,« řekl fialový abbé a nabral si ještě pár lžic kaviáru z křišťálové misky, kterou před ním držel číšník.

Pot, který zaléval účastníky obřadu, již mezitím oschl a všichni nyní hodovali u tří dlouhých stolů pod hvězdným nočním nebem. Jakub ještě předtím pořádně vynadal všem třem kapelám, protože žádná neměla harmonium. Taková nehoráznost! Ti šumaři snad chtějí fialovému abbé hrát »La cuccaracca« nebo »Iťs awful nice«? Člověk, aby pamatoval sám na všechno!

Fialový abbé ho uklidnil. »Ale prosím vás, pane Formanne! Já miluji džez. Skutečně! Církev drží krok s dobou. To přece musí…«

»Opravdu? Ach to se mi ulevilo. A co posloucháte, nejctihodnější Excelence, nejraději?«

»Nuže, synu, nejraději mám písničky Franka Sinatry,« zněla odpověď fialového abbé. Jako moje slepice, pomyslel si Jakub s údivem a vydal příslušné pokyny. Fialovému hodnostáři se dostalo tolika Sinatrových písní, kolik jen specialisté na rhythm and soul měli v zásobě, a měli jich spoustu. Nezpíval je bohužel Frankie-boy osobně, ale velmi slavná evropská hvězda.

»Kdybych byl tušil, Excelence, kdybych byl jen tušil… samozřejmě by teď stál tady na pódiu Frank Sinatra,« řekl Jakub.

»Prosím vás, synu,« odvětil fialový abbé, pojídaje kaviár, »tento signore je také vynikající.« A napil se řádným douškem vína značky »Dom Perignon«. »Promiňte, milá dcero, ještě jste mi to nedopověděla. Jen vyprávějte, prosím, vyprávějte!« Fialový abbé, sedící v čele stolu, se obrátil k přezbožné Rézince Woditschkové – pardon, nyní paní Marii Terulliové, choti ředitele italských historických sbírek, která – následkem reorganizace zasedacího pořádku, kterou provedla milá Nataša – seděla naproti Jakubovi, po druhém boku fialového abbé, a napovídala mu toho už spoustu o svém působení jako učitelka náboženství.

To je neuvěřitelné, pomyslel si Jakub, ne, ne, ne, tomu by prostě člověk nevěřil, co ta striptérka, která v Bruselu každý večer ukazovala, co měla, teď tomu fialovému vykládá a jak ctnostně klopí oči!

»Ach, nejdůstojnější Excelence, to nové povolání mě zcela naplňuje…« tenkrát v Bruselu jsem tě zcela naplňoval já, myslel si konsternovaný Jakub, tak, žes ráno potom ani chodit nemohla! a teď…

»… a skýtá mi nesmírné potěšení!«

»Učíte na nějaké škole, milá dcero?«

»Ne, nejdůstojnější Excelence. Nejprve jsem chtěla. Ale pak jsem poznala skupinu stejně smýšlejících žen, které si vzaly za úkol být s Boží pomocí oporou jiným lidem a šířit lásku k bližnímu. K těmto ženám jsem se připojila…«

»Blahopřeji vám, milá dcero. Ano, prosím, dolijte mi, synu,« pravil fialový abbé číšníkovi. »Ten „Dom Perignon“ je výtečný. Lidé jako vy, milá dcero, jsou v dnešní době tolik potřební! Ah, to je lahoda! Na zdraví, milý synu…«

Ten má ale splávek – radost pohledět! myslel si Jakub a pokynul číšníkovi, aby hned zase fialovému abbé dolil. Jakub sám pil, ze zvyku a z opatrnosti, jen minerálku »Perrier«. Připil proměněné Rézince Woditschkové a fialovému abbé.

Rézinka (opravdu si na mě vůbec nepamatuje, nebo jednoduše nechce, aby se mluvilo o její minulosti? hloubal Jakub. Asi nechce. Chvála bohu) pokračovala se zanícením: »Konečně jsem, nejdůstojnější Excelence, našla činnost, která mi připadá hluboce smysluplná a které věnuji všechny své síly a čas.«

»Pečujete o jednotlivce, o chudé, postižené, zoufalé, milá dcero?«

»Ano, nejdůstojnější Excelence. Ani na okamžik jsem nezalitovala, že jsem zanechala hereckého povolání. Pomáhat druhým lidem, přivádět je blíž k Bohu všemohoucímu, je nesrovnatelně důležitější než kariéra a sláva. Stojí za to žít jen kvůli tomu, co mě nyní naplňuje. Je tak strašně mnoho bídy na světě…«

»To je bohužel pravda,« řekl fialový abbé, zatímco druhý číšník mu vyměňoval talíře a servíroval zapečené langusty. »0 kolik.víc bychom mohli vykonat, kdybychom měli víc peněz! Přitom je tolik velmi bohatých lidí, pro které by to byla maličkost, kdyby něčím přispěli, mám na mysli větší částky…«

Ach ouvej, teď to přijde, pomyslel si Jakub. Fialový abbé skutečně nebyl můj nejlepší nápad.

»Kupříkladu vy, pane Formanne…«

»Já, Excelence?«

»Jak je to š vámi? Přispíváte hojně?«

»Hojně, Excelence, velmi hojně,« řekl Jakub a pohlédl směrem k Nataše.

»Věru,« řekl fialový abbé, ústa plná zapečené langusty, »jsem si jist, že vám to naplňuje srdce radostí, synu.«

»Naplňuje, Excelence, naplňuje!« Nevím, ale najednou mi moje zapékané langusty nechutnají. Čím to je?

»Létáte neustále kolem světa, pane Formanne. Cestujete od města k městu. Znáte Řím, můj synu? Samozřejmě, že znáte! A Pincio? Samozřejmě znáte Mon– te Pincio.«

»Samozřejmě znám. Proč, Excelence?«

»Je to snad nejvybranější a nejkrásnější končina Svatého města, synu. Jak si právě vzpomínám, zakoupil Vatikán před lety na návrší Pincio palác, aby pomohl jednomu věřícímu, počestnému muži, kterého postihlo neštěstí ve finančních věcech a který stál před bankrotem.«

Jakub se zakuckal. »Copak, synu? Kousek langusty se dostal do nesprávné dírky?«

»Ano, kousek langusty do… ano, Excelence.«

»To chce kousek chleba a doušek šampaňského… Počkejte, bouchnu vás do zad… Tak! Už je to lepší, milý synu?«

»Lepší, Excelence.«

»Výborně. Abych se vrátil k tomu paláci… Máte zde překrásný dům, synu. Jezdíte často do Říma. Máte v Římě dům?«

»Ne, excelence. Jen celoroční apartmá v hotelu BERNINI-BRISTOL.«

»V hotelu! To přece není pro muže vašeho postavení! Kupte ten palác, synu! Jedině ten je na úrovni vašeho postavení! Je téměř tak velký jako tento dům! A plný nejcennějších obrazů, nábytku, starožitností! Jedinečná příležitost! Hned po návratu se osobně postarám, aby příslušná místa ve Vatikánu s vámi navázala kontakt!«

»Víte, Excelence… ehm…, já vlastně… ehm, ehm… žádný palác v Římě nepotřebuju,« řekl Jakub, ale již slabým hlasem. No dobře, pomyslel si, odevzdán do vůle boží, zase pár miliónů marek v háji. Jak se ta Woditschková na mě kouká! Musím prostě ten barák na Monte Pincio koupit. Jinak Rézinka ještě dostane psotník.

»Vřelé díky, Excelence,« řekl Jakub přiškrceně a odsunul od sebe talíř se zapékanou langustou (tohle prostě nebylo k žrádlu!). »Pokud tím pomůžu chudým…«

»Pánbůh vám to zaplať, milý synu! Palác přirozeně není levný, haha!«

»Haha, přirozeně!« zaskřehotal Jakub.

Fialový abbé najednou začal zpívat.

»But when you’re smiling, when you’re smiling, the whole world smiles with you!« pěl v duetu s hvězdou na pódiu. Kapela právě hrála tento šlágr. »Moje nejmilejší písnička od Frankieho,« řekl fialový abbé. »Salute, milý synu!« a znovu pozvedl svou sklenku šampaňského.

26/

»Ty syčáku,« řekla lady Cordine, choť sira Derricka Blossoma, něžně se tisknouc k Jakubovi, o půl hodiny později. Tančili. Mnoho párů tančilo mezi jednotlivými chody slavnostní hostiny. »Ty syčáku mizerný, měl bys viset za to, cos mi tenkrát v Paříži proved.«

»Ne tak nahlas, ne tak nahlas!« prosil Jakub úpěnlivě. Tančit se mezitím naučil. Kapela právě hrála »In the mood«.

»Jo, teď se ti stahuje prdýlka, vid,« špitla lady Cordine Blossomová, dříve werwolf Hilda Kornová, popřípadě Laureen Fletcherová, popřípadě nositelka dalších asi dvaceti jmen.

»Prosím tě, Laureen… eh… lady Cordino.. nemluvte tak se mnou! Nevíte… ale co, nevíš, co jsem tenkrát všechno musel udělat! Prostě jsem musel zpátky do Německa! Skoro mi to zlomilo srdce, že jsem tě tam musel nechat samotnou. Proto, jenom proto jsem uháněl na nádraží, když jsi spala! Kriste pane, Laureen, bud lidská! Vždyť jsi udělala pořádnou kariéru za ta léta!«

»Ty ovšem taky, ty lumpe!« A přitiskla se k Jakubovi ještě něžněji!

»Já jsem… Jistě, já taky…« Jakub už mluvil s námahou. Bylo mu špatně. Nemohlo to být kvůli té langustě. To ta oslava mu tak dávala zabrat! Tahle oslava na něj byla moc. Předtím si to představoval všechno docela jinak. »Chceš mě teď zničit? To nemůžeš, leda že bys zničila i sebe… myslím společensky! Ví ten tvůj roztomilý manžel vůbec něco o jisté Laureen nebo werwolfovi z dřívějška?«

»Ovšemže ne.«

Jakubovi se hned ulevilo.

»To by se dalo napravit, Laureen… eh, lady Cordino.« Jakub udělal elegantní taneční figuru.

»Napravit? Jak?«

»No, siru Derrickovi by někdo mohl zaplnit mezery ve vědomostech, milánku. Aby věděl, co si vzal.«

»Jsi pořád stejná kanálie, jako jsi byl tenkrát,« řekla jeho partnerka a udělala stejně elegantní krokovou figuru. »Ode mne se Derrick o tobě nikdy nic nedoví, Jaku! Já… já… k čertu, já tě přece miluju stejně jako tenkrát! Přesto, že je to už tolik let! Přesto, že je tu ta zelená štětka Nataša, která tamhle tancuje s Rexem Harrisonem! Proto jsem taky uprosila Derricka, aby přijal tvoje pozvání! Chtěla jsem tě zase vidět… slyšet… chtěla jsem tě…« Tady se lady Cordine přitiskla na Jakuba tak těsně, že šlo o zdraví, »… cítit! Čínské sáňky! Pamatuješ se ještě? Jak by ses nepamatoval? S kolika ženskýma jsi to od té doby provozoval?«

»Ach, moc jich nebylo,« lhal Jakub.

»A všecky jsou do tebe pořád zblázněné, vid? Která ženská se nezblázní do chlapa nadosmrti, když zažila čínskou sáňkovačku? Každá tě bude milovat až do horoucí smrti, ty dacane!«

»Ty… hm… ty mě budeš milovat až do konce svého života?« zeptal se Jakub nejisté.

»Vždyť to říkám, ty syčáku! Co mám dělat?«

»No, to taky nevím,« řekl Jakub, už zase na koni, zase ten starý Jakub.

»Ty bys ovšem mohl něco udělat! Ale jestli někdy řekneš, že jsem se tě doprošovala, tak tě uškrtím, přísahám, že tě uškrtím vlastníma rukama, ať tě miluju nebo ne!«

»O co jde?«

»Jsi přece jeden z těch, co můžou úplně nejvíc!«

»Hm… ano… myslím…«

»Podívej, proinvestuješ miliardy! A chudákovi Derrickovi už se nevede, jak se mu vedlo dřív.«

»Co to znamená? Má potíže?«

»A jaké! Celá Anglie má zatracené potíže! Mohl bys – ale nesmíš mě nikdy prozradit, varuju tě! – mohl bys Derricka trochu podržet!«

»Já jeho podržet…?«

»Víš, velká pětka už vlastně neexistuje. Velcí byli kdysi. Teď už jenom tak paběrkují. Kdybys Derricka podržel…«

»Tvůj muž potřebuje nějaké peníze?« Takže vydírání, pomyslel si Jakub s ulehčením.

»Peníze? Jak to uvažuješ? Potřebuje lidi, kteří si od něho vezmou půjčky! Milionové půjčky! Jaké si bereš od bank ty. Půjčuješ si snad od bank, ne?«

»Pochopitelně. Myslíš, že na takový kombinát v Číně jenom sáhnu do kapsy a…«

»Výborně. Jak vysoké úvěry si bereš? Ptám se, protože na vysokých úvěrech Derrick vydělá daleko víc než na nízkých.«

»No, tak dvě stě, tři sta miliónů marek…«

»Nemohlo by to pro jednou výjimečně být čtyři sta miliónů? Snad mě máš taky ještě trochu rád? A jestli ne, tak bys to mohl udělat z nostalgické vzpomínky na naše krásné časy chudoby?«

»To bych jistě mohl udělat, holčičko. Když tím pomůžu tvému muži…«

»Takže si od Derricka půjčíš čtyři sta miliónů? Slibuješ to?«

»Slibuju,« řekl Jakub.

Lady Cordine prudce oddechovala, ňadra se jí zvedala a klesala.

»Božínku, ty jsi úžasný! Jsi zlatý! Miluju tě úplně stejně jako tenkrát v Paříži! Honem mě odved zpátky na místo, nebo si s tebou něco začnu tady na parketu…«

27/

»… te… teď se cpu zá… záskusky… Ba… banánový zmr… zmrzlinový dort s a… armaňakem…« říkal Klaus Mario Schreiber do mikrofonu magnetofonu. »N… na všech třech pa… parketech se tančí. S… senkmann fotí jako ši… šílený… Š… šéf teď tancuje se svojí novou zb… zbožňovanou, s tou Na… natašou! Ne… nedivím se mu.. S… senkmann ji be… bere shora, zdola, z… ze všech stran. Ko… kolegové taky! Te… téhle Nataše bych neřekl n… ne. Kdyby se ale š… šéf tak neminoval, kvůli té mr… mrše! Ona ho š… škube jako ku… kuře. Do… doufejme, že to p… přežije! Ta ž… ženská si už připadá jako jeho…“– »… jeho zákonitá manželka,« doplnil ho ženský hlas. Schreiber, sedící na hlavě barokního amorka, sebou trhl. »C… coje?«

Za ním vystoupila ze stínu eukalyptu komtesa Claudia della Cattacasa. Usmála se na Schreibera.

Ten sklouzl z amorka, zastavil magnetofon a zeptal se: »V… vy jste mě po… poslouchala?«

»Ano,« řekla komtesa a úsměv se jí rozšířil.

»Po… poslouchejte, to ale není f… fér. Jestli se ně… někdo dozví, c… co jsem teď po… povídal, tak po… poletím!«

»Ale drahý pane Schreibere, prosím vás, ode mne se nikdo nic nedozví. Tahle Nataša je opravdu mrcha, v tom máte úplně pravdu. Já si také dělám o pana Formanna velké starosti.«

»V… vy taky? Jak to, že znáte moje jmé… jméno, slečno… pa… paní, mi… milostivá paní?«

»Vaše jméno znám už léta, milý pane Schreibere.«

Claudia postoupila o dva kroky kupředu.

Klaus Mario ustoupil o dva kroky dozadu.

»Proč ustupujete? Bojíte se mne?«

»T… to ne, ale v… vy jste tak úžasně kra… krásná. A j… já s tím svým ko… koktáním…«

»Koktání! Jako by to něco znamenalo! I Demosthenes koktal!«

»A ta… taky jsem po… pořád ožralý…«

»Myslíte, že Goethe nepil?«

Klaus Mario Schreiber se na tyrkysem oděnou komtesu zadíval zjevně potěšen.

»T… to je pravda. Ale vá… vážně, odkud víte, j… jak se jmenuju?«

»Pane Schreibere, kažkdý zná vaše jméno, od té doby, co jste napsal NEMUSÍ BÝT POŘÁD HUMŘI!«

Mazavka roztával.

»O… opravdu, sle… slečno…«

»Contessa della Cattacasa. Říkejte mi prosím Claudia.«

»Je… jenom, když mi bu… budete říkat M… M… Mario!« Schreiber propadal vzrušení. »V… vy jste četla HU… HUMRY, Claudie?«

»Jestli jsem je četla!« vrhla na něj jiskřivý pohled. »Já jsem je přímo hltala! A válela jsem se smíchy! Celý svět se bude válet smíchy, až to vyjde jako knížka!«

»Ty… tyhle žvásty jako knížka? Ne… nevím, nevím! Napsal jsem jiné, va… vážné knížky, až… žádná se moc neprodávala. Na… například…«

»Nepotřebuju žádné příklady, Mario,« řekla Claudia, a nyní stála tak blízko před ním, že cítil její dech. »Četla jsem všechny vaše knihy. Všechny se mi moc líbily. Vy nejste novinář, pane Schreibere, vy jste spisovatel, a ohromně talentovaný. Ale lidé se v téhle mizerné době chtějí smát, věřte mi. A proto vám prorokuju, že s HUMRY prorazíte! Budou se překládat, vyjdou ve dvaceti, v pětadvaceti jazycích!«

Schreiber musel nasadit třikrát, než ze sebe dostal hlásku. »To… to… to si opravdu m… myslíte?«

»Jsem o tom skálopevně přesvědčena!«

»Cla… Claudie, vy jste mi tak s… sympatická!«

Člověk je divný tvor. V jediné vteřině se Claudiin vztek na Jakuba a Natašu proměnil v lásku ke koktavému, namazanému a vimrlaty zdobenému Klausi Mariu Schreiberovi.

»Líbej mě,« zasténala komtesa della Cattacasa, která to dosud vlastně raději dělala se ženami. »Líbej mě! Kousej mě! Líbej mě, Mario! Prosím! Jsem do tebe zblázněná! Dělej!«

»No, když je… jenom to,« řekl Klaus Mario Schreiber a na nic nečekal…

V tom okamžiku, kdy si se sténáním začali třít tělo o tělo, zhasla všechna světla.

28/

V příštím okamžiku se rozezněla divoká hudba.

přespříštím okamžiku se prostřední parket prudce vznesl do výše. Reflektory, umístěné na střeše vily NATACHA, se rozzářily, jejich paprsky chvíli bloudily temnotou a posléze se všechny soustředily na zvednuté pódium.

Rozlehl se divoký pokřik z patnácti dívčích hrdel. Dívky měly černé, světlé a zrzavé vlasy. Nebylo by přesné říci, že byly úplně nahé. Na jistém místě měly přilepené srdíčko. Začaly se svíjet, prohýbat a točit tak neuvěřitelně eroticky, až se publiku zastavoval dech. Mezi Jakubovými hosty se rozhostilo naprosté ticho.

Zatraceně, myslel si Jakub. Hodiny jsem se s Claudií hádal. Nabízela mi soubor chrámových tanečnic z Bali včetně velekněžky, já jsem chtěl bezpodmínečně girls z »Crazy Horse«. Prosadil jsem se. Teď tu své girls mám. Ne, to jsem ale nevěděl, že se tu budou takhle předvádět! To je prostě děsné. To je katastrofa! Kdybych byl jenom dal na dobrou Claudii a vzal chrámové tanečnice s velekněžkou!

U jednoho stolu vyskočila baronka.

»Jak obscénní!« vykřikla.

Skoro nikdo ji neslyšel, hudba hrála příliš hlasitě. Někdo stáhl šlechtičnu zpátky na židli. Za několik okamžiků zírala, náhle fascinovaná, na pódium, na němž tančilo patnáct dívek, jedna hezčí než druhá: sólově, sborově, protahovaly se, prohýbaly, objímaly se a laskaly navzájem.

Maria Terullioyá, svého času Rézinka Woditschková z Vídně-Ottakringu a později belgická striptérka číslo jedna, nyní učitelka náboženství, která došla pokoje u Boha, seděla s otevřenými ústy. S čirým děsem na tváři řekla Jakubovi: »Zešílel jste, pane Formanně? To je hnusné! To je čistá pornografie! Něco takového v přítomnosti nejdůstojnější Excelence…«

Jakuba zamrazilo až po konečky prstů na nohou.

»Pojďte, nejdůstojnější Excelence, omlouvám se vám za pana Formanna. Odpusťte mu, jestli můžete. A ať mu odpustí i Všemohoucí.« Rézinka se zvedla a uchopila fialového abbé za ruku. »Odvedu vás k vrtulníku, nejdůstoj…«

Konec. Všecko je v háji, pomyslel si Jakub zase jednou, a, cítil, jak mu tělem opět stoupá teplo.

Pak přišlo překvapení.

Fialový abbé jemně pohladil ruku zbožné ex-striptérky, zatímco patnáct girls z »Crazy Horse« ve vyrovnané řadě, s vystrčeným podbříškem, pochodovalo přes pódium směrem k publiku.

»Ale ne, milá dcero,« konejšil Rézinku fialový abbé, pohodlně rozložený ve své židli. (Nemlaskl? ptal se fascinovaný Jakub v duchu.) »Jen se opět posaďte. To překvapení se vám opravdu podařilo, milý synu.« A poplácal Jakuba po ruce. »Jste člověk velkého srdce! Vila na Monte Pincio se vám bude líbit. Proč to rozčilení, milá dcero? Čistému vše čisté!«

29/

O půl hodiny později, poté, co girls z »Crazy Horse« za hromového potlesku všech přítomných (včetně fialového abbé) se propadly do hlubin, začal ohňostroj.

Byl to největší ohňostroj, jaký se kdy na Côte d’Azur uspořádal. Rakety vystřelovali z malých speciálních loděk, které kotvily na moři před přístavem. Byla to strhující podívaná a obdivné »Aaah!« a »Oooh!« publika nebralo konce. Pyrotechnici kouzlili stále nové ohnivé obrazce na modročerném nebi.

V křoví nedaleko amorka prožíval Klaus Mario Schreiber v měnivé záři barevných světlic velké štěstí s komtesou Claudií della Cattacasa a komtesa je prožívala s ním. Takového muže, prohlásila, jsem ještě nezažila. Byla zase nakloněna mužům. A z dotyčného Schreibera se, když na to přišlo, okamžitě stala malá sladká lesbička!

A na obloze vyčarovával kouzelný proutek orchideje! Celou květinovou výzdobu! Hvězdný déšť! Ohnivé gejzíry! Hvízdající světelné body, které vysoko, – vysoko nahoře explodovaly a vytvářely oslnivé galaxie, pomalu se snášející do moře…

Čísi ruka se položila na Jakubovo rameno.

Rozmrzele se obrátil.

Stál za ním jeden ze sloužících, naklonil se – další sada světlic se právě rozprskla s hromovým boucháním – až těsně k Jakubovu uchu a zakřičel: »Prosím za prominutí, pane Formanne, máte naléhavý telefonický hovor!«

Jakub automaticky pohlédl na rozparek u kalhot. Měl jisté vzpomínky. A jestli si z něho chtěl někdo zase udělat dobrý den…

Ne, s rozparkem bylo všechno v pořádku.

»Kdo se mnou chce mluvit?«

»Jistá paní Herta Jaschková z Murnau, pane…«

Jakub vyskočil a uháněl, aniž se omluvil svému ctihodnému fialovému sousedu, do domu.

Jaschke! Jaschke! Herta je Jaschkeho žena! Co se proboha stalo?

Vrazil do salónu, uviděl tam sluchátko ležící vedle telefonu a chvatně je zvedl k uchu.

»Jakub! Co se děje, Herto?«

Za oknem viděl ohňostroj. Zelená. Modrá. Červená.

Uslyšel vzlykající hlas: »Chvála bohu, že jsem tě zastihla, Jakube! V televizi hlásili ve večerních zprávách…«

»Co? Co hlásili?« A zlatá. Stříbrná. Bílá.

»V Karanii svrhli vládu prezidenta Ory N’Bomby! Povstalci! N’Bombu hned zastřelili! Je hodně mrtvých! A všechny cizince, co jsou v zemi, zavřeli! Zavřeli, Jakube!«

»Zavřeli, Herto.« A purpurová a fialová a medová.

»Ježíšmaria, Jakube, Karl je přece tam dole kvůli těm prefabrikovaným domům. Oni ho taky zašili! Říkali, že potřebují rukojmí! Jestli se Karlovi něco stane!«

Jakub uvažoval: tak jsme chtěli udělat s těmi mouřeníny pěkný kšeft a vzít je na hůl, a oni teď zavřeli chudáka Karla. Doufejme, že je ještě naživu. Hergot, to je ale sviňárna! »Hned se do toho vložím, Herto!« řekl Jakub.

A červená! Zelená! Zlatá! Bílá!

Takže vzhůru do Karanie!

Ani jeden večer člověk nemá klid…

30/

»Tak ti řeknu, že ta baronka, co jsi mi ji před pár lety pověsil na krk, nemá ani šajn o literatuře,« prohlásil Jakub Formann svému příteli Karlu Jaschkemu v noci ze 3. na 4. srpna 1962 v hloubi černé Afriky, kdesi v republice Karanii, kde přesně, nevěděl.

»Co tím chceš říct, Jakube?« zeptal se inženýr Karl Jaschke, který tady dole už drahnou dobu (samozřejmě s pravidelnými dovolenými na zotavenou doma v Německu) stavěl montované domy a továrny na montované domy. Nyní Jaschke vypadal, a také byl, vyčerpaný. Seděl už také skoro týden za mřížemi. (Jakub zatím jen deset minut; svou poznámku pronesl hned po uvítání, poté, co mu Jaschke padl kolem krku a políbil ho.)

»Teda, abys věděl,« odpověděl teď, »co je moc, je moc! Baronka mě donutila, abych si přečetl „Zámek“ a „Proces“ a všecko ostatní od toho Kafky, já jsem samozřejmě nerozuměl ani slovu a tu ta kráva pitomá řekla, že se vůbec nediví, protože jsem těžko převychovatelný zbohatlík, který nemá o ničem páru, a že ten Kafka prostě psal mysticko-symbolicky, což takové hovado boží jako já přirozeně nemůže pochopit!«

»A co dál?« zeptal se inženýr Karl Jaschke (ten, který měl hezoučkou přítelkyni v celkem dost vzdáleném Garmisch-Partenkirchenu, Karl Jaschke, kterému snad sudičky u kolébky nepředpověděly, že on, narozený v Nieskách, Horní Lužice, jednou bude trávit život v černé Africe jako vězeň černošské vojenské junty).

»Co je s tím Kafkou?«

»Ten Kafka,« rozčiloval se Jakub, který právě přicestoval, zpocený a špinavý, »že psal mysticko-symbolicky? Chachá!« Pot se mu lil po těle, měl na sobě jen košili, kalhoty a boty, Jaschke jen trenýrky. Bylo tu skutečně moc horko, kamkoli jej přivezli. »Chachá!« pokračoval Jakub, vemlouvající se dál do svého hněvu. »Musím ti nejdřív říct, jak jsem přijel, Karle. Moje tryskové letadlo chytily syrské stíhačky a přinutily nás k přistání v Damašku. Letadlo tam dosud stojí, posádku zavřeli. Mne potom nějací chlapi, co se ani nepředstavili, zahnali samopaly do jiného letadla, které taky hned ostartovalo. Ta kraksna neměla vůbec žádné výsostné znaky! Před přistáním mi zavázali oči a jednali se mnou napůl jako s předsedou vlády, který přijel na státní návštěvu, napůl jako s loupežným vrahem, kterého vedou na popravu! Po přistání mě – nevím ani kdo, člověče, měl jsem pořád zavázané oči – nacpali do vojenského náklaďáku. Tam mi sundali šátek z očí. Ale viděl jsem stejně drek, protože všechna okna byla černě zamalovaná! Hnali se se mnou přes poušť jako šílenci, takové, co já vím, dvě hodiny, pět hodin, už jsem z toho cvokatěl, a nakonec auto zastavilo, tak prudce, že jsem ještě upad na hubu, a potom mě přivedli sem, tady do toho přepychového domečku, a až tady mi sundali pásku z očí. A co první nevidím? Tebe, v trenýrkách, na kamenné podlaze, neholeného, zpoceného a špinavého jako já. A za celou dobu nepromluvil žádný z těch černochů ani slovo.«

»Se mnou taky nemluvili,« řekl Karl Jaschke. »Ale řekneš mi konečně, co to všecko má společného s Kafkou?«

»No, člověče, ten Kafka nebyl v životě mysticko-symbolický spisovatel!« rozohňoval se Jakub. »Po tom, co se mi právě stalo, můžu říct jenom tolik: Kafka byl nejrealističtější spisovatel, jaký kdy existoval! Baronka ať už mi nechodí na oči. Ach ano, srdečné pozdravy od tvé ženy. A od tvé přítelkyně. S tou jsem taky telefonoval.«

»To jsi hodný, Jakube. A mám taky velkou radost, že jsi přijel hned, jak ses dozvěděl, co se stalo.«

»To je přece samozřejmost! Musím přece přátelům pomoct z bryndy!« řekl Jakub, muž se srdcem zlatým a věrným.

»Myslíš, že se ti to podaří?«

»Co?«

»Dostat mě odtud. Nás všechny! I dělníky!«

»Jasně, že se mi to podaří,« řekl Jakub a bylo mu (způsobem již víckrát popsaným) ještě trochu víc horko, »taková směšná prkotina! Kde vůbec jsme?«

»V Karanii, Jakube. Tady to, to je jeden z těch paláců, ve kterých se pan ministerský předseda Ora N’Bomba uchyloval na zotavenou. Naše dělníky zavřeli někde jinde, nemám ponětí, kde.«

»Taková sviňárna! A tomu chlapovi jsem dal devadesát miliónů, aby postavil fabriky na montované domy! No, tomu to ještě uká…« Jakub míval často dlouhé vedení. »Ajajaj. Toho přece zastřelili, viď, aspoň to říkala tvoje milá žena?«

»Mhm.«

»To je ovšem zlé.« Jakub se pohroužil do smutku. Ale ne na dlouho. Potom už zase balancoval na ostří nože, na stezce svého života, úzké a ostré jako žiletka. »Dobrá, tak si promluvím od plic s těmi chlapy, co ho zastřelili!«

»Jenom opatrně, Jakube. Tohle byl vojenský puč! Vládne tu armáda! Nežeň se do neštěstí! Buď realistický jako Kafka, až budou oni mluvit s tebou, jinak odprásknou i nás jako psy!«

»Budu na ně,« slíbil Jaub Formann a zabil dlaní velkého pavouka, který mu lezl po zátylku, »tak příjemný jako soulož velícího generála.«

31/

»Proč přede mnou pořád stojíte v pozoru, pane Formanne? To mne hrozně znervózňuje! Co se to s vámi stalo?« zeptal se tři dni později obrovský černoch v malebné a barevné uniformě s nesmírným množstvím řádů na levé i pravé straně prsou (má ještě víc medailí než já, pomyslel si Jakub).

Hned na uvítanou řekl černý obr: »Jmenuji se Gamba M’Gamba. Jsem polním maršálem slavné karanijské armády a předseda vojenské vlády. Můžete mi říkat „Excelence“!«

Tři dni s Jakubem a jeho přítelem Jaschkem nikdo nepromluvil, tři dni neviděli člověka.

Jídlo jim servírovali zasouvacím okénkem jídelního výtahu. Opačnou činnost museli oba přátelé vyřizovat na podlaze. Situace právě dozrávala k tomu, že Jaschke pomýšlel na sebevraždu, když se objevili po zuby ozbrojení a zavile koukající vojáci, kteří přátele odvedli.

Ani tito vojáci nepromluvili ani slovo. Řítili ses Jakubem a Jaschkem v americkém džípu, doprovázeném dvěma dalšími džípy plnými černých bojovníků, pouští, oblaky prachu a vedrem k vojenskému táboru, oplocenému ostnatým drátem.

To, co Jakub viděl, v něm vzbuzovalo obdiv. Viděl v táboře americká vozidla, sovětské zbraně, britské uniformy a jeden Jaschkeho prefabrikovaný dům, až po střechu plný francouzského červeného vína a hlídaný zdvojenou hlídkou se zbraní v ruce. Tady meditoval náš přítel, zatímco jeho džíp řezal za skřípění pneumatik zatáčky kolem dalších a dalších montovaných domů ve stylu z Niesky, takže tady velcí tohoto světa poskytovali hospodářskou pomoc území bídy a krizí. I já jsem přispěl svou hřivnou, to je třeba říct!

Nedal se však na dlouho deprimovat. Nu což, řekl si hned, ti velcí poskytli daleko větší hospodářskou pomoc, a taky si nabili hubu! Něco takového se prostě – s poctivostí nejdál dojdeš – nemá dělat, takový pohled si určitě zapamatuješ do nejdelší smrti. Fujtajbl, na to raději nemyslet, chci se odtud dostat i se svými lidmi, takže už neustoupím ani o píď a polezu všem těm šíleným africkým generálům hezky do zadku (u jejich evropských, amerických a ruských kolegů se mi to už podařilo).

To byl také důvod, proč náš přítel, s rukama na švech kalhot a napjat jako struna (co se v mládí naučíš, v stáří, jak když najde!), stál nadále v pozoru před psacím stolem leskle černého polního maršála Gamby M’Gamby, vyzdobeného celou kolekcí řádů, přestože ho dotyčný generál několikrát vyzval, aby se posadil, a začínal už být nervózní.

»Excelence,« odvětil Jakub Formann, »úcta mi nedovolí, abych se posadil.«

»Víte, že jste bělošské prase?« otázal se šéf vojenské vlády.

»Poslušně hlásím, Excelence, že vím,« řekl Jakub a pro jistotu připojil: »A vím to i o Karlu Jaschkem a i on ví, že je bělošské prase.«

»Bělošské prase Formanne, okamžitě si sedněte!« vyštěkl bohatě dekorovaný černý polní maršál. »To je rozkaz, rozuměl jste?«

»Poslušně hlásím, Excelence, že jsem rozuměl: je to roz…«

Dál se Jakub nedostal, neboť dva ještě obrovitější (byť ne tak krásně vyzdobení) černoši, kteří hlídali šéfa vojenské vlády se samopaly (Made in Czechoslovak Socialist Republic – to Jakub rozpoznal na první pohled) připravenými k výstřelu, ho zvedli do výše, přenesli na židli a spustili ho do ní jako pytel. Zatraceně to zabolelo.

Všiváci mizerní, pomyslel si Jakub a řekl přátelsky: »Srdečný dík, pánové!«

Polní maršál Gamba M’Gamba pronesl pečlivou angličtinou: »Tak už sedíte. Dobrá. Chvilku si odpočiňte. Po třetí hodině odpolední už bude váš čas k odpočinku neomezený.«

Pan polní maršál se svým slovům srdečně zasmál.

»Proč po třetí odpoledne, Excelence?« zeptal se Jakub. »Mimochodem, mluvíte fantastickou angličtinou!« dodal úlisně.

»Studoval jsem v Oxfordu.«

»Ah, Oxford,« řekl Jakub a pomyslel si: Nebožtík N’Bomba měl taky oxfordské vzdělání. Já oxfordské vzdělání nemám. Připadám si poněkud výstřední. Odkašlal si. »Proč po třetí hodině odpoledne, vaše Eminence… eh, vaše Excelence…«

»Protože dnes odpoledne ve tři hodiny budete podle stanného práva zastřelen,« odpověděl polní maršál, zalykaje se stále ještě smíchy. »A to individuum, které jste nám sem poslal, ten Jak…«

»Jaschke, vaše Excelence, Karl Jaschke,« představil se jmenovaný a s námahou se napřímil. Jaschke už byl dost vyřízený.

»A tento Jaschke – sednout! – také. A také všichni vaši experti. Naše revoluce chce krev, potřebuje krev a musí dostat krev!«

»Opravdu musí?« zeptal se Jakub. Zase zpožděné zapalování. »Zastřelen? Já? Jaschke? Dělníci?« Jakub opět vyskočil. Na těle mu vyrazil pot, jizva na spánku cukala, sáhl po zaječí pacičce v kapse.

»Ruku od těla!« zavrčela gorila se samopalem.

»Přesně tak, všichni,« přitakal Gamba M’Gamba. »Začneme s vámi. Pak přijdou každý den na řadu ostatní, které tu držíme jako rukojmí.«

»Ale proč, Excelence?«

»Sednout, řekl jsem! Protože vy a všichni ostatní jste se chtěli zločinným způsobem obohatit na úkor slavného karanijského lidu!« (Proč slavného? přemítal Jakub usilovně. Jenom proto, že nás teď všechny odprásknou? A jací ostatní? Aha, samozřejmě tu provozovali pomoc rozvojovým zemím i jiní. To je pěkný blázinec. V životě už nehnu prstem pro pomoc rozvojovým zemím. I když jistě,

Excelence má docela pravdu, fakt je, že jsem se slavným karanijským lidem chtěl udělat pěkný kšeft. Patrně stejně jako ostatní.)

»Protože jste,« hřímal polní mašál dál, »pumpovali do naší svaté vlasti cizí peníze, abyste nás mohli dál vykořisťovat – jako všichni běloši před vámi!«

»Promiňte, Excelence, ale o tom nemůže být řeči! Pan předseda vlády N’Bomba přijel k nám do Bonnu žádat o peníze, a my jsme mu je dali, abychom slavnému karanijskému lidu pomohli a…«

»Mlčte!« Pěst šéfa vojenské vlády bouchla na stůl. Jakub poněkud nadskočil, jak se podlaha zatřásla. »N’Bomba byl šakal, hyena, zločinec! N’Bomba si zahrával s osudem karanijského lidu jako s míčem! Půjčoval si peníze a žil si za ně v nepředstavitelém luxusu! Komu patřila všechna tři letadla KARANIAN AIRLINES? Komu patřily četné zámky a venkovská sídla, která si dal postavit za peníze rozvojové pomoci? Vy sám jste strávil tři dni v takovém paláci, pane Formanne. Ptám se vás: Není to do nebes volající?«

No, když pomyslím na palácovou komnatu, ze které jste nás tři dny nepustili ven a kde jsme museli vyřizovat svoji potřebu na orientálních kobercích, tak ti musím dát za pravdu, myslel si Jakub a nahlas řekl: »Excelence, jak jsme mohli tušit, že tenhle N’Bomba…«

»Který si svou smrt tisíckrát zasloužil,« hřměl polní maršál.

»… který si tisíckrát zasloužil smrt, protože tak nakládal se svěřenými penězi…«

»Nedělejte svatouška, pane Formanne! Kdo si vyhradil Čtyřicet procent kapacity při výrobě prefabrikovaných domů, no?«

»Ano, přirozeně, když to vidíte takhle…«

»Přirozeně to tak vidím! Vy jste se zrádcem N’Bombou táhli za jeden provaz! Stejně, jako všichni ostatní, kteří mu půjčovali peníze!«

»Ne, „stejně“ ne! My jsme přece chtěli dál stavět domy pro chudobnou Afriku, tady v Karanii!« protestoval Jaschke. »Věřili jsme, že je to tak spravedlivé!«

»Víra, pane Jaschke, není počátkem, ale koncem všeho vědění, jak řekl jeden z vašich velkých básníků.«

»Kterýpak?« zajímal se Jakub.

»Johann Wolfgang von Goethe! To neznáte? Neuvěří… no, to je jedno! Ve tři budete stejně po smrti…« Kdy ten chlap konečně řekne »leda že by«, přemýšlel Jakub, a v tom ten chlap řekl: »… leda že byste okamžitě vydali prohlášení, a to písemně, že továrny na výrobu montovaných domů patří karanijskému lidu, že už s nimi nemáte nic společného, tedy žádné podíly na výrobě. A leda že byste prohlásili, že už nemáte žádné požadavky vůči karanijské vládě…«„Jedna z goril pošeptala polnímu maršálovi něco do ucha. »… ach ano, a dále, že s vámi bylo zacházeno nejvýš zdvořile a šetrně!«

»To je přece jasné vydí…« začal Jaschke, ale Jakub mu bleskurychle zakryl ústa dlaní a podmanivě se usmál na třpytivého polního maršála Gambu M’Gambu. »To on jen žertuje, Excelence. Samozřejmě, že můžete od nás kdykoliv dostat takové prohlášení. Vždyť jsme nikdy neměli na zřeteli nic jiného než pomáhat všem národům třetího světa.« (To jsem teda dopadl pěkně na držku. Devadesát miliónů v háji! To pochází z toho, milý Jakube, když chce člověk dělat nepoctivé kšefty. Kdo si to vymyslel? Franzl Arnusch, ten pacholek! Že je to pacholek, jsem věděl vždycky. A kromě toho: Nechytil jsem se toho sám s jásotem a neobdaroval jsem Franzla za ten nápad hned pětasedmdesáti milióny šilinků, aby si mohl založit banku ve Vídni? Jasně, že podepíšu, než bych se dal zastřelit ve tři hodiny odpoledne. Řekl bych, že neexistuje nic, co bych nepodepsal, aby mne nezastřelili ve tři hodiny odpoledne! Ten zdejší kšeft tedy můžeme zapomenout! Moc takových obchodů si dovolit nemůžu…)

»Nikdo z těch, kteří sem přesunuli peníze,« řekl polní maršál, »samozřejmě nemá na zřeteli nic jiného, než pomáhat národům třetího světa. Pánové podepíší všechno, jenom aby se odsud zase dostali. Ti pánové, kteří financovali silnice a školy, vládní palác, věznici, železnice, nové měděné doly atakdále, atakdále… Nu, protože si velmi cením vaší inteligence – byť ne vašeho charakteru, pane Formanne –, dal jsem příslušné dokumenty už napsat. Tady jsou. Račte si je přečíst!«

Polní maršál Gamba M’Gamba podal jednomu ze svých uniformovaných obrů několik listů, které ten předal dál Jakubovi a Karlovi Jaschkemu. Oba se začetli. Ach, pomyslel si Jakub, co tam můžou psát? Že tu s námi zacházeli – no vida –jako v hotelu PARIS v Monte Carlu; že jsme tu byli jako státní hosté, kteří navštívili velký a hrdý lid Karanie, aby viděli, jak se zde rozvíjí a vzkvétá pokrok při výstavbě továren na montované domy, které jsme řečenému lidu věnovali; a že jsme vděčni za přátelství velkého, slavného lidu Karanie, který je výlučným a jediným vlastníkem svých výrobních prostředků a zůstane vždy nezávislý na jakýchkoli cizincích.

Co člověk neudělá, aby ho nezastřelili?

Jakub bez otálení podepsal. Jaschke bez otálení podepsal. Doufám, pomyslel si Jakub, že všichni pánové, kteří do téhle zasrané země investovali, už bez otálení podepsali, nebo ještě podepíšou. To musí být prima, být černoch!

Jakmile měl polní maršál Gamba M’Gainba podepsané dokumenty opět v ruce, proměnil se náhle v úplně jiného člověka! Vybídl Jakuba a Jaschkeho, aby se vykoupali, oholili, dali si ostříhat a umýt vlasy a poctili ho pak tím, že přijmou jeho pozvání na skromné pohoštění.

Skromné pohoštění sestávalo z osmi chodů a podávalo se v hlavním městě v restaurantu, proti němuž, pomyslel si Jakub zasněně, by se pařížská »Šeherezáda« vyjímala jako pastouška. Servírovali černí pánové, dokonalí kavalíři, celí v bílém, s bílými rukavičkami. (A Jakuba nesmírně uklidnilo, že byla spousta perského kaviáru, ale žádné ústřice. Což se vzhledem ke geografické poloze Karanie a tamějším teplotám vlastně ani nedalo předpokládat.)

»Máte tu překrásný restaurant, Excelence,« řekl Jakub.

Gamba M’Gamba zasněně přikývl.

»Jeden z vašich krajanů.«

»Co jeden z našich krajanů?«

»Ho postavil. Postavil v Karanii ještě čtyři další takové restaurace. A nyní je – stejně jako vy své továrny na montované domy – daroval velkému, slavnému karanijskému lidu.«

»Klobouk dolů,« řekl Jakub. Takže sejmuli i jeho, pomyslel si.

»Dříve, za zločinného režimu toho prašivého psa Ory N’Bomby,« vysvětloval polní maršál a předseda vojenské vlády, »mohli v těchto lokálech pořádat své žranice jen kurvy a patolízalové toho ničemy a jeho pohlaváři. Teď, když jsme naši vlast osvobodili, se zde může demokraticky najíst kdokoliv z lidu, a to co hrdlo ráčí!«

»Prosím tisíckrát za prominutí, Excelence,« prohodil Jakub, »ale není to poněkud nerealistické?«

»Proč nerealistické?« zaškaredil se Gamba M’Gamba.

»Nu,« řekl Jakub přívětivě, »dovedu si představit, že jídlo a pití je tady pěkně drahé, a že takový nosič vody, přidavač na stavbě nebo prodavač melounů nemá dost peněz, aby se v tomto krásném podniku najedl, co hrdlo ráčí.«

»To je něco úplně jiného,« odvětil se zlým výrazem osvoboditel dříve tak utlačovaného lidu Karanie. »Držte hubu, vy bělošské prase! Víte, co jste? Já jsem to hned věděl! Demagog, to jste! (Co je demagog, co má proboha demagog společného s demokracií? přemítal zmatený Jakub. Ta pitomá baronka mě ale vůbec nic nenaučila.) »Vy se chcete posmívat menšinám!«

»To v žádném případě nechceme!« pospíšil si s ujištěním Jaschke.

»A už vůbec se nechceme posmívat většinám,« přizvukoval Jakub horlivě.

»U nás,« prohlásil polní maršál, »jsou si teď všichni lidé rovni, jasné?«

»Jasné, Excelence, poslušně hlásím, že už jsme pochopili,« odvětil Jakub vstřícně.

Po soukromém pohoštění si jeho Excelence nedala vzít, aby nedoprovodila Jakuba, Jaschkeho a všechny dělníky jejich továren na letiště; odtamtud je mělo letadlo KARANIAN AIRLINES přepravit do Damašku, kde čekal Jakubův letoun. Když náš přítel vystoupil z restaurace do sálajícího slunce, strnul leknutím.

Před restaurantem stál velký mercedes. Jakub tento mercedes znal. Viděl ho svého času stát před vilou Franzla Arnusche v Bonnu nad Rýnem! Tehdy ještě mercedes patní nyní již zastřelenému předsedovi vlády Ořovi N’Bombovi. Šoférem byl běloch ve fantaskní uniformě.

»Jemine, pan Stosslgasser!« zvolal Jakub, spráskl ruce a uneseně zíral na podsaditého Bavora, který s čepicí v ruce otevíral dveře limuzíny! Můj spolupracovník pan Jaschke – pan Stosslgasser z… z…«

»Z Ruhpoldingu, pane Formanne,« řekl posaditý Bavor s hrdelními pazvuky a tiskl jim ruce. Jeho Excelence se laskavě usmívala.

»Že jste ještě naživu!« divil se Jakub.

»Proč bych neměl být naživu, pane Formanne?«

»Ach, já jsem jenom myslel… Promiňte, to bylo beztaktní… Ale když jste byl řidičem toho… toho…«

»Myslíte toho zrádce Oru N’Bombu, pane Formanne?«

»Přesně tak, tomu jste přece dělal šoféra! A jeho zastřelili jako nepřítele lidu.«

»Naprosto právem,« prohlásil Bavor. »Byl to velice zlý člověk.«

»Velice zlý člověk,« opakoval Jakub jako ozvěna. »A vy… vám se přitom… „ nic nestalo…«‚

»Vůbec nic! Jeho Excelence pan polní maršál se mě hned zeptal, jestli teď chci dělat šoféra jemu. Řekl jsem, že chci. No a tak hó dělám a mám se jako prase v žitě.«

»Pra… a nestýská se vám po vlasti? Chci říct, jestli byste nechtěl zpátky do hezkého Ruhpoldingu?« vyptával se Jakub.

»Ani za nic, pane Formanne.« Stosslgasser zavrtěl hranatou hlavou. »Mně se tady líbí. Tady jsem volný. A ta krajina… nádherná příroda… zdravé podnebí… sociální pokrok! Řeknu vám, pane Formanne, že je ze mne úplně jiný člověk, co jsem v Karanii!«

»A nic zlého se vám neděje?«

»Co zlého by se mi mělo dít? Jsem nejlepší šofér, jakého v Karanii mají! Tady jsem svým vlastním pánem! V Ruhpoldingu jsem musel dřít jako kůň a ještě dělat pro natvrdlé Prajzy kašpara v kožených gatích s padacím můstkem, kamzičí štětkou na klobouku, v podkolenkách a jódlováním. Tadyto je prastarý kulturní národ, pane Formanne. Pro mne už holt nic jiného není!«

»Čas nás tlačí,« upozornila jeho Excelence mírně.

»Odpusťte, my se totiž známe a…«

»Já rozumím i německy, pane Formanne. Prosím, nastupte si. I vy, pane Jaschke. Na letiště, milý pane Stosslgassere!«

»V pořádku,« odpověděl oslovený.

»Vaše továrny mimochodem stojí u silnice k letišti,« řekl polní maršál. »Budete se na ně moci podívat.«

Jakubovi se sice dral zpátky nahoru kaviár z Iránského císařství, ale potěšené přikývl.

Silnice k letišti byla úplně nová. (Rozvojová pomoc, pomyslel si Jakub. Tady stavěli taky takoví idioti jako já.) Silnice běžela kus horkým pískem pouště. Potom je Jakub uviděl – své továrny na montované domy! Jaschke jich tam nasázel celkem šest, jednu vedle druhé. Ozýval se z nich rachot a bouchání, stavělo se jako o závod, radost pohledět.

»I toto všechno teď patří lidu Karanie,« řekl polní maršál. »Nemáte povznášející pocit u srdce, když vidíte ty továrny, pane Formanne?«

»Mám povznášející pocit, Excelence, když vidím vaše továrny,« odvětil Jakub. Pak mu selhal hlas žalem a utrpením. Všiml si, že Jaschke měl oči zavřené, dokud továrny nebyly z dohledu. Tomu to taky jde na srdce, pomyslel si Jakub, trochu pookřál a řekl: »Takže karanijský lid teď konečně dostane krásné domky!«

»Momentálně ještě ne,« odpověděla jeho Excelence polní maršál Gamba M’Gamba vlídně. »Momentálně všechny montované stavby exportujeme do krizových oblastí a do zbídačelých sousedních států. Ale přijde doba…«

»Ano, zcela jistě přijde ta doba, Excelence,« skočil mu Jakub do řeči a myslel si: Všude na světě je to stejné…

Na moderním letišti vládl čilý provoz. Tři stroje KARANIAN AIRLINES stály před řídicí věží. Jakub viděl množství cestujících nejrůznějších národností, vesměs experti, kteří byli po vojenském puči vzati jako rukojmí a nyní, když osvobozená Karanie upevnila svou demokracii a stoprocentní vlastnictví svých výrobních prostředků, byli letecky vyváženi ze země.

Jakubovi spolupracovníci ho přivítali s jásotem. Vytvořili tam přímo euforickou komunu – jak to jeden z pánů vyjádřil: »Hovno záleží, komu teď co patří hlavně, že se jede domů!«

Všichni pak byli vyprovozeni k letadlům s největší zdvořilostí. Polní maršál potřásl Jakubovi a Jaschkemu rukou, podíval se jim pevně do očí a řekl: »Bona causa triumphat! Anebo, abych to pro vás, milý pane Formanne, když – jak mi sdělila moje tajná služba – tak nedokonale ovládáte latinu, abych to tedy přeložil: „Nakonec vždy zvítězí dobrá věc!“«

»To jste řekl moc pěkně, Excelence,« odpověděl způsobně Jakub a hluboce se uklonil. Uvidíme, jak dlouho to bude trvat, než při příští revoluci odprásknou tebe, pomyslel si. Stosslgasserovi, tomu se nic nestane. Dobří šoféři se nestřílejí. Dobré šoféry potřebuje každý.

Pak vzlétli.

Jakub seděl u okna, Jaschke vedle něho. Dlouho nepromluvili ani slovo. Po hodině letu sestoupil pilot s letadlem níž, protože uviděl stádo slonů a chtěl svým pasažérům taky něco nabídnout. Sloni se dali na útěk před stínem letounu, nehlučně klouzajícím po stepi.

Jakub si hluboce povzdechl.

»Co ti je, Jakube?« zeptal se Jaschke.

»Ach, víš, Karle,« řekl Jakub, »právě mě něco napadlo.«

»Copak, Jakube?«

»Před lety jsem jednou v novinách četl recenzi na jednu knihu, jmenovala se – počkej, mám paměť jako slon – „Kořeny nebe“ se jmenovala, co tomu říkáš?«

»Kruci, to máš fantastickou paměť!«

»Že?«

»No a co dál?«

»Jak co dál? Ach tak! A v té knížce se psalo o Africe a slonech… Už je ti jasná ta myšlenková souvislost?«

»Naprosto. A dál?«

»Co ještě? Ach ano! Tenkrát jsem se rozhodl, že taky jednou poletím do Afriky a skolím si na safari svého slona.« Jakub se tiše díval dolů na ta milá zvířata. »Ale teď,« řekl namyšleně, »teď už by se mi vlastně vůbec nechtělo. Ne, ne, myslím, že už v životě nepojedu dobrovolně na safari do Afriky!«

32/

»Něco takového se mi ještě nestalo,« bručel Jakub.

»Ačkoliv to mohl předvídat každý, kdo má všech pět pohromadě. Víš, miláčku, nebudeš se na mě zlobit, vid? – na ty tvoje obchody, jak jsem znovu vždycky opakovala, ti prostě chybí trocha ineligence.«

»Ano, krucinál! Choval jsem se jako idiot,« řekl Jakub žaluplně. Vůbec mu nedošlo, co si tu Nataša dovolovala. Ještě žádná žena s ním takhle nemluvila, neodvážila se takhle mluvit. Nataša ano. Nataša si k Jakubovi dovolovala prostě všechno. A on prostě všechno spolkl, protože jeho fixní idea, že jednou probudí Natašinu smyslnost, ho zbavila veškerého jasného uvažování.

Dáma ležela nahá na břiše a nechala si od nahého Jakuba natírat krémem záda, protože se psal 8. srpen 1962 a v srpnu jsou dny tam dole na Côte d’Azur horké. Člověk se spálí, ani neví jak. Dvojice se nacházela na střešní terase CHÂTEAU NATACHA na Cap ď Antibes. Ta záda… Jakub cítil v sobě a na sobě nesnesitelné napětí, které rostlo a rostlo, až bylo tak nesnesitelné, že Jakub zasténal.

»Proč tak sténáš, Jaku?« zeptala se Nataša.

»Protože… Aua, teď jsem si ho přiskřípl… Protože já… protože…«

»Na ramenech víc vtírej, a přidej krému! Ty ještě ke všemu začínáš koktat?«

»Co znamená ještě ke všemu?«

»No vždyť sám říkáš, že taková pitomost jako ta africká historie se ti ještě nikdy nestala. Všechno jednou začíná. Obchodní maléry. Koktání…«

»Natašo!«

»Ještě dole na kříži… pořádně vtírat…«

Jakub byl celý zpocený. Srdce mu divoce bušilo. Jeho… no, dobrá, dobrá.

»Natašo!«

»Jaku?«

»Já přímo hořím… stravuje mě… touha po tobě…,«tvrdil. (Jeho přítel Misaras by mu za taková slova a takové nedůstojné chování narovnal sanici z obou stran. Ach, ale jeho přítel Misaras byl tak daleko, v Los Angeles!)

»Pusť mě… pusť mě… teď hned!«

Tak ho pustila, teď hned.

Na tomto místě by ovšem bylo třeba něco doplnit.

Před časem, když to Jakub poprvé zkusil s čínskou sáňkovačkou, ho Nataša hned odstrčila.

»Zbláznil ses?«

»Vůbec ne. To je… budeš z toho… uvidíš… když já tě tak miluju, Natašo…«

»Já tě taky miluju, darling,« odpověděla bohyně. »Ale ne takhle! Tohle nesmíš. Nesmíš povolovat uzdu své perverzitě.«

»Já že povoluju uzdu své perverzitě…« Jakub byl konsternován.

Nataša mu mateřsky domlouvala: »Přesně tak, nesmíš se na mě zlobit. Říkám ti to úplně otevřeně: Zřejmě pro tebe není snadné dokončit soulož normálně, proto si vypomáháš perverzitami. Aby ti to šlo lehčeji. Ale se mnou ne, darling, se mnou prosím tě ne. Nenávidím perverzity…«

Jako vždy, i tentokrát opětovala Nataša jeho snaživost laxně a nezúčastněně.

Nu, jednou se to podaří, jednou to půjde, myslel si Jakub s nadějí. Nataša je prostě zvlášť nevinná, je zvlášť neprobuzené stvoření. Ale trochu smutný z tohoto stavu byl.

A Středozemní moře se zlatavě třpytilo…

»Miláčku,« řekla Nataša, »já vím, co se v tobě děje. Jsem žena, která ví, co se děje v každém muži, který se na mě podívá. Všechno slyším, všechno vnímám, všechno vidím. Ale dáma o takových věcech nemluví. Žena, opravdová žena ví o nejtajnějších citech muže – ale mlčí o nich… stejně jako o svých…« (Zde by Nataša pravděpodobně slízla od Misarase pořádnou za své roztomilé ouško!)

Jakub byl unesen.

»Znamená to, že přesto…«

»Touha je víc než ukojení. Musíš všechno vždycky rozbít slovy? Něco takového člověk cítí. Nebo to necítí. Slovo je smrt citu. Ještě trochu oleje na zadeček, prosím.«

Jakub byl otřesen do hloubi duše. Je to bohyně! Bohyně mého života!

»Taky zaslepený spěch všecko ničí,« pokračovala bohyně. »Nesmíš tak slepě pospíchat, Jaku. Nikdy. Slib mi to.«

»Slibuji ti to, Natašo… A odpusť mi.«

»Samozřejmě, že ti to odpouštím. Ale nesmíš rozbíjet náš nádherný svazek perverzní chlípností, kterou nedovedeš udržet na uzdě. Musíš ji krotit, jako ji krotím já. Slib mi to.«

»Já… slibuji ti to, Natašo!«

»Říkal jsi, že musíš dnes odpoledne letět do Bonnu, prohovořit něco úředního s panem Arnuschem…«

»Ano, je to nutné. Proč?«

»Ty jsi moje zlato! Vždycky jsi dosud své malé Nataše poznal na očích, jaké má přání…«

»Ano, to je pravda. Hrm… Máš zase nějaké přání, Natašo? Řekni, jen řekni! Musíš prominout, ale od toho maléru s těmi černochy jsem trošku nervózní…«

»To moc dobře chápu, drahý. Na naši velkou oslavu jsi tehdy pozval taky prince Karl-Heinze von Heydesburg, že?«

»Toho z těžkého průmyslu, toho multimionáře, ano, proč?«

»Když jsi byl v Africe, tak zavolal. Chtěl nás oba pozvat…«

»Na co?«

»Na cestu kolem světa. Má přece nádhernou jachtu…«

»Já mám taky nádhernou jachtu!« protestoval Jakub.

»Jistě. Dokonce ještě nádhernější. Ale nemáš nikdy čas! Prosím, teď musíš zase do Bonnu… Tvoje nádherná jachta leží a leží a leží. Princ chce se svojí jachtou vyrazit na cestu kolem světa. Na čtyři měsíce. Já vím, vím, že tolik času pro mne nikdy nebudeš mít! Máš tolik práce! Ale já, Jaku, já jsem tak sama a nudím se. A Karl-Heinz… eh, ten princ pozval takovou veselou společnost, celkem třicet lidí, tak krásně bychom se pobavili, a až se vrátím, pak po tobě budu tak hrozně toužit…«

Jakub byl tak vzrušený, že vylil na svůj nejdražší klenot celou lahvičku opalovacího oleje.

»Pochopitelně,« švitořila bohyně, »budu potřebovat nové šaty. Nemám co na sebe. Ty staré věci už každý zná, ne? I moje šperky už všichni znají. Vida! Vždyť jsem to říkala, že poznám každému muži na očích, co si v mé přítomnosti myslí! Vím určitě, že jsi právě chtěl říct, že potřebuji nové šaty a nějaké šperky! Nemám pravdu, Jaku?«

»Samo…« Opět si musel odkašlat. »Samozřejmě, že máš, srdce moje. Sama víš nejlíp, co potřebuješ, já jsem jenom uštvaný, svými obchody terorizovaný muž. Máš přece plnou moc na moje konto u Chase Manhattan…«

Její pohled zabloudil do prázdna.

»Natašo!« Žádná odpověď. »Natašo! Na co myslíš?«

Božské stvoření vzdechlo: »Na život, můj nejdražší.«

»Jak „na život“?«

»Jaký je pomíjivý… a jak tragický…«

»Proč tragický?«

»Ach, Jaku,« vzdychla opět. »Vzpomeň si na Danta…«

»Ten byl taky na mé slavnosti?«

»O bože. Na ‚Božskou komedii“!«

Ježíšmarjajosefe, teď bude i z ní intelektuálka, pomyslel si Jakub zděšeně a skrčil se.

»O jakou komedii jde?«

»O Božskou. Co ji napsal Dante, Alighieri. Dante Alighieri. Ten velký římský básník. Jeho hlavním dílem je epos v tercinách« (Bože všemohoucí, epos v čem? ptal se Jakub v duchu), »totiž „La divina commedia“ – „Božská komedie“. Právě na ni jsem teď musela myslet. Na jistý zpěv v ní.«

»Na jistý… jak prosím?«

»Zpěv.«

»On taky skládal písničky, ten Dante?«

»Jaku!«

»Promiň, ale když říkáš „zpěv“…«

»To není žádný zpěv na zpívání,« vysvětlovala prostoňadrá bohyně s útrpným pohledem (na celého Jakuba i na jeho určitý díl, který se teď rovněž zděšeně skrčil), »je to… ale to ti vlastně nic neříká… Musela jsem myslet na Danta, protože mi právě tak silně připomněl pomíjejícnost všeho stvoření… Já ti to zarecituju, ten zpěv.«

A Nataša recitovala:

Kde v půli život náš je se svou poutí,

procházet musel jsem tak temným lesem,

že pravý směr jsem nemoh uhodnouti.

Ach, těžko líčit ona místa, kde jsem

probloudil hvozd ten divý, pustý, tmavý,

že na to dosud vzpomínám jen s děsem.

Snad ani smrt tak hořce neotráví.

Ticho.

Absolutní ticho.

Z levého oka božské bohyně Nataši skanula jedna slza.

»Není to úžasné?« zašeptala.

»Úžasné,« zašeptal Jakub a zlíbal její rozkošné prstíky. Inu, komu není rady…

33/

»Jenom hezky sklapni zobák, troubo,« pravil nasupeně tlustý Franzl Arnusch v přepychové hale své bonnské rezidence téhož 8. srpna 1962, »a neopovažuj se mi vyčítat, že já jsem zavinil tu černošskou prasárnu!« (Což mu Jakub vyčítal již pět minut.) »Kdo nehraje, nevyhraje!« pokračoval Franzl Arnusch zlým hlasem. »To, co se stalo v Karanii, by nemoh předvídat ani Einstein.« (Kdo je zas Einstein? Toho také černoši převezli? uvažoval Jakub.) »Jeden se tu léta dře jako vůl, láme si hlavu a nespí pro samé starosti a přemýšlení, všecko pro tebe, a tohle je vděk! No co, tak už to v životě chodí.«

»Hergot, nebud hned taková citlivka!«

»V tomhle jsem velká citlivka, milánku,« řekl Franzl Arnusch. »Já jsem ti pomohl vybudovat tvoje impérium…«

»Ale to nikdo nepopírá, kamaráde!«

»… a udržet je…«

»Za to jsem ti taky vděčný, ale člověk snad ještě může něco říct!«

»… a to je přísahám bůh stále těžší, v dnešní době.«

»Co znamená: v dnešní době? Naše podniky přece běží tak fantasticky jako nikdy!«

»Ano, platíme daně, taky tak fantastické jako nikdy. Přesněji řečeno,« poopravil se Franzl, »platili bychom daně tak fantastické jako nikdy, kdyby Franzl Arnusch nedával pozor a vždycky něco nového nevymyslel. Ty jsi plně vytížený s tou svojí Natašou, ty…«

»Franzle, kamaráde?«

»Jakube, člověče?«

»Okamžitě zavři hubu, Franzle, nebo po ní dostaneš, o Nataše už ani slovo, jasné?«

»Ach, vyliž mi…«

»Jak je to s těmi daněmi? Copak jsi zase vykoumal?« Jakub spěšně odvedl řeč na jiné pole a mazal Franzlovi med kolem jeho pusinky. Ten na to skočil. Anebo předstíral, že na to skočil.

»Vždycky se najdou nové cestičky,« poučoval, pojídaje sladkosti z bonboniéry a žvatlaje s plnou pusou. »Je třeba mít pořád tah na soupeřovu branku. Jak to v životě chodí. Cifršpióni z berňáku nikdy nespí. Nechceš taky?« Zvedl bonboniéru k Jakubovi.

»Mm.«

»Nugát s oříšky. Výtečný.«

»Ne, dík, opravdu ne.«

»Když ne, tak ne. Byl by tu i marcipán. Ale jak už to v životě chodí… takže například provize…«

»Co „například provize“?«

»Abych ti vysvětlil, co jsem udělal,« řekl Franzl a začal vysvětlovat…

34/

Totiž:

Jakub dělal obrovské obchody s celým světem, že ano? Miliónové obchody! Obchody za moc miliónů! (Taková továrna na plasty v Číně nebo Rumunsku nebo Rusku nebo Japonsku, to už snad přijde na pěkných pár set miliónů, že!)

Ze všech těch zemí samozřejmě přijížděli lidi a prosili Jakuba – jak už jsme vylíčili –, aby tam dotyčné závody vybudoval. Franzl Arnusch přišel na to, že to vůbec nebylo tak samozřejmé. Většina takových monstrobchodů se většinou domlouvá přes zprostředkovatele. Zprostředkovatel dostane tučnou provizi. Při pár stech miliónů je pak provize opravdu pěkně tučná, jak už to v životě chodí.

Aby měl úplnou jistotu, vyhledal Franzl Arnusch experta na německé daňové právo a položil mu pár otázek.

»Když je ve hře zprostředkovatel,« řekl expert, »a obdrží od společnosti nebo» od firmy provizi za jím uskutečněnou transakci, pak si může dotyčná firma nebo společnost dotyčnou provizi odepsat z daní; deklaruje pak, že panu Tomuatomu zaplatila tolikatolik marek za zprostředkování transakce.«

»To je mně jasné,« řekl Franzl expertovi. »Co bych potřeboval vědět, je tohle. Musí dotyčná firma nebo společnost taky udat jméno a adresu zprostředkovatele?«

»Ne. Udat musí pouze, na kterou banku byla příslušná částka poukázána. A firma nebo společnost musí vykázat, že částka byla převedena z jejích kont.«

»To je vše?«

»Vše. Příjemce provize musí přirozeně také platit své daně. Ale to už není vaše věc, za to nepřebíráte zodpovědnost.«

»Děkuji vám za informace,« řekl Franzl Arnusch zdvořile a dal se do díla.

Od tohoto okamžiku figurovali u všech velkých transakcí hospodářského impéria Jakuba Formanna zprostředkovatelé a tito zprostředkovatelé samozřejmě dostávali náležité provize. Jako šéf finančního odboru měl Franzl přirozeně plnou moc na Jakubova konta. U něho vládl ve všem úžasný pořádek! I ve vyplácení provizí.

Franzl vyzvedával splatné miliónové částky z kont a převáděl je na konta zprostředkovatelů. Náhoda tomu chtěla, že tři z nich, které si nakonec vybral jako hlavní zprostředkovatele, měli své kanceláře v Lichtensteinsku. Lichteinstein je velmi malá a velmi krásná země. Nejkrásnější na Lichtensteinsku jsou kanceláře advokátů, kteří tam sídlí. Takový advokát zastupuje dvě stě padesát až tři sta klientů, to jest firem nebo jednotlivých osob. Levou rukou! Jde to jako na drátkách.

Franzl si mezi lichtensteinskými advokáty vybral jednoho, který se mu zdál obzvlášť důvěryhodným, a na toho pak, přesněji na jeho lichtensteinské konto, převáděl provize pro svoje tři hlavní zprostředkovatele. Německému bernímu úřadu oznamoval, jak zákon žádá, převody z Jakubových kont. Lichtensteinský advokát, který se Franzlovi zdál obzvláště důvěryhodný, převáděl poukázané částky – po odečtení svého honoráře – promptně dál na jedno černé konto v Americe, kde Jakub vybudoval silnou odnož svého impéria.

To vše vysvětlil Franzl Arnusch žasnoucímu Jakubovi večer 8. srpna 1962 ve své krásné vile v Bonnu.

»Jak dlouho už to děláš, Franzle?«

»No, tak tři roky.«

»A… kolik to kolem a kolem dělá, co jsi převedl do Lichtensteinska a pak do Ameriky?«

»Vždyť to říkám, ta Nataša tě zruinuje! Vůbec se už nestaráš o obchody! Nevíš, co máš na kontě! Ty…« Franzl odstrčil pěst, kterou mu Jakub strčil pod nos. »Nevidíš neslyšíš. Jak už to v životě chodí. Asi tak dvě stě třicet dva miliónů.«

»Kolik?«

»Převedeno do Lichtensteinska a pak do Ameriky.«

»A berňáku nebylo nápadné, že žádný z těch zprostředkovatelů neplatí daně?«

»Nebylo, milý hochu.«

»Ale jak to?« divil se Jakub.

»Jakube, chlapče milý, někdy jsi opravdu tak blbý, že by tě člověk zabil,« konstatoval Franzl a s požitkem cumlal višni v koňaku, což bylo poněkud na závadu zřetelné výslovnosti.

»Proč jsem tak blbý?«

»Protože žádní zprostředkovatelé jednoduše neexistují,« šišlal Franzl.

»Žádní zprostředkovatelé…« Jakub seděl s otevřenými ústy.

»Ovšemže žádní zprostředkovatelé. Jinak by to pro nás přece nebyl žádný kšeft, ty osle! A kromě toho: copak potřebujeme nějaké zprostředkovatele? To dělám všecko sám!«

»Ty jsi sám svůj zprostředkovatel?« zeptal se Jakub v úžasu.

»Vidíš, už nám svítá, hochu!« Franzl si zamnul baculaté ručky a pak začal vybírat pistáciové bonbóny. »Mimochodem, zítra musíš letět do Curychu. A to vlastním letadlem.«

»Proč?«

»Protože je, synu, praktičtější,« řekl Franzl shovívavě a laskavě jako učitel k malému idiotkovi, »letět vlastním letadlem, když musíme převážet dvaadvacet miliónů marek v bankovkách. Nugáty jsou přece jen nejlepší!«

»Co to je za peníze, těch dvaadvacet miliónů?« zeptal se Jakub.

Žravý a sám sebou nadšený Franzl Arnusch vesele odvětil: »No, vždyť jsi ve Švýcarsku koupil hromadu patentů – pro svoje umělé hmoty, montované domky a slepičí farmy!«

35/

»Ve Švýcarsku jsi samozřejmě nenakoupil hromadu patentů – na ty své umělé hmoty, montované domky a slepičí farmy,« řekl netrpělivě Franzl, když přinesl sklenici vody, o kterou ho Jakub slabým hlasem požádal. Mluvil dál, zatímco náš přítel pil: »V životě jsi nevydal ani jedinu mizernou marku za patenty – ve Švýcarsku, ani nikde jinde, jasné?«

»Naprosto jasné,« řekl Jakub a objal prsty sklenici. »A protože jsem nevydal ani jedinou mizernou marku ve Švýcarsku za patenty, tak musím teď letět a – kolik jsi to říkal…«

»Dvaadvacet miliónů, drahoušku.«

»… a přivézt dvaadvacet miliónů. Jasné, naprosto jasné.«

Jakub se držel za hlavu. »A to je jakoby nic, že vydělám dvaadvacet miliónů a nevydám ani jedinou marku a nekoupím jediný patent.«

»Ty jsi bohužel strašný moula, drahoušku,« řekl Franzl Arnusch, který se rozohňoval. »Jen bych rád věděl, co by sis beze mě celá ta léta počal. Samozřejmě jsi přece ve Švýcarsku nakupoval patenty!«

»Samozřejmě jsem přece ve Švýcarsku nakupoval patenty,« opakoval Jakub, s nímž se všechno točilo.

»To jsme v každém případě řekli na finančním úřadě.«

»To jsi v každém případě řekl ty na finančím úřadě, ne já!«

»Nebuď puntičkář – ale dobrá, řekl jsem to já. Jako tvůj generální zmocněnec! Dávej pozor, ty moulo, já ti to vysvětlím: Nakupoval jsi celá léta patenty ve Švýcarsku pro svoje různé podniky.«

»Aha.«

»A patenty stály samozřejmě peníze. Takový vynálezce musí taky z něčeho žít. Jenom že ten vynálezce vůbec neexistuje.«

»Aha,« řekl Jakub podruhé. Roztřesený tón v hlase unikl rozohněnému Franzlu Arnuschovi, který vykládal dál: »Peníze za patenty od vynálezců, kteří vůbec neexistují, jsi poukázal na různá konta v Curychu, a při daňovém přiznání jsme vždycky uváděli, kolik jsme poukázali. Tyto obnosy byly samozřejmě nezdaněné. Ve skutečnosti jsem ti tahle konta zařídil…« Franzl se roztěkal samolibostí jako čokoláda.»… a peníze tam zůstaly. Jasné, drahoušku?«

»Jasné,« řekl Jakub odevzdaně.

»Teď nadešel čas, kdy je možné tyhle peníze klidně vyzvednout, chápeš? Proto jsem tě zavolal – protože musíš všechny peníze v hotovosti vyzvednout a přivézt zpátky.«

»Kam zpátky?«

»No zpátky do vlasti, drahoušku. Všechny důležité lidi jsem podplatil. Nebudou tě kontrolovat. Letadlo taky ne. Hurá domů, ha ha! Berňáku jsme se tímto způsobem vyhnuli a teď můžeme s těmi dvaadvacti milióny klidně podnikat dál. Je teď všechno jasné?«

»Teď,« řekl Jakub skoro šeptem, »je všechno jasné. Ale dovol mi otázku. Dovolíš mi otázku?«

»Samozřejmě. Prosím.«

»Kolik procent sis při všech těchto transakcích ponechal, přítelíčku?«

»Směšných dvacet procent,« odpověděl Franzl Arnusch mile. »Vždyť mě znáš… a mou skromnost taky, že ano.«

»Směšných dvacet procent?«

»To je přeci zadarmo, ne?« řekl Franzl Arnusch. Pak ho vylekal Jakubův výraz obličeje.

»No co je?«

»Co je, ty svině jedna?« Jakub se zvedl, popadl velkou bonboniéru a mlátil jí Franzla Arnusche po hlavě, až pralinky lítaly po celém pokoji.

36/

»Přestaň! Přestaň! Pane bože, to ses zbláznil?« křičel Franzl Arnusch a chránil si rukama hlavu. Jakub ho kopl do mohutného břicha a Franzl se svalil na široký gauč.

»Nezbláznil jsem se,« řekl Jakub mírně, »jsem absolutně normální. Všechno jsem pochopil. Ty, můj generální zmocněnec, jsi s hrubým zneužitím mého jména podváděl, lhal a kradl!«

»No a? A tys to při tom obchodu v Africe, který šel bohužel do háje, snad s radostí nedělal taky?«

»To bylo úplně něco jiného,« řekl Jakub Formann ctihodně. »Neřekl jsem, že Jakub Formann vůbec nekradl. Ale Jakub Formann nekrade tak, aby měl jednou na krku německý berňák. Berňák, ty hajzle! A Jakub Formann se nenechá od svého generálního zplnomocněnce okrást o dvacet procent!«

»Ale…«

»Drž hubu! Ty machinace jsem mohl dělat sám! Ale byl bych je dělal tak, že by berňák nikdy po mně nemohl skočit, a ne jako ty, ty sráči zasraná! Tvoje idiotské sviňárny můžou skončit moje životní dílo! A k tomus mě ještě okradl. Spolužák a kámoš mě okrade! Jen o dvacet procent! Při své skromnosti, obdivuhodné skromnosti!«

»Poslyš, Jakube, jako tvůj generální zplnomocněnec jsem ti prokázal spoustu služeb, a to má být tvůj dík?«

»Dík? Zbláznil ses? Berňák, ty vole! Odpovědnost mám pořád a pořád jenom já, a ne nějaký generální zplnomocněnec!« Jakubovo rozčilení vzrůstalo. »A proto od tohoto okamžiku už žádného generálního zmocněnce nemám!«

»Ale vždyť mě přece máš…«

»Měl jsem! Právě jsem tě vyrazil, rozumíš? Dvacet procent… A když teď přijde berňák… Chlape, já bych tě zabil, ty kreténe! Do zítřka do rána odsud vypadneš, rozuměls? Táhni! Jakub Formann je vždycky o dva kroky před svou dobou! Jakub Formann ví, jakou bude mít za dva roky cenu dobré jméno, čisté ruce! Padej! Odteďka tě neznám! A jestli dozítřka nezmizíš anebo uděláš nějaký virvál, udám tě. A o všem, cos tu, ty dobytku, způsobil, jsem vůbec nic nevěděl.«

37/

Vzpřímený, počestný, džentlmen od hlavy k patě kráčel Jakub zahradou vily Franzla Arnusche, vyšel na ulici, kde ho už očekával dobrý starý Otto Radtke s rolls-roycem a otvíral mu dvířka. Otto okamžitě zaznamenal, že tu něco nehraje. Polekaně se zeptal: »Stalo se něco, Jakube?«

»Tak se to dá říct,« odpověděl Jakub a zapadl na sedadlo vedle šoféra. Otto oběhl vůz, posadil se k volantu a zeptal se: »Ale co, proboha? Vždyť vypadáš jako umrlec!«

»K tomu taky nemám daleko,« řekl Jakub ochable. »Mám právě za sebou největší zklamání svého života. Strašně mě to sebralo. Jeď do BREIDENBAŠSKÉHO DVORA v Düsseldorfu…» Zarazil se. »Ne, do Düsseldorfu ne! V žádném případě ne do Düsseldorfu! Jeď do Kolína do hotelu DÓM!«

»Myslel jsem, že zůstaneme nějakou chvíli v Bonnu, Jakube, a že budeš spát u pana Arnusche.«

»Tohle jméno už nikdy nevyslovuj, moc tě prosím,« řekl Jakub. »Ten člověk pro nás už neexistuje. Ten člověk je pro nás mrtev!«

»Ale co provedl?«

Cestou do Kolína Jakub svému spolubojovníku z války a příteli vypověděl, co Arnusch provedl. Když skončil, řekl Otto zamyšleně: »No, já ale nevím, Jakube, co na tom je. To přece byly bezvadné nápady!«

»Otto!« Jakub se na svého přítele zděšeně podíval. »To už nemáš ani kapku rozumu?«

»Jak to, rozumu?«

»Člověče, Franzl Arnusch, ten vůl, ten všecko úplně idiotsky zpackal!« Jizva na Jakubově spánku bušila čím dál prudčeji. »Ten mě připraví o všechno! Ten mě dostane do kriminálu! Jestli teď berňák na něco přijde, je se mnou konec! Protože já jsem, Otto, stále ještě ten zodpovědný! Generální zmocněnec nedělá nic proti vůli svého šéfa! Ví bůh, co Arnusch ještě udělal! A dvacet procent pro sebe!« Jakub zasténal, přitlačil si ruku na srdce, protože ucítil bodnutí. Usilovně přemýšlel.

Franzl tedy provozuje tyhle podvody už tři roky a bůhví kolik ještě dalších. Než na to berňák přijde, musím se alespoň nějak chránit. Nejlepší, když se udám. Dejme tomu, že berňák přišel – když to nasadíme hodně nízko – jen o pětaosmdesát miliónů. To je za tři roky… Dvě stě padesát miliónů!

Pane Bože na nebesích! Když se udám, přijdou se šťourat v každém případě a přitom vyleze na světlo všechno to, co jsem prováděl… k tomu úroky a trest, to bratru dělá… Bratru čtyři sta miliónů…

To si nemohu v životě dovolit! To mě zabije! S mými domy a letadly a auty a s vlastními náklady a s Natašou, která si teď nakupuje nové šperky! Hergot, to si budu muset vzít půjčku, abych doplatil daně! A moje pověst v branži by byla fuč! Tedy, to nejde! To ne…

Tedy to se nemůžu udat! A budu muset žít ve věčném strachu, že mi na to přijdou! Hrůza! Co mi to ten drban, ten zločinec, ten Franzl Arnusch nadrobil.

Bolest v srdeční krajině se stupňovala. A dýchání činilo Jakubovi čím dál větší potíže. Chroptěl, sténal. Kroutil se. Ze všech pórů mu vytryskl pot. Ještě si stačil pomyslet: Franzl mi teď tu mou krásnou válku pěkně podělal.

Hned potom se mu zatmělo před očima a svalil se Ottovi na rameno. Ale o tom už nevěděl.

38/

Jakub se probral s výkřikem. Ležel v cizí posteli v cizím pokoji a před ním stál cizí člověk v bílém plášti.

V pokoji bylo všechno bílé.

»Pomoc!« volal Jakub Formann.

»Jistě, jistě,« řekl muž v bílém a jemně přitiskl Jakuba zpátky na polštář. »Už bude dobře. Konečně jste se dospal?«

»Kdo jste?«

»Jsem porofesor Klappke,« řekl muž v bílém plášti, »mám službu na vašem osobním soukromém oddělení.«

»Na jakém soukromém oddělení?«

»Ve vaší velké berlínské klinice, pane Formanne.«

»Vy… vy mě znáte?«

»Samozřejmě, že vás znám.«

»Och bože bože bože…«

»Ale copak, copak?«

»Mám infarkt, samozřejmě.«

»Ale kde, pane Formanne!«

»Mám infarkt!« rozzuřil se Jakub.

»Pane Formanne, když vás přivezli, hned jsme vás vyšetřili. Co nejdůkladněji. Zvláště srdce. Opakuji: Nemáte infarkt!«

»A já trvám na tom, že mám!«

»Utrpěl jste… promiňte… hysterický srdeční…«

»Hysterický? Řekl jste hysterický?«

»Ano. To nebylo míněno zle. Pravděpodobně jste se velice rozčílil. A to se pak snadno stane.«

»Ale bolesti u srdce… nedostatek vzduchu… bezvědomí… Teď si už vzpomínám…«

»A já jenom opakuji: Nemáte infarkt, pane Formanne.« Lékař se musel hodně přemáhat. »Tak mi konečně uvěřte!«

»Kdo vůbec jste?«

»Profesor Klappke, jak už jsem řekl, pane Formanne. Šéflékař u profesora Weidenhause, pane Formanne. Profesor Weidenhaus je víc než přetížen. Držím tu u vás stráž už šestý den. Samozřejmě se střídáme. S profesorem Johanssenem. Dělá se pro vás všecko! Jakmile přijdete k sobě, mám okamžitě profesora Weidenhause vyrozumět…«

»Co znamená „přijít k sobě“?«

»Museli jsme vám dát několik injekcí, pane Formanne.«

»Injekcí? Bože! Proč injekcí?«

»Abychom vás zklidnili. Abyste spal. Byl jste přepracoaný. Měl jste takový malý kolaps.«

»Kolaps?« zaúpěl Jakub. »Jakub Formann měl kolaps? Co píšou noviny? Co říká televize?«

»Ta malá nevolnost se drží v tajnosti.«

»Malá nevolnost?« Jakub se rozčílil. »Chlape, to už se vám tady nelíbí? Chcete dostat výpověď? Na hodinu?«

»Pane Formanne… pane Formanne… prosím vás!«

»Prosím vás… prosím vás!« vybuchl ještě prudčeji Jakub. »Člověk tady v Berlíně vydupe ze země velkou kliniku, a když se pak sám do ní dostane, tak má malou nevolnost? To je nehoráznost. Nezapomeňte, že vás platím! Všechny vás tady platím, krucifix. A pak mám tohleto poslouchat! Malá nevolnost! Jak jsem se sem vůbec dostal? Chybí mi šest dní!«

»Letadlem Pan American, pane Formanne,« řekl profesor, který se musel strašně držet zpátky, aby Jakubovi jednu nevrazil. »Vaše letadla nesmějí přece vzdušným koridorem do Berlína.«

»Jak jsem se dostal do Pan Am?«

»Hm… kolaps jste utrpěl cestou do Kolína…«

»Kolaps, hahaha! Infarkt!«

»… a váš šofér, pan Radtke, vás ihned odvezl na letiště. Nosíte přece na krku zlatou plaketu, na které je napsáno, že v případě nemoci chcete být za všech okolností dopraven sem na berlínskou kliniku!«

»V případě nemoci! Teď jste se podřekl! Infarkt! Vždyť jsem to říkal! Infarkt! Co mám ještě?«

»Ale vůbec nic nemáte, pane Formanne. Jak řečeno: Přepracování a…«

»Mlčte! Okamžitě mlčte! A zavolejte mi šéfa kliniky! Hned! Ať už je tady, rozumíte?«

39/

Jsou věci, které si nemůže dovolit ani tak velký muž jako Jakub Formann. Takovými věcmi přivede své okolí do varu. Velkému Jakubovi Formannovi se v následujících dvou hodinách podařilo přivést do varu sedm skvělých lékařů světového formátu. Podařilo se mu to docela jednoduše: Obvinil je z neschopnosti. Prohlásil, že může každým okamžikem umřít. Trval na vyšetření srdce. Vyšetření srdce?

Na všech vyšetřeních, která vůbec existují!

K čemu má jeho veleklinika takové fantastické přístroje, aparáty a ostatní diagnostický inventář? Jen proto, aby zrovna jeho jimi nevyšetřili?

»Vyšetříme vás tedy, pane Formanne,« řekl šéf kliniky profesor Dr. Eberhard Weidenhaus s mrazivým úsměvem. Stál před Jakubovým lůžkem. Vedle něho šest profesorů nejrůznějších oborů.

»Ale od hlavy k patě!« velel Jakub Formann, a jizva na spánku mu nabíhala.

»Od hlavy k patě,« řekl profesor Dr. Eberhard Weidenhaus s odměřenou zdvořilostí. »Budte naprosto bez starosti.« Shromáždění lékaři si vyměnili pohledy. Ty pohledy nevěstily nic dobrého. Těch sedm lékařů si také nepředsevzalo nic dobrého. Ovšem nepočítali s takovým samorostem, jako byl Jakub Formann…

Začali nevinně.

Tak znovu srdce. Se všemi přívody a hadičkami, které k tomu patřily a ještě navíc s těmi, které k tomu nepatřily, jen aby bylo možné připevnit na Jakubovu hruď více pestrobarevných kabelů a přísavek. Pak odebrali Jakubovi krev. Pro diferencovaný krevní obraz a různé jiné testy. Potom moč. Jedna zkouška nestačila. Po celý den se shromažďovala každá kapička jeho moče. A to nebylo všechno. Ráno musel vypít obrovskou konvici příšerně nechutného čaje a potom, kdykoli se mu chtělo čůrat, musel čůrat do zvláštní skleničky. Udělali mu elektroencefalogram. Mozek fungoval normálně. Vstříkli mu do žíly modrou tekutinu, aby se ukázalo, co je s játry.

Půl hodiny po injekci se Jakubovi udělalo nasmrt zle. Srdce (perfektně fungující, jak musel přiznat) mu divoce tlouklo. Tak tedy rakovina jater, řekl si. Nebyla to rakovina jater, játra měl naprosto v pořádku. Při takovýchto vyšetřeních se mnoha pacientům udělá špatně. To mu – ve své nevinnosti – důvěrně sdělila překrásná sestřička jménem Kirsten.

Jakub začal znovu před profesorem hartusit: »Proč nemáte vyšetřovací metody, při kterých se člověku nedělá špatně?«

»Chtěl jste přece kompletní výsledek, pane Formanne!«

»Ano, to chci! To je to nejmenší, co Jakub Formann od své vlastní kliniky může očekávat! Jen dál, pánové, jen dál!«

Tak mu zacpali nos a nasadili mu na obličej masku a určili bazální metabolismus. Naprosto normální. A vůbec všechno: b.n., což znamená bez nálezu, tudíž naprosto normální.

»Neexistuje! Jsem nemocný! Vyšetřujte dál!« přikázal Jakub.

Tak mu udělali jednu hezkou gastroskopii. Musel spolknout dlouhou hadičku. Cítil přitom rozkoš z myšlenky, že se každou chvíli zadusí. Ještě větší rozkoš zažíval při rektoskopii. To mu strčili do zadku hadici, aby bylo vidět, zda je všechno v pořádku ve střevech. Ve střevech bylo všechno v pořádku.

»Dál!« přikázal Jakub. »Jsem nemocný! Vaší povinností je nemoc zjistit!

Vaše svatá povinnost! To moc dobře víte! Vždyť jste také skládali tu Hip… toho Hip… prostě přísahu tamtoho… Pokračujte! Dál! Možná to jsou plíce!«

Prosvítili ho. Udělali rentgenové snímky plic. Udělali tomografii.

Zas nic.

»Tak je to prostata!« durdil se Jakub.

Tak mu vyšetřili prostatu. To není příjemné vyšetření. To zasunou člověku do nejcennějšího orgánu dlouhou sondu a – no atakdále. Jakub si při vyšetření liboval. Urazili ho, když mu sdělili, že i prostata je v pořádku.

»Pak mám tedy nádor,« řekl vztekle. »Dělejte, otevřte lebku!«

»Ale EEG byl přece naprosto normální…«

»No a? Co ukáže takový blbý EEG? To nemáme ve velkoklinice Jakuba Formanna nic lepšího?«

»Můžeme udělat studenou operaci…«

»Co to je?« vyptával se Jakub se slastným výrazem.

»Tomografie celé lebky rentgenem.«

Jakub byl nadšen.

»Tak do toho, pánové, do toho! Nač ještě čekáte? Trochu sebou mrskněte, jestli smím prosit!«

Tedy tomografie celé lebky.

Bez nádoru.

Jakub byl uražen.

»Jde udělat také tomografie celého těla? Všech orgánů?«

»Ano, to jde samozřejmě, ale opravdu, pane Formanne…«

»Žádné „ale opravdu, pane Formanne“! Jde tu o váš život, nebo o můj?«

To provozoval celý týden.

Ukázalo se: Jakub byl zdravý jako řípa.

Když mu to řekli, začal zuřit.

»Jako řípa! Jděte se vycpat! Nejste schopní mou nemoc najít! Jste šarlatáni! A něco takového Jakub Formann platí! Příšerné! Vyšetřujte dál!«

Vyšetřovali dál. První, kdo se zhroutil, byl profesor Klappke. Ostatní pánové ho následovali.

Jakub se dožadoval dalších vyšetření a amerických specialistů, které sem dal dopravovat letadly. Odrovnal i americké specialisty. Nakonec byl ohrožen provoz celého ústavu – stále se zvyšoval počet lékařů, kteří ztratili duševní rovnováhu.

Profesor Dr. Eberhard Weidenhaus svolal velký krizový štáb. Hodiny se uvažovalo, co s Jakubem Formannem podniknout, aby neohrožoval zdraví a životy všech lékařů na klinice. Weidenhaus měl spásnou myšlenku.

»Projímadlo! Tolik projímadel, kolik se do něho vejde!«

Jásavý křik přítomných.

»Ale ani slovíčko o projímadle, ani jediné slovo nesmí padnout!«

Čtvrt hodiny poté dostal Jakub první velkou dávku projímadla. O dvě hodiny později další. O dvě hodiny později už seděl na záchodě.

Na záchodě seděl – s malými přestávkami – pět dní a během té doby zhubl o jedenáct kilogramů. V obličeji byl bledý jako smrtka, ruce se mu třásly, sotva se držel na nohou, při pochodech mezi postelí a záchodem se musel přidržovat stěny, a když si lehl, okamžitě usínal. Projímadla ve velkých dávkách působí totiž i nesmírnou únavu.

Lékaři působili Jakubovi nesmírnou únavu celý týden. Cítil se po tom jako mokrý hadr, pokud by se mokrý hadr mohl jako mokrý hadr cítit. Teď už mu nebylo špatně. Teď byl jen strašně smutný, protože musel uznat, že je zdravý jako řípa.

Tento smutek trval do 21. srpna 1962. Večer toho dne přišla do Jakubova pokoje hezounká sestra Kristen, svůdně se usmála a ohlásila návštěvu.

40/

»Brý den, šéfe,« řekl Klaus Mario Schreiber. Potřásl konsternovanému Jakubovi mocně rukou. Schreiberova akné zmizela, připomínaly ji jen drobné jizvičky. Ve tváři měl zdravou barvu, přátelský výraz a přes pyžamo měl na sobě župan.

Náš přítel se s chroptěním nadechl.

»Schreibere!« zaskřehotal užasle. »Jak jste se sem dostal? Přišel jste kvůli mně?«

»Ne úplně.«

»Co to znamená „Ne úplně“?«

»No prostě tu na klinice taky ležím,« řekl Schreiber.

»Vy také? Odkdy?«

»Tak osmý týden. Už mě propustí.«

Schreiber se posadil a přehodil si nohu přes nohu.

»Propustí?« Jakub byl zděšen. »Byl jste nemocný?«

»Poměrně dost, šéfe.«

»To… promiňte, Schreibere…, to ten chlast, že? Chlast vás nakonec udolal, co?«

»Ano, šéfe. Uprostřed práce, k tomu ještě na novém románě. Jmenuje se DO POSLEDNÍ KAPKY. Teď ho dopíšu. Ale při „Poslední kapce“ mě to v momentě vzalo! Vždycky jsem si říkal, dokud můžu psát, tak můžu chlastat. Až nebudu moct psát, s chlastem přestanu. Říkal jsem si. A myslel si to. Ale bylo to jinak.

Většina věcí v životě se přihází docela jinak, než si člověk představuje. Porazilo mě to při psaní. Prostě porazilo! No, a protože jste nařídil, že všichni Vaši spolupracovníci mají být dopraveni sem do Berlína, když onemocní, do vaší velekliniky, tak sem přivezli i mě – letadlem, jak jsem slyšel. Nic o tom nevím. V životě mi chybějí čtyři dny.«

»Mně šest, Schreibere,« řekl Jakub otřesen. »A co s vámi bylo? Delirium?«

»Skoro, šéfe, skoro. Ale pak zůstalo u halucinací. Akustických. Pořád jsem slyšel hlasy. Drissenův hlas, toho pomníčku na císaře Viléma. Paní doktorky Malthusové. Mých čtyř přítelkyň.«

»Vy jste měl během poslední doby čtyři přítelkyně?«

»Ne během poslední doby, šéfe. Všechny najednou. Proto taky všechno, co jsem myslel, že slyším, bylo tak nepříjemné. Ale nechrne toho. Mám to za sebou. Teď budu ještě nějakou chvíli potřebovat psychoterapii a pak už budu zase O. K. Měl jsem obrovskou kliku, šéfe. Lékař, který mě léčí na psychiatrii, je skutečně nejlepší psychiatr, jaký existuje!«

»Jakub Formann má jenom nejlepší lékaře, Schreibere.«

»Ano, jistě. Ale doktor, který mě zase postavil na nohy, je opravdový génius. Má před sebou úžasnou budoucnost. Víte, co je na tom to nejlepší? Chodili jsme spolu do jedné školy! Pak jsme se už nikdy neviděli. Až zase tady. Je to pašák, šéfe. Ten mě z toho dostal – navždycky.«

»Doufejme,« zamumlal Jakub. »Nechci vás strašit, ale u alkoholiků jsou často recidivy…«

»Já vím. A Cornel – tak se ten psychiatr jmenuje křestním jménem – říká, že bych do toho zase spadl, víte – kdybych nebyl takový posera.«

»Vždyť vy nejste…«

»A jaký, šéfe! O tom nemáte ani ponětí! Kdybych nebyl takový posera, nemohl bych celý život takhle psát! Ti odvážní, to jsou ti, kdo nemají fantazii, kdo si nedovedou představit, co by bylo možné. Zvlášť hrdinové – to jsou ti největší idioti! Ale já jsem si vždycky dovedl představit všechno, ty nejšílenější, nejdobrodružněji, ty nejhorší věci.«

»A napsal je.«

»A napsal je. A spolužák Comel mi teď říká: Samozřejmě bys hned zase chlastal, kdybys nebyl takový posera a při vzpomínce na halucinace a na všechny ty ostatní nepříjemnosti si hned nenadělal do kalhot. Možná budeš kouřit hašiš nebo brát kokain nebo šňupat nějaké svinstvo nebo polykat LSD, ale už si nelokneš whisky. Protože z ní máš teď ukrutný strach! Senzační chlap, co?«-Schreiber potřásl hlavou. »Pořád žvaním jen o sobě. Kvůli tomu jsem vás navštívit nepřišel, šéfe.«

»Ale mě to potěšilo, Schreibere! Jenom jedno mi je záhadou. Jste vy opravdu Schreiber? Nemáte bratra dvojče?«

»Ne, proč, šéfe?«

»Schreiber, kterého jsem znal, ten starý ochlasta, ten koktal, a jak!«

»To jsem byl já, šéfe! Já!«

»Vy? A teď… teď mluvíte úplně bez zadrhování?«

»Přesně tak, šéfe. Po té odvykací kůře koktání zmizelo. Vím já, proč? Nejdřív jsem se taky pořádně vyděsil a myslel si, že už to nejsem já a že bez chlastu a koktání už nebudu moct psát, ale to mi pak Cornel vymluvil.«

»K nevíře! Srdečně blahopřeju!«

Schreiber zvážněl.

»Prý jste měl hezký malý kolaps, jak jsem slyšel.«

»Měl. Ti idioti tady sice tvrdí, že jsem naprosto zdravý, ale já se tak necítím,« přiznal se Jakub. »Cítím se pod psa! Pojdte blíž, Schreibere… Ještě blíž. Musím vám něco pošeptat, nikdo jiný to nesmí slyšet…«

»Oč jde?«

»Mám takový příšerný pocit viny!«

»Pročpak?«

»Kvůli svým daňovým záležitostem!«

»Kvůli jakým?«

Jakub šeptal Schreiberovi do ucha…

41/

»Teď mě dobře poslouchejte, šéfe,« řekl o šest minut později Schreiber. »Musím vám hned povědět něco veselého. Vyprávěl mi to Cornel. Tedy: Otec a matka přijdou k psychiatrovi. Úplně zoufalí. Proč jste tak zoufalí? ptá se psychiatr. Kvůli synovi, pane doktore. Copak panu synovi chybí? Každou noc se počůrá, pane doktore. Hm, hm, řekne doktor, to se stává. Kolik je synovi let? Patnáct, pane doktore. Hm, hm, hm, řekne psychiatr. Na to už je trochu moc velký – když se to tak vezme! To je to, zaúpí nebohá matka. Proto má ten chlapec tak strašný pocit viny! Nato psychiatr řekne: Tak poslyšte, to už dáme do pořádku. Pošlete mi sem pana syna dejme tomu zítra ve čtyři. Děkuji, pane doktore, řekne otec. A příští den ve čtyři přijde syn k psychiatrovi. Po tři čtvrti roce potká psychiatr otce na ulici. Haló, zavolá. Jak se vede? Výborně, zazáří otec. A jak se daří panu synovi, kterého jsem ošetřoval? Taky výborně, milý pane doktore, nikdy vám nebudeme moct dost poděkovat! Ach, řekne psychiatr s pyšnou skromností, tak moje terapie zabrala? A jak! zaplesá otec. A jak, pane doktore! Takže pan syn už nečůrá do postele? zeptá se lékař. Otec se na něho udiveně podívá a řekne: Ale samozřejmě, že se počůrává, pane doktore, noc co noc! Jako dřív! Ale teď je na to pyšný. A pocit viny už vůbec nemá!« Schreiber se při výbuchu veselosti zakuckal. »Prima, ne? Pocit viny už vůbec nemá!«

Jakub ležel úplně tiše.

»Co je? Vám se ten vtip nelíbil?«

»Ne, Schreibere,« řekl Jakub.

»Jakto že ne?«

»Chcete mě utěšovat, to je od vás milé. Ale podívejte, jestli jste mi vyprávěl tuhle historku, abyste mě srovnával s panem synem – tak to jste vedle! Já nikdy do postele nečůral, a přesto mám pocit viny, to je hrůza!«

»Nikdy nečůral… Ach, vy myslíte, že jste nikdy neokradl berňák.«

»Přesně tak. To přece prováděl Franzl Arnusch!«

»No, ale toho jste vyrazil, šéfe!«

»Správně. Ale to, co on načů… eh, co spáchal vůči berňáku, už nebudu moct napravit. To bych zkrachoval.«

Schreiber bouchl do hrany postele.

»Teď ale přeháníte, šéfe! Teď tu hrajete divadlo, teď si něco namlouváte!« Klaus Mario Schreiber se naklonil nad Jakuba. »Šéfe, z tohohle ďábelského kruhu se musíte dostat! Já se už mezitím taky trochu přiučil psychiatrii – ne dobrovolně. Vy se do komplexu viny vemlouváte. Víc a víc! To nesmíte! Jinak se mi zničíte! Berňák okradl Arnusch, a ne vy! To si musíte říkat stokrát denně! A ještě: Já o tom nevěděl. Já žádnou vinu nemám. Když jsem se to dozvěděl, hned jsem toho chlapa vyrazil. Že nemohu napravit škodu, to taky není moje vina, to závisí na vývoji doby, na okolnostech… Takhle musíte myslet, šéfe! Jste přece velký muž! Největší, jakého znám! A chcete jím ještě dlouho zůstat, či ne?«

»Vlastně ano,« řekl Jakub po důkladném rozmyšlení.

»Právě. Ostatně právě proto za vámi jdu!«

»Proč?«

»Musím s vámi mluvit. Zásadně. Změním svůj život. Vy musíte taky leccos ve svém životě změnit. Doba už není taková, jak bývala. Nebo možné ještě je, ale dlouho taková nezůstane.«

Jakub nadskočil.

»Myslíte, že přijde hospodářský pokles?«

»Přijde?« Schreiber potřásl hlavou. »Musí přijít, šéfe, musí! Nebo si myslíte, že to v tomhle ráji hojnosti půjde takhle pořád dál?«

»Hm…« Jakub se pátravě podíval na Schreibera. »Pořád ještě nemohu pochopit, že už nechlastáte a nekoktáte,« řekl.

»Brzy přijde doba, kdy toho nebudeme moct spoustu pochopit, šéfe! Podívejte: My všechno přeháníme! My si tady v Německu myslíme, že jsme kabrňáci, že můžeme takhle pokračovat pořád dál! To je velký omyl! V mnoha vašich obchodech se nevyznám. Ale pokud jde o OKAY, to ano!« Náklad OKAY je tak vysoký jako dosud nikdy!«

»Právě proto.«

»Co „právě proto“?«

»Právě proto musíte OKAY prodat,« řekl Klaus Mario Schreiber.

42/

»Prodat?« opakoval Jakub Formann.

»A to hned! Dokud za něj dostanete majlant! Každý náklad má své hranice. OKAY ho už dosáhl, jestli nepřekročil. Náklad už může jen klesat – i když budeme špičkoví! Po dobrém ilustrovaném časopise přestane být co nejdřív poptávka, šéfe! Doba se změnila i v tomhle! Všechno se změnilo, šéfe, všechno!«

»Co například, Schreibere?«

Schreiber řekl (bez koktání a melodickým hlasem), co se například změnilo, ačkoli se Němcům ještě vede jako nikdy…

Tedy například:

V ocelářském průmyslu se přespříští rok počítá s hromadným propouštěním.

Nejnovější bonnské lidové akcie firmy VEBA jsou na nejlepší cestě klesnout pod nominální hodnotu.

Spolkové ministerstvo hospodářství předpovídá pro Spolkovou republiku pokles přírůstku národního důchodu z dosavadních 4,4 procent na 3,4 procenta.

Ve výroční zprávě Průmyslové a obchodní komory v Dortmundu se říká, že je sice ještě všechno v pořádku, ale že rok 1966 může »přinést poprvé opravdovou krizi«. Investiční klima se zřetelně ochladilo, kromě toho je třeba počítat s vyhrocením pracovních sporů…

»… atakdále, atakdále,« vykládal Klaus Mario Schreiber. »Tyhle varovné signály pro blízkou budoucnost – zajímám se velice o hospodářství, víte, šéfe velmi brzo vnesou neklid do blahobytné společnosti, kde konzum už dávno není obrana před materiální bídou!«

Jakub se zamyslel.

»Vzpomeňte si, šéfe!« prosil Schreiber. »V čtyřicátém sedmém lidi ještě ze sebe drbali špínu pískovým mýdlem. V příštím roce podle předpovědi vydají za kosmetiku tisíc dvě stě třicet miliónů marek. Takhle to je všude! Erich Kuby, ten bezva chlap a chytrý autor napsal o „trápení z blahobytu“ a že kvůli němu jsme zapomněli na „dobu krásné bídy“! Starší generace „dětí hospodářského zázraku“ jsou stejně názoru, že natrvalo to tak dál nepůjde. Ta si ještě vzpomíná na dobu, kdy se ve Frankfurtu rozdávaly vitamínové tabletky a gottingenský profesor radil obyvatelstvu: Víc spěte a choďte dřív do postele, protože tím si šetříte kalorie!«

Jakub zavrtěl hlavou.

»Schreibere, vůbec se mi nelíbíte. Chybí vám whisky. Když jste byl ožralý, byl jste pořád veselý a optimistický. Teď ve střízlivosti je z vás naříkavá bába, která mi chce nahnat strach!«

»Nechci vám nahnat strach, šéfe. Mám vás moc a moc rád. Vždycky jste byl ke mně dobrý. Chci vás varovat a chránit.«

»To je od vás hezké, ale přeháníte!«

»Vůbec nepřeháním!« Schreiber se rozčílil. »Vzpomeňte si! V sedmačtyřicátém v létě byl v Německu – ojedinělost na světě – takzvaný „zákon o spíži“! Musel se deklarovat každý drobeček! Nejlepší lidé chodili do veřejných parků krást dříví. A z uříznuté trouby od kamen si udělali vařič a z krupice, cibule a co tak měli s trochou tuku v otlučených hrncích na něm pekli takzvanou falešnou sekanou! A tu pak baštili se sójovým nebo kukuřičným chlebem! Dneska? Podívejte se na ty jiné velké muže v zemi! Za deset let jsme prostavěli čtyři sta padesát miliónů tun betonu! To by stačilo na dva metry vysokou dvojitou zeď kolem zeměkoule! Každý dnes potřebuje vlastní rodinný domek! Na zahradě vlastní gril! Svoje auto – ale vždycky to nejnovější a nejdražší!«

Jakub se na Schreibera nevlídně podíval.

»A co je na tom špatného?«

»Na tom přece není vůbec nic špatného, šéfe! Ale u nás propukla naše stará lidová nemoc: Jsme nezřízení!«

»Teď ale přeháníte, Schreibere!«

»Přeháním? Vůbec nepřeháním, šéfe! Žádná země na světě – kromě USA a Kanady – nemá dnes kratší pracovní dobu! V dvaapadesátém to bylo ještě osmačtyřicet hodin týdně! Teď odbory už troubí k útoku na pětačtyřicetihodinový pracovní týden!«

»Opravdu, Schreibere, střízlivý jste k nesnesení!«

»Opilému se mi v téhle zemi taky víc líbilo, šéfe! Ale prostě jsem musel přestat! A teď k svému zármutku vidím: Jsme moc drzí, moc tlustí, moc nestydatí! A to má následky! Kursy akcií už klesají! Náš zahraniční obchod jde do háje, jedna pohádka! Ocel a stavebnictví už nejsou stimulující průmyslová odvětví!«

»Schreibere, teď už konečně přestaňte s tím škarohlídstvím! Vede se nám skvěle jako nikdy dřív,« řekl přísně Jakub.

»Ještě, šéfe, ještě! Ještě máme dost zlatých a devizových rezerv! S nimi ještě přežijeme i hluboký a dlouhý pokles! Ale moc dlouho trvat nesmí!«

Jakub se náhle zamyslel.

»No jistě,« řekl. »To bylo hodně přehnané, co jste tu povídal, Schreibere. Ale trochu divoce si asi opravdu vedeme. Musím se soustředit na několik velkých projektů. Nesmím se rozptýlit. Máte pravdu: OKAY musím prodat, dokud je náklad ještě tak vysoký, abych za něj dostal co nejvíce. Ale co pak budete dělat vy? Myslím – promiňte –, že ze svých knih stále ještě nevyžijete!«

Bývalý opilec vstal a tragicky pohlédl na Jakuba.

»Co se děje?« zeptal se Jakub. »Co má znamenat ten tragický pohled?«

»Moje bohem zatracené srdce mi skoro puká, šéfe, ale ještě něco vám musíme říct.«

»Co to znamená „musíme“?«

»Nepřišel jsem sám. Přišli jsme dva. Ale nejdřív jsem chtěl s vámi mluvit o samotě, abych viděl, jestli jste v kondici…«

»V jaké kondici?«

»V dostatečně dobré…« Schreiber najednou zrozpačitěl.

»Jsem v dostatečně dobré kondici!« Zase to byl starý Jakub. »Tím svým blbým vtipem jste mi skutečně pomohl!«

»Už nemáte pocit viny?«

»Ani v nejmenším! Zítra odtud vypadnu! A střelím OKAY! Řekněte mi už konečně, co mi chcete říct! To mě už neporazí! Přiveďte toho druhého chlápka, s kterým jste přišel ať už je to kdo chce!«

Klaus Mario Schreiber přikývl, šel ke dveřím, otevřel je a někomu, kdo stál venku na chodbě, pokynul, aby vstoupil. Ten druhý vešel a zůstal stát u dveří. Jenomže to nebyl chlápek. Byla to žena. A našeho Jakuba to skororo porazilo. Naštěstí už ležel v posteli!

»Dobrý den, milý Jakube,« řekla světlovlasá Claudia kontesa della Cattacasa.

43/

»Zdravím tě, Claudie,« řekl Jakub s šarmantním úsměvem. »To je ale příjemné překvapení!«

»Doufám.«

»Doufáš, že co?«

»Doufám, že to i příjemným překvapením zůstane.«

»Tím jsem si zcela jist, milé dítě! Vypadáš ohromně!«

»Poslyš, Jakube, musím se tě na něco zeptat.«

»Jsi čím dál mladší, milé dítě,« halasil Jakub.

»Musím se tě zeptat, jestli se ještě pamatuješ na náš rozhovor v té vile na Cap ď Antibes.« – CHÂTEAU NATACHA nedostala Claudia prostě přes rty.

»Jakub Formann si pamatuje na každý rozhovor. Který máš na mysli, milé dítě?« pátral, zatímco Schreiber se decentně stáhl do pozadí.

»Mám na mysli rozhovor, v němž jsi mi tolik děkoval za veškerou námahu při stavbě vily. Před slavností. Když jsme mluvili o fialovém abbé.«

»Samozřejmě, že se Jakub Formann pamatuje na ten rozhovor, dítě. Chceš, abych se rozpomněl na všechno nebo jen na určitý moment?«

»Jen na určitý moment,« řekla contessa. Vysunula bradu. »Ve své vděčnosti ses mne zeptal, zdali mám nějaké přání, kterés mi chtěl splnit, a já ti řekla, že nějaké přání ještě budu mít. Pamatuješ?«

»Jakub Formann se na to pamatuje, milé dítě.«

»Pak je to dobré. Měla bych teď přání.«

»Aha. A jaké?«

»Rozloučit se a odejít.«

»Aha.«

»A odejít s Klausem.«

»S kým?«

»Tady s ním.«

»Ach tak, se Schreiberem. Proč to neřekneš hned?«

»Vždyť ti to říkám hned, Jakube. Klaus a já odcházíme. Navždycky. Milujeme se, promiň ten výraz,« řekla Claudia. Dostavilo se něco jako hodinka odplaty. Pokračovala: »Ty máš svou milovanou Natašu. Nejsi sám a opuštěný. Proto se na nás nezlob, že odcházíme. To je moje přání a říkám ti ho.«

Do prdele, pomyslel si ohromený Jakub. Zhruba před rokem v Rostově, u tichého Donu, mi řekla BAMBI, že miluje Jurije Blaženka a že chce zůstat ve vlasti pracujících a vdá se za Jurije, protože ho tolik miluje a on ji, a tehdy jsem si myslel: Jedné jsem se tedy zbavil. Snad to s tou druhou půjde taky tak hladce. Pánové, hladčeji by to snad ani nešlo! Ale přesto teď například nesmím začít skákat radostí. Jakube, bud vážný, seriózní a slavnostní! Seriózně, slavnostně a vážně Jakub řekl: »Ano, když je to vaše přání, pak je musím samozřejmě respektovat.«

Claudia hluboce vzlykla.

»Copak je s tebou, Claudie?« pátral.

»Protože jsi tak skvělý člověk, Jakube,« řekla contessa della Cattacasa dojatě. »Že hned uvolňuješ cestu pro tak zázračnou lásku, která spojuje Maria a mě.«

»Poslyš, Claudie, co to tu meleš? Měla jsi vždycky nevymáchanou hubu a sprosťačila jsi a klela jako tři námořníci dohromady! A teď mi tu začínáš s touhle červenou knihovnou o zázračné lásce! Co to má znamenat?« zeptal se Jakub a uvažoval: Jejej, s touhle druhou to jde báječně hladce. Aleje to skutečně důvod k jásání? Dříve jsem měl vždycky za to, že několik žen najednou mě zdobí víc než pouze jedna. Ale teď nějak obrat klesá. Kruci, vždyť přece ještě nejsem stařec! A co moje čínské sáňky…! Nebo… nebo, uvažoval s úzkostí, už slábnu?

Mechanicky si prohrábl vlasy a ty, které zachytil mezi prsty, si posunul na temeno hlavy. Dělej co dělej, ale letos se ta malá pleška trošilinku zvětšila…

Právě když o tomhle uvažoval, postavil se Schreiber vedle Claudie a řekl: »Milujeme se nekonečně, šéfe, a chceme se vzít.«

»Co že chcete?« Och pane bože, pane bože. Pevně stáhnout svěrač. Lítání na záchod snad už skončilo. Jestli to teď přijde a já vyskočím z postele a poženu se na záchod, úplně jim tuhle krásnou, jímavou rodinnou scénku pokazím. Jakub – ze všech sil držel. Tlak polevil.

»Poslyšte, kdybyste byl kdy takovou větu napsal pro OKAY, byl bych vás okamžitě vyrazil!« řekl Jakub. »Takový kýč! Možná že vám od toho chlastu přece jen změkl mozek!«

»Určitě ne, šéfe. Milujeme se opravdu neko…«

»Teď už ale dost, Schreibere!«

»Aleje to tak, Jakube,« řekla Claudia. Ovinula paže kolem Schreibera. On svoje kolem ní.

To už bylo trochu moc! Veškeré zadržování při takovém pohledu nepomáhalo.

Jakub vyskočil z postele a řítil se na záchod. Po chvíli se vrátil. Zastavil se v pyžamu před zamilovaným párem.

»Omluvte to přerušení. Nebylo vyhnutí. Odkdy to je takhle s vámi?«

»Od vaší slavnosti na Cap ďAntibes, šéfe. Tam jsme se seznámili a zamilovali se, za té kouzelné letní noci…«

»Dost! Konec! Už ani slovo, Schreibere! Jinak zas budu muset letět!«

»Odpusťte, šéfe,« řekl Schreiber a obrátil se ke Claudii: »Hned jsem ti říkal, drahá, že je ještě moc slabý, že ještě máme s přiznáním počkat) «

»Nejsem moc slabý!« zvolal Jakub rozzlobeně. »Takže vy jste se do sebe zabouchli už tehdy, ano?«

»Ano šéfe.« ,

»A hned taky to…« (

»A hned taky, šéfe, ano. Byl to coup de foudrés.«

‚ »Co že to bylo?«

»Blesk z jasného nebe. Tak nás ta láska zasáhla.«

»Mluvte se mnou laskavě slušně, Schreibere, ano?« Jakub se posadil na postel a klátil bosýma nohama. No ano, uvažoval, nejdřív BAMBI, teď Claudia. Prima. Ale poklona to pro mě není! Ani za boha si teď neprohrábnu vlasy, ačkoliv mě to tam nahoře najednou příšerně svědí. Kálím na to! Mám teď svou Natašku, to je to hlavní! A když ti dva tady tak neochvějně věří na svou lásku…

»No tedy, když myslíte, že se milujete…« začal, a Claudia ho přerušila: »My si to nemyslíme, Jakube. My to víme.«

»Aha,« řekl Jakub, seděl na posteli a hýbal palci u nohou. »Pak tedy moje nejsrdečněj ší blahopřání!«

»Prosím tě, Jakube, nebuď hned cynický a zahořklý!« řekla světlovlasá Claudia.

»To vůbec nejsem! Myslím to úplně vážně!«

Claudia řekla: »Ty jsi vskutku obdivuhodný člověk, Jakube.«

»Ale houbeles,« odvětil Jakub. »Řekněme si rovnou, jak se věci mají. Chcete se tedy vzít?«

»Ano.« (V duetu)

»A z čeho budete živi?« Jakub zakašlal. »Promiňte mi tu brutální otázku, ale i když se dva nekonečně milujou, potřebujou peníze. Alespoň trochu.«

»Trochu jich máme,« oznámila Claudia. »Díky tvé dobrotě.«

»Cos to řekla?«

»Díky tvé dobrotě, jsem řekla. Podívej, Mario u tebe vydělával fantastické peníze a něco dával stranou, a tys mi dával fantastické dárky – šperky, šaty, kožichy, auto – to už nějaký čas vydrží.«

»A po tom nějakém čase?«

»Mám rozepsaný román, šéfe,« řekl Schreiber. »Budu psát teď jen už pro sebe. Romány, povídky. Novin už mám dost. Noviny jsou pro autora bezva – ale musí vědět, kdy má přestat. A já to vím. A OKAY teď stejně prodáte. U jiného nakladatele bych tak jako tak nepracoval.«

»A když ten román nebude mít úspěch?« zeptal se Jakub s opravdovou starostí.

»Bude mít úspěch!« vmísila se Claudia přesvědčeně.

»Jistě, jistě,« řekl Jakub. »A když ne?«

»Příští měsíc vyjdou HUMŘI, šéfe. Všichni si od toho hodně slibují.«

»Co že vyjde?«

»NEMUSÍ TO BÝT VŽDYCKY HUMŘI! Jako kniha! Claudia říkala, že to bezpodmínečně musí vyjít jako kniha! Můj nakladatel je z toho celý perplex! Máme už čtrnáct smluv na překlad – před vydáním v němčině!«

»Hrome, Schreibere!«

»A potom, Mario napsal divadelní hru – v rámci autorské soutěže. Včera přišla zpráva: Hra dostala první cenu! Premiéra bude do tří měsíců.«

»Divadelní hru?« Jakub se díval na Schreibera s úctou. »Hrome! A to jste napsal, ještě když jste pil?«

»Ano, šéfe. Po nocích. Když jsem byl jako dělo. Kdy mi všichni mohli vlízt na záda, když jsem nemusel brát ohledy na inzerenty, kominické cechy a svazky pěstitelů králíků.«

»A jak se hra jmenuje?«

»SPOLUŽÁK, šéfe. Veselá hra, ale vlastně k pláči.«

»Schreibere, jsem na vás pyšný,« řekl Jakub, »pyšný na to, že jste pro mě tolik let pracoval. Proto teď také věřím, že vaše romány budou mít úspěch, a nejen v Německu.«

»Proto taky z Německa odjíždíme, Jakube,« řekla Claudia.

»Cože… vy…?«

»Víš, po rodičích – jsou už dlouho mrtví – jsem zdědila dům v Monte Carlu. Je asi úplně zpustlý, léta jsem tam nebyla. Ale pro nás dva je dost velký a dáme ho opravit. A potom, Jakube, potom… dům je těsně u moře, víš, a Mario bude mít klid a pokoj a nebude se už ničit v té šílené honičce…«

»To je velice rozumné,« řekl Jakub a najednou ho napadlo: Vždyť tam dole na Riviéře mám palác! Mám fůru paláců a vil a letních sídel. Ale kde jsem vlastně doma? Musí to být krásné mít nějaký domek v Monte Carlu, přímo u moře, a mít klid a pokoj a ne pořád tu šílenou honičku, v které žiju. Ještě si vzpomínám, jak jsem byl šťastný v té díře Theresienkron u Lince, tehdy hned po válce, když jsem s…

Probůh! Jen nemyslet na zajíce! Honem myslet na něco jiného! Něco udělat. Popadl Schreibera za uši, přitáhl ho k sobě a políbil ho úplně zmateného na obě tváře. Claudii pak políbil na ústa a řekl: »Vy dva šťastlivci! Máte pravdu! Pryč odsud! Žijte jen pro sebe! Na slunci, u vody… Ale opovažte se nedat o sobě vědět!«

»Prosím tě,« řekla Claudia. »Zač nás máš? Budeme s tebou pořád ve styku, taky přijedeme k tobě na návštěvu nebo ty k nám!«

»Pak je to v pořádku,« zabrumlal Jakub.

»Budete o nás slyšet víc, než vám bude milo,« slíbil Schreiber.

Ozvalo se zaťukání na dveře.

Vešla překrásná sestřička Kristen s překrásnými ňadry a překrásnýma nohama. Cípy pláště se rozvíraly…

»Je mi líto, že vás musím vyrušit,« řekla svým překrásným hlasem, »ale už je dávno po návštěvní době. Noční klid. Musíte do postele, pane Schreibere! A vy, paní hraběnko, musíte opustit kliniku.«

»Oba už odcházejí,« řekl Jakub, »žádné obavy, sestřičko. Máte dnes u mě noční službu?«

»Ano, pane Formanne.«

»Pak ty dva vyhodím hned,« řekl Jakub, »spolehněte se!« Usmál se svým proslule šaramantním úsměvem. I sestřička se usmála. A odešla.

»No tak tedy,« řekl Jakub.

Ještě jednou líbání a potřásání rukou.

Na závěr Claudia shrnula: »Druhý člověk jako ty, Jakube, neexistuje.«

»Blbost!«

»Vůbec ne blbost!« zvolal Klaus Mario Schreiber. »Claudia má naprostou pravdu! Já jsem to taky často říkal a myslel si to. Víte co, šéfe?«

»Co?«

»Uvažuju o tom už dlouho. A ještě nějaký čas to potrvá. Ale jedno vím určitě: O vás a vašem životě jednou napíšu román!«

44/

A pak už k tomu přece jen došlo. Ti dva se potřetí rozloučili a konečně vypadli – ručku v ručce.

Drželi se za ručičku, uvažoval Jakub, teď už sám vsedě na posteli. Tak zase o dva míň. A pleš se zvětšuje. Nebylo by na čase, abych se vším skoncoval a někam se stáhl a chodil na procházky a četl a poslouchal muziku a sbíral známky či podobně? Nebylo by to nejrozumnější? V tomto zamyšlení mu ruka vklouzla do kapsy od pyžama. V kapse byla zaječí pacička. Když se jí dotkl, trhlo to jím, jako kdyby sáhl dvěma mokrými prsty do dírek elektrické zásuvky! Ponadskočil na posteli. V jizvě na spánku mu cukalo. V jediném okamžiku se náš přítel od svého dumání osvobodil.

Cože: stáhnout se?

Cože: přestat?

Cože: skončit svou válku? Svou krásnou válku, v níž jsem až dosud (skoro) vždycky vyhrával?

A berňák? Nikdy k žádnému vyšetřování nedojde! (Skutečně taky nedošlo. Srdnatým Bůh pomáhá.) To jsem se sám do něčeho vemluvil. Na mě si nepřijdou!

Malá pleška. No a? To že jsem musel tolik myslet. Ale jinak jsem zdravý jako řípa a slyšte, to mi potvrdili nejlepší lékaři světa. Mladík, jsem (skoro) ještě mladík!

Dobrá, OKAY pustím, v tom má Schreiber pravdu. Určitě i v mnohém dalším, co říkal. Bude se muset odpovídajícím způsobem zajistit proti špatným časům, pokud přijdou. A: Pro Claudii a Schreibera je nejlepší, když z Německa odejdou a když už teď nepije, ať konečně píše ty své romány a nic jiného. Mám z toho upřímnou radost, že se ti dva tak milují. Nataša a já se přece milujeme také tak! A to se mám teď stáhnout? Nejsem přece pitomec! Moje válka pokračuje! A jak! Mám ještě tolik plánů, mám ještě tolik co dělat! Musím ještě…

Jakub zazvonil. Teď si ale musím to…, uvažoval muž, o němž jsme řekli, že pokud někdy z té uzoulinké stezičky, po níž se pohybuje, sklouzne a zřítí se do hlubin, tak se hned zase vyšplhá do výšin a putuje dál po ostří nože, neomylně, vesele, zkrátka neudolatelný.

Ozvalo se zaklepání na dveře. A vstoupila překrásná sestřička Kirsten.

»Zvonil jste, pane Formanne?« (Cípy pláště se rozevíraly, jako dosud nikdy! To si rozepla ještě jeden knoflík! Nebo dva?)

»Ano,« Jakub ji poctil ještě jedním svůdným pohledem. »Máte hodně práce, milé dítě?«

»Ach, vůbec ne. Všichni spí. Mám noční službu s Gudrun, musíme dávat pozor, abychom taky neusnuly.«

»Nádhera.«

»Jaká nádhera, pane Formanne?«

»Kirsten – smím vám tak říkat? – Kirsten, zamkněte prosím vás dveře.«

»Dveře… Pane Formanne!«

»Tak už je zamkněte! Jinak sem ještě někdo přijde, a to by nebylo příjemné.«

»Ale pane Formane!« Kirsten se na něho koketně podívala. »Jaké máte úmysly?« (Když se ptala, zamykala už dveře.)

»Pojd sem,« řekl. Přiblížila se k němu. Začal rozepínat několik málo zapnutých knoflíků.

Vykrucovala se.

»Pane Formanne…«

»Prosím, Jakube!«

»Jakube… Jakube, co to, prosím tě, děláš?«

»Svlékám tě, milé dítě.«

»A co děláš teď?«

»To hned uvidíš…«

»Oj, co to tu pan Formann dělá!«

Jakub nemámil čas. Že překrásná Kirsten hned poté ze sebe vydala další výkřiky, oj, oj a už nebyla zadýchaným vzrušením schopna vydat ze sebe slova, laskavý čtenář jistě dávno ví.

Jakub si vedl jako mladý býček.

Překrásná Kirsten řičela.

Jakub jí zacpal ústa rukou.

Zato ho do ní několikrát kousla.

Po půlhodině se omlouvala.

»Opravdu mě to mrzí, že jsem tě pokousala, ale měla jsem pocit, že umírám a že to už nevydržím. Jakube, takový mužský jako ty jinde na světě není!«

To už dnes večer řekl i (někdo jiný, uvažoval Jakub. Kdo? Úplně fuk! »Co to bylo jenom za Šílenství, cos tu se mnou dělal, Jakube?«

»Říká se tomu čínské sáňky…«

»Tedy přitom už jedna může přijít o rozum,« řekla překrásná Kirsten. »Člověče, chlapákuj, ty máš ale páru!«

Tak prosíjm! Mám páru. Vida!

45/

Panečku, teď to ale nabralo otáčky!

Takovým tempem Jakub věci ještě nikdy nerozjel!

Nejdřív obsadit prázdné místo po Franzlovi Arnuschovi, tom dobytku, Wenzelem Prillem (který svůj doktorát práv pořád ještě nedodělal). A potom začal vyjednávat s člověkem, který měl pod palcem říši bulvárního tisku – jeho pestré časopisy se prodávaly v miliónovém nákladu. Ten člověk měl touhu po vyšších hodnotách. Teď, když z toho svinstva zbohatl, si pro svoje supernakladatelství chtěl opatřit něco parádního, něco seriózního, něco fajnového – totiž OKAY.

Jednání se táhlo měsíce, protože Jakub trval na tom, aby pracovní místa a pracovní podmínky každého redaktora, reportéra, technika, odbytáře, každé telefonistky až po poslední uklízečku nebyly ohroženy. Sto třicet miliónů marek, které náš přítel za OKAY (včetně redakce, několika domů se vším inventářem) požadoval, zaplatil nakladatel bulvárních novin, řeklo by se, levou zadní.

V noci po prodeji stál Jakub ještě jednou před redakční budovou v Mnichově. Vzpomínal, jak tehdy před mnoha lety s OKAY začínal, na všechna ta dobrodružství a tu dřinu a to proklínání a na všechen posměch. A teď, uvažoval Jakub, spadl můj časopis OKAY do velkého hrnce vydavatele bulvárních novin. Bůh ví, co se z něho stane. Něco lepšího určitě ne. Spíš naopak. No dobrá, uvažoval Jakub, ale to už není můj OKAY…

Počínaje touto nocí objížděl znovu jako šílený zeměkouli. Po celém světě stavěl továrny na umělé hmoty. A vyjednával s celým světem. A vedl svou válku po celém světě. Nataša, která se vrátila z cest, ho samozřejmě provázela. A teď se toho dožadovala ve stále kratších intervalech. Jakub si nemohl stěžovat. Jenom na jeho čínské sáňkování bylo snad příliš brzo. U takového obdivuhodného, nezkaženého a nevinného stvoření je třeba mít trpělivost.

Měl trpělivost, protože měl zrovna spoustu práce. Roku 1961, to se právě stavěla v Berlíně zeď. Tehdy Jakub Formann, jako vždycky o dva kroky napřed před svou dobou, vybudoval ze svých lodí a charterových letadel a charterových železničních vlaků a autobusů obrovskou mezinárodní cestovní kancelář, tu spojil s gigantickým zasilatelstvím nábytku, které zkrachovalo a které bleskově co nejvýhodněji získal, a připojil k tomu ještě firmu obchodující s nemovitostmi. Reklamní slogan pro celý podnik si vymyslel sám a byl na to nesmírně pyšný. Zněl: LÉPE BYDLET – LÉPE CESTOVAT – LÉPE ŽÍT! Pitomější už to být nemohlo, a proto tenhleten slogan přitahoval jako magnet!

V době největší expanze vlastnil Jakub už také poradenskou kancelář pro nemovitosti (s mnoha pobočkami) pro odpisování daní v pohraničních oblastech s NDR a v Západním Berlíně. Všecko prostě předvídal.

A co předvídal, se i dostavilo. Koncem roku 1964 vstoupili Američané už celkem otevřeně po boku jižního Vietnamu do války proti severnímu Vietnamu. Jakubovy továrny na montované domky pracovaly na tři směny. On sám létal nepřetržitě mezi Německem a Amerikou sem a tam. Stále častěji se setkával se starým přítelem senátorem Robertem Jacksonem Connellym. (Milá Jill se vdala a měla už chlapečka.) Connelly byl dost smutný. Cindy, jeho příšerná a vskutku z pekel vzešlá choť, mu do sekretariátu posadila babu dračí povahy.

Jakub teď (s Natašou) létal častěji i do Los Angeles za Misarasem a projednával s ním stavbu nových továren v Jižní Americe a v Mexiku. Dne 5. listopadu 1964 uprostřed takového jednání ho zastihl telefonát z Washingtonu. U aparátu byl přítel senátor. Jeho hlas zněl nešťastně a rozčileně: »Jaku, je mi líto, že tě vyrušuju, ale stalo se něco nepříjemného…« Časem si začali tykat.

»Copak, Bobe?« zeptal se Jakub vlídně.

»Ještě pořád dodáváš montované domky pro vojáky ve Vietnamu z Bremerhavenu, je to tak, že…?«

»Ano!«

»… a to dost velká kvanta, že?«

»Ano. A co?«

»A právě mi volali z Pentagonu, Jaku. Ty za to samozřejmě nemůžeš, ale s těmi domky pro armádu v jižním Vietnamu, které u tebe Pentagon objednal, se děje nějaká levota.«

»Jaká levota?«

»Nerozčiluj se, Jaku. Všechno šlo hladce, říkají z Pentagonu, všechno šlo hladce, až najednou zmizel náklad ze tří lodí.«

»Cože?«

»Zmizel! Ukradli ho! Nějací mizerové. Naši lidé to nejsou schopni vypátrat. Tam dole kradou všichni jak straky! Ale tys dostal tu zakázku a domky jsou i zaplacené, a teď tam nejsou, takže…«

»No dobrá, dobrá, Boby,« řekl Jakub a přivíral přitom oči, »vím, co mi máš vyřídit.«

»Ty to víš? «

»Ano. Máš mi od Pentagonu vyřídit, že se mám laskavě uprdelit v nejbližším letadle a letět do Saigonu, protože za ty domky zodpovídám, a musím se pokusit je najít.«

»Jaks to jen mohl tušit, Jaku?« Senátor byl téměř bez sebe.

»Ryzí intuice. Ostatně Jakub Formann je i v myšlení před ostatními dva kroky napřed. V pořádku, jistě, za dvě hodiny odtud vyrážím, starouši!« řekl Jakub a při pokládání sluchátka uvažoval: Paráda, teď si ještě u Amíků v té tramtárii můžu hrát na detektiva a vypátrat, kdo si z mých domků namastil kapsu.

Nataša a Misaras se nad tím, co vyslechli, zasmušili.

»No, a co má člověk dělat?« řekl Jakub. »Sbal si své věci, zlato!«

K jeho překvapení si Nataša své věci sbalit nechtěla.

»Ale pročpak ne, miláčku? Vždyť se mnou vždycky všude lítáš! A proč ne teď?«

»Bože můj, jak ráda bych s tebou letěla, ale zrovna zítra tady v Los Angeles začíná ten obrovský festival.«

»Jaký festival?«

»Mozartovský, drahoušku. S nejslavnějšími zpěváky a sólisty!« odvětila Nataša. »A potrvá dva týdny. V Music center v Los Angeles. Koncerty a opery a všechno – a prosím tě, pochop: Přece si nemůžu dát ujít Mozarta!«

46/

Na pravém břehu řeky Saigon v hlavním městě jižního Vietnamu Saigonu žilo v této době jeden a půl miliónu obyvatel. Ačkoliv leželo osmdesát kilometrů od moře, byl v městě velký přístav a spousta průmyslu. Na břehu řeky byla obchodní čtvrť, na terasách nad řekou vládní budovy. V městě neexistovala veřejná doprava, a proto bylo v provozu několik set tisíc mopedů.

To všechno Jakub věděl, ještě než vstoupil na vietnamskou půdu.

Do Saigonu neletěl jedním z vlastních letadel, ale nákladním letadlem americké armády. Vedle něho seděl nesmírně užvaněný americký plukovník, který se chvástal intimní znalostí Vietnamu. Kromě toho byl s sebou ještě průvodce… Jakubovo letadlo přistálo na letišti Than Son Nhut. Nebylo to tu moc příjemné. Všude kolem stíhačky, vrtulníky a palubní zbraně, bombardéry s napalmovými bombami. V obličejích všech vojáků smutek. (Chudáci kluci, říkal si Jakub ponořen do vlastních vzpomínek na zážitky.) Na silnici do města byly všude zátarasy z ostnatého drátu, barikády z pytlů s pískem a strážní věže. Jakub na nich viděl muže s odjištěnými puškami. Br, říkal si, lidé se od pětačtyřicátého ničemu nepřiučili. Patrně jsou nepoučitelní.

V centru města projížděly džípy s těžce ozbrojenými vojáky, nákladní auta s lehkými kanóny. Velké náklaďáky plné bedýnek s municí. Mezi nimi se proplétaly lehké rikši, spěchaly prodavačky vody, které svoje zboží nosily na bambusové tyči jako na vážkách, projížděly motorky, bicykly, taxíky a mopedy. Naprostý chaos.

Jakub viděl vojáky, budhistické mnichy, roztomilé drobné ženy v dlouhých šatech s hlubokým rozparkem a vyčesanými vlasy, špinavé děti sedící na zemi u dřevěného špalíku, které vojákům Američanům a Vietnamcům a honosně oblečeným lidem z Evropy čistily boty. Jakub to všechno viděl… Na letišti chytil taxík. Jeho přítel senátor byl toho názoru, že má bydlet v hotelu Metropol. Jakub si tam tedy objednal pokoj. Po dlouhém letu se chtěl nejdříve vykoupat a vyspat a potom pátrat po zmizelých montovaných domcích.

Dorazil taxíkem do hotelu. Děti se praly o to, aby mu směly odnést kufr. Zaplatil řidiči a otočil se s úmyslem vstoupit do hotelu. Přitom se prudce srazil s americkým důstojníkem, který právě z hotelu vycházel.

»Promiňte, podplukovníku,« omluvil se Jakub zdvořile.

Podplukovník na něj zíral vyvalenýma očima, lapal po vzduchu a koktal: »Bože spravedlivý, starý brachu, kde se tu bereš?«

»Mojše…« vykoktal ze sebe Jakub. Před ním stál – omyl byl vyloučen – skutečně onen Mojše Faynberg, kdysi u vojenské policie ve Vídni a potom u letecké jednotky v Hörschingu u Lince, svobodník, tehdy tlustý a zrzavý, syn chudého židovského ševce z newyorského Bronxu. A tenhle syn byl pořád ještě tlustý, ale zrzavé vlasy byly šedě melírované (vypadalo to dost zvláštně), a nebyl už svobodník, ale opravdový – Jakub konečně tu uniformu znal – podplukovník!

»Jaku!« vykřikl podplukovník Mojše tak hlasitě, že chlapec upustil kufr. »Člověče, já se snad pominu! Ty a v Saigonu! Setkáme se v Saigonu – po osmnácti letech!«

»Ty moje stará vojno, Mojše,« řekl Jakub dojatě.

»Jaku, you son-of-bitch,« řekl Mojše dojatě.

A padli si do náruče.

47/

»Za ty tři roky, co ti šoustám ženu, o dvacet let omládla!«

»Já ti šoustám ženu sice teprve dva roky, ale za tu dobu taky omládla o dvacet let! To vždycky říká sama, viď, Joe!«

»To vždycky říká sama, ano, Jime!«

»Povídala mi, že ho máš tak mrňavého, že žádná ženská nemůže být s tebou hotová!«

»Co to je být hotová! Mně řekla, že nikdy neví, jestli jsi v ní nebo nejsi!«

»A kromě toho jsi srab, aby bylo jasno!«

Devět pánů sedělo v modrých teplákových soupravách na žíněnkách v kruhu a všichni najednou se pouštěli do desátého muže, který seděl uprostřed, třásl se po celém těle a vzlykal.

»V Koreji, tehdy u Heartbreak Ridge, jsi ty srabe hnal svoje lidi dopředu, do dělostřelecké palby, sám jsi dřepěl v nejhlubším bunkru a sral do kalhot!«

»Zato jsi každé ráno před jednotkou vedl plamenné řeči, srabe. Musíme bránit svobodu. Zachraňujeme svět před rudou záplavou!«

»Tímhle způsobem jsi dělal kariéru, ty hajzle! Jiní chcípli, ale tebe povyšovali, až ses octl v generálním štábu!«

»Víš ještě, ty hajzle hnusná, jak jsi mezi svoje lidi rozdal granáty a nechal je chcípat, protože jsi byl takový dobytek, žes jim neřekl, jak daleko ty krámy musí hodit, a ty vybuchovaly přímo mezi námi?«

Desátý pán, na kterého ostatních devět pánů takhle křičelo, už nevzlykal. Válel se po žíněnce a jako šílenec kousal do mnoha pestrých polštářků, které se tu v nepořádku povalovaly. Dva polštářky už zlikvidoval, momentálně hryzal třetí. Červený.

»Svého pobočníka jsi se skupinou pátračů poslal do území, o kterém jsi věděl, že je totálně zaminované!«

»A ti chudáci kluci tam taky okamžitě zařvali!«

»A to proto, že ti pobočník řekl, že o tobě podá hlášení! O tobě a tvé blbosti a zbabělosti a zasranosti!«

Ubožák, kterému takhle nadávali, už nehryzal polštářky. Bledý v obličeji klečel a tiskl ruce k tělu a zvracel, že se mohl přetrhnout.

»Mojše, já se snad zblázním! To přece není možné,« šeptal celý bez sebe Jakub.

»Vidíš, že je to možné. A ukážu ti ještě docela jiné věci,« odpověděl Mojše Faynberg. Stál s Jakubem v kabině, která se podobala filmové předváděčce. Zrcadlem průhledným zvnitřku bylo možné dívat se do velké tělocvičny, kde se deset mužů chovalo jako cvoci. Z ampliónu bylo jejich kravál slyšet i v kabině.

»Dobrá, ale co to má znamenat?« zeptal se Jakub. »To je nějaký zdejší cvokhaus?«

»Naopak, to je kurs pro dodatečnou duchovní posilu.«

»Mojše, prosím tě, řekni, že si ze mě utahuješ!«

»Přísahám ti, že si z tebe neutahuju, Jaku!«

»Ale proč se ten chudák nebrání, bože, teď si ze vzteku ještě nachcal do kalhot! – proč se nebrání, proč je neseřve nebo jim nedá po hubě?«

»Ech,« řekl zkušený, zrzavě a šedě melírovaný podplukovnický tlusťoch Mojše Faynberg ve své nažehlené uniformě s vážnou tváří, »to si nemůže dovolit! Tím by skončila jeho kariéra! Musí vyslechnout všechno, co si o něm ostatní myslí a nesmí ani špitnout! Může brečet, válet se po zemi, blít a to, co udělal právě teď, to smí Může si i nasrat do kalhot.«

»Ale proč, Mojše, proč?«

»Je důležité, aby všichni členové generálního štábu přesně věděli, co si jeden o druhém myslí. Jenom tak vzniká opravdovská důstojnická soudržnost.«

»To… tohle… ti všichni jsou členy generálního štábu?«

»Samozřejmě! Snad sis nemyslel, že to jsou obyčejní vojclové, jakos byl ty nebo já? Ne ne, něco tak fajnového je tu jenom pro vysoké pány, můj milý!« Mojše se ušklíbl.

Jakub klesl na stoličku.

»Šílenství,« mumlal, zatímco zvenku do kabiny přes amplión pronikaly další nadávky a řev.

»Já jsem zešílel! Už to propuklo! Nejsem vůbec v Saigonu! A ty, Mojše, vůbec neexistuješ! A ti uvnitř taky ne! Všechno to jsou jenom výplody mého šílenství!«

»Přestaň,« řekl Mojše přísně. »Okamžitě! Všechno, co slyšíš a vidíš, existuje! Především já existuju! Řekls mi, abych ti ukázal, co tady v Saigonu dělám – ano nebo ne?«

»Ano, jistě…«

»Tak prosím. A dneska ti to ukazuju.« Dneska, to bylo 9. listopadu 1964. A Mojše ukazoval Jakubovi vnitřek velké budovy na rue Catinat. Posadil se k Jakubovi. »Mám na starosti skupinový program T pro americké bojové síly, které budou brzy nasazeny do boje. Rozumíš?«

»Ani zbla!«

Zvuky, které k nim z tělocvičny doléhaly, Jakuba děsily. Devět mužů stále ještě řvalo na desátého, a ten desátý nepřetržitě zvracel.

»Poslouchej, já ti to vysvětlím: T-skupiny, tak říkáme těmhle tréninkovým skupinám. Program, z kterého jsi kousek viděl, začala vypracovávat jedna americká výzkumná skupina už v roce 1947. Jako dodatečný výchovný faktor pro normální osoby – nikoli jako terapii pro neurotiky!«

»Ty jsi ale vzdělaný, Mojše!«

»Během doby se samozřejmě přiučíš,« řekl Mojše. »Tyhle tréninkové skupiny, které musí absolvovat každý z generálního štábu…«

»Ano, ale proboha proč…«

»Nech mě domluvit, Jaku, to ty při své omezenosti nemůžeš vědět: Tyhle T-skupiny jsou rozděleny na „encounter“ a „sensibility“ tréninkové skupiny. V podstatě jde o totéž. Jenom zábava je při tom různá – jak hned uvidíš! Tohle je skupina „encounter“. To znamená, že každý naprosto svobodně řekne, co si myslí o někom druhém. Mluvit mohou i všichni najednou.«

»Ale proč?«

»Inu, Jaku, to přece strašně posiluje pocit sounáležitosti a bojového ducha! Proto se to teď dělá i tady v Saigonu, kde to záhy propukne. Dřív se tenhle výcvik prováděl ve Státech. Ty víš, že jsem chudák, a vždycky jsem byl, tak jsem zůstal u armády, to jsem ti už taky vyprávěl. Když umřel táta, nebyly tu pro matku a sestru vůbec žádné peníze. Tak co mi zbývalo?«

»To všechno chápu, Mojše,« řekl Jakub a otřásl se, protože zvenku pronikl do kabiny obzvlášť zvířecí výkřik desátého, nadávkám vystaveného muže.

»Nečil se, Jaku! Po tomhle generálovi přijde na řadu další. Všichni přijdou na řadu! Kde jsem to zůstal? Ach ano: Co mi zbývalo, než se dát naverbovat? A tak jsem prodělal celý ten korejský průser – mezi námi: Ten chlap, co ho tam dole teď mají v práci, znám ho odtehdy, je opravdu strašný hajzl! – no a pak mě samozřejmě povyšovali a povyšovali a teď mohu matku a sestru kloudně živit a nepřetržitě lítám mezi Saigonem a Los Angeles.«

»Řekls Los Angeles?« šeptl Jakub.

»Řekl. Ano. Proč?«

»Tam je George Misaras, a já tam taky často bývám – ale to jsem ti už všechno vyprávěl. Taky že tam oddělali chudáka Jesuse, ta bílá sebranka na Jihu!« Mojše smutně přikývl. »Ale že jsme se nikdy nesetkali, to je nepochopitelné!«

»Fůra věcí je nepochopitelných,« řekl Mojše. »Pár ti jich ještě ukážu. Máš pravdu, mohli jsme se potkat. Ale já byl pořád na cestách! Korea. Německo. Vím já, kde všude? A teď, teď lítám se všemi těmi lidmi z generálního štábu, s kterými se ve válce počítá, sem a tam. Absolvují takové T-skupiny i ve Státech, ale tady taky, aby ti pánové přímo tváří v tvář nepříteli dostali patřičnou odvahu. A já jsem něco jako organizátor těch cest, chápeš?«

»Gratuluju,« řekl Jakub. »Takže jsme skutečně všichni udělali kariéru – až na chudáka Jesuse.«

»Musím ještě dnes někde sehnat devět židů, abychom za Jesuse mohli odříkat kadiš.«

»Kadiš?«

»Pomodlit se modlitbu za mrtvého, víš. K modlitbě je třeba deseti mužů. Já bych byl desátý.«

Podlaha se zatřásla vzdálenou explozí.

»Co to bylo?«

»Ach, ve městě něco bouchlo,« řekl Mojše. »V tomhle městě exploduje každou chvíli něco. Nemáš ponětí, co se tu děje. Měl bys slyšet takovou raketu! Ve městě je spousta vietkongů, chápeš? Tady jsou vraždy, přepady, požáry, únosy na denním pořádku. Je tu občanská válka.«

Ozvalo se dušené bubnování.

»A co je tohle?«

Mojše se malým okénkem podíval do tělocvičny.

»Teď generál buší pěstmi do podlahy, to mu zřejmě řekli něco moc pěkného. A pořád se ještě také válí ve vlastních… ve vlastních výkalech,« řekl podplukovník Mojše Faynberg.

48/

Večer předtím, hned po jejich setkání, Jakub svému příteli vyprávěl, proč přijel do Saigonu. Mojše jen přikyvoval. Pak s ním zajel do čínské čtvrti Colon a zamířil velice cílevědomě k opiové krčmě. V temnotě, ve které blikala olejová lampička, Jakub zpočátku vůbec nic nerozeznával. Pak si ale oči na přítmí zvykly a na lavicích, na podlaze, na stolech viděl nehybné, schoulené postavy.

»Žádné strachy,« řekl Mojše, když zpozoroval Jakubovo zděšení, »nejsou mrtví. Jen si vykouřili fajfčičku opia a teď sní.« Teprve teď Jakub ucítil těžký, nasládlý pach, který sklepní prostor naplňoval.

Vstříc jim s mnoha poklonami vyšel starý Číňan. Bylo zřejmé“, že Mojšeho zná a chystal se ho poníženě přivítat, ale Mojše mu nedal příležitost.

»Heleď, Hue-Sene,« řekl Mojše. »Drž zobák a dobře poslouchej. Tenhle pán je můj přítel. Ztratil se náklad ze tří lodí, montované domky. Máš držet zobák, řekl jsem! Vím stejně dobře jako ty, kdo v tom má prsty. Totiž tvůj bratranec San-Tui. Nic mi nevykládej! Oba víme, co je San-Tui zač. Největší zloděj a přechovávač v Saigonu. Mlč. Půjdeš okamžitě za San-Tuim a řekneš mu, že ty tři náklady budou zítra večer zase tam, kde byly ukradeny, tedy na lodích. Mlč, řekl jsem. San-Tuimu jsme dosud nic neudělali a nechali ho provádět lumpárny, protože nám dodal spoustu informací o připravovaných akcích vietkongu – za těžké peníze, mizera jeden. Teď je konec. Jestliže zítra večer nebudou ty domky zpátky na lodích tohoto pána, tvého bratrance skřípneme. Doživotí by pak byl jen žertík! Ale nejspíš by ho pověsili.«

»Hue-Sen lychle jít a mluvit s blatlanec. Klid, pan Faynbelg. Domky budou zpátky zítla večel. Nestalo by se, kdyby blatlanec věděl, že tenhle pán váš pšítel. Klid, pan Faynbelg. A nezlobíte se. Snad jednu nebo dva fajfčičky, páni?«

Páni Mojše a Jakub energicky odmítli. Jeli zpět do Jakubova hotelu METROPOL a celou noc proseděli, trochu popíjeli (Mojše kapku bourbonu, Jakub tonik bez alkoholu), kouřili a vyprávěli si, jak se jim a všem ostatním, které znali, vedlo. K ránu Mojše řekl: »Tak, a teď zalezeme na kutě a kolem desáté se pro tebe zastavím a ukážu ti, co tu dělám.«

49/

Nu ano, a to pak také udělal…

»Jen první malý dojem,« řekl nyní, v kabince velkého domu na rue Catinat, Jakubovi, a ze sálu vedle bylo stále slyšet klení, nadávky, nářek a bušení. »Pojď, ukážu ti ještě něco.«

Vyšli z kabinky, vyjeli výtahem o patro výš, prošli chodbou a vstoupili do druhé kabiny. Když se Jakub podíval do průhledného zrcadla, musel se Mojšeho podržet, aby neupadl.

V sále viděl stejně jako v prvním deset mužů, tentokrát v červených teplácích. Pět z pánů štábních důstojníků a generálů lezlo po čtyřech sálem. Ostatních pět pánů jim sedělo na zádech a jezdili na nich. Když nelezli dost rychle – a dost rychle to nešlo nikdy – dávali svým koníkům ostruhy, to znamená, že je plácali do zadku nebo jim šlapali na ruce. Pak koníci běželi svižněji.

»Hmmmmmmm!!!« bylo jediné, co ze sebe Jakub vypravil.

»Vtip tady spočívá v tom,« vysvětloval Mojše, »že jednou musí koníky představovat vyšší šarže a podruhé nižší a střídají se v ježdění.«

»Ale k čemu to proboha je?«

»Posílení pocitu rovnosti. Nikdo není druhému nadřazený ani nemá větší moc! Všichni tvoří jedno spříseženstvo, jasné?«

»Jasné,« řekl Jakub.

Koníci běhali, pánové se na nich vozili, radost pohledět.

»Nu což,« řekl Mojše. »Pojď.« Zavedl Jakuba do jiného poschodí a do jiné kabiny. Jakub se podíval třetím průhledným zrcadlem. Viděl jako už obvykle devět mužů tvořících kruh a jednoho uprostřed.

Hrobové ticho.

»Ten uprostřed je opravdu vysokánské zvíře,« vysvětloval Mojše. »Co nevidět bude padat na zem.«

»Proč?«

»Samozřejmě aby ho ostatní chytli.«

»A k čemu to je dobré?« zeptal se Jakub.

»Posílení pocitu společenství. Jeden tu je pro druhého, jeden druhému pomáhá. Všechno to vymysleli nejlepší psychoterapeuti Ameriky. Nic lepšího neexistuje.«

»To určitě ne,« poznamenal Jakub.

V příštím okamžiku proběhlo dvojí. Generál padal k zemi, jak Mojše prorokoval. Byl přesvědčen, že ho kamarádi ve svém silném pocitu společenství zachytí. V stejném okamžiku se bohužel s vytím blížila raketa – Jakub a Mojše se vrhli na zem – a s ohlušujícím rachotem explodovala.

»To už bylo hezky blízko,« řekl Mojše a vstal. Také Jakub se zvedl a díval se zrcadlem. Naskytl se mu příšerný pohled. Devět důstojníků generálního štábu se při hukotu rakety rovněž vrhlo na zem a zakrylo si hlavu rukama – a proto tu nebyl nikdo, kdo by padajícího generála v pocitu společenství zachytil. Ten se teď zdvihl a držel se za hlavu. Z nosu mu na tepláky kapala krev. (Tady se nosily bílé tepláky.) Generál bez sebe vztekem se otřepal a začal řvát, až membrána v ampliónu chrastila: »Vy z kurvy synové! Vy dobytkové! Dám vás postavit ke zdi, všechny najednou! Zrádci! Komunisti! Hajzlové! Poženu vás před válečný soud, všechny! Vztyk! Pozor! Ruce na šev kalhot! Nikdo se ani nepohne!« Opravdu se nikdo ani nepohnul. Devět mužů se na něho s napětím dívalo. Vsedě.

»Vztyk!« zařval generál jako šílený. »Rozkázal jsem „Vztyk“!«

Potom najednou začali křičet jeden přes druhého.

»Ty sráči smradlavá, ty nám můžeš… Generál, a ještě neslyšel raketu!«

»Jasně že ne! Ta zbabělá krysa dělala po celou válku v Koreji jenom osvětáře!«

»A pak musel s triplem do lazaretu! Mohl bych přísahat, že věděl, že je ta holka nakažená, když jí ho tam strkal. Jen aby nemusel na frontu!«

»Zato jeho bratr je místopředsedou u té…, teď mi to jméno vypadlo..u té firmy, co vyrábí napalm! Páni, jeho peníze tak mít!«

»Hrome, hrome,« ulekl se Mojše. »Tohle ale taky nejde. Ti chlapci to špatně pochopili.«

»Co špatně pochopili?«

»Myslí si, že mají ještě trénink „encounter“, ti pitomci, a že tomu chudákovi generálovi mají říct všechno, co si o něm myslí. Ten šok… lze pochopit. Ale přitom je to už nejvyšší skupina – ta už má zachytit a být nosná.«

»Však ho taky krásně zachytila,« podotkl náš přítel, zatímco.vedle na sebe generál a ostatní do ochraptění řvali.

Toho večera jeli Jakub a Mojše džípem do přístavu. Tři lodě byly přes noc jako zázrakem naloženy montovanými domky.

»Spokojen?« zeptal se Mojše. »Ten starý mizera San-Tui.«

»Proč ho vlastně nezavřete?« zeptal se Jakub. »Ten chlap si to opravdu zasluhuje!«

»Ach, člověče, kdybychom tu měli zavřít všechny, kteří si to zasluhují… Navíc, tos slyšel, nás spolehlivě zásobuje zprávami o připravovaných akcích vietkongu.«

»Ale o raketě dnes odpoledne vás včas neinformoval!«

»Jeden člověk nemůže vědět všechno,« řekl Mojše. »Vždyť sám vidíš, jak se to tu mele. Pojď, trochu si u tebe v hotelu odpočineme.«

Mojše si dal bourbon, Jakub tonik, mluvili o věcech dávno minulých i o bezprostřední současnosti. Najednou Jakub řekl: »Poslyš, Mojše, mám nápad.«

»Tak?«

»Poslyš, na mě udělalo hluboký dojem, cos mi tu ukázal, tyhle T-skupiny.

Jednou jsem byl sám ve Státech u psychoanalytika. Celý národ je po psychoanalyticích a tom všem jako posedlý. Nechceš pár takových ústavů, jako jsou tady s „encounter“ a „sensibility“ a s tím vším, zřídit v Americe na soukromé bázi? Peníze bych dal. Musel bys obstarat know-how a pár psychiatrů. Ujišťuju tě, že peníze z toho potečou proudem.«

»Ujišťovat mě nemusíš, Jaku, věřím ti to i tak. Bezva nápad. Uděláme to, jasné!«

»Hm…« Jakuba ještě něco napadlo. »Poslyš, Mojše, v pětašedesátém slavím pětačtyřicáté narozeniny.«

»Ano, a co?«

»A moje přítelkyně, Nataša, však jsem ti o ní vyprávěl…«

»Hodiny,« povzdychl si Mojše. »Tak co je s tvou Natašou?«

»Chtěla by moje pětačtyřicáté narozeniny oslavit obzvlášť slavnostně! Ona mě strašně miluje, víš!«

»Aha.«

»To je k nepopsání! Úžasná žena! Víš, co si vymyslela?«

»Co?«

»Že oslavíme moje narozeniny na vídeňském operním plese! Ten se koná v noci před mými narozeninami! Paráda, co?«

»Paráda. Byla už tvoje Nataša na nějakém operním plese?«

»Ne.«

»Aha.«

»Co „aha“? Já taky ještě na žádném nebyl! Nataša myslí, že bych měl objednat několik lóží a pozvat své nejlepší přátele a nejbližší spolupracovníky! Teda, Mojše, to by byla velká sranda. Dřív jsme byli ubožáci. Teď už jsme každý pan někdo a můžeme si dovolit nějakou vylomeninu!«

»To můžeme!«

»Přijel bys? Prosím tě, Mojše! George Misaras taky určitě přijede.«

»To si myslíš, že bych u toho mohl nebýt?« zeptal se Mojše skoro uraženě. »Když jsme taková léta kámoši! Jasně že s tebou půjdeme v pětašedesátém o tvých pětačtyricátých narozeninách všichni společně na vídeňský operní ples!«

50/

A tak se i stalo.

Všichni, všichni přišli. A Jakub dostal Velký stříbrný čestný odznak se stuhou za zásluhy o republiku Rakousko a spolkový kancléř Josef Klaus (katolík, ÖVP, ale velice milý člověk!) ho políbil na obě tváře, a všichni Jakubovi blahopřáli, všichni ho objímali a všichni hodně pili, a ještě v noci se Jakub vydal se svým rolls-roycem na cestu do Mnichova, kde měl druhý den bezpodmínečně nutné jednání, a na dálničním mostě přes Mangfallu blízko Weyarnu dostal jeho vůz na zledovatělém povrchu smyk, přerazil zábradlí, zřítil se do hloubky a vybuchl, Jakub ale vyletěl do koruny stromu a uvízl v ní a zoufale se snažil ze stromu slézt a přitom nespadnout do rokle…

Nu, a teď už je dole.

Teď už je dole, šťastně slezl z ojíněného stromu, stojí na zledovatělém mostě přes Mangfallu, a je příšerná zima a fouká silný vítr, a frak Jakuba Formanna je celý zašpiněný a pyšně naškrobená náprsenka je hnědá, jako když ji… poliješ kakaem – můj ty božíčku! Odřený, ušpiněný, bledý ve tváři, vlasy rozcuchané a mokré. Motýlek je pryč. Pryč je i Velký stříbrný čestný odznak se stuhou za zásluhy o republiku Rakousko. Obojí spadlo do rokle pod ním, když ještě visel na stromě. Je čtvrt na osm dne 26. února 1965 a Jakub slaví své pětačtyřicáté narozeniny. I takhle se dají slavit narozeniny!

Teď tu stojí, utekl hrobařovi z lopaty, třese se po celém těle úlekem, sotva se drží na nohou, ani pořádně nadechnout se nemůže. Tenhle Jakub Formann, multimilionář, pán světového hospodářského impéria, nositel vysokých a nejvyších řádů a vyznamenání, přítel vysokého a nejvyššího panstva na Západě i na Východě, milovník mnoha krásných žen, ten tu teď stojí…

Ne, teď tu sedí. Jednoduše se zhroutil, podklesly mu nohy.

Ještě je hluboká zimní noc, zbytečno opakovat, ale přesto to zopakujeme. Dálnice je prázdná. Široko daleko ani jedno auto. Zatraceně, uvažoval Jakub, stát už nemohu, ale dlouho sedět taky nesmím, jinak přimrznu k silnici. Smrt zmrznutím mě zřejmě nemine. Happy birthday! Nu, aspoň do toho maléru nezatáhnu jiné lidi! Všichni spí v měkkých, teplých postelích krásného hotelu IMPERIÁL, všichni mí přátelé: Wenzel Prill, Karl Jaschke s ženou, George Misaras s ženou, Mojše Faynberg (sakra, mezitím otevřel v Americe tři ty idiotské ústavy, a peníze se jen řinou), v IMPERIÁLU spí starý dobrý senátor Connelly, toho jsem dal sám extra přivézt, a milá B AMBI se svým milým manželem Jurijem Blaženkem, udatný plukovník Asimov, expert na plastické hmoty Dr. Addams Jones, atakdále atakdále, milionáři, umělci, prostě ti úplně velicí tohoto světa, prostě pár mých přátel, prostě co se tak vejde do tří lóží. A samozřejmě má milovaná Nataša! Claudia a ochlasta Schreiber, který – jak jsem slyšel – si opravdu nedá ani kapku, ti nepřišli. Zavolali a omluvili se. Jak milé! Jak dojemné!

»Odjet z Monte Carla za žádných okolností nemůžeme, Jakube,« řekla Claudia. »Nezlob se, prosím tě, a uznej to. Mario musí mít do konce února hotový nový román, pracuje od rána do večera jako šílenec, aby to stihl.«

»Jasně,« řekl jsem. »Přece má přednost. Má už ten román název?«

»VŠICHNI LIDÉ BLBCI JSOU.«

»No,« řekl jsem, »to má ale Mario pravdu! Doufejme, že kniha bude mít takový úspěch jako ta minulá.« A zaťukal jsem na dřevo a slyšel jsem, jak sladká Claudia tam v Monte Carlu ťuká taky na něco dřevěného. Schreiberova poslední kniha – bože, jaké kouzelné věnování mi vepsal! – se totiž stala bestsellerem. Kniha o berlínské zdi a všem to handrkování o rozděleném Německu, které nikdo nechce sjednotit, protože se sjednoceného Německa obávají, lze to i chápat. Dokonce jsem si ten román přečetl!

SPI, MILÁ VLASTI, SPI se jmenoval. Líbil se mi. Ale jen ty sviňačiny tam nemusel Schreiber psát. Vím, vím, lidem se to líbí. Rozhodně většině. A je to taky –jak se říká – in. Ale má to zapotřebí? Stalo se ostatně něco hodně legračního: Prvních jeho sedm knih se prodávalo špatně, ale kritici v Německu na ně pěli úplné chvalozpěvy. Teď jdou jeho knihy na odbyt: co říkám – lidi se o ně rvou, a kritici v Německu trhají Maria Schreibera na kusy. Jak už to holt v lidském životě chodí, řekl by Franzl Arnusch, ten mizera. Toho hajzla jsem samozřejmě na operní ples nepozval! Toho jsem přece vyrazil kvůli jeho šejdírnám kolem daní, které provozoval za mými zády. Od té doby jsem o něm nic neslyšel. A to jsem mu ještě financoval banku ve Vídni – to jsem skutečně vůl! Snad bych se teď měl přece jen pokusit vstát, než mi zadek úplně přimrzne. Už mi ta příšerná zima stoupá až do mozku…

Jakub se pokusil vstát.

Nešlo to.

Už přimrzl. A už neměl sílu, aby se odtrhl. Seděl tu s idiotským výrazem ve tváři. Nu dobrá. Když se Pánu Bohu nechce, nepomůže nic. Pak je mi tedy souzeno, abych zemřel. V rozpuku mládí. 26. února 1965. Na mostě přes Mangfallu. K tomu ještě o svých pětačtyřicátých narozeninách.

Říká se, že smrt zmrznutím je velice milostivá smrt. Člověk je čím dál ospalejší a ospalejší, a pak už je po všem. Ach, Nataško, teď už tě sáňkovat po čínsku nenaučím! Už to je smutné. Zvlášť když pomyslím, co jsem do tebe investoval. A jak už jsem tě začínal probouzet. Minule před třemi týdny ses už ozývala! A jak! Třikrát za sebou jsi kýchla. Inu, všichni jsme v rukou božích.

Jakub sebou trhl.

Na co že jsem teď myslel?

Že jsme všichni v rukou božích?

Je to se mnou tak špatné? Nu, teď mám aspoň jistotu: To je tedy konec…

Svezl se lehce na stranu. Myšlenky byly lehčí a lehčí. Jak byla ta báseň, eh, ten zpěv, který mi Nataša předříkávala na Cap ďAntibes, od Dantona? Blbost, Dantona! Danton je ten s nahoru zakroucenými špičkami kníru, co maluje takové omeletové hodiny. Ne, Dante se jmenuje! A moje milovaná Nataša mi to předříkávala – říká se recitovala – co ten Darwin napsal…

Kde v půli život náš je se svou poutí,

procházet musel jsem tak temným lesem,

že pravý směr jsem nemoh uhodnouti…

Konec.

Amen.

Jakub uprostřed vzpomínání na tento zpěv pokojně usnul. Pomalu ho zasypával sníh…

51/

»Herifi son anda bulduk!«

»Länet olsun! Arkasi donmaÿa başamiş bile.«

»Herifin kimin nesi oldogunu da bilmiyoruz.«

Okamžik, ano?

Jen okamžíček, pěkně prosím!

Kdo to tu mluví turecky?

Já sám turecky neumím, ale v Turecku jsem byl dost často kvůli továrně na plasty, kterou jsem jim tam postavil, takže vím, jak zní turečtina. Pro tenhle jazyk mám vůbec dobře vyvinutý smysl!

Ale jak to turečtina?

»Inşallah yolda geberip gitmez!«

Nemám ponětí, co to znamená, ale turečtina to je, ať zhebnu, jestli ne.

Zhebnu?

Možná jsem už zhebnul! Velice pravděpodobné. Na mostě přes Mangfallu. Zmrzl. V nebi.

Mluví se v nebi turecky?

To je nápad, já a do nebe!

Mluví se tedy turecky v pekle?

A proč se to pode mnou tak třese a hází? Že by se to v tureckém pekle takhle třáslo a házelo? To se musím podívat, jak takové turecké peklo vypadá!

Jakub otevřel oči.

Zjistil, že leží na zadním sedadle velice starého, velice špinavého auta nacpaného zavazadly – kufry, kartóny, taškami. Jakub nadzvedl hlavu. Zjistil, že je v dost zchátralém autě. Tlumiče byly rozhodně v…, no. Člověk nemusí být takový sprosťák jako Schreiber! zauvažoval Jakub.

Nad ním něco bouchalo. To budou kufry na střeše. A pódíval se dopředu. Vpředu seděli dva pánové v odrbaném zimním oblečení. Jeden měl kolem hlavy omotanou šálu, druhý kouřil cigaretu. Bože, ten smrad! Ale co, smradem ještě nikdo neumřel, mrazem už leckdo. Jakubův zamlžený mozek začínal čím dál líp fungovat.

Dva pánové vpředu spolu mluvili. Turecky! Budou tedy asi Turci. Turci v Bavorsku? Ach tak, gastarbeitři! Zřejmě se zrovna vracejí z vlasti soudě podle kufrů a kartónů, v kterých asi bude jejich oblečení. Vánoční svátky strávili doma a všechny peníze, které ve Spolkové republice vydřeli, dali svým rodinám, a k tomu si připojili pár dní dovolené, a teď jedou zpátky, znovu dřít.

Tak tedy nejsem vůbec mrtvý!

Jakuba rozrazilo horko.

Tak ještě žiju, sláva!

Srdce mu divoce bilo.

»Hej…« zakrákoral.

Turek sedící vpravo se k němu otočil a díval se na něho. Ještě nikdy se na mě žádný člověk tak mile nepodíval, uvažoval Jakub, a vyhrkly mu slzy.

»Okay?« zeptal se Turek.

»Okay, ano. Úplně okay. Sebrali jste mě tam na mostě, pánové?«

»Nic rozumět.«

»Most. Já. Vaše auto.« Jakub automaticky mluvil jako člověk, který ovládá jenom pár slov. Byl přesvědčen, že mu tak Turci líp rozumějí.

»Jo, jo. Ty dobré. My…« Následoval proud tureckého vysvětlování.

Jakub nerozuměl ani slovo. »Aha,« řekl. A opakoval: »Aha.« Poklepal oběma Turkům po ramenou. »Díky. Díky.«

»Co?«

»Díky! Thank you! Spasibo! Grazie…« Jak se řekne turecky „děkuju“? Člověk nemůže vědět všechno.

Vůz drncal a podkluzoval na zmrzlé dálnici, jedna radost. Turek u volantu měl nekompromisně sešlápnutý plynový pedál. Jakub se podíval na ciferníky na armatuře. Pětadevadesát kilometrů na tachometru. Pochválen bud Ježíš Kristus! A co je tam vedle? Hodiny. A kolik hodin ukazují? Hodiny ukazují 8 hodin 58 minut. Skoro devět. Venku je už světlo! A sněží, jako když se peřina roztrhne. Skoro devět. Včas se už na zasedání dozorčí rady nedostanu! Sám jsem ji svolal. Do své mnichovské továrny na montované domky, do té největší, tam venku v Sollnu. S řediteli mých zahraničních a zámořských filiálek je třeba projednat důležité věci. Jaschkeho k tomu nepotřebuju. Proto jsem ho taky nechal v IMPERIÁLU spát. Vlastně by ale u toho měl být taky. Ale nepřenesl jsem přes srdce, abych ho budil. Mohu ho velice dobře zastoupit… Velice dobře zastoupit…

Jak?

Takhle? v

V tomhle zmazaném fraku?

Co to znamená zmazaný frak?

Tak zmazaný, jako je zmazaný celý Jakub Formann, vždycky dva kroky před svou dobou? Mohu se podívat, jak zmazaný, tamhle vpředu ve zpětném zrcátku se vidím. Bože na nebi, něco tak zmazaného svět ještě neviděl! Ale do správní rady musím. Samozřejmě ne v tomhle stavu. V továrně se musím rychle umýt. Ale ten pitomý frak! Je úplně nemožné, absolutně vyloučené, abych v něm předstoupil před své ředitele a…

Co?

Co to je?

Co mi říká ten vpravo s příjemným úsměvem?

»My tu pracovat,« řekl s příjemným úsměvem a ukazuje na sebe a svého přítele.

»Aha,« říkám. Hned jsem si to myslel.

»U tebe krásná šaty…«

»Prosím?«

»Krásná šaty, ty… my chudá… není hezká šaty…« A znovu turecká záplava slov.

Není hezká šaty?

Jim se líbí ten pitomý frak. Však taky je od prvotřídního krejčího! A když se dá vyčistit… a trochu se pospraví…

»My měníme… ano?«

Chce ho vyměnit! Člověče, to je záchrana. Oni mají šaty v kufrech! Něco mi dají a já jim dám ten pitomý frak! Záchrana! Záchrana je tu! Jakub Formann se jen tak nepotopí.

»Ty chtít…«

»Jasně, že chci! S potěšením! Tamhle vpředu je parkoviště!« Jakub jako blázen ukazoval vpravo. »Zajeďte tam! Hned to provedeme! Pak mě ale ještě musíte dovézt do Sollnu, mám šíleně naspěch, stejně už přijdu pozdě!« bublal Jakub. »Do Sollnu!«

Turci nerozuměli jedinému slovu, a přesto pochopili, co chce. Řidič už zajel do hlubokého sněhu na parkovišti v Hofoldinském lese. Vůz zastavil. Ještě než Turek napravo vystoupil a otevřel velký kartón, měl Jakub už sako, vestu i kalhoty od fraku sundané…

52/

»Pane nad životem a smrtí, Ježíši Kriste, v tvém jménu žijeme a umíráme, prosíme tě při tvé svaté a těžké smrti na kříži, dejž Jakubovi Formannovi, aby ho tvůj příchod při jeho smrti nezastihl spícího, nepřipraveného a ochablého, ale jako bdělého a dobrého služebníka…«

»Co ví ten pitomec, jestli je Formann vopravdu nebožtík?«

»Říkali to v rádiu v osum, že v Mangfallské rokli po něm nenašli ani stopu a říkali, že s jistotou hraničící s nepravděpodobností… houby, vobráceně: že s pravděpodobností hraničící s jistotou je po něm. Shořel v tý svý káře, chápeš?«

»To by tam ale museli z toho chlapa najít aspoň pár kostí – ale že vůbec nic?«

»Neříkej blbosti, Jonny. Když s tím svým rollsem vylít ten pacholek špinavěj do povětří, tak ho to roztrhalo na cucky. Proto nás sem všechny svolali. A proto jsou prápory jen na půl žerdi. Ne, ne, je po něm, to je hotovka!«

No tohle tedy…

Muž středních let se šrámy v obličeji a rozedřenýma rukama olepenýma náplastí, v obnošených kalhotách a velmi ošuntělé bundě neurčité barvy (s koženými srdíčky na loktech!), ve zmačkané zelenkavé košili s rozhalenkou a v čepici se štítkem vražené hluboko do obličeje se rozhořčením téměř zalykal. Stál vklíněn do davu dělníků v největší hale továrny na montované domky v Mnichově– Sollnu a třásl se vzteky, když slyšel, co předseda závodní rady, hodný věřící Bavor, tu poněkud s námahou předčítá z malé černé knížky.

Hirnschall se jmenuje ten balík, říkal si Jakub Formann, neboť onen muž v obnošeném obleku uprostřed dělníků v mnichovské továrně byl Jakub Formann (že byste to už předtím uhádli?). A ten zbožný pán se jmenuje Alois Hirnschall. To patrně on nařídil, aby obě vlajky – německá a rakouská – u vchodu do továrny visely na půl žerdi, a tuhletu smuteční sešlost zbubnoval jistě taky on, zaměstnance a dělníky, uklizečky a ředitele, všechny, to je mu podobné, tomu katolickému pánbíčkáři, a teď ke všemu ten dobytek předčítá modlitbičku za mou blaženou smrt, a kdo venku hlídá? Ani noha. Ani vrátný tam nebyl, když mě ti dva Turci vyklopili. Jediný stroj neběžel. Myslel jsem, že všichni odtud utekli nebo že stávkujou, a pak přijdu do haly pět a vidím a slyším takové věci, to tedy ne, fuj tajbl!

»… a nedopusť, prosíme tě, aby Jakub Formann odešel z tohoto života bez lítosti a smrt ho překvapila znenadání,« četl dál předseda závodní rady, narozený v Tuntenhausenu v Horním Bavorsku, poněkud s potížemi, ale o to vroucněji. Stupínek, z kterého Hirnschall celebroval svou pobožnost, byl potažen černou fólií z umělé hmoty, která se používala k utěsňování spár v montovaných domcích.

Tak nahonem Hirnschall žádného duchovního nesehnal, proto se ujal věci sám, uvažoval Jakub. Hirnschall je docela dobrý chlapík, jen ale tak strašně zbrklý a impulsívní (i při jednáních o zvýšení platů), musím bezpodmínečně něco podniknout, musím říct, aby přestal, protože žiju, to se nedá poslouchat! Kruci, jen kdybych tu nebyl v takové tlačenici. A ten vzduch tady. K nedýchání. Hlasitě zakřičím: »Hirnschalle, jsem ještě naživu! « Jakub otvíral ústa, aby proměnil své předsevzetí v čin, když zaslechl jednoho dělníka říkat druhému:»Vyser se na Formanna. Lítost. Čeho moh ten hnusnej výdřiduch litovat.«

»To máš pravdu,« přikývl kolega. »A svědomí taky neměl. Holt typickej zasranej kapitalista.«

No tohle tedy…

V Jakubovi se zpěnila krev. Chtěl oběma jednu vrazit (tedy dvě, každému jednu), ale nemohl zdvihnout ruku, tak namačkáni tu stáli mezi stroji.

»… jestliže Jakub Formann opustil všechno, co z pomíjivých statků dnešní doby lze získat, pak ty, prosíme, neopouštěj Jakuba Formanna, zvláště ne v posledním boji jeho života…«

»Rád bych věděl, za co musel bojovat,« začal za Jakubem jiný dělník. »Byl multimilionář! Našinec musí bojovat o každou máru, ale ten prašivěj pes se svejma letadlama a mercedesama a děvkama a domama, ten věděl hovno, co to znamená bojovat!«

»Máš pravdu, Ferdíku,« ozval se jiný hlas za Jakubem. »Ten si žil v luxusu a měl ženský a chlast a věčně si lítal po vejletech v těch svejch tryskáčích, a my, my se na něj jako voli dřeme…«

»… jestli Jakub Formann musí zápasit se zlým nepřítelem,« četl předseda závodní rady Hirnschall táhlým hlasem, »pak nechť mu stojí ku pomoci tvoji andělové a ochraňují ho před veškerým pokušením…«

»Toho parchanta andělové chránili a opatrovali celej život! A našinec maká, a nikam to nevede. A takovej plejboj vyšoustanej na nás vydělává hromady peněz!«

»A ani nebyl Bavor. Ale Rakušák!«

»To eště k tomu!« řekl ten, který byl osloven Jonny. »A kvůli takovému hajzlovi snad tady vystojíme dolík!«

»… dejž Jakubovi Formannovi v oné hodince živou víru, pevnou důvěru, žhavou lásku a velkou trpělivost…« četl Hirnschall.

Dělník vedle Jakuba řekl: »Tady každej ví, že nejsem komunista! Ale když pomyslím na Formanna, tak bych se jím moh stát!«

»Já jsem na tom stejně,« bylo slyšet jiný hlas. »Já tu takzvanou NDR nemiluju, vůbec ne. Ale co je pravda, to je pravda: Takový kreatury jako tady, ty tam nemají!«

Hergot, jak rád bych ti rozbil hubu, myslel si Jakub, kterému bylo vzteky na zvracení. Vám všem! Co jsem? Vykořisťovatel? Kapitalistický vydřiduch? Kreatura, kterou v takzvané NDR nemají? Já? Zrovna já, který jsem celý život slušný člověk? Který vám, pitomcům, nastavěl domy, celá sídliště a školy pro vaše děti a mateřské školky a kina a velkoprodejny, a ročně dostáváte čtrnáct platů, a to bych vám nemusel dávat, a víc dovolené než kdokoli jiný, a můžete marodit do alelujá, dokonce jsem dával příplatek i vašim ženám, když byly těhotné. A sportovní hřiště? A podnikové výlety? A dětská hřiště? A ta velká plovárna? Tedy to je ale… Hergot, netlačte se tolik, nemůžu se ani hnout, ani kolenem kopnout tam, kde to bolí. Největší hajzl, kterého jsem v životě poznal, je bez pochyby Franzl

Arnusch. Moje nejtrpčí zklamání. Ale napadá mi, co kdysi řekl: Můžeš jim dát zlaté záchody, ty vole, a oni přesto budou mluvit jen o »špatném svědomí« a že jsi »kapitalistický vykořisťovatel«… Veliký hajzl, můj spolužák Franzl Arnusch, ale on opravdu věděl, jak to v lidském životě chodí.

»… dejž, aby Jakub Formann se s plným vědomím svěřil do tvých rukou a zesnul ve svatém pokoji…«snažil se dál Hirnschall.

»Svatém pokoji,« zabručel zase jeden z dělníků. »Ten měl celej život! Co ten věděl, jaký máme starosti?«

Bohudíky, zlaté záchody ode mne nedostali!

»… Tys zaslíbil svou říši i kajícímu se lotrovi a v své velké dobrotě ho přijal! Pomni i kajícníka Jakuba Formanna, ó pane, v jeho poslední hodince…«

»Kajícník! To tedy pěkně kecáš! Ten sviňák se za celý život nekál!«

»Ten ani nevěděl, co to je pokání!«

Tohle už nevydržím. Už ani vteřinu nevydržím. Jste mizerové, všichni, jak tu jste! Je mi zima, bolí mě hlava, mám kocovinu z chlastu jako nikdy, kolena se mi podlamují z rozrušení nad tím malérem na mostě, a teď tohle! Mohl bych křičet, že jsem naživu, že jsem Jakub Formann. Ale nemám sílu. Pryč, pryč, pryč odtud!

Se skloněnou hlavou a se slzami vzteku si Jakub Formann razil cestu k východu. Narážel do břich, obličejů, prsou. Bylo mu všechno jedno! Jen pryč, pryč, pryč odtud!

Dělníci uvolňovali cestičku.

»Co to je za pitomce?«

»Podívejte se, lidičky, on brečí!«

»Chlapečku, je ti líto pana Formanna?«

Ano, říkal si Jakub rozhořčeně a probojovával se k východu, ano, ty ksind– le nevděčná, pana Formanna je mi líto.

»… a vzpomeň na něho v jeho poslední hodince. Amen!«

53/

»Do Starnbergu,« řekl udýchaný Jakub Formann a zapadl na sedadlo taxíku. Byl udýchaný, protože musel velký kus utíkat k nejbližšímu stanovišti. Šofér se otočil a s odporem si ho prohlížel. »Cože?«

»Do Starnbergu,« opakoval Jakub a musel se hodně držet, »řekl jsem do Starnbergu. Jestli se můžete obtěžovat a nebude vám to proti mysli.«

»Jseš ožralej, co?«

»Ne! Ano! To taky! Ale už ne tolik! Tak mě tam dovezete nebo ne?«

»Starnberg! To je kus cesty! Na to přece nemáš! Tak koukej, ať z mý káry vypadneš. A padej!«

Jakub zalapal po vzduchu. »Jak to se mnou mluvíte, vy hulváte?«

»Řekls hulváte, ty smrade olezlá? Jen počkej, já ti dám hulváte!« Šofér vystoupil, obešel auto, otevřel dvířka a našeho přítele z auta vytáhl. Jakub už toho měl dost. Rozpřáhl se a trefil pravým hákem šoféra do brady. Ten padl do sněhu jako skácený strom. Klasický k.o.

Jakub ho překročil a posadil se do dalšího taxíka. Šofér byl malý hubený mužík, který všechno viděl a teď ve strachu o život zvedl ruce nad hlavu.

»Nic jsem vám neudělal, pane! Vystupte, pane! Vezměte si jiný taxík!«

»Jste tu jen vy a ten váš kolega!« řekl Jakub vztekle. Sedl si vedle šoféra. Ten v zoufalství sáhl po mikrofonu, který visel na armaturní desce, zvedl ho k ústům, aby volal centrálu o pomoc. Jakub mu mikrofon vytrhl z ruky, pro jistotu i s kabelem.

»Pomóc!« křičel mužík, »Pomóc! Je to šílenec! Utekl z blázince!«

Jakub se hrabal v kapse bundy od jednoho z Turků. (Kalhoty měl od druhého.) Šmátral a našel hromadu bankovek. Ty podržel chvějícímu se šoférovi pod nosem. »Vidíš! Mám peníze! Chci do Starnbergu! K Formannovu zámku! Jsem Formann!«

»Vy… že jste… Probůh, on mě zabije! On si myslí, že je pan Formann! Pomóc!«

Jakub nacpal šoférovi bez přebírání bankovky do kapsy.

»Tak co, pojedeš?«

Mužík se celý třásl.

Pak se podíval, co mu Jakub nacpal do kapsy.

»Kdyby to člověk tak nutně nepotřeboval,« zamumlal. »No dobrá, když pán myslí. K Formannovu zámku u Starnberského jezera. Já vás ale varuju, mám pistoli!«

»Ale, vyliž mi prdel,« odpověděl Jakub už opravdu dožraně. Kupodivu tato výzva mužíkovi dodala novou životní sílu a zaplašila jeho strachy.

Dokonce se zasmál.

Zmíněná výzva není podle rozhodnutí Nejvyššího soudu ve Svobodném státě Bavorsko urážkou. Naopak často důvodem k obveselení.

»Líbíš se mi,« řekl mužík Jakubu Formannovi a rozjel se.

Na celý život se však vylekal až ve Starnbergu, když zastavil u schodiště ke vchodu do zámku, odkud vyklusali tři sluhové, pomohli Jakubu Formannovi z auta, blahopřáli a žehnali mu (i oni poslouchali rádio) a prolévali slzy ulehčení a radosti. To vzalo taxikáři dech! Seděl tu s hubou otevřenou a jen naprázdno polykal.

»No tak, člověče, už jeďte,« řekl Jakub. »Peněz jsem vám nacpal dost. Koukejte už vypadnout!«

»Vy… vy… vy jste opravdu pan Jakub Formann?«

»Říkal jsem vám to od začátku, vy pitomče. Koukejte mazat, ať jste pryč!«

»Nemůžu… je mi zle… božebožebože…« Šofér se nad volantem zhroutil. »Vezměte ho do kuchyně a dejte mu pořádnou kávu a velký koňak,« přikázal Jakub. »Vidíte přece, že to s tím chudákem zacloumalo…«

Zatímco do vany natékala horká voda pro Jakubovu lázeň, telefonoval do mnichovské kanceláře Německé tiskové agentury v Sonnenstrasse.

Důsledkem tohoto rozhovoru byla Zpráva, kterou potom přes dálnopisy rozšířila hamburská centrála. Zněla:

spěšně dpa 423

mnichov 26. leden 1965 formann žije

jakub formann přežil bez zranění autohavárii na mostě přes Mangfallu a zdržuje se na svém zámku u Stamberského jezera, všechny předchozí zprávy o jeho smrti jsou tímto bezpředmětné, dpa se stala obětí nedorozumění a prosí o omluvu, dpa el bf mm 26. leden 65 1412 nnn

54/

»Co že chcete?« zeptal se náš přítel 19. listopadu 1971 podrážděně;

»Soukromý jet,« odpověděl jeho plastový expert doktor Addams Jones. Pánové seděli v obýváku krásné Jonesovy vily na labském nábřeží v Hamburku.

Jakub zbrunátněl.

»Všichni ostatní moji muži lítají s Lufthansou! Vy jako jediný ne! Vy už jste ze mne vyždímal soukromé letadlo!«

»No právě,« řekl doktor Addams Jones.

»Co právě?«

»Dal jste mi k dispozici vrtulové letadlo, pane Formanne. Vydírání? To bych si velice vyprosil! Na znamení uznání mé neúnavné práce jste mi dal soukromé vrtulové letadlo!«

»Tak vidíte!«

»Řekl jsem soukromé vrtulové letadlo, pane Formanne. Mezitím už ale existují trysková soukromá letadla. Mohu tedy od vás očekávat, že mi jako uznání za mou neúnavnou práci dáte tryskové soukromé letadlo. To je přece docela logické, ne?«

»To je vaše logika, Jonesi!« řekl Jakub tiše.

»Jak tomu smím rozumět, Formanne?«

»Dám vám příklad pro váš druh logiky, Jonesi!« řekl Jakub ještě tišeji. »Váš druh logiky funguje takto:

Kráva je dvouslabičné slovo. Kráva dává mléko! Taky dvouslabičné slovo. Z mléka se dělá smetana. Tedy smetana je dvouslabičné slovo!« Jakub se svými slovy skoro dusil. »To je vaše logika nenažranosti, Jonesi!«

»Pro vás stále ještě pane Jonesi, Formanne!«

»Člověče,« Jakub téměř šeptal, což bylo znamením, že se nacházel v skoro nekontrolovatelném stavu rozčilení, »to jste úplně zešílel? Dostal jste ode mě tři auta! Druhého sluhu! Krytý kurt, abyste mohl hrát pod střechou, když prší! Dva zahradníky, dva šoféry, recepční, percentuální podíl na obratu mých továren na plasty nejen ve Spolkové republice, ale po celém světě, vilu v Alpách, druhou vilu u moře, čtyři měsíce dovolené ročně, samozřejmě placené, nejvyšší plat, jaký manažer vašeho druhu může na světě mít, nejvyšší diety, trvalé apartmá v pěti hotelích! Co ještě chcete?«

»Soukromé tryskové letadlo,« řekl doktor Addams Jones mírně. »Byl by to hezký malý dárek k vánocům, Formanne, pokud by vám to takhle líp vyhovovalo.«

»Vánoce už jsou přece za…«

»Už jsem si něco našel a dal rezervovat,« ohlásil expert.

Dne 22. prosince 1971 měl pak Jakub na slavnostní hostině v sále závodní jídelny hamburské továrny na plasty řeč. Sál byl slavnostně vyzdoben. Na pódiu u mikrofonu stál Jakub, vpravo od něho seděl Wenzel Prill, vlevo od něho Karl Jaschke. Jakub mluvil jen krátce a brnkal na city. Uzavíral slovy: »… vítr, milí přátelé, je drsnější, a bude vát ještě drsněji. I doba bude těžší, to víme všichni. A právě proto musíme teď všichni – a vidím nás jako velkou rodinu – držet pohromadě a stát při sobě! Nesmí vzniknout nepřátelství, ani v nejmenším. Musíme všechno chápat a všechno promíjet…« Tady se Jakub na kratičko naklonil k Wenzelovi a špitl mu do ucha: »Toho sráče Jonese při nejbližší příležitosti vyrazíš, jasné?«, a když Wenzel přikývl, pokračoval s rozjasněnou tváří ve světle svíček obrovského vánočního stromu: »… a proto mi dovolte, abych to všechno vyjádřil starou moudrostí: „Bože, dej nám sílu, abychom věci, které nelze změnit, brali s klidem, dej nám odvahu, abychom změnili věci, které lze změnit, a moudrost, abychom jedno od druhého uměli odlišit.“«

55/

»Jó, jó, přijeli jsme na kole!« zpíval Jakub v neděli 25. listopadu 1973 v 10 hodin 35 minut SEČ ve sboru osmašedesáti mužů, žen a dětiček. »Jó, jó, přijeli jsme na kole! Přijeli jsme na kole! Přijeli jsme na kole…« Text této po celém západním Německu oblíbené písničky měl tu zvláštnost, že pokud se člověku zachtělo, vyšel vlastně s tímto jediným veršíkem, a pokud se mu zachtělo, třeba celé hodiny. »Jó, jó, přijeli jsme na kole,« zpíval Jakub v krásném kostelíčku v Hammeringu u Pasova v Dolním Bavorsku. Na kazatelně stál důstojný pán Karl Dussl a zpíval s sebou. V kostele byla psí zima. A věřící ovečky skutečně také skoro všechny přijely na kolech. Ta stála venku opřená o kostelní zeď. Pětačtyřicet kol. Několik dušiček, které bydlely, v bezprostřední blízkosti, přišlo pěšky. (Ty teď při zpívání lhaly, většina však zpívala pravdu.)

»… jó, jó, přijeli jsme na kole…« zpíval sbor věřících stále silněji. Jakub se teď zas také stal věřícím! Protože v noci svých pětačtyřicátých narozenin, když visel ve větvích stromu nad mangfallskou roklí, přísahal jestli vyváznu životem, pak hurá zpátky do kostela. Vyvázl životem. Slib dodržel. Vstoupil opět do společenství katolických křesťanů. Navzdory pěkně vysoké církevní dani! Ale co se slíbí, to se splní!

»… jó, jó, přijeli jsme na kole…« zpěv sboru sílil. Písnička ještě dávno nekončila! Důstojný pán Dussl slíbil před touto nedělí obyvatelům Hameringu (a okolí) boží odměnu a zpívání »jó, jó, přijeli jsme na kole!«, jenom když opravdu přijdou v neděli na mši.

Slib měl samozřejmě důvod. Důvodem toho, že se v jednom katolickém kostele v Dolním Bavorsku zpívá »jó, jó, přijeli jsme na kole!« byl jom kippur.

Jom kippur, doslova »den míru«, je největší židovský svátek. Slaví se desátého měsíce tišre přísným půstem, slavnostním vyznáním hříchů a nepřetržitým modlením. V biblických dobách očistil toho dne velekněz od hříchu svatyni, národ i sebe.

O jom kippuru roku 5734 židovského letopočtu, to jest 6. října 1973 (tedy sedm týdnů před mší v Hammeringu s »Přijeli jsme na kole«), napadl Egypt překvapivým útokem Izrael a zapletl tuto zemi do války na dvou frontách, a to na jihu u Suezského kanálu a na severu na Golanských výšinách, kde zahájili boj Syřané.

Bojovalo se nesmírně uiputně. Ztráty na obou stranách byly velmi vysoké. Nakonec izraelské jednotky egyptskou třetí armádu obklíčily. S proslulou bleskovou rychlostí reagovala jako vždy, tak i tentokrát, OSN. Co by dup, už 25. října vynutili Američané a Rusové ve Valném shromáždění Spojených národů příměří.

Izraelci byli rozhořčeni. Arabové rovněž. Arabové si uvědomili, že mají v rukou zbraň, kterou nikdy předtím útočně nepoužili, s níž ale mohou zruinovat světové hospodářství.

Tato strašná zbraň se jmenuje nafta.

Arabské státy prohlásily, že chtějí omezit nebo zcela zastavit dodávky nafty. Dodržely slovo. Byl to celosvětový šok. Následky byly nedozírné…

Libyjský velvyslanec v Bonnu pan Daghely poskytl německému zpravodajskému týdeníku »Der Spiegel« interview.

Daghely: Nechť celý svět pocítí náš problém. O kolik víc jsme my na Blízkém východě propálili, o tolik víc tu budete teď mrznout. Musíte Izraeli jasně říci, že má vyklidit naše území.

Spiegel: To je vydírání.

Daghely: Jestli to tak pociťujete, je to vaše věc. Já tenhle pocit nemám.

Spiegel: Chcete nás jistým tlakem v zásobování donutit k zcela určitému politickému postoji.

Daghely: Protože to slouží míru, nejde o vydírání…

56/

Ne, pak to není vydírání, uvažoval Jakub, když (falešně) zpíval, ale (správně) myslel teď, v neděli 25. listopadu 1973, v krásném kostelíčku v Hammeringu u Pasova (Dolní Bavorsko), protože ho právě napadla otázka, proč tu je a vyřvává s ostatními »Jó, jó, přijeli jsme na kole!« Jestli teď někdo přijde a řekne, že to slouží míru, pak v dějinách už odjakživa existovala obrovská sviňáma. Bože, jak chtěl Hitler sloužit míru!

Ale radši na to nemyslet…

»… Jó, jó, přijeli jsme na kole…« Teď duněl zpěv věncích už natolik, že nádherně barevná kostelní okna drnčela. Zpěvákům vylétal dech z úst v podobě bílých obláčků, protože v kostele byla psí zima.

Důstojný pán Dussl byl velmi chytrý pán. Samozřejmě že nesměl připustit, aby se v jeho kostele zpívaly obyčejné šlágry. Leč »jó, jó, přijeli jsme na kole« – zvlášť v rytmu a melodii – není ani v nejmenším obyčejný šlágr. Má přesně rytmus a melodii černošských spirituálů, oněch jímavých zbožných písní, které zpívají černoši na jihu Spojených států. A jsou tudíž v kostele naprosto přípustné, což důstojnému pánu Dusslovi potvrdila i nejvyšší duchovní místa. Jen si představme: Bez nabídky důstojného pána Dussla by za dnešní mrazivé neděle nepřišla do vymrzlého kostela jediná ovečka. Ale takhle to byla vedle mše svaté i ohromná sranda, a srandu si Bavoři nikdy nenechají ujít.

»… jó, jó, přijeli jsme na kole…«

O této neděli bylo ve Spolkové republice Německo a ve všech okolních státech ticho. Silnice a dálnice osiřely. Spolková vláda vydala přísný zákaz ježdění od neděle tří hodin ráno do pondělí do třetí hodiny ranní. (Arabové dodržovali, co ohlásili!) Teď šlo každé zemi o to, aby se svými zásobami ropy vyšla. Tudíž: Zákazy ježdění, omezování rychlosti – nejvýš 100 km v hodině –, otopové omezení – nejvýš 20 stupňů ve veřejných budovách a školách, ve sněmovně, v kinech a divadlech –, zvláštní povolenky k jízdě.

Německé občany navyklé na blahobyt šok těžce zasáhl. Poprvé po dlouhých letech si zase připomněli poměry na konci války. Prožraní, prochlastaní, přeúspěšní Němci měli najednou pocit, že jsou připraveni o smysl veškeré dřiny, hamižení a hrabání: V neděli nesmí jezdit autem!

Tolik milovaná auta!

Pro mnoho Němců není nad auto. Manželé, manželky, přítelkyně, přátelé, dětičky, zdraví – to všechno je pro tyhle lidi vedlejší, hlavní je auto a jeho bezuzdné užívání. A o to nyní šlo. Tedy to samo už bylo pro mnoho lidí důvodem k sebevraždě…

»… jó, jó, přijeli jsme na kole…«

Pro Jakuba Formanna to nebyl důvod k sebevraždě.

Spíše naopak! Náš Jakub opravdově rozkvetl. Tak dobře se necítil od konce války. Proč totiž! Od konce války až po naftovou krizi roku 1973 skoro vůbec nemohl žít tak, jak o tom snil: mít blíž k přírodě, sportovat, hlavně jezdit na kole, tak daleko, tak často a tak dlouho, jak by se mu jen zachtělo, pro zocelení těla. Ale vážně: Co bylo pro milióny lidí na celém světě děsivou můrou, to bylo pro Jakuba Formanna (zpočátku) něco naprosto úžasného!

Klid! Pokoj! Možnost jít do sebe! Vypřáhnout! Mít dovolenou! Lenošit! Žít zase jako normální člověk! Ano, copak to nic neznamená? ptal se Jakub. A především: Jezdit na kole, pořád a pořád! Ne, ne, ujišťoval se šťastně stále znovu a znovu Jakub. Jsem ještě jako dřív. Jsem ještě divoch. Divoch s malou pleškou, nu dobrá. Ale jinak: Oho! Kolik ran ještě musí přijít, než mě některá z nich skolí!

A v tom smyslu mluvil vážně a naléhavě se všemi malomyslnými: »Copak, copak? Myslíte si, že to Arabové vydrží? Myslíte si, že si svou ropu strčí za klobouk? Potřebují koneckonců taky peníze! Žádné starosti! Trochu si oražte a pak uvidíte, jak páni šejkové přilezou s plnými kanystry a s prosíkem: Berte, tak kupujte zas pro pána krále od nás naftu!«

57/

V následující době se Jakub proháněl na kole po osiřelých dálnicích kolem Mnichova.

To byla paráda! To byla radost! A zhluboka nadechovat a zhluboka vydechovat! A šlapat, šlapat, šlapat!

15. listopadu 1973, oné neděle, kdy v kostele v Hammeringu u Pasova tak radostně zpíval, se ještě hodinku projel krásným německým lesem, pak poobědval, odpoledne se natáhl (k tomu se od roku 1946 nedostal) a večer měl dokonce náladu a čas na to, aby začal číst nový román od Klause Maria Schreibera, který mu knihu výslovně (Bože, bylo to milé od toho starého ochlasty, který už nepije) dedikoval.

ODPOVĚĎ ZNÁ JENOM DUHA byl název románu, a Jakub dlouho a v pohodě četl v pasovském hotelu, kde vždycky spával, protože v Pasově byla jedna z jeho továren na montované domky. »Odpověď« se Jakubovi velice líbila. Jenom proč tam musí Schreiber pořád ještě vkládat ty prasečinky? Vždyť je tak nadaný! Má tyhlety laciné efekty zapotřebí? ptal se Jakub. A stejně se ptalo i mnoho jiných Schreiberových čtenářů (měl jich teď fůry), a jinak se neptali ani kritici, kteří ho trhali na kusy.

Nu ano, každý dělá, co umí a co musí. Člověk musí být tolerantní, říkal si Jakub, když s tlustou knihou na prsou blaženě usínal. Měl teď dohnat sedmadvacet let odpoledního spánku! Sedmadvacet let, jen si to představme! Naftový bojkot umožnil Jakubovi vlastně první dovolenou v jeho životě, předtím neměl nikdy na dovolenou čas. Jenom jednou dva měsíce s BAMBI.

Samozřejmě že mu temperament nedovoloval, aby vůbec nepracoval! Pracoval – ale tak na půl plynu. Staral se o svou říši – ale podle hesla »Spěchej pomalu« s důrazem na »pomalu«. Nemohl si stěžovat, u něho všude na světě všechno klapalo, nebyl vůbec důvod k jakékoli panice! To také neustále opakoval Wenzelovi Prillovi, který pořád něco mlel o nadcházející katastrofě.

Karl Jaschke byl lenoch první třídy, který se vůbec nezajímal o sport, leda o sport se svou zrzkou v Garmischi.

Proto jednou v sobotu odpoledne, když se ještě smělo jezdit, přivezl řidič Otto Jaschkovy syny na zámek u Starnberského jezera. (Směšné, jak všichni naříkali nad tím, jaká je ve velkých sálech zima! Jako by čerstvý studený vzduch nebyl zdravý! Jakub každý den ráno půlhodinku cvičil při otevřených oknech!) A chlapci tam přenocovali a v neděli jeli všichni na kolech do Mnichova, na stadión v Grünwaldské ulici, protože byli vášniví fotbaloví fanoušci, a právě se hrálo utkání 1860 Mnichov proti AC Fürth.

Organizátoři tohoto utkání užili obdobné metody jako pan farář Karl Dussl z Hammeringu u Pasova, aby zabránili, že nepřijdou bud žádní diváci nebo jen troška a celá akce zkrachuje: Slíbili všem divákům pivo zdarma a zlevněná pečená kuřata z obchodní sítě WIENERWALD!

Pivo Jakub přenechal zdatným mládencům z Bavorska, kteří tento mok milují a cení si ho už od mateřského prsu. Kuře snědl vestoje. V kabátě. Za třeskuté zimy. Jako všichni, kdo sem přišli.

A znovu měl důvod, aby si sám pro sebe ocitoval lehce pozměněný název prvního románu Klause Maria Schreibera: VŮBEC SE NEDIVÍM, ŽE JSEM TAK VESELÝ.

A proč?

Protože všechna kuřata z WIENERWALDU se prodávala bez rozdílu s oběma stehny, kdežto Jakub – již od roku 1957, kdy při velké, spíš ale trapné party na Saint-Jean-Cap-Ferrat u lorda a lady Alexandrových se příslušně poučil – prodával svoje kuřata poté, kdy přestala nést, velkoodběratelům počítajícím s lepšími zákazníky jen s jedním stehýnkem, a to s levým, protože od dob Saint-Jean-Cap-Ferrat věděl, že slepičky ve spánku stojí na pravé noze, a proto levá stehýnka jsou daleko křehčí než pravá. WIENERWALD se ale o takové věci vůbec nestaral, triumfoval Jakub.

Nu ano, když člověk neví, pak…

Naplněn štěstím se pak s oběma chlapci a s šoférem Ottou vrátili zpět na zámek u Starnberského jezera. Ještě nikdy v životě nebyl Jakub tak optimistický a v tak dobré náladě jako v těchto měsících, kdy lidé byli stále pesimičtější a pesimičtější a v stále horší a horší náladě…

58/

25. ledna 1974.

Generální zmocněnec pro finance Wenzel Prill hleděl zachmuřeně na oba muže, kteří před ním seděli v hale onoho bonnského domu, v kterém kdysi sídlil Franzl Arnusch.

»Situace ještě nikdy nebyla tak vážná,« řekl. (Stále ještě bez titulu JUDr.)

»Tu větu přece znám,« zvolal Jakub radostně, »tu přece při každé příležitosti vyslovoval Adenauer!«

»Však tě radost hned přejde,« řekl Wenzel. »Protože teď je to hop, nebo trop.«

»Co jako hop, nebo trop?« zeptal se Karl Jaschke.

»Jde o všechny naše podniky, vůbec o všecko, člověče! Nebo žiješ na Měsíci?«

»Jak to s Jaschkem mluvíš?« rozzlobil se Jakub.

»Uklidni se a poslouchej. Před pár týdny jsem byl na ministerstvu hospodářství a mluvil s několika nejvyššími úředníky. A jeden mi řekl: „Jestli Arabové s naftovou blokádou vydrží dlouho, pak se máme na co těšit!“ Arabové blokádu dodržují, jak vidíte. A mají už docela pěkné výsledky.«

»Jako například?« zeptal se Jakub. Mačkal v kapse zaječí pacičku. Paci, pacičko, ať jde všechno hladce, ať se nestane něco zlého!

»Každý si v Evropě dělá, co chce – a Amerika jde do háje. A Evropani mají navíc ještě tuhle odpornou devízu „To už jsme zažili“!« řekl Wenzel. »Podívejte se na Anglii.«

»Proč bychom se měli dívat na Anglii, Wenzele?« zeptal se naivně Jakub.

»Protože zrovna přijíždím z Londýna a Anglie je pro nás typickým příkladem. Byl jsem u chudáka sira Denicka. Snažně mě prosil, abych mu pomohl. Udělám, co budu moct. To je samozřejmě jako volovi malinu atakdále. Tedy, v Anglii je nedostatek lahví na mléko. Coca-cola spustila reklamu za sedmdesát tisíc liber a žadoní o navrácení prázdných lahví. Noviny jsou tenčí, protože není dost papíru. Malíři malují na papundekl, protože je plátno vyprodané. Schodek zahraničního obchodu za říjen: TO sta až tři sta sedmdesát miliónů liber! Ceny potravin stouply od roku 1971 o čtyřicet pět procent! Horníci odmítají dělat ještě víc přesčasů. Dodatečných dvě stě miliónů tun uhlí, kterých je nutně třeba, zůstává v zemi! Stávky železničářů! Strojvedoucí nechtějí jezdit o nedělích! Tady,« Wenzel vzal do ruky britské noviny. »„Evening Standard!“ Sto a jeden způsob, jak se zahřát. Například: Návštěva oddělení plazů v zoologické zahradě. Tam je příjemné teplo. Nebo: Jezte kari! Nebo taky prosím: Pomyslete na Kavkaz! A ještě jedno speciální doporučení: Chodte do postele s člověkem, kterého jste si vybrali!«

»Přestaň už s Anglií,« zaprotestoval Jakub, »jsme v Německu!«

»A ty si myslíš, že tady to bude lepší?« Wenzel se chraptivě zasmál..»Ty máš, člověče, představy! Všude to je posraným navrch! V zámoří! V Severní a Jižní Americe! V Japonsku! Zaznamenals to?«

»Ne,« řekl Jakub.

»Bože, člověče, tam všude máš svoje továrny! Na plastické hmoty! Na montované domky! Kliniky! Turistická zařízení! Kolik myslíš, že teď bude stát let nebo charter – při tomhle zvýšení cen za benzín? Jak dlouho, myslíš, budou tvoje lodě a tankery ještě vůbec plout? A na co? A tvoje továrny na plasty potřebují přece k výrobě naftu! Továrny potřebují naftu! Úplně jedno jaké! Úplně jedno kde!«

»Ojojoj,« zasténal Jakub.

»O jé,« doplnil Jaschke.

»Konečně vám to, vy idioti, došlo!« Wenzelovo rozčilení stoupalo. »Jakube, celé tvoje impérium jde do háje!«

»To není pravda!« vyletěl Jakub.

»Jak to že ne! Jde do háje. Obrat už dávno poklesl. Továrny zavedly zkrácenou pracovní dobu! Obrovské zakázky byly stornované! To všechno v posledních pár dnech!«

»Ale jak to…« začal Jakub, ale Wenzel ho podrážděně přerušil: »Nedělej se pitomějším, než opravdu jsi! Říkal jsem ti, že tvoje továrny potřebují naftu, aby mohly pracovat. Protože všechny průmyslové národy Západu a většina na Východě úplně přešly na naftu! Už dost na tom, že vám, blbcům, to musím ještě vysvětlovat! Všichni jsme závislí na naftě z Blízkého východu a Arabové s námi mohou prakticky dělat, co chtějí: Diktovat ceny a kvóty – anebo úplně zavřít kohoutek. Zvýšené ceny už dostačují. A tím se naše výrobky setsakramentsky prodražují! A lidi mají strach o svoje peníze! Už jsem řekl, naše zakázky – zvlášť v plastech – byly hromadně stornovány. Protože se například omezila výroba automobilů, protože není dost benzínu na ježdění. A proto nepotřebují karosérie z umělé hmoty nebo co všechno jsme ještě z plastů pro auta dodávali. Protože je tak málo nafty, berou zpět své objednávky i jiní, třeba na trubky z umělých hmot – protože co by skrz ně teklo? Je to začarovaný kruh. Míň zakázek, tedy míň peněz. Tedy zkrácení pracovní doby nebo propouštění. Tedy nezaměstnanost. Tedy stávky. Tedy politické nepokoje. Pochroumá se mezinárodní propojení měn. Dolar už klesl. Budeme muset ostatní měny podporovat naší markou! Říkám vám, jsme úplně v prdeli!«

»Ty tedy opravdu myslíš…« zamumlal Jakub temně po dlouhé chvíli ticha.

»Jestli si opravdu myslím…« Wenzel zalapal po vzduchu. »Bůh ví, co jste v poslední době dělali…«

»Promiň, pracovali jsme jako vždycky!« (Jaschke)

»Ale ne jako Misaras v Los Angeles! Ne jako lidi v Tokiu a v Římě a v Buenos Aires a ve Stockholmu! Ne jako já, který se snažil – šestnáct hodin denně – zadržet lavinu, která se na nás řítí, marně! Kolikrát jen jsem mluvil s experty! Všichni říkali jedno a totéž: Než bude arabský naftový monopol zlomen nějakými novými zdroji energie, uplyne ještě nejméně patnáct let.«

»Kolik let?« chtěl se ujistit Jakub, v jizvě na spánku mu zběsile cukalo. Pa– ci, pacičko, jak to, že nepomáháš?

»Slyšels dobře,« řekl Wenzel. »„Jó, jó, přijeli jsme na kole“.«

Ale Jakub už zase nabyl svého sebevědomí. Ta stará dobrá zaječí pacička tedy přece jen fungovala. Vstal.

»Kam jdeš?« zeptal se Wenzel.

»Na letiště. Poletím. Okamžitě.«

»Kam?«

»Do celého světa,« řekl Jakub. »Všude tam, kde mám továrny. Zdá se mi, že teď je opravdu všechno hop, nebo trop!« A beze slova a bez pozdravu odešel z haly.

Oba přátelé zírali na dveře, za nimiž Jakub zmizel. Pro Karla Jaschka to byl okamžik, kdy v době hluboké stísněnosti nahlas a zřetelně vyslovoval svoje oblíbené pořekadlo: »Kletě, řekl Max, a nasral si do kalhot.«

59/

Poprvé jel Jakub z hotelu DÓM do KZSNH ještě v rolls-roycu a ve velice seriózním obleku. Bylo to 18. června 1975, a Jakub do té doby nalétal 284 451 kilometrů a měl za sebou šestnáct měsíců nejtvrdší dřiny v životě. Od rozhovoru s Wenzelem, který ho v lednu 1974 vytrhl z příjemné dovolené, nedošel klidu.

Honil se jako šílénec kolem zeměkoule, aby zachránil vytvořené dílo, ale Wenzelovy obavy se bohužel naplňovaly. Naftová krize se stala světovou krizí a neušetřila ani Jakubovo impérium. Vlasy mu v té době úplně zešedivěly, pleš se zdvojnásobila – ale to bylo všechno. Jakubův optimismus, Jakubova výkonnost, Jakubova podnikavost a Jakubova chucpe zůstaly nezlomeny. Při každé příležitosti užíval svého oblíbeného rčení: »Ještě není všem dnům konec!«

Otto jel mlčky na jih ke kostelu svatého Severina. Tam v jedné velice nóbl ulici byly kanceláře KZSNH.

Jakub se díval z okénka, usmíval se a pro jistotu tiskl v kapse zaječí pacičku.

»Co to vlastně znamená KZSNH, Jakube?« zeptal se Otto.

»To znamená „Konzilium na zachování světovosti německých hodnot“,« poučil ho Jakub vlídně. »Alespoň to jsem četl na všech dopisech, které jsem dostával. Co s tím vlastně, říkával jsem si. Já si svoje hodnoty a svou světovost zjednávám sám. A tak jsem ty papíry házel do koše. Ale teď mi tihle drbáni z toho spolku s ozlomkrk názvem poslali velice naléhavé dálnopisy, že se mám dnešního dne bezpodmínečně dostavit. A proč?«

»A nesouvisí to s krizí?« zeptal se Otto starostlivě.

»Jasně.« Jakub se usmál, ale neradostně. »Tenhle spolek totiž, Otto, daly dohromady velké banky. A já mám s bankami co dělat.«

»Ale co vlastně znamenají takové pitomosti jako „světovost německých hodnot“?« zeptal se Otto. »Takový idiotský název!«

»V tomto okamžiku to taky nevím,« a Jakub si znovu vesele pohvizdoval. Tentokrát proto, že kolem něho profičelo děvče ve velmi krátké sukni a v blůzičce s velmi hlubokým výstřihem. Zamával děvčeti. Odpovědělo mávnutím. Nu, ještě to funguje, řekl si Jakub. »U nás je spousta idiotských názvů, víš?« dodal. »Ale hned se to dozvím, co znamená: „Světovost německých hodnot“!«

60/

»„Světovost německých hodnot“ znamená: Čestnost, zdatnost, korektnost, kvalita a jistota, pane Formanne. To všechno napomohlo tomu, že značka Made in Germany se stala pojmem! V této těžké době je třeba mít nějakou instituci, která bdí nad tím, aby světový pojem „Made in Germany“ byl i nadále obdivován, žádán a chtěn, a míním tím všechny výrobky „Made in Germany“ stejně jako všechny výrobce všech produktů „Made in Germany“, respektive, a vlastně to hlavně, absolutní čestnost a nade vše povýšenou integritu našich kapitánů průmyslu,« řekl pán v čele dlouhého stolu v nákladně zařízené konferenční síni – mahagonové obložení, tlusté koberce, nádherný lustr – o půl hodiny později Jakubovi. Příjemně se na něho usmál. Jakub se neusmál. Jakub ze sebe nedostal ani hlásku, a to už bylo co říct. Jakub ztratil řeč. A jizva na spánku bušila jako nikdy.

Kromě Jakuba sedělo u dlouhého stolu ještě sedm pánů. Šest z nich byli generální zmocněnci velkobank, s nimiž Jakub už léta spolupracoval. Znal je všechny. Znal i sedmého pána, který seděl v čele stolu jako předseda Konzilia pro zachování světovosti hodnot. Tento sedmý pán k němu promlouval. Byl hodně vysoký, blond, modrooký a decentně elegantní. Obklopovala ho vůně velice decentní kolínské. Byl svým způsobem zhmotnělým symbolem světovosti německých hodnot.

»Vy!« řekl Jakub, a do hlavy mu stále víc stoupala krev.

»Prosím?«

»Vy!« Jakubovy ruce se svíraly v pěsti.

»Pane Formanne, opakujete se.«

»Vy dobyt…« V posledním okamžiku se Jakub ovládl.

Představitelé bank se už na něj dívali s povytaženým obočím. Do prdele, říkal si náš přítel, nejde to, jak bych chtěl. Teď nemůžu tomu hnusnému hajzlovi říct ty dobytku. To ne, na to je moje pozice moc slabá. Na to jsou ti pánové moc nóbl. Na to jsem na nich příliš závislý. To už ale volá do nebes.

»Jak to myslíte, pane Formanne?« zeptal se předseda a stále se ještě přátelsky usmíval.

»Herresheim…«

»Pan von Herresheim, pravdaže?« upozornil předseda.

Tak tady se usadil, pan říšský vůdce branného hospodářství z Třetí říše, uvažoval Jakub a těžce dýchal. Ten dobytek, s kterým jsem se po celá léta setkával ve stále vyšších a čestnějších funkcích, ten hajzl von Herresheim, kterého jsem se pomocí přitěžujícího materiálu ze sovětských pramenů pokusil odrovnat, a nevyšlo to. A teď tu tenhle parchant sedí, nic proti němu nezmůžu, nikdo proti němu nic nezmůže, ani to nejmenší – on je ten jediný, na kterého nestačím, který je neporazitelný!

Jeden z bankéřů dlouho a hlasitě kašlal. Jeho kolegové byli stejně jako on Jakubovým chováním zmateni. Musím teď na ně udělat ohromující dojem, ne podivínský. A to co nejrychleji. »Jsem jen naprosto zaskočen, že se tu s vámi setkávám, pane von Herresheim,« řekl proto už bez zajíkání (zaječí pacičku prsty téměř drtil). »Naposled jsme se viděli ve…«

»… ve Svazu německých podnikatelů.« Pan von Herresheim přikývl a usmál se. »Ano, milý pane Formanne. Už je to zase malá věčnost.«

»Ano, malá věčnost,« řekl Jakub, který ze sebe vypravoval jednotlivá slova s největší námahou. K čertu s tou medovou držkou. Teď je tady, lezl po stupínkách pořád výš a výš, ten hajzl hnusná. A já musím držet hubu, a ve své situaci o tom nesmím ani čeknout. Co vlastně mohu říct? Nanejvýš – s velkým přemáháním: »Gratuluju, teď jste opravdu úplně nahoře!«

»Milý pane Formanne,« řekl pan von Herresheim žoviálně, »ať jsem kdekoli, jsem vždycky úplně nahoře!« Bože můj, uvažoval Jakub, vyhrál jsem nad celým světem, jenom nad ním ne. Paci, pacičko, pomoz! Ne, říkal si Jakub zelený vzteky, tady nepomůže ani ta nejzázračnější zaječí pacička…

Pan von Herresheim držel řeč. Jakub jeho první slova nesledoval. Teď se ale vzpamatoval a díval se na bývalého vůdce branného hospodářství. Ostatní se dívali na Jakuba.

»… a jménem shromážděných generálních zplnomocněnců velkobank, od nichž jste si vyžádal úvěry v stamilionové výši, vás žádám, abyste v době co nejkratší předložil konsolidovanou bilanci, v které budou shrnuty nejnovější bilance všech vašich podniků.« Herresheim se odmlčel, významně se zatvářil a pokračoval: »Očekáváme, že z toho bude možno učinit závěry o závislosti vašich podniků na bankovních úvěrech, které jste si vzal, a o vašem celkovém zadlužení.«

»Co znamená: Doba co nejkratší?« Nemá to smysl, uvažoval Jakub. Jsi v prdeli. To víš. A bankéři taky. I ten hajzl Herresheim. Kdo je v prdeli, neměl by být moc drzý. Tedy klid, Jakube. Rozvážně, Jakube. Vlídně, Jakube. »Všem bankám, s kterými jsem spolupracoval, jsem každoročně předkládal svoje bilance a vždycky se mnou byly na výsost spokojené, pane von Herresheim. Pročpak asi byly tak na výsost spokojené?« Jakub se teď po řadě usmál na zástupce bank, ale ti jeho úsměv neopětovali. »Protože,« odpověděl na otázku Jakub sám, »za peníze, které mi banky půjčily, už léta pobírají obrovské sumy na úrocích, protože jsem jedním z jejich největších zákazníků, protože na mě vydělaly daleko víc než na komkoli z jiných podnikatelů, protože jsem pro ně tak potentní a velký zákazník, že se často ani po bilancích nepídily, a když jsem jim je poslal, tak se na ně ani nepodívaly.«

Otevřely se dveře, vstoupil muž v tmavém obleku, s deštníkem (v nejprudším létě) a v buřince.

»Prosím mnohokrát za prominutí,« řekl anglicky, »ale mé letadlo mělo poruchu motoru.«

»Ale jistě, Mr. Gregory,« řekl pan von Herresheim rovněž anglicky, »už nám z Londýna telefonovali, že se opozdíte. Pánové se všichni znají, ano?« Pánové přikývli. I Jakub. Znal toho gentlemana také. Ten gentleman byl generální zplnomocněnec banky sira Derricka Blossoma v Londýně. Když mister Gregory odložil deštník a buřinku a usadil se, pokračoval rozhovor anglicky. »Už jsme panu Formannovi řekli, že bude nutné, aby v době co nejkratší zpřístupnil své bilance.«

Mr. Gregory přikývl.

Co mám udělat? Uvažoval Jakub. Skřípat zuby a vrčet jako tygr? Obrátil se ke všem velice vlídnými slovy: »Samozřejmě, pánové, bilance vám mohu kdykoliv předložit. Jestli dovolíte, abych to řekl, překvapuje mě toto chování vůči jednomu z vašich nejstarších zákazníků, který vám vynesl hromady peněz. Snad mohu požádat, abyste mi řekli, co je důvodem pro… hmm, nu řekněme… tuhle ne právě přátelskou výzvu?«

»Výzva není v žádném případě nepřátelská, pane Formanne,« řekl pan von Herresheim a opět se usmíval, ale ostatní pánové se neusmívali a potřásali hlavami.

»A čím tedy je?« zeptal se Jakub. Ó, Herresheime, ó Herresheime, jaký ty jsi hajzl!

»Je nezbytná, pane Formanne!« Pan von Herresheim se opřel lokty o stůl a tlačil špičky prstů proti sobě. »Všichni víme, že naftová krize přivedla celé světové hospodářství do ošklivé situace. Že největší podniky utrpěly těžké ztráty a újmy. Že i nejváženější a nejstarší podniky se dostaly do potíží. Přirozeně i vy, pane Formanne. Nemělo by smysl se tady o to přít. Nikdo vám nic nevyčítá. Naše prosba, abyste předložil bilance, nemíří osobně proti vám, pane Formanne!«

Všichni přítomní pánové si pospíšili s obdobným ujištěním. O individuální nedůvěře nemůže být řeči.

»Pak ale teď musíte mít spousty práce, pane von Herresheim,« řekl Jakub.

»Jak to, pane Formanne, smím-li se zeptat?«

»Inu, když teď banky přes vaše konsilium vyžadují zveřejnění bilancí všech podnikatelů, kteří od vás dostali úvěr!«

Rozhostilo se ticho.

Potom pan von Herresheim řekl: »Věc bohužel není zcela tak, jak si před– stvujete, pane Formanne. Samozřejmě že ani německé, ani zahraniční« – úklona k Mr. Gregorymu, generálnímu zplnomocněnci banky sira Derricka Blossoma – »banky teď nevyžadují bilance od každého německého podnikatele.«

»Ale ode mne ano!«

»Ale od vás ano, pane Formanne!«

»A proč ode mne, prosím?«

Pan von Herresheim si pohrával s prsty. Každé slovo, které teď pronesl, bylo pro něho vrcholným požitkem, zaznamenal Jakub. Ostatní to nezaznamenali, protože nic nevěděli o soukromém vztahu Formann-Herresheim. Ten si v tom přímo bahní, říkal si Jakub. Každá věta organismus… eh, chtěl jsem říct orgasmus,

»Protože máme informace, že vaše ztráty dosáhly výše, které daleko, daleko přesahují běžnou míru nám známou a podmíněnou současnou hospodářskou situací.«

»Od koho vlastně ty skvělé informace máte?«

»Ach, pane Formanne, zásadně bychom to samozřejmě nikdy neprozradili. Ale mezitím jsme k tomu dostali naprostý souhlas dotyčného, dokonce jeho prosbu, abychom vám to sdělili.«

»Kterého dotyčného?«

»Toho, který bankám, s nimiž spolupracujete a které pochopitelně vzhledem k šíleným částkám, které jste si od nich půjčil, musely vytvořit konsorcium a navzájem se zajistit… tedy toho, kdo dal těmto bankám informaci, kterou nepochybně ani vy nemůžete popřít, že jste celkově, ale zejména v oblasti plastů, a to je přece vaše hlavní působiště, utrpěl těžké, neřku-li nejtěžší ztráty…«

Hlas pana von Herresheim jako by poněkud zapadl do pozadí a ztišil se, a Jakub horečně přemýšlel: Kdo byl ten mizera, který to udělal? Proč se na mne ten Gregory najednou vůbec nepodívá? Rozhodl se sir Derrick Blossom, že mě potopí? Půjčil jsem si u něho čtyři sta miliónů, hned po slavnosti na Cap ďAntibes, kde mě o to požádala jeho milá žena lady Cordine, ale řekněme přesněji: kde mě vydírala. Neboť lady Cordine ve skutečnosti nebyla lady Cordine, jednou se už také jmenovala Laureen Fletcherová, a co já vím, kolikrát ještě jinak, původně Hildě Kornová, kterou jsem poznal ve Vídni na stanici americké policie, když ji tam přitáhl mladý poručík Connelly jako »werwolfa«. Ale fakt, byla to skutečně opravdová vlčice, s kterou jsem si pak v Paříži střihnul ten velký devizový podvod a potom se tajně, tiše po špičkách zdejchnul zpátky ke svým slepicím, když ještě v pařížském hotelu spala po čínském sáňkování. Je to (pozdní) pomsta opuštěné ženy?

Jakub řekl: »To je samozřejmě nesmysl.«

»To ukážou bilance, pane Formanne.«

»Samozřejmě. Jenom: Prohlásil jste, pane von Heresheim, že ona… osobnost vás přímo poprosila, abyste uvedl její jméno, pokud vám dobře rozumím?«

»Rozumíte mi velice dobře.«

»Pak mi tedy můžete jméno této… osobnosti sdělit?«

(Sir Derrick za to nemůže. Je jenom nástrojem. Tenhle podraz na mě mohla udělat jenom ženská!)

»Ale jistě, když si to přejete.«

»Samozřejmě, že si to přeju. Tak kdo to byl?«

»Je to,« říkal pan von Herresheim a chrochtal zadostiučiněním (teď asi zase vyfrkl, uvažoval Jakub), když se opřel zády v křesle, »je to majitel banky, s kterou jste vůbec nespolupracoval, ale který vaše obchody do podrobností zná.«

»Jak může banka, s kterou jsem nikdy nespolupracoval… Jak se ta banka jmenuje?«

»FORTUNA.«

»Neznám.«

»Je to velmi malá banka. Soukromá. Ve Vídni. Patří panu Franzlu Arnuschovi,« řekl pan von Herresheim. »To pan Amusch svými přesnými informacemi o vašem dezolátním stavu zalarmoval všechny banky, jejichž zástupci tu teď sedí.«

»Franzl Amusch,« opakoval Jakub zaraženě. Shromáždění pánové se na něj dívali mlčky.

61/

Franzl Amusch.

Ten monstrózní zloduch!

Kterému jsem vůbec umožnil založit si tu posranou banku, když jsem mu jako malý dárek dal pětasedmdesát miliónů šilinků.

Můj spolužák!

Můj generální zmocněnec pro veškeré finance… ouvej. Z této funkce jsem ho přece tehdy po nezdařeném obchodu v Africe (i to mi nadrobil on) vyhodil, protože organizoval ty hnusné čachry s ulitými penězi a nechal si až příliš za nehty. A berňák okradl o stamilióny! O tolik miliónů, že bych je nikdy nebyl s to zaplatit, i kdyby mi o to šlo. Měl bych teď proti Franzlovi vyjet a všechno říct, ale to bych padl rovnu na hubu, a jak! Velký bože, co by jen berňák řekl, kdyby věděl… To si Franzl Amusch vymyslel opravdu skvěle, vskutku bezvadně. Pomstil se tedy. Werwolfovi jsem křivdil. Ale v průseru jsem tak jako tak. Ten hnusný parchant Franzl!

Jakub se ovládl.

Jen nedat teď nic znát! Všichni čekají, jak se zhroutím, jak začnu brečet, žadonit o slitování. To si počkají!

Jakub pokyvoval hlavou ze strany na stranu.

»Tak se podívejme, Franzi Arnusch,« řekl poklidně. »Zrovna ten. Kdo by si to byl pomyslel? Inu, člověk zažívá pořád nějaká překvapení…« Viděl osm vážných tváří, které čekaly na jeho další reakci. Řekl zvesela: »Děkuji vám za promptní informaci, pane von Herresheim.«

»Rádo se stalo, pane Formanne.«

»Tim mi, pánové, v tomto okamžiku nezbývá nic jiného, než…« Jakub vstal, upřeně se na jednoho po druhém podíval a zvolna šel ke dveřím, »… abych vám připomněl výrok Goethova Götze von Berlichingen, třetí dějství, sedmý výstup.« A s tím odešel.

Vypukl zmatek.

Jeden křičel přes druhého.

»Götz von Berlichingen!«

»Nestydatost!«

»Podáme žalobu!«

»Urážka!«

»Citovat nám Götze…!«

V budově KZSNH existovala vybraná knihovna klasiků. Všichni pánové se tam řítili, aby si urážku slovo od slova přečetli, než Jakuba zažalují.

Goethe tam byl. Osmnáct svazků. Překotné hledání. Konečně dopadli Götze. Pak třetí dějství. Pak sedmý výstup. (Jaxthausen.) Pak proslulá závěrečná slova:

»Řekni svému hejtmanovi: Před Jeho císařským Veličenstvem mám jako vždy dlužný respekt. On však, to mu řekni, on mi může vylízat prdel!«

Nový zmatek.

Okamžité jednání s advokátem KZSNH.

Tento navýsost korektní pán zavolal o hodinu později Jakubovi do hotelu DÓM a dal mu na srozuměnou, aby se okamžitě ústně i písemně omluvil, jinak že jménem svých četných významných klientů okamžitě podá žalobu za nejhrubší urážku.

»Ani v nejmenším se neomluvím, pane doktore,« řekl Jakub do telefonu.

»Ani v nejmenším? Dobrá! Pak si ponesete následky sám.«

»Žádné následky si neponesu,« odpověděl Jakub roztomile. »Řekl jsem: „Götz von Berlichingen, třetí dějství, sedmá scéna“.«

»Nu ano, a tam na konci je…«

»O konci jsem nic neřekl,« prohlásil Jakub. »Přečtěte si laskavě celý sedmý výstup třetího dějství, vážený pane doktore. Uvidíte, že krátce před koncem říká Götz Marii: „Budeme se bránit, jak to jen půjde.“«

»Co… co že říká Götz?«

»Budeme se bránit, jak jen to půjde,“« opakoval Jakub s požitkem. »Myslel jsem samozřejmě toto místo. Budte zdráv, pane doktore.«

Samozřejmě, že Jakub nikdy celého »Götze« nepřečetl, dokonce ne ani jediný epigram, nemluvě už nějakou celou Goethovu báseň. Hledal kdysi jen Götzův drsný výrok. A při té příležitosti objevil i toto druhé, s takovým úspěchem citované místo. Potom ho už Goethe nezajímal. A Jakub byl blažený, že od té doby má vždycky po ruce tenhle malý žertík.

A teď ho měl zase jednou po ruce.

Ale co, říkal si, zase už ten starý Jakub, nic se nejí tak horké jako atakdále. Však se z toho zas vyhrabu! Vlezte mi všichni na záda! Pro dnešek dost! Teď jdu do vedlejšího apartmá. Tam na mě čeká Nataša, má milovaná Nataška. Ta ví, co jsem zač! Ta si mě umí vážit. A teď jí to půjdu se vší parádou udělat!

62/

»Ale vždyť se nic neděje, miláčku,« řekla Nataša Ashleyová o hodinu později. Ležela nahá v Jakubově apartmá, kouřila cigaretu a chlácholivě hladila paži zadýchaného, zpoceného a rovněž nahého Jakuba, který seděl na pelesti, nohy i další věci bezmocně svěšené. »Jsi přepracovaný, a tak se nemůžeš divit! Já jsem dlouho něco takového očekávala, ty se k svému zdraví chováš jako ras. To přece nikdo na světě nemůže vydržet… Tak už konečně něco řekni, miláčku!«

Ano, miláčku, říkal si Jakub. Hovňajs, miláčku! To se mi v životě ještě nestalo! Nikdy. A přitom byla dnes Nataša připravena na všechno, dokonce i na…

»Řekni něco, miláčku!« Nataša se vztyčila. »Proč ses musel, když jsi tak přepracovaný, ještě snažit o čínské sáňkování?«

Jakub zcepeněl.

»Co je, miláčku? Něco se ti stalo?«

Nevypravil ze sebe jediné slovo.

»Jaku! Neděs mě! Jsi nemocný?«

Přes rty našeho přítele téměř neslyšitelně zaznělo: »Řekla jsi čínské sáňkování?«

»No ano! Všaks to chtěl! Jenže to nevyšlo. Říkám ti, miláčku, nic se neděje, to je…«

»Ty…« musel začít ještě jednou. »Ty víš, co to je čínské sáňkování?«

Nataša se na něj soucitně podívala.

»Ale Jaku, miláčku, samozřejmě vím, co to je čínské sáňkování. To přece ví každé dítě!«

»Každé dítě…« opakoval zpitomělé.

»Promiň, Jaku…«

»Co?«

»Že jsem řekla, to ví každé dítě.«

»No zřejmě to tak opravdu je,« odpověděl dutě.

»Nehraje to roli. Pro tebe to bylo něco, o čem sis myslel, že to kromě tebe nikdo nezná… A byls na to určitě velice pyšný…«

»Už nejsem.«

»… a dával sis na tom tak záležet, a já, káča hloupá, řeknu, že to zná každé dítě. Nechtěla jsem tě urazit, ublížit ti, bože můj…« Nataša vzlykla. »A dělám to!«

»Co?« Jakub se poškrábal na rameni. Zíral na Natašu. »Co že děláš?« (Perfektní den, ten dnešek!)

»Ubližuju ti,« slzela Nataša.

»A proč, Nataško?«

»Protože… Totiž… Jinak to nejde…«

»Co jinak nejde?«

»Tak dlouho jsem sama se sebou bojovala!« oznámila Nataša. »Prožila tolik bezesných nocí! Celou věčnost jsem se znovu a znovu ptala: Smíš to udělat?«

»A teď konečně víš, že to musíš udělat.«

»Teď už to vím.« Rozhostilo se tragické ticho.

Jakub se dotazoval dál: »A co tedy, krucinál, musíš udělat?«

(Jak vidno, Jakubova životní síla se navzdory hrůznému selhání jeho nej– důležitějšího instrumentu vrátila.)

»Musím se s tebou rozejít,« zašeptala Nataša a divoce nahého Jakuba objala.

Bác, a máme to! Zase jedna! Jde to čím dál rychleji a rychleji. Pročpak asi?

»Pročpak?« zeptal se, až poněkud příliš věcně, ale to jen proto, že jako obchodník už to příliš často slýchal.

»Já ho tak nekonečně miluju. A tebe taky miluju nekonečně,« tvrdila Nataša. »To je moje dilema.«

»Tvoje… hm… dilema, milé dítě?«

»Ano,« Nataša se najednou rozbrečela, jako když ji natáhne. »Nekonečně tě miluju, Jaku, drahoušku, a Karl-Heinze nekonečně miluju… Ale jenom platonicky, abys rozuměl, a to je po celou dobu moje největší trápení, jenom platonicky…«

»Jakého Karl-Heinze, milé dítě?« Stěží se držel. Jestli mi tu bude ještě chvíli takhle blbě fňukat, tak jí jednu vrazím, říkal si.

»Můj bože, princ Karl-Heinz von Heidersdorff, s kterým jsem byla na té cestě kolem světa!«

»Ach ten.« Jen klid, klid.

»Kterého jsem poznala při tvé velké party na Cap ďAntibes…«

»Ano, ano, už vím… Tak toho miluješ stejně tolik jako mě? Ale jenom… jaks to řekla?«

»Ale jen platonicky,« odpověděla Nataša. »Protože jsem tě nechtěla a nemohla podvádět… Ale dál to takhle nejde… To už nevydržím… To mě ničí… myslím duševně… A on taky…«

»On taky? No, pak to samozřejmě je nemožné.«

»Vid. Ty to chápeš?«

»Chápu to.« K nevíře, jak ve zlomku okamžiku může Člověk vidět ženu úplně jinak. Jako kdyby si obrátil divadelní kukátko. Nejdřív byla Nataša obrovitě veliká, teď je titěrná.

»Já to věděla, že to pochopíš!« Nataša ovinula Jakubovi obě paže kolem krku. »Ty jsi muž, který všechno chápe! Muž s velkým srdcem a s velkou duší…« Kdyby mě jenom ta ženská pustila, vždyť mě udusí, navíc je to odporné, jak jsem zpocený. Ale ne, jak ta je na mě nalepená! »Bože, jsem tak šťastná, že jsem ti to řekla. Spadla ze mne obrovská zátěž.« Ale obrovská zátěž ještě na tobě zůstala, říkal si. Například šperky, například bankovky, zlato, domy, kožichy, například honební revír s chovem pstruhů. »Ty… ty jsi člověk, kterého život neúprosně honí po světě, dnem a nocí jsi zapřažen do svých jednání… jsi velký, nezapomenutelný muž… Ale máš příliš málo času na ženu… Kdy jsme se naposled v posledních několika měsících pořádně viděli? I na tom může ztroskotat velká láska, Jaku, miláčku…«

»Může, ano. A tenhle Karl-Heinz, ten princ, toho tak čas nehoní jako mě? Ten má na tebe čas?«

»Měl by.«

»Pardon, měl by. S ním bys mohla být pořád?«

»Ano.«

»Ale ten milionář je přece z těžkého průmyslu,« hloubal Jakub.

»On si to rozdělil nějak jinak, víš. On sám nepracuje, nechává pracovat jiné. Je dědicem, a peníze mu jen tak tečou. V Německu jsou na to slavné příklady, Jaku. Tak třeba ten…«

»Na toho jsem taky zrovna myslel. Hm.«

»Prosím?«

»Nic. Řekl jsem jenom „hm“.«

»Co „hm“? Miláčku, řekni něco Nataše. Nemlč. Řekni slovo! Jediné slovíčko, bože můj…«

Tedy teď je to jasné: Tahle Nataša nemá všech pět pohromadě. Dát přednost tomu Karl-Heinzovi! Tomu flákači! Tomu hezounovi… Ale ne, to byl ten zajícův… Myslím tohohle playboye, tohohle kurevníka! To není Nataša, kterou jsem miloval. Co je mi do téhle Nataši? Já idiot. Misaras měl tehdy v Los Angeles pravdu, když mi kvůli Nataše četl levity. Ta mrcha mě vykuchala jako vánočního krocana, a teď když já… míním tím i tu pleš a přepracovanost – tak najednou ona zjistí, že miluje Karl-Heinze. Najednou! Jistě si to s ním rozdává už od cesty kolem světa. Už předtím! A to už je pár let! A pár let jsem tuhle mrchu tahal s sebou, a pravděpodobně všichni vědí, jak se věci mají, jenom já ne, a zesměšňuju se před celým světem, a… Jakub přetrhl příval myšlenek a vlídně řekl: »Ani nevíš, jak máš pravdu, Natašo.«

»Cože?«

»Tvoje slova. Nejsem muž pro tebe. Zanedbávám tě. Karl-Heinz naproti tomu ti bude stát nablízku…«

»Ty… ty… ty…«

»No!«

»… mi tedy dáváš volnost?«

»Samozřejmě ti dávám volnost. Byl bych zločinec, kdybych tě držel. Při mém způsobu života! A jaký život můžeš vést po boku Karl-Heinze…« A můžeš ho naučit po čínsku sáňkovat, mrcho jedna, možná žes ho to už naučila, ba ne, spíš ještě ne, protože ten by to nevydržel, po čínské jízdě by okamžitě musel na intenzivku, na ARO! Ale jen si to zkus! Zkus si to! Však uvidíš…

»A ty se na mě nezlobíš?«

»Proč bych se měl na tebe zlobit?« zeptal se hlasem chvějícím se velkodušností. »Když promlouvá srdce, musí ústa mlčet.« To mám z jedné knížky od šlechtičny. Té blbé krávy.

»Ty jsi tak hodný, tak hodný…« Nataša vyskočila a pokryla Jakubovu tvář mnoha vlhkými polibky.

»Vůbec ne hodný. Jenom rozumný…«

»Ne, hodný! Co… co to děláš?«

»Oblékám se, milé dítě.«

»Ano, to vidím. Ale proč, Jaku, miláčku?«

»Musím ještě něco naléhavého zařídit.« Sakra, ještě jsem chtěl jít na záchod.

»To sis vzpomněl až teď?«

»To jsem si vzpomněl až teď.«

»Tady vidíš, miláčku, jak mám pravdu! Když kvůli svému jednání dokonce vylezeš z postele a necháš svou Natašku samotnou…«

Do pytle, to se do těch spodků nestrefím? »Nevzrušuj se, Natašo. Zůstaneme přáteli, navždycky. A ještě se spolu taky pořádně rozloučíme a později posedíme s Karl-Heinzem, s tím skvělým chlapíkem…«

»Jaku, ty jsi jedinečný!«

»Ale vůbec ne. Jsem jenom o dva kroky napřed před svou dobou. Hergot, kam se mi poděla druhá bota?«

63/

Jakub Formann jel od hotelu DÓM podruhé na kole k sídlu KZSNH. Bylo to 2. října 1976. Tak dlouho trvalo, než dvacet účetních ve všech jeho podnicích rozsetých po celém světě vypracovalo bilance a rozeslalo je bankám. Jeden exemplář také – na přání – panu von Herresheim.

Byl nádherný slunečný den, ještě hodně teplo, a Jakub nebyl tak slavnostně oblečený, ale spíš zdůrazněně sportovně. Řídítka držel jednou rukou. V druhé měl chléb se sádlem, který mu připravili v hotelu. Chléb se sádlem se mezitím stal posledním hitem.

»To nejlepší, co znám,« řekla jednomu reportérovi Marlen Dietrichová. Považte!

Jakub byl naprosto klidný, co teď přijde, to věděl přesně. Proč by se tedy ještě rozčiloval? Bezva sádlo, říkal si, správné množství škvarků…

Už se na něj čekalo. Bankéři v čele s panem von Herresheim se na Jakuba dívali s kamennými tvářemi. Takže si bilance hezky pročetli, říkal si s uspokojením a zářivě se na ně usmál. Úsměv nebyl opětován. Výraz v tvářích naopak ještě ztvrdl. Možná, že mi mají za zlé sportovní oblečení, uvažoval Jakub a zamířil k židli, na níž seděl minule. Pak se dlouhou chvíli nic nedělo.

Potom pan von Herresheim řekl: »Nu, pane Formanne, vypadá to ošklivě.« Řekl s požitkem. A anglicky. Mr. Gregory tu rovněž opět zasedal.

Jakub mu přátelsky pokývl.

»Vypadá to ještě ošklivěji, než jsme si představovali, pane Formanne!«

»Hm,« udělal si Jakub.

»Jinak nemáte, co byste řekl?« Pan von Herresheim hleděl na Jakuba pohledem z oceli Made in Germany.

»No, když se mě tak ptáte, vlastně ne, pane von Herresheim,« odpověděl Jakub mile. Divné, uvažoval. Před skoro třiceti lety jsem ho skoro měl. Pak jsem ho ztratil. A teď najednou je zase tady. Moje milé, tiché stanovisko – polibte mi šos! Prohlížel si bankéře jednoho po druhém. Před každým ležel stoh papíru – kopie jeho bilancí. Všichni na Jakuba zírali – škála výrazů sahala od čirého děsu přes absolutní nechápavost až k hlubokému opovržení. To se Jakubovi zdálo obzvlášť komické.

»Vaše bilance vykazují nepochopitelně vysoké ztráty!«

»Hm.«

»Ztráty v továrnách na plasty jsou přímo děsivé, jak už naznačil pan Arnusch.«

»Hm.«

»Poslyšte, pane Formanne, co vlastně znamená to věčné „hm?“«

»To věčné „hm“, pane von Herresheim, znamená, že váš úděs a úděs všech ostatních pánů…« úklona všem kolem »plně a zcela sdílím. S mými bilancemi je to opravdu katastrofální.«

»Tedy s vámi, chcete asi říci, pane Formanne!«

»Tedy se mnou, jestli se vám to víc zamlouvá, pane von Herresheim!«

»Pane Formanne, tovární budovy, pozemek, na němž stojí, a speciální stroje, jestliže pracují výdělečně, jsou samozřejmě velice cenné. Když ale – jak je tomu u drtivé většiny vašich podniků v celém světě – pracují se ztrátou – a bože, s jakými ztrátami, pak nemají vůbec žádnou cenu!«

»Hm. Promiňte. Chtěl jsem říct, že máte naprostou pravdu, pane von Herresheim.« Tentokrát se Jakub zaječí pacičky ani nedotkl. Že ho tentokrát nemůže nic zachránit, bylo nad slunce jasnější. A znovu na něho padl ten krásný pocit jeho poválečného stanoviska. Nu dobrá, všechno je v háji, všechno se podělalo. Nemohl to prostě brát vážně, ani při nejlepší vůli.

Pan von Herresheim se stále víc a víc rozohňoval, a to se Jakubovi samozřejmě líbilo.

»Když takové továrny pracují se ztrátami anebo vůbec nepracují, pak jsou, pane Formanne, jen haldou kamení a stroje šrot!«

»Šrot,« opakoval Jakub.

»Tedy pak můžete…« Pan von Herresheim se čím dál víc čílil nad Jakubovou lhostejností a přiblblým výrazem a řečmi, »pak tedy nevím, co si s těmi výrobními halami počnete! Obytné domy z nich udělat nejde! Nejde z nich udělat vůbec nic! Nemůžete tam zavést jinou výrobu! Vyje dokonce ani nemůžete zbourat a prodat holý pozemek, protože byste i přitom přišel o peníze! Tedy všechno, co jste tam postavil, nejenže nemá žádnou hodnotu, ale už pouhá údržba způsobuje další nesmírně velké náklady!« Pan von Herresheim se už potil.

»Hm,« udělal si Jakub. »Myslím, že máte absolutní pravdu, milý pane von Herresheim.«

»Tím však hodnota všech vašich podniků nesmírně klesla – a tím stejně nesmírně klesá i jistota bank, které všechno financovaly.«

»Inu, bohužel.« Jakub si se zájmem prohlížel svoje nehty. »Pane Formanne!« zasyšel pan von Herresheim.

»Prosím, pane von Herresheim?«

Jakub na ně vrhl vlídný pohled.

»Chcete mě… chcete nás všechny tady… provokovat?«

»Za nic na světě, pánové! Jak bych si to mohl dovolit?« řekl Jakub s přehnanou zdvořilostí.

»Ano, vám není jasné, jak se banky, které vám vůbec umožnily svými nesčetnými milióny vybudovat vaše impérium, teď musí cítit?«

»Pane von Herresheim, myslím, že mi to je jasné.«

Neklid mezi bankéři, výkřiky nevole.

»A co byste tedy navrhoval?«

»Nevím… Co by pánům nejvíc vyhovovalo. Mně vyhovuje všecko,« řekl Jakub. Teď se už otevřeně poškleboval.

»To je nesnesitelné!« vykřikl pan von Herresheim. »Pak vám tedy řeknu, co navrhují banky.«

»A copak navrhují?« zeptal se Jakub s přehnanou zvídavostí.

»Banky nechtějí továrny, závody, které nefungují, banky chtějí, a to právem, úroky z miliónových půjček a sumy, které vám půjčily. Aleje nad slunce jasnější, že toho nejste schopen – či snad ano?«

»Ne.«

»Co ne?«

»Ne, pane von Herresheim, toho nejsem schopen,« řekl Jakub bývalému vůdci pro branné hospodářství, který to dotáhl tak vysoko.

»Nejste solventní?«

»Vypadám snad, že ano?«

»Pane Formanne!«

»Odpověděl jsem na vaši otázku. Podle pravdy. Teď už mohu říkat jenom pravdu,« prohlásil Jakub. »Ne, nejsem solventní. Je mi líto, pánové, vydělávali jste na mně hromadu let hromady peněz, ale teď je konec. Teď na mně už žádné peníze nevyděláte. Jsem na mizině.«

»Teď jste…« Pan von Herresheim lapal po vzduchu, Jakub to s potěšením pozoroval.

»Na mizině, ano.«

»Vy máte odvahu to tak otevřeně říct?«

»Promiňte, ale co mám říkat jiného? Ne, ne, prosím, už se nerozčilujte! Řekněte mi, pokud jsem se vyjádřil špatně. Řekněte mi, pane von Herresheim, jak se mám vyjádřit. A já se tak hned vyjádřím. Udělám vám jakékoliv potěšení!«

Rozruch mezi shromážděnými uklidnil prezident KZSNH až po třech minutách.

Pan von Herresheim se musel hodně přemáhat, aby zformuloval, co chtěl říci: »To nemůžete sehnat ani na úroky pro banky?«

»Jak bych mohl, pane von Herresheim?«

»Víte, že to je pro vás nutný důvod, abyste ohlásil krach?«

»Jistě, pane von Herresheim,« odpověděl Jakub.

Ostatní účastníci tu teď seděli znovu jako zkamenělí.

»Půjdete tedy ke konkursnímu soudu!«

»Co jiného mi zbývá?«

»Víte, že tam musíte přiznat veškerá aktiva, ale zejména dluhy…«

»Vím, to, pane von Herresheim.«

»… a to nejen vaše továrny a lodě, vůbec všechny vaše podniky, například vaše slepičí farmy! I soukromý majetek! Vily! Peníze! Auta! Jachtu! Zámky! Prostě všechno! Nemůžete ani obnovit svou platební schopnost, ani nejste schopen opatřit peníze na úroky z půjček. Budete muset vydat místopřísežné prohlášení. Víte to vůbec?«

»Milý pane von Herresheim, nejsem přece malé dítě,« oznámil Jakub. »Samozřejmě to vím. A až všechno přihlásím, pak se všechno vydraží, prodá nebo jinak promění na peníze, až na pár obleků a bot a trochu prádla, a pánové z bank podají žádost, aby všechny ty hodnoty, které jsem udal a které jsou v zástavě, byly převedeny na ně, protože jim tolik dlužím, pravdaže, a tak se pánové z bank budou snažit dostat zpátky alespoň část svých peněz…«

»Pane Formanne, jestli si myslíte, že tady to je nějaká legrace, tak vám něco řeknu…«

»Vůbec si nemyslím, že tady to je nějaká legrace,« řekl Jakub nevinně. Ale pan von Herresheim byl už příliš rozjetý, než aby mohl přestat. Křičel dál: »… v konkursu vyjdou najevo všechny vaše machinace! Však my už zjistíme, co jste s našimi penězi provedl. Budete muset složit přísahu! A bude to na celém světě v novinách! I v OKAY! Pod tlustými titulky! To také chcete?«

»Samozřejmě to chci, milý pane von Herresheim. Jenom: OKAY mi už nepatří. Ale jinak by měly být opravdu velké.«

»Kdo?«

»Titulky v novinách na celém světě. Bylo by to moje nejvroucnější přání!«

Pan von Herresheim lapal po vzduchu.

»Vy se opovažujete v téhle své situaci si z nás ještě tropit šašky?«

»Ani zdání, pane von Herresheim. Chci jenom udělat to, co pánům z bank, které jsem tak strašně poškodil – « Bože můj, dřív přede mnou rozvinovali červený koberec, když jsem si přišel vzít miliónové úvěry, byli tak šťastní, a já je tak příšerně zklamal… Kde jsem to zůstal? Ach, ano! »Jak jsem řekl, chci udělat jenom to, co pánům z bank bude nejužitečnější a nejprijemnější!«

Páni bankéři po celou dobu spolu polohlasně rozmlouvali. Teď jeden z nich cosi řekl panu von Herresheim. Ten přikývl a řekl chvějícím se hlasem: »Abyste nebyl před veřejností tak zdiskreditován, pane Formanne, jsou zde shromáždění představitelé bank ochotni ušetřit vás té potupné cesty ke konkursnímu soudu.«

»To vám ale nastotisíckrát děkuji, pánové. Jste vskutku tak dobrotiví,« řekl Jakub.

»Požadujeme však od vás, abyste ihned všechny své podniky, všechny lodě, slepičí farmy, reklamní a turistické firmy, svou velekliniku, ostatní kliniky, svá aktiva atakdále atakdále a veškerý svůj osobní majetek, tedy letadla, domy, zámky vydal za poskytnuté vám úvěry a vložil je do sběrné akciové společnosti.«

»To je od vás vskutku velkorysé, pánové!« Jakub si utřel slzy, které v očích neměl. »Prosím, poslužte si! Z celého srdce vám děkuji!«

Opět ticho.»No tak, co je?« zeptal se nakonec Jakub. »Žádné strachy, myslim to tak, jak to říkám. A nezbláznil jsem se, jak si možná myslíte! Jsem úplně normální!«

»No dobrá,« řekl pan von Herresheim stále ještě skoro neschopný slova, »nechť se to tedy stane na tento způsob. Banky převezmou veškerý váš majetek a pokusí se s ním naložit co nejlépe. Ostatně, jakési malé oživení hospodářství – a právě i v plastech, ale i obecněji – je už cítit «

»No právě,« řekl Jakub.

»Co to zase znamená?«

»Nic. Nic. Promiňte. Ach ano, správně, prosím, abyste nezapomněli, že jen já sám jsem vinen, jen já sám jsem odpovědný! Protože ve své bezmezné neod– povědnosti jsem pohrdal tím, dát svým podnikům příslušně příznivé právní a společenské formy, podle kterých bych teď byl nejen částečně anebo vůbec nebyl odpovědný! Já ale jsem odpovědný, já sám! A je jenom spravedlivé, že se mi všechno sebere. Zrovna teď, kdy se hospodářství zase vzpamatovává. Navrhuji, aby teď, kdy je potřeba zvládnout ten obrovský počet konkursů, byl dosazen jakýsi správce, který všechno povede k prospěchu bank a osudy mých podniků přivede na dráhu pro banky doufejme vítěznou, abyste teď vy, pane von Herresheim, byl tím člověkem, který má být dosazen!«

»Pane Formanne, jestli budete drzý…«

»Nejsem drzý. Myslím to tak, jak to říkám! Kdo by byl pro takové místo vhodnější než vy?«

Pan von Herresheim se díval na Jakuba planoucíma očima.

Jeden z bankéřů řekl: »To má Fonnann pravdu, pane von Herresheim. Vy jste člověk, na kterého jsme mysleli všichni.«

»Vidíte?« řekl Jakub.

Pan von Herresheim si musel sednout A vypít sklenici vody. Potřeboval chvilku, aby se vzpamatoval.

Když opět nabyl hlasu, začal předčítat, co všechno měly banky Jakubovi odebrat.

Jakub pozorně naslouchal a nakonec si dovolil pana von Herresheim na něco upozornit: »Prosím mnohokrát za prominutí, ale všechno má mít svůj řád, že ano, pane von Herresheim. Zapomněl jste na moje továrny na punčochy. Ty už mi teď také nepatří.«.

Pan von Herresheim mohl jen mlčky přikývnout.

Nakonec musel Jakub podepsat spoustu papírů a tím se své světové říše zbavil.

Pak pokorně zvedl oči.

»Měl bych ještě poslední přání…«

»Jaké?« vzdechl pan von Herresheim.

»Přijel jsem na kole. Byla by to nestydatost, kdybych poprosil, abych si kolo mohl ponechat?«

»Můžete si je ponechat,« řekl von Herresheim téměř neslyšně. Chvěl se po celém těle.

Po podpisech všechno v několika minutách skončilo. Pan von Herresheim se Jakuba zeptal, zda nechce ještě pronést něco na závěr.

»Ano, prosím.«

»Pak tedy mluvte, pane Formanne!«

A Jakub promluvil. Když pak přistoupil k panu von Herresheim a mocně mu potřásl rukou, řekl: »Ještě jednou bych vám co nejsrdečněji poděkoval, pane říšský… promiňte, chtěl jsem samozřejmě říct pane von Herresheim. Opravdu, z plného srdce!«

»Za co?« zasyčel pan von Herresheim.

»Za to,« řekl Jakub, »že jste mě zbavil celého toho hnusného břemene. Teď se s tím perte vy, jsem konečně zase šťastný a svobodný člověk bez starostí!«

64/

»Necítím se tu doma…«

Je to opravdu hrůza, jak taková věta pořád vrtá v mozku jako červ v jablku a jak člověk musí pořád na tu větu myslet. Příšerné!

»Necítím se tu doma…« – takzněla věta z jedné písně na desce, kterou Mojše Faynberg před nějakou dobou Jakubovi věnoval. Deska se jmenovala »Neárijské árie« a písně na ní, hudba i texty pocházely – samozřejmě – od Vídeňáka jménem Georg Kreisler.

Dříve, před mnoha, mnoha lety, existovaly u nás nádherné židovské vtipy. Tyto židovské vtipy měly jedno společné: Byly tak veselé, že člověk řval smíchy, a tak smutné, že nad nimi brečel. Tím se právě vyznačuje židovský vtip. Nebudeme tu vysvětlovat, proč dnes takové vtipy skoro neexistují – nikdo to nechce poslouchat.

Nu a písničky na Kreislerově desce jsou přesně takové, jako byly židovské vtipy: veselé a smutné najednou! V jedné písničce se zpívá o chudém židovi, který nic nemá a nic není a v městě, kde bydlí, je všemi ponižován a znevažován, a sestra ho pozve do Berlína, kde by se mu mohlo skvěle vést, ale bohužel, necítí se tam doma. A tak přijme pozvání od bratra do New Yorku, tam by se mu mohlo vést ještě líp než v Berlíně, ale bohužel, necítí se tam doma. A tak přijme pozvání od švagra do Buenos Aires, a tam by se mu mohlo vést ještě daleko líp, ale bohužel, ani tam se necítí doma. A proto jede do své pravé vlasti, do Izraele, ale bohužel ani tady se necítí doma. A tak se nakonec vrací do svého městečka, odkud vyrazil, a tady se na něj nikdo ani nepodívá, všichni ho ponižují, vysmívají se mu a pohrdají jím – a tady konečně se cítí doma!

Jak už řečeno, takový veršík z takové písničky, když se jednou v mozku zabydlí, může napáchat strašné zlo!

Jakub Formann se vypravil na cestu z Kolína do Mnichova a odtamtud na svůj zámek (který mu už nepatřil) u Starnberského jezera, aby si odnesl, co mu bylo dovoleno, totiž nějaké šatstvo, náramkové hodinky, prádlo a boty. (Kolo naložil do vlaku jako spoluzavazadlo a odstavil je v garáži.) Uprostřed balení slyšel najednou zvonit telefon. Zvedl sluchátko a mužský hlas – dívky už dávno v telefonní ústředně nebyly – se uctivě ptal: »Promiňte, mluvím s panem baronem Rothschildem?«

Jakuba zchvátil nával smíchu.

»Pane Bože na nebesích,« chechtal se, »to vás ale bezvadně spojili!« A položil sluchátko. Stále ještě se musel smát.

Telefon zazvonil znovu.

Jestli je to tentýž chlap a bude mě takhle oblažovat, pak mu něco povím, říkal si Jakub, přiložil sluchátko k uchu a zařval: »Formann!«

»Člověče, Jaku, to ses zbláznil?« ozval se hlas zděšeného George Misarase.

»Ne.«

»Tak proč tak řveš?«

»Škoda tolika peněz za rozhovor, Georgie! Víš přece, že teď všichni stojíte na vlastních nohou. Už ne na mých!«

»Právě proto tě volám!«

»Proč?« ,

»Protože já… protože ty… protože my…« Misaras byl v rozpacích. »Protože jsme přece staří kamarádi! A když jsi řekl, abych ti poslal všechny bilance z tvých podniků, tak vím, jak hluboko v té rejži trčíš.«

»Hlouběji, než si vůbec dovedeš představit,« vtipkoval Jakub.

»Pobrali ti všechno, ti parchanti?«

»Všechno, samozřejmě.«

»Takže teď ani nevíš, kde bys mohl bydlet! Teď tedy nemáš ani střechu nad hlavou!«

»Přesně tak. Odtud ze zámku musím večer vypadnout.«

»A kam máš namířeno?«

»Existují noční útulky, starouši.«

»For Chrisťs sake! To je hrůza! To je tím, že jsi nikdy nemyslel na sebe, jenom na druhé! Například na nás! Mojše, já, Wenzel a Jaschke máme teď krásné domy a auta a konta v bance a budeme je mít i dál. Ty nemáš vůbec nic. Samozřejmě že ti sebrali i bankovní konta!«

»Samozřejmě i bankovní konta! A dobře mi tak!«

»Ale přece nemůžeš spát v nočním azylu!«

»Už jsem spal i hůř! V trestném bunkru v Rusku nebo v díře po dělostřeleckém granátu nebo později ve Vídni v ohřívárně… V Německu je už milión nezaměstnaných. Proč bych k nim neměl patřit i já? Nech mě na pokoji, Georgie!«

»Shut up! Už jsem všechno připravil! Za dvě hodiny pro tebe přijede z Mnichova šofér s mercedesem a doveze tě na letiště do Riemu! Tam půjdeš k přepážce Lufthansy. Máš tam letenku! První třída do Los Angeles. Počkám tu na letišti. A nejdřív pojedeš ke mně! K mé ženě a ke mně! Odpočineš si, uděláš si dovolenou a zotavíš se…«

»Tedy poslyš, Georgie,« řekl Jakub rozhodně, »je to od tebe moc milé, ale to za žádných okolností nepřipadá v úvahu!«

65/

O dvacet hodin později ležel už na zahradě Misarasova domu na Rossmoyne Street v severní části města a nóbl čtvrti Clendale v Los Angeles, slunil se a chrochtal blahem.

»Jsi bezva kluk, Georgie,« řekl. »Myslím, že si u vás opravdu trochu orazím…«

A to skutečně učinil! Jezdil na kole, hrál tenis, plaval a provozoval svou gymnastiku, doprovázel manžele Misarasovy na vybrané party nebo se takových vybraných party účastnil, když je připravili manželé Misarasovi. Jakub šel z ruky do ruky. Není divu – kolem jeho (božebožebože) »kolapsu« byl rozruch po celém světě.

Jakub dlouho spával, dobře a hodně jedl, ano, a klesl tak hluboko, že spořádal spoustu četby – mezi jinými novou knihu Klause Maria Schreibera, už přeloženou do angličtiny, s titulem »A JIMMY ŠEL K ZÁPADU SLUNCE« – opět mezinárodní bestseller! Inu Schreiber, uvažoval a usmíval se. Ten měl nos, ten starý pijan, že včas zdrhnul a přestal chlastat a nechal OKAY, a teď si se svou Claudií žije v Monte Carlu a píše už jen to, co ho baví a dokonce tím vydělává hromady peněz! Jakub se den ze dne hroužil stále hlouběji a hlouběji do snění. Misaras měl pravdu: Byl nejvyšší čas, aby vypřáhl! A tak zůstal u svého bývalého přítele od americké vojenské policie a u jeho krásné ženy, o vánocích spořádaně zpíval »Já sním o vánocích bílých« a dostal fůru dárků – hlavně obleky a šatstvo – a byl velmi šťastný, ještě i na Silvestra. Ještě i o velikonocích. Ale to už tolik šťastný nebyl.

Misaras to zaznamenal.

»Co je s tebou?« zeptal se Jakuba.

»Ach, víš,« vysvětloval Jakub, »nedovedu to říct. Jste na mě tak hodní. Je tu u vás tak krásně. Všichni ostatní mi můžou políbit šos. Mám už zase svůj starý, tichý postoj. Každý večer před usnutím mám radost, když pomyslím na to, jak ten dobytek Herresheim nemůže starostmi spát – jako jsem dříve pro starosti často nemohl spát já – protože má teď celý ten můj krám na krku a musí bankám nastavovat tu svou pitomou hlavu. A přesto…«

»A přesto?«

»Nebudeš se zlobit, Georgie, když ti to řeknu?«

»Nebudu se na tebe nikdy zlobit, Jaku, ať řekneš cokoli! Tak ven s tím! Co to je?«

A tu poprvé přešlo Jakubovi přes rty: »Víš, Georgi, necítím se tu doma…«

»Něco se stalo? Udělal jsem nějakou pitomost? Nebo moje žena?«

»Ne, dělali jste všechno, všecičko správně! To není pocit, že bych něco měl proti tobě nebo proti Los Angeles nebo proti Kalifornii. Vlastně to ani není pocit. Je to… takového něco znepokojivého, chápeš? Nechápeš, co mám na mysli? Docela jednoduše se tu necítím doma!«

»Samozřejmě, že ti rozumím! Člověk nemůže u přítele zůstat moc dlouho, pravda? Mojše už mi celé týdny volá!«

»Mojše?«

»Z New Yorku! Má na East River fantastický barák. Slíbil jsem mu, že tě tam pošlu, až tu budeš mít všeho dost!«

»Ale já vůbec nechci k Mojšemu do New Yorku!«

»Tak kam chceš? Řekni to, a budeš tam co by dup! Jmenuj nějaké místo na světě! Úplně jedno, kde! No tak, mluv, jmenuj! Kam chceš?«

Jakub se v rozpacích kroutil.

»Tedy, ano, já vlastně nevím, kam bych chtěl, Georgie…«

»Pak tedy jen do New Yorku k Mojšemu!«

O den později byl už Jakub u Mojšeho.

Mojše bydlel skutečně v nádherném domě. Odešel z armády s vysokou hodností a našetřil fůru peněz, protože k tomu dostal ještě vysokou penzi a na svých »Encounter« a »Sensibility« zařízeních vydělával víc než kdy jindy. Oženil se se správnou židovskou maminou, která se o něj starala jako o malé dítě a teď se jako o malé dítě starala i o Jakuba. Jakub byl blažený.

»Ach, Mojše,« říkával často, když svému příteli pomáhal při ošetřování a pěstování orchidejí, »víš ještě, jak jsme…« A pak společně vzpomínali na nějakou naprostou ztřeštěnost ze společné minulosti. No a o třiapůl měsíce později nastala i v New Yorku situace, že Jakub začal být neklidný a řekl Mojšemu: »Nezlob se na mě, prosím tě, ale já nevím, nevím – necítím se tu doma…«

»Doma, doma, necítím se tu doma!« začal hned zpívat Mojše, protože znal

Kreislerovu písničku nazpaměť. »Na to jsem ti ale tu desku nedal, Jaku,« řekl nakonec vážně.

»Mojše, pochop mě…«

»Chápu tě, Jaku, být pořád v New Yorku není nic pro chlapa, jako jsi ty. Celou dobu už mi volá Jaschke, nikdy jsem se ti o tom nezmínil. Chce, abys bezpodmínečně přijel k němu do Murnau… Pro mě a za mě, leť si tam, Jaku! U Ja– schka to budeš mít dobré! Zůstaneš tam, jak dlouho budeš chtít. A jestli se zase nebudeš cítit doma, pak na tebe čeká už další přítel! Všechno to je jako velký kolo kolo mlýnský. Za rok či tak nějak se zase uvidíme!«

»Ach, Mojše,« řekl Jakub dojatě.

»Dnes večer letí nádherná mašina z Kennedyho letiště, přímo do Mnichova. Dovezu tě tam, samozřejmě se Sárou.«

A druhý den byl Jakub už u Karla Jaschka v Murnau a byl přivítán jako císař a ze srdce se radoval ze shledání a z toho, jaké má dobré přátele.

Zůstal opravdu až do května 1976 v Murnau a jezdil na kole a lezl po kopcích a koupal se ve Staffelském jezeře, a hele, starý domek na člun, v kterém jsem kdysi poznal (»poznal« je dobré, šklebil se v duchu Jakub, když mu toto slovo procházelo hlavou) paní doktorku Ingeborg Malthusovou, je tu pořád! Ale úplně zrenovovaný! Patří bohatému Mnichovanovi, který v něm schovává člun a přijíždí sem na víkendy.

Ach, ale v květnu 1976 přišel den, kdy Jakub svému příteli Jaschkemu řekl: »Nezlob se, Karle, ale…«

»… necítíš se tu doma,« doplnil Jaschke.

»Odkud to víš?«

»Mojše a George mi volali a řekli, že ten den přijde. Všichni tě dobře chápeme. Zítra letíš do Nizzy.«

»Co v Nizze?«

»Klaus Mario Schreiber pro tebe přijede na letiště a doveze tě autem do Monte Carla. Už týdny volá a trvá na tom, že teď je na řadě, abys k němu přijel na návštěvu!«

»Ale já do Monte Carla nechci!« protestoval Jakub.

O čtyřiadvacet hodin později tam byl.

Ach, jak se mu v Monte Carlu líbilo!

Slunce! Moře! Tolik květin! Pohoda! Vlahý vzduch! Skákání ve vlnách a ježdění motorovým člunem a golf na Mont Agel! A jak ten Schreiberových dům je útulný. K zamilování.

Jakub se do domu a do Monte Carla zamiloval, a do všech tamějších lidí, a zejména do Claudie a Klause Maria Schreibera. Ti na něho byli nesmírně milí. Schreiber mu věnoval svou nejnovější knihu, ještě teplou z tiskárny. Jmenovala se KAŽDÝ JE OSTROVEM, a Jakub ležel střídavě pod palmou a pod olivou a četl, a vítr úplně potichoučku ševelil. Toto štěstí trvalo až do února 1977. A pak už zase přišel ten den, a Jakub vzal Klause Maria Schreibera (který se nenapil ani kapky alkoholu v žádné podobě, a také už neměl v úmyslu se někdy napít) stranou a řekl mu, co už dříve řekl svým třem přátelům.

Klaus Mario Schreiber jen přikývl.

»Už jsme to očekávali, Claudia i já, pane Formanne,« řekl. »Kdy chcete letět do Frankfurtu?«

»Jak to, do Frankfurtu?«

»No k vašemu příteli Wenzelovi Prillovi. Řekl, že k nám přijede a podřeže nás, jestli vás nepošleme k němu do Taunusu, jakmile se tu nebudete cítit doma.«

»Ale já k Wenzelovi nechci!« zvolal Jakub.

Osmačtyřicet hodin později byl u něho.

A blažený!

Bože, jak se ti dva spolu nasmáli! Wenzel byl pořád ještě svobodný a stále neměl doktorát juris utriusque. (»K čemu by mi teď byl?« říkával.) Vášeň pro zrzky ho stále držela. Jakub jich v následujících týdnech pár viděl a ožil.

»Perfektní kočky, ne?« zářil Wenzel. Jakub přikývl. »Kdybys měl na některou chuť…«

Jakub měl chuť.

S tím, co následovalo, byl velice spokojený. Himl, říkal si, pořád jsem ještě jura, opravdovský jura. Vždyť na tu malou po druhém sáňkování doslova padly mdloby.

Jak dny plynuly, rostl v Jakubovi opět neklid. Wenzel, který ho nechtěl pustit, uspořádal večer 5. října 1977 velkou party, na kterou pozval mnoho starých známých svého přítele – finančníky, politiky, aristokraty, podnikatele a obchodníky, většinu z nich i s ženami. Všichni ti lidé se dříve s Jakubem s velkou úctou a přátelskostí setkávali, a Wenzel si činil naděje, že Jakub řadu starých známostí obnoví a ty ho přimějí k tomu, aby zůstal. Ale náš dobrý Wenzel se kapitálně zmýlil…

Časy v Německu mezitím velice zneklidněly. Byly tu požáry obchodních domů, atentáty, přestřelky, vraždy, únosy, rukojmí, unesená letadla a spousty teroristů.

Terorismus byl také na oné party 5. října 1977 hlavním tématem rozhovorů, protože v září byla unesena opět jedna z vysokých osobností. Únosci požadovali za propuštění tohoto rukojmí propuštění svých vězněných soudruhů, a aby svému požadavku dodali zvláštního důrazu, unesli jiní teroristé letadlo a oblétli s ním půl světa, a v letadle sedělo sto jednadvacet naprosto nezúčastněných lidí, mužů, žen a dětí. Únosci vyhrožovali, že letadlo se všemi lidmi a i samy sebe vyhodí do povětří, jestli nebude splněn jejich požadavek propustit vězněné teroristy – Wenzel to myslel opravdu dobře – a opravdu se mu to nevyvedlo. Celý večer hovořily vznešené a počestné dámy a pánové jenom o tomto dění – a vytrvale nedopřávali sluchu tomu, co říkal Jakub.

No tedy tohle, říkal si Jakub s čím dál větším ohromením. Vždyť je přece mezi nimi hromada lidí, kteří mi vděčí za všechno! A jak se chovají? Chovají se, jako bych tu vůbec nebyl. Jakub popocházel od skupinky ke skupince a snažil se projevit svoje názory. Se stoprocentním neúspěchem. Hm, říkal si, hm. A usadil se do hluboké lenošky blízko baru. Číšník se ho zeptal, jaké má přání. Na stříbrném podnose měl sklenky se šampaňským a s whisky a udivilo ho, že Jakub sáhl po velké sklence whisky, protože předtím pil pořád pomerančový džus. Ještě víc ho udivilo, když Jakub sklenku naráz vypil a pak zabrumlal: »Přineste mi celou láhev, prosím a spoustu ledu!«

»Jistě, pane Formanne, ale pan Prill říkal, že nikdy nepijete alkohol…«

»Někdy už ano,« řekl Jakub. »Například dnes večer. Tak jestli mohu požádat o tu láhev, příteli.«

»Jistě, samozřejmě, okamžitě, pane Formanne!« Číšník zmizel a zakrátko se vrátil s tím, oč byl požádán. Jakub si nalil plnou sklenici, vhodil do whisky dvě kostky ledu a pořádně si lokl. Tím (známe jeho neblahý vztah k alkoholu) bylo všechno, co následovalo, naprogramováno…

Hnusná sebranka, říkal si Jakub a ze svého křesla pozoroval pestré hemžení hostů, naslouchal jejich duchaplné konverzaci a upíjel. Hnusná podlá sebranka! Kolik z vás, vy ubožáci s modrou krví – bohužel s úspěchem – na mně vymámilo peníze, a kolikrát! Kolika z vás, vy spořádaní kapitáni průmyslu, jsem umožnil kariéru! Kolik jste, vy páni velkobankéři, na mně vydělali! To přece nejde, takhle! (Doušek.) Protože jsem teď na mizině, tak jsem pro vás přestal existovat, ano? Protože už ode mne nedostáváte peníze, tak mě neznáte, ano? (Dva doušky.) Ksindle jeden! A když pomyslím, že byly i doby, kdy jsem měl před vámi zábrany, kdy bylo mým největším přáním, abych se dostal do vašich kruhů, do háje! (Doušek… ne, sklenička je prázdná. Tak si nalejeme. To byl dobrý nápad říct číšníkovi, aby přinesl celou láhev.) Tak na vaše zdraví, vy hajzlové! Vy nóbl páni! Vy zazobanci!

Jakou máte ve skutečnosti cenu, vy vznešení velikáni a mocipáni tohoto světa? Dokud jsem měl peníze, tak jste mě zbožňovali! Teď? Teď na mě kašlete a nejspíš budete loudit na Wenzelovi, budete ho prosit o laskavosti, o přímluvu a podobné věci, protože Wenzel má ještě peníze. (Celá sklenka na ex, znovu dolitá) Vy kreatury, vy jste vždycky a všude tam, kde jsou peníze a moc! (Sklenička naráz vypitá do dna!) Zrovna jste ta »vládnoucí vrstva«. A ta zrovna vládnoucí vrstva se přežírá v hotelu SACHER a bydlí ve Sv. Mořici v hotelu PALACE! (Tri velké doušky.) i

Nové poznatky Jakuba zmáhaly stejně mocně jako whisky. A obojí uvádělo v chod nezadržitelný proud myšlenek: Kdo mě vlastně naučil chovat se »fajnově«, »fajnově« jíst a pít a »fajnově« konverzovat? Kdo mi nabulíkoval, že bezpodmínečně (blbost, vždyť to bylo »podmíněně«, říkal to přece ten připitomělý psychiatr ve Washingtonu!) – kdo mi nabulíkoval, že podmíněně bezpodmínečně musím vědět, kdo je Hindemith a kdo svatá Anna Samotřetí? Kdo mě vlastně zavedl do toho vašeho posraného světa, kde jsem dostával řády a rytířské kříže a co já vím co ještě? A kde jsem mařil čas procovstvím, rozhazováním peněz a lítáním po světě? Kdo to jen byl, kdo tohle dokázal? Kdo to jenom byl?

Byla to šlechtična, no jasně! (TO doušky. Prázdná sklenice. Sklenice plná.) Šlechtična! Jak ta mě sekýrovala a buzerovala a trápila! Kolik jsem toho u ní musel snést a překousnout! Ta pyšná, samolibá, podlá bestie, co měla předky až do cojávím jakého kolena. A tím už Jakub neměl daleko k záchvatu zuřivosti. A byl pěkně sťatý. A zažraný do myšlenky: Šlechtična, šlechtična, ta může za všechno! Ano, za všechno! Na světě je tolik dobrých, jednoduchých a slušných lidí, tři či čtyři miliardy, ale ne, šlechtična mě nevedla k nim, k nim ne, ale k těmhle tady, k těmhle držkám, k těmhle zmalovaným babám (doušek, ručičku líbám, milostivá!) k téhle smetánce, hahaha, k těmhle prominentům, hahaha, k téhle zasrané sebrance, pro kterou teď už neexistuju jen proto, že jsem chudý.

Sklenice vrchovatě plná!

Sklenice do dna vyprázdněná!

Jakub se potácivě zvedl.

Před očima mu vlály červené, rudé fábory.

»Jen počkej,« mumlal a potácel se ven, aniž si ho kdo všiml. »Jen počkej…«

66/

»Aaaaaaa!«

S výkřikem děsu se šlechtična prudce posadila v posteli v ložnici své nádherné vily v mnichovské prominentní čtvrti Bogenhausen. Bylo to časně ráno – přesně v 6 hodin 32 minut.

»Jak jste se sem dostal, Formanne?«

»Na kole.«

»Myslím sem dovnitř, Formanne.«

»Oknem. Bylo otevřené.«

»Ale vždyť spím v druhém poschodí!«

»Na zdi jsou podpěry a pne se po nich víno, a já umím velice dobře šplhat.«

»Co vlastně ode mě chcete? Nezbláznil jste se náhodou?«

»To hned uvidíte, baronko.« To uvidí, říkal si Jakub, když si stahoval kalhoty. Celou cestu z Frankfurtu do Mnichova udržoval svůj vztek na baronku ve varu. Teď vztek překypěl. Košili dolů! Spodky dolů! A na ni!

Ječela (Jakub jí zacpal ústa) a škrábala a kopala a mlátila kolem sebe, ale nic nepomohlo.

Jakub byl silnější.

»Teď jsi na řadě ty,« řekl, když zdolával její poslední odpor. (Ale už to nebyl odpor – Jakub zaznamenal, že se poddává, čím dál víc.) »Teď ti to vrátím. Tvou zasranou výchovu, co nebyla výchova, i ten ksindl, s kterýms mi popletla hlavu!«

Šlechtična prudce dýchala a házela hlavou sem a tam (to bylo jediné, čím ještě mohla házet) a zažívala něco, co ještě nikdy nezažila. Přivádělo ji to málem o rozum. Jen uvažme: Žena se založením téhle šlechtičny! Muž! A tenhle muž z ledové nenávisti a žhnoucího vzteku s ní provozuje nejdivočejší čínské sáňkování svého života!

Jízda byla tak divoká, že i sportem zocelený Jakub si o hodinu později oblékal kalhoty s podlamujícími se koleny.

Ale šlechtična ležela na posteli totálně vyčerpaná a chvěla se nezvyklou rozkoší, neschopná pohnout údem, neschopná vydat ze sebe hlásku, a tak jen bezmocně poslouchala, co jí chtěl Jakub ještě říct: »Tedy, velmi vznešená a velice mocná paní baronko« (košili na sebe, knoflíčky si zapneš později) »z Lardiacu, urozená paní a vládkyně z Valtentantu« (sako), »dědičná palácová dámo« (levá ponožka, levá bota) »na dvoře jeruzalémském na základě privilegia propůjčeného slovutné« (pravá ponožka, pravá bota) »rodině Lardiaců císařem Fridrichem Druhým, pozdějším králem jeruzalémským« (hluboké nadechnutí) – »bylo vám to teď dost obscénní?«

EPILOG

Smrt je špatný konec života. Určitě by bylo mnohem pěknější nejdřív umřít; člověk by to měl za sebou –

a pak žít!

Recitátor OTTO REUTER (1870-1931)

1/

Zhruba dvacet kilometrů před Theresienkronem předjel mladý frajírek na závodním kole Jakuba, který tvrdě šlapal do pedálů. Předjel ho nejsprostším způsobem a zkřížil mu dráhu natolik, že Jakub musel brzdit. A klít.

Frajírek měl na sobě cyklistické boty, trenýrky a žluté tričko s nápisem AC CYKLO LINEC. Frajírek si připadal jako kanón.

Ty blbečku si připadáš jako kanón, říkal si Jakub, který měl za sebou dlouhou cestu, ale pořád ještě bylo v jeho sportem zoceleném těle plno sil. No, teď ti něco ukážu, ty frajere namyšlená!

Jakub se předklonil, řadil kolečka na přehazovačce, a dupal ze všech sil do pedálů a nabíral rychlost. Silnice prášila, a dopoledne tohoto 30. října 1977 svítilo sluníčko.

Hošík AC CYKLO LINEC se nestačil divit, když o čtyři minuty později kolem něho profičel Jakub a strhl svoje kolo stejně nevybíravě doprava, jako to udělal předtím ten hošan. A když ten musel honem brzdit, ještě mu pokývl. Sportovci s CYKLO spadla čelist a zíral za pánem v šedém flanelu se sponkami na kalhotách. Vždyť už je šedovlasý, ten dědek, říkal si, vždyť je mu nejmíň padesát! No to snad není pravda!

Frajírek ho začal pronásledovat. Ale dědka nedohnal, jenom polykal prach, který za dědkem vířil. Nakonec se s kašlem a slzícíma očima pronásledování vzdal. Co bych za to dal, kdybych věděl, co to bylo za chlápka, říkal si, protože chodil ještě do gymnázia, a zrovna četli Goethova »Fausta«, S rozdělenými rolemi. Frajírek byl Markétka. (Kdysi v Rusku byl Jakub taky Markétka.) A Markétka říká něco podobného.

O pětadvacet minut později Jakub profrčel kolem ukazatele s nápisem Theresienkron. Když vjížděl do vesnice, zmírnil tempo.

Vesnice?

Jenom žasl!

Teď se tu táhla opravdovská hlavní ulice s vedlejšími ulicemi a tudíž tu byly i křižovatky se semafory! Stály tu moderní domy! Je tu supermarket a biograf s obrovskými plakáty lákajícími na senzační pornofilmy, všechny možné obchody, tři filiálky bank, celkem slušný poštovní úřad!

Páni, uvažoval Jakub, tady nablízku jsem si v šestačtyřicátém říkal: Dejte mi sedm let na mou válku! Teď je to třicet let. A čeho jsem vlastně v té své třicetileté válce dosáhl? Není snad to moje sanovisko »Polibte mi šos« to jediné správné?

Lidé, které Jakub potkával, se po něm zvědavě ohlíželi. Nikoho z nich neznal a oni neznali tohoto divného cizince. Na příští křižovatce se Jakub zastavil a soustředěně přemýšlel. Počkat, kde že je ten dům, kde bydlela selka Próschlo– vá? Tady je všechno úplně nové. Asi se budu muset zeptat, tak se to tu všechno změnilo. Ale ne, okamžik, tamhle za tou alejí vidím kostel, ten tu stál už v šestačtyřicátém! A hned vpravo byl dům té dobračky Luisy Pröschlové. No hned uvidíme, jestli tam ještě stojí.

Jakub zabočil a jel ke kostelu. Pak uviděl dům paní Pröschlové. Ještě tu stojí! Ale je nově natřený, zdi jsou sněhobílé, okenní rámy a okenice zářivě zelené a okna jen září čistotou. V šestačtyřicátém to tu bylo všechno romanticky špinavé, říkal si Jakub, když jel po hladkém asfaltu. To tu žádný asfalt nebyl, jen hrbolatá cesta plná kravinců a hnoje…

Jakub dojel k Pröschlovic domu, opřel kolo o bílou zed a u domovních dveří zazvonil. Nic se nepohnulo. Zazvonil ještě jednou. Ozval se ženský hlas: »No jo, však už jdu!«

Jizva na Jakubově spánku se najednou divoce rozbušila.

Zeleně natřené dveře se rozletěly. Stál v nich udýchaný v domácké zástěře – zajíc. Jakub nasadil svůj proslulý úsměv, a zajíc v největším šoku svého života zablekotal: »Medvěd…«

»Ahoj,« řekl Jakub, »tak jsem tady.« Nebylo to moc moudré, dodat: »Po třiceti letech.« Tím se dá i ten nejkrásnější účinek úplně zkazit.

»Medvěde!« zvolal teď zajíc, když se trochu, ale jen trochu z tohoto dopoledního zděšení vzpamatoval. »Medvěde! Medvěde! Medvěde!«

Jakub zabručel, jako bručel před třiceti lety. Zabručet je ještě to nejchytřejší, říkal si. Přece nemůžu hned vypakovat to, co mě napadlo u Wenzela! Takovým způsobem se do domu nevpadá. Jak by k tomu zajíc přišel! Ne, ne, tak to nejde. Zvolna, Jakube, jen zvolna. Ostatně, klobouk dolů, zajíc vypadá báječně!

Husté hnědé vlasy, hnědé oči, a všechny zaobliny přesně tam, kde byly v šestačtyřicátém. Tohohle zajíce se čas zřejmě nedotkl. Tenhle zajíc je opravdu zcela neobyčejný zajíc. Jakub pocítil hluboké dojetí. Ach bože, říkal si, konečně se cítím doma. U svého dobráka zajíce. Ale probůh, co si počnu, když mě hned zase vyrazí?

Ale o tom nemohlo být ani řeči.

Zajíc upustil hrnec, který držel v ruce, Jakubovi se kolem bot koulely brambory, a potom zajíčkovi vhrkly do očí slzy a uzlíček zajíček se vrhl Jakubovi do náruče. Ten se poněkud zapotácel, protože nečekal takový náraz. Zajíc Jakuba objal a divoce ho líbal na ústa, na nos, na čelo, na tváře, na uši, prostě líbal ho všude, kde se líbat dalo. A k tomu šeptal: »Ty ses vrátil… Bože, bože… ty ses vrátil! Já se zblázním! Medvěd se vrátil! Je tu medvěd!«

»No jo,« zamručel Jakub, kterému tenhle extatický výlev připadal až přehnaný, »však jsi vždycky říkala, že zajíc a medvěd patří navždycky k sobě!«

»Navždycky!« vzlykala Julie. A líbačka pokračovala. »A už nikdy nikam neodjedeš?«

»Už… hm… nikdy.«

»Teď zůstaneš se mnou až… až…«

»No!«

»… dokud nás smrt neodloučí?«

»Zajíci! Co to blábolíš?«

»Nevím, medvěde, samozřejmě jsem myslela, až do konce našich dní.«

»To není o moc lepší,« zabručel Jakub. »Co to čteš za knihy? S kým se stýkáš?«

»Ach, medvěde, jsem celá bez sebe! Teď přece nemůžeš vážit každé moje slovo na lékárnických vážkách! Čtu jenom dobré knihy. A styk už jsem celou věčnost neměla. Jenom dřív. A všechno to byli chlapi, které jsem nemilovala! Hned ti je vypočtu, a nevynechám ani jednoho, přísahám! Tak nejdřív to byl ten – no po té historii s tím, no Erichem Frommem – už nikdy nevezmeme jeho jméno do úst, ano? – no byl to Quentin z Kalifornie, moc hodný člověk…«

»Zajíci, přestaň! Přece se mi v prvních dvou minutách nebudeš zpovídat! Vždyť ani nevím, jestli o mě ještě stojíš. Jestli ne, pak si všechno můžeš ušetřit.«

»Jestli o tebe stojím?« Zajíc se znovu na Jakuba vrhl.

»Jestli se má kdo zpovídat…« brumlal Jakub, pokud vůbec mohl nabrat dechu, »pak… bych to… byl asi já…«

»Zpovídat se? Z těch tvých bab? Dovol, abych se zasmála. Jako bych nevěděla, kde všude ses pelešil!«

»Ne, ale mám obavy, že nevíš…«

»Ale vím! Měls jich stovky po celém světě, měls jich tisíce!«

»No to ale hodně přeháníš!«

»Vždyť tě znám, medvěde, všichni medvědi jsou stejní! ty si myslíš, že mi to vadí? Tůdle nudle! Žádnou jsi nemiloval tak jako mě! Protože jinak by ses ke mně nevrátil – mám pravdu? Tak vidíš!«

To je ale opravdu trapas, uvažoval Jakub. Zajíc zřejmě neví, co se stalo. Že jsem přijel na kole a ne v rolls-roycu s šoférem, to Julie v rozčilení vůbec nezaznamenala. To musím okamžitě uvést na pravou míru.

»Poslyš, zajíci, ty asi nevíš, jak to se mnou je.«

»Ale vím, medvěde,« tvrdila Julie a žmoulala mu levý ušní lalůček. »Jsi na mizině. Jsi holátko. Nemáš ani ň. Jen to kolo a kufr a co je v něm! Všechno ostatní ti sežraly banky! Jsi úplně stejně chudý jako před třiceti lety. Ale zrovna z toho jsem tak přešťastná!«

»Že nemám ani vindru?«

»Ano!«

»To je od tebe milé! A odkud to víš?«

»To přece ví každý! To přece bylo ve všech novinách! Říkali to v rozhlase, v televizi!«

»Tedy to ví celý Theresienkron? No nazdar!«

»Celé Rakousko! Celé Německo! Celý svět!« Zajíc zatáhl medvěda chvatně do domu. »Pojď dál! Tamhle naproti už na nás civí!«

Škobrtavě šel za ní.

»Jsi tu sama?«

»Ano. Paní Pröschlová umřela a všechno mi odkázala!« Jakub se s údivem rozhlížel. I uvnitř byl dům renovován, přestavěn a zářil čistotou. »Máš asi pořádný hlad! Odkud vlastně jedeš?«

»Z Taunusu.«

»Cože?«

»Ale šestkrát jsem přenocoval.«

»Ale stejně. Jen z Taunusu do Theresienkronu na kole – to musíš být na smrt unavený!«

»Unavený? Ani zdání! Zač mě máš, zajíci? Za nějakého bábovku?«

»V žádném případě, médulo! Do prkvančic, z Taunusu až sem! Ale hlad máš – či snad ne?«

»No, když už se tak ptáš…«

»Běž dál, medvídku, do jídelny, přijdu hned za tebou.«

Julie zmizela.

Jaub vešel do jídelny, která byla zřetelně úplně nová. Sedl si a v kapse uchopil zaječí pacičku. Děkuju ti, pacičko, že všechno jde tak hladce a že mě Julie rovnou nevyrazila. Pacičko, zařiď to, ať se všechno daří a nestane se nic…

Jakub se do modlitbičky k zaječí pacičce hroužil čím dál hlouběji. Až se mu z toho modlení zatočila hlava.

Otevřely se dveře. Vešla Julie. Už bez zástěry. Nesla podnos, který položila na rozložitý stůl.

»Tak,« řekla Julie Martensová se zářivým úsměvem.

Jakub viděl na podnosu sklenici a dvě láhve preblauské minerálky. A potom kus papundeklu, na který Julie ve spěchu nakreslila barvičkami velké srdce, medvěda a zajíce a spoustu kytek, a pod tím nápis: »Vítej v králíkárně, milovaný medvěde!« A potom – Jakubovi vhrkly slzy do očí – bylo na podnosu ještě něco: Talíř a na něm jeden, dva, tři krajíce tlustě namazané sádlem!

2/

»Don’t know why, there’s no sun in the sky! Stormy Weather! Since my man and I ain’t together, it keeps raining all the time…« zněl dráždivě chraplavý hlas slavné černé americké zpěvačky Leny Hornové z gramofonové desky. Deska byla stará, stará přes třicet let, poškrábaná a obehraná. Leně Hornové nebylo skoro rozumět.

»Ty máš pořád „Stormy Weather“?« zeptal se Jakub dojatě.

»Samozřejmě,« odpověděla Julie. »Je to přece naše písnička! Tahala jsem tu desku s sebou po celém světě a pořád jsem si ji přehrávala!«

»… Stormy weather! Just can’t keep my thoughts together…«

»Víš, medvídku, že to vlastně bylo velké štěstí, že jsme se na tak dlouho rozešli a teprve teď sešli?« řekl zajíc. To bylo druhý den ráno. Zrovna se bohatě pomilovali. Zajíc ležel v posteli vedle medvěda a byl nadmíru blažený. A gramofon stál hned vedle postele. A zajíc pokračoval: »Protože kdybychom zůstali spolu, tak bys mě na každém kroku podváděl, když jsi měl tolik peněz, a já bych se ti samozřejmě příslušně revanšovala, a nic by z nás nebylo. Ale tím, žes mi zdrhnul, je všechno jinak! Vybouřil ses a teď jsi zase u mě! Už jenom pro to čínské sáňkování stálo za to třicet let čekat na chlapa! To je fakt něco. Ani se nemůžu pohnout!«

»Protože ses chtěla svézt hned třikrát,« připomněl jí něžně Jakub.

»No ale když to je tak vzrušující, medvídku!«

»Člověk dělá, co může,« odvětil s hranou skromností Jakub. »Ale nesouhlasím s tím, cos před chvílí řekla.«

»Co jsem před chvílí řekla?« Julie Jakuba nepřetržitě hladila.

»O našem rozchodu! Jen uvaž to nebezpečí, v jakém jsi byla –, a často jsi to ani netušila!«

»… since he went away, cold fear walked in to wreck me! If he stays away ol‘ rockingchair will get me…«

»Jaké nebezpečí?«

»Co ty víš, jaká nebezpečí jsou na světě! Ty a tvoje cesty kolem světa! Temná noc. Jsi sama. Možná nečas. A kdo přichází? Šílenec! Vrah žen! Stačí i zloděj! A ty se probudíš, a než stačíš vykřiknout…«

»Já bych vůbec nekřičela,« řekl zajíc.

»Ty bys nekřičela?«

»Ne.«

»A co bys…«

Zajíc se otočil k Jakubovi nahými zády, otevřel zásuvku nočního stolku, vyndal z ní předmět, shýbl se a pak se na Jakuba podíval.

»Podívej se na to!«

Jakub se na »to« podíval. Byla to devítka, pistole americké armády. Byla obrovská v rukou zajíčka, který s ledovým klidem vykládal: »Kdyby někdo přišel, moc radovánek by si neužil. Nejdřív bych ho střelila do břicha a potom do stropu. To mi jednou poradil přítel – však už jsem se ti z něho vyzpovídala – Larry, ten policejní komisař ze Sydney, sympaťák…«

»Ano, ano, ano,« řekl Jakub podrážděně.

»Co jsi tak podrážděný? Myslela jsem, že nemáme jeden před druhým tajemství! A ty hned ano ano ano! A těch ženskejch, cos měl?«

»Ale nevytahuju se s tím!«

»Já se nevytahuju, medvídku! Chtěla jsem ti jenom povědět, co mi poradil ten komisař ze Sydney.«

»No a co ti poradil komisař ze Sydney?«

»Nejdřív vždycky takového parchanta, který tě chce přepadnout, zastřelit – a potom do stropu! A potom volat policii. A té potom říct: Tohle je první výstřel, pánové, do stropu. Byl to varovný výstřel, aby ten drban věděl, že to myslím vážně a dal pokoj! No a on pokoj nedal a dotíral na mě dál, a tak jsem v sebeobraně vystřelila ještě jednou a trefila ho do břicha. To je betonová jistota! To člověku uvěří každý soud! Musí! Protože nikdo nemůže dokázat opak!«

Jakub se fascinovaně díval na velikou pistoli.

»Odkud ten krám vlastně máš?«

»Jakube, to si už nepamatuješ… Ale ne, to nemůžeš vědět, to už jsi byl pryč! Tedy když Misaras a Jesus a Mojše Feynberg taky odešli z letiště v Hörschingu, tak mi Mojše dal tenhle revolver…«

»Tuhle pistoli!«

»Nepřerušuj mě, méďo. Tedy tuhle pistoli mi Mojše dal a naučil mě střílet a ještě mi na úřadech vyběhal zbrojní pas! To koukáš, co? Mojše se postaral, aby se mi nic nestalo. Od té doby se tím můžu bránit.«

»Dej to sem,« řekl Jakub chraplavě, vytrhl překvapenému zajíci zbraň z ruky a utíkal v pyžamu a bos ke dveřím. Dveře vedly do zajícovy pracovny.

»Medvěde!« křičel zděšeně zajíc. »Medvěde! Co chceš s tím revolerem dělat? Co máš v úmyslu? Stůj! Nesnesu, abys… Vyprošuju si, abys s tím revolverem… Okamžitě mi revolver vrať!«

Ale Jakub jí ho nevrátil. Už byl ve vedlejší místnosti. Dveře za ním zaklaply.

Zajíc se vykutálel z postele.

»… cold fear walked to wreck…« stačila ještě ze sebe vydat Lena Hornová. Pak dostal gramofon stojící na zemi omylem kopanec, jehla se skřehotáním přejela přes celou desku a přístroj se zastavil.

Zajíc letěl v dlouhé noční košili ke dveřím. Ještě než k nim doběhl, otočil se v zámku dvakrát klíč. Zajíc bušil do dveří, lomcoval kliku a křičel: »Jakube! Medvěde! Pro všechno na světě! Otevři! Pojd sem! Ať se stalo cokoli, jsme zase spolu, a to je to hlav…«

Vedle se rozlehl výstřel.

Zajíc se složil a seděl na podlaze.

»Pane bože,« šeptal. »On si něco udělal. On se zastřelil… Najednou mu došlo, co všechno mu vzali a že je zase úplně chudý… Medvěde!« křičel zajíc, jak jen mohl a tloukl pěstičkami do dveří. Bez odpovědi. Ani hlásku. Mrtvé ticho. Zajíc se rozbrečel. »Něco si udělal… Už je mrtvý…«šeptala Julie. Otřásl jí křečovitý pláč. »Je mrtvý! Můj medvěd je mrtvý! Chci být taky mrtvá! Už nechci žít! Ne, chci umřít, jestli umřel!«

Tu se rozlehl další výstřel.

Zajíc strnul.

Jak to, že druhý výstřel? To se medvěd poprvé netrefil? Tak vystřelil ještě jednou a teď se strefil správně?

»Medvěde!« křičel zajíc.

Vedle se rozlehl třetí výstřel.

Julie se už napůl zvedla a teď znovu klesla na podlahu.

Jak to, že třetí výstřel? Copak se člověk může dvakrát nestrefit, když se chce zastřelit? Ale třikrát po sobě se taky nemůže zabít!

Panika dodala zajíci obří sílu. Popadla židli a rozběhla se s ní proti dveřím, aby je vylomila. Při prvním náporu se dřevo už zachvělo. Při druhém rozběhu prolétl zajíc i s židlí dveřmi do vedlejší místnosti jako dělová koule. Dveře vypadly z rámu. Zajíc se uhodil a klel (to ještě nikdy v životě neudělal), držel se za hlavu a pomalu, pomaloučku ji zvedal, aby uviděl medvěda.

Nebohý medvěd stál tři kroky před stolkem, rovněž klel (ale daleko drsněji), držel devítku v obou rukou a mířil na starou železnou pokladničku, kterou postavil doprostřed stolku.

Teď už to mám za sebou, říkal si zajíc.

Ach bože bože bože, to je děsné!

»Medvěde!« zaječel zajíc s takovou silou, kterou by člověk v tak něžném stvoření nečekal. Ani Jakub. Otočil se jako náměsíčník a kolovrátkově se zeptal: »Co-pak-to-tu-děláš-zajíčku?«

»A ty? Co děláš ty?« Zajíc se postavil na nohy. Noční košile se natrhla. »Proč do té pokladničky střílíš? To ses zbláznil?«

»Protože jsi včera večer říkala, že jsi oba klíče od zámků ztratila a protože v pokladničce jsou stanovy theresienkronského slepičího družstva. Sám jsem je tam tehdy dal, začátkem listopadu 1946, ty se na to pamatuješ, včera večer jsi to říkala! Sepsal je tehdy ten jemný starý důstojný pán, protože měl nejhezčí písmo. Už taky dlouho odpočívá v lůně Páně. Ale jak jsi jen mohla ty klíče ztratit, prosím tě?«

»Tedy víš, medvěde, ty… ty… ty…«

»Co zase?«

»Zasloužíš si pár za uši, osle jeden! Takhle zajíce vystrašit!«

»Jak to vystrašit?« zeptal se udiveně medvěd, z kterého se stal osel.

»No to už přesahuje všechno!« Zajíc lapal po vzduchu, což vzhledem k natržené košili dovolovalo divukrásný pohled do dekoltu. »Samozřejmě jsem si myslela, že ti najednou došlo, že na tebe zase padla bída a že jsi zrovna tak chudý jako na začátku, a že ses pominul a chtěl se zabít!«

»Zabít?« Jakub udiveně otáčel hlavou, devítku stále ještě držel v ruce a otáčel zároveň i jí. »Nemiř tou bouchačkou na mě!« zaječel zajíc. »Kdyby spustila, budu mít díru v břiše jal«

»U Jakuba Formanna nic nespustí, když nechce,« vytahoval se už zase Jakub. »Nebyla jsi včera večer z toho na větvi, když jsem ti vysvětlil svůj plán? V protokolu v té pitomé pokladničce je totiž zapsaný i můj podíl na theresienkronském slepičím družstvu! A když ten podíl rychle přepíšu na tebe – když jsme zase spolu –, nesmí ti ho nikdo z těch bankéřských lupičů vzít, protože už nepatří mně, ale tobě. A tobě vůbec nikdo nesmí cokoli vzít, a já bych mohl mít zase trochu peněz, abych tady v Theresienkronu znova s něčím začal! Byla jsi tím nadšená, či ne?«

»Byla…« zaúpěl zajíc.

»A nerozčílila ses taky tak příšerně jako já, že nemůžeš najít klíče od těch dvou zámků na pokladničce? Ano nebo ne?«

Jenom dýchla: »Ano…«

»Tak vidíš! A když jsi mi ukázala pistoli, napadlo mě, že tu pitomou krabici můžu rozstřelit! Ale neotevřela se, vždycky jen slítne ze stolu!«

Zajíc klesl naprosto zničený znovu na podlahu. »Medvěde, víš, že jsem hrůzou skoro umřela? Zamkl jsi za sebou dveře!«

»Protože jsem věděl, že mi budeš překážet a pokusíš se mi bouchačku vzít, a že budeš ječet a naříkat, aby se v té krásné místnosti nestřílelo, to jsem věděl s naprostou určitostí! A protože jsem měl strach, že bys mi mohla vletět do rány. Však se taky jeden náboj odrazil a zasekl se tady do té tereziánské skříňky. Je mi líto, ale kdybych byl dveře nezavřel, tak bych byl vůbec nemohl střílet, nedovolila bys mi to! Teď se uklidni! Jsou v ní ještě tři náboje. Teď se ta pitomá pokladnička musí otevřít!« Jakub znovu pozvedl pistoli. Zajíc zvedl ruce, aby si zacpal uši. V tom okamžiku na zajícově psacím stole zazvonil telefon. Jakub strnul. Zajíc statečně vstal, dopotácel se ke stolu a zvedl sluchátko.

»Martensová,« řekl zajíc mírně a klidně, jako kdyby se vůbec nic nestalo. »Tady je Julie Martensová… Jak prosím?… Koho že chcete?… Kdo volá?… Ach tak! Samozřejmě… Ano, ten tady je, okamžik prosím…« A Jakubovi: »Pro tebe!«

»Pro mě?« Jakub zůstal stát s otevřenou pusou. »Ano, pro tebe! Dávej pozor, už zase míříš na mě, a jsou v ní ještě tři patrony!«

»Ale kdo to je?«

»Jeden z těch tvých bankéřských lupičů,« řekla Julie Martensová. »Odkud ví, že jsem tady u tebe?«

»Zeptal se mě. A já řekla ano. Hledají tě jako jehlu v kupce sena! Tak vezmeš si už konečně to sluchátko, ksakru?«

3/

»Tady Formann!«

Zajíc byl tak rozčílený, že udělal něco, co by za normálních okolností nikdy neudělal. Nalepil se uchem na horní část slucháka a stal se tak svědkem následující konverzace…

»Pane Formanne, bože, konečně! Co jsme se vás nahledali! Paní Martensová byla naše poslední naděje. A tam naštěstí jste! Eh… Tady Rusch, Dieter Rusch. Jsem prezidentem KZSNH v Kolíně.«

»Prezidentem… Ale tím je přece pan von Herresheim!«

»Byl, pane Formanne, byl!«

»Je nemocný? Něco se mu stalo?« pátral Jakub s předstíranou starostí.

»Dobrovolně se vzdal úřadu, pane Formanne.«

Ach, balzám do Jakubovy duše!

Zaječí pacička v kapse kalhot poskočila. Jakub rovněž poskočil.

»Ale pročpak?«

»Pociťoval, že na tuhle funkci nestačí. Nervově se zhroutil. Leží v sanatoriu. Spací kúra.«

»Proč se nervově zhroutil, pane Ruschi?«

»Práce, pane Formanne,« oznamoval sympatický hlas z Kolína. »Ta příšerná práce, kterou si prozatímním vedením vašeho impéria naložil… Měl přece odpovědnost vůči bankám… Každičkou hodinu nové rozrušení… Skvělý, ten pan von Herresheim…«

»Vskutku!«

»Ale co, pane Formanne, proč vám mám něco nalhávat? Stejně se to dozvíte! Tedy: Banky pana von Herresheim vyhodily!«

Pacičko, díky!

»Vyhodily? Ale proč?«

»Protože na úkoly, které mu konzilium uložilo, v žádném ohledu nestačil a ani v nejmenším nesplnil na základě toho, co o sobě a své kvalifikaci tvrdil, do něho vkládaná očekávání.«

Pane Bože, říkal si nedávný navrátilec do obce katolické církve, tak přece jen existuješ! Už nikdy o tom nebudu pochybovat. Ale teď musím nějak reagovat. Promiň, prosím tě…

Jakub řekl: »Inu, na vůdce branného hospodářství za nacistů to ještě tak stačilo. Ale na víc ne. Takže padl na hubu, ten blb nafoukaná.«

»Hm, pane Formanne, jistě ode mě neočekáváte, že vaše poslední věty právě já potvrdím! Myslím, co tu říkáte v úctě… Ale já…«

»Ale vy?«

»Já na tyhle obtížné záležitosti také nestačím! A nebyl jsem vůdcem branného hospodářství za nacistů!«

»Vy na tyhle obtížné záležitosti nestačíte, pane Ruschi?« Jizva na Jakubově tváři teď bušila, jako by chtěla prasknout.

»Ne. Proto vás tak usilovně hledáme, pane Formanne! Zvlášť když teď ten pan Arnusch sedí ve vězení.«

Jakubovi vyklouzlo sluchátko z ruky a spadlo na stůl. Třesoucíma rukama je Jakub zvedl. Franzl Arnusch v lapáku! Franzl Arnusch, který ze mě vytáhl pětasedmdesát miliónů šilinků a pak mě ještě podrazil s daněmi. Jejda, jejda, to se práší za kočárem!

»Arnusch sedí…«

»… ve vězení. Vyšetřovací vazba. Pár roků mu to už vynese. A jeho jste považoval za svého nejlepšího přítele!«

»Ano, ale co provedl?« informoval se blažený Jakub, zatímco ho zajíc divoce líbal.

»Byl přece generálním zplnomocněncem pro veškeré finance ve vašich podnicích, že pane Formanne?«

»Ano, a co?«

»A teď při důkladném zkoumání nezávislou komisí se ukázalo, že tenhle Arnusch už před mnoha lety zfalšoval naprosto kriminálním způsobem bilance u dvou vašich továren na plasty v Argentině a u jedné v Brazílii – samozřejmě ve spojení s ostatními…

»Že falšoval…!«

»Věděl jsem, že se vás to dotkne, až to uslyšíte. Váš údajně nejlepší přítel! Bilance jsou zfalšovány tak, že vykazují pouze ztráty nebo jen nepatrné zisky – po mnoho let. Vám to nikdy nebylo nápadné?«

»Víte, měl jsem tolik co dělat! A Franzlu Arnuschovi jsem naprosto důvěřoval!«

»To byla vaše smůla, pane Formanne!«

»Jak to?«

Zajíc přestal Jakuba olizovat a zvážněl. Ženy mají neuvěřitelný čich na to, co přijde.

»Protože všechny bilance byly tak zfalšované, že Arnusch kasíroval milióny a milióny, zatímco to vypadalo tak, že vaše podniky vůbec nic nevynášejí. To jsme teď zjistili.«

»To jste teď zjistili…«

Zajíc byl najednou na smrt zasmušilý.

O to radostněji vypadal Jakub.

»Ano. A tím samozřejmě také neplatí celková bilance, kterou jste musel předložit na naléhání pana von Herresheim bankovnímu konsorciu. Je příliš, přespříliš nepříznivá!«

»Příliš… nepříznivá?«

»Vždyť to říkám! Co jsme měli dělat? Požádali jsme o vydání Arnusche. Rakousko ho vydalo. Bezcharakterního hospodářského zločince. To byl pan von Herresheim už v sanatoriu. A já seděl v jeho křesle.«

»A vy jste seděl v jeho…«

»Ano. Ale teď to teprve začalo, pane Formanne! Hospodářství se začalo vzpamatovávat! Všechny vaše továrny a závody už zase pracují se ziskem. Samozřejmě ještě ne s takovým jako dřív…«

»Samozřejmě…«

»… ale přece jen tak, že jste vůči bankám už zase likvidní, pokud jde o úroky atakdále… Pane Formanne, musíte sem okamžitě přijet! Okamžitě! Já to – jak už řečeno – nezvládám. A banky chtějí – ne, banky vás prosí, pane Formanne, abyste se zase ujal celkového vedení všech svých podniků a firem! Jste jediný, který se v tom vyzná. Byl jste vždycky jediný, kdo se vyznal, kdo měl všechny nitky v ruce! Všechen váš majetek vám samozřejmě ještě vrátit nemůžeme… Ale zámek na Starnberském jezeře samozřejmě ano! A jednoho rolls-royce! Nebo i dva! A když se bude situace dál zlepšovat, pak vás zakrátko budou banky radostně vítat jako zajímavého zákazníka, a všechno vám zase bude patřit… když se bude situace dál takhle zlepšovat… až rozmotáte to děsné klubko, které se schumlalo… Pane Formanne! Slyšíte? Pane Formanne! Pro pána krále, jste tam ještě?«

Zajíc klesl na židli.

Jakub ho s přimhouřenýma očima pozoroval.

»Samozřejmě, že tu jsem…«

»Dobrá. Za okamžik odtud poletí letadlo, které jsme pro vás najali. Rovnou do Rakouska. Přistane na letišti Hörsching u Lince. To je přece jen kousek od vás, že ano?«

»Jen kousek, ano.«

»Za dvě hodiny tam letadlo bude. Buďte tam také, pane Formanne! Přijďte! Pomozte nám! Prosím vás! Všichni vás prosíme! Nesmíte nás nechat na holičkách! Jde konečně také o vaše zájmy, že ano?«

»Konečně jde také o mé zájmy…«

»Tedy za dvě hodiny budete na letišti v Hörschingu? Ano?«

»Ano,« řekl Jakub Formann.

4/

Ze zářivě modrého podzimního nebe klesalo neposkvrněně bílé tryskové letadlo a na přistávací dráze 2 rakouského letiště Hörsching se dotklo země. Svítilo slunce, bylo teplo, na roční dobu příliš teplo.

Na trávníku u věže stál zajíc s medvědem. Kola nechali doma a přijeli z Theresienkronu taxíkem. Vedle Jakuba stál odřený kufr. V ruce držel už hodně ošuntělou diplomatku, kterou s sebou po třicet let vláčel všude po světě – dárek od zajíce.

Chudák zajíc se zoufale snažil, aby se ovládl a zachoval klid! Julie měla na hlavě šátek. Nenamalovala se, protože si řekla, že se jí bude chtít strašně brečet a šminky by se jí roztekly po obličeji a vypadala by jak klaun. Ach, uvažoval zajíc, teď vím, proč jsou klauni v opravdovém životě všichni tak smutní.

Sněhobílé letadlo dorolovalo a zvolna teď klouzalo dopředu k věži. Hvízdání tryskových motorů ztichlo.

U pilotní kabiny se vyklopily a pak spustily schody. V otevřených dveřích cockpitu se objevil pilot a kopilot a mávali. Sešli pár schůdků po gangwayi. Tu se zajíc nahlas rozvzlykal a přitiskl se k Jakubovi. Oba piloti se okamžitě decentně stáhli zpět do cockpitu. Daleko, daleko venku se páslo stádo jehňat.

»No, tak tedy…«řekl Jakub chraplavě. Necítil se dvakrát dobře.

»Ach, méďo,« žadonil zajíc. »Prosím, prosím, prosím, nelítej pryč! Neopouštěj mě už zase! Prosím, meďulo!«

»Milé dítě,« Jakub utěšoval a hladil chvějícího se zajíce, »přestaň jenom, prosím tě, brečet!«

»Já chci přestat,« vzlykala Julie. »Ale já ne… ne… nemůžu!« A brečela o to víc.

»Vždyť já se vrátím,« řekl Jakub. »Slíbil jsem ti přece, že se vrátím…«

»To už jsi mi slíbil jednou, méďulo!« Julie ho pevně objala.

»A pak to trvalo třicet let, než ses vrátil… déle! Když to bude zase tak dlouho trvat, tak přijdeš v roce… teď máme sedmasedmdesátý… sedmasedmdesát a třicet je sto sedm… tak přijdeš v roce dva tisíce sedm… Nebo možná až dva tisíce osm… A to už budu…« Na zajíce toho bylo trochu mnoho. Propukl v bezuzdné kvílení.

Jakub ho hladil a hladil. Ale nepomáhalo to. Ale musím přece do Kolína! říkal si. Přece ji tu nebudu hladit věčně! To tedy opravdu nejde! A třicet let teď určitě pryč nezůstanu!

Něžně se vymanil z jejího objetí, beze slova ji políbil a rozběhl se k sněhově bílému letadlu s velkým odřeným kufrem v jedné, s ošuntělou diplomatkou v druhé ruce. Jenom pryč odtud, říkal si, jenom pryč! To nevydržím!

Zajíc klesl na lavičku, vzlykal a celý se třásl. Ale Jakub to neviděl. Už byl u gangwaye a spěchal po schůdkách vzhůru. Posádka – čtyři muži – ho srdečně přivítali. Potřásání rukou. Maximální respekt. Všechno jako dříve. Inu, řekl si Jakub, lidé…

V okamžiku, kdy do letadla vstoupil, ucítil směs vůně benzínu, kovu, kůže a parfému, které tolik let tolik miloval. Zhluboka se nadechl. Vstoupil do kabiny. Byl jediný pasažér. Otvor se schůdky se s tichým bzučením uzavřel. (Veškerá inteligence se obrátila do nitra.) Seděl tu bez hnutí. V jizvě mu cukalo, cukalo, cukalo. A tu Jakub zavolal na kapitána.

»Ano, pane Formanne?«

»Pojdte prosím sem, chci vám něco říct.«

Kapitán přistoupil k Jakubovi.

Jakub mu dlouho tiše něco povídal do ucha.

Kapitán kýval a kýval.

5/

O pět minut později se znovu otevřely dvířka cockpitu a z bílého letadla se ještě jednou spustily schody. Jakub Formann po nich pomalu a důstojně vystoupil z letadla. Důstojně a pomalu kráčel přes trávník k lavičce, na které seděla zhroucená Julie. Julie vůbec nezaznamenala, že přichází. Když se Jakub u ní zastavil, musel hlasitě zakašlat.

Zajíc sebou úlekem trhl a zíral na medvěda jako na strašidelné zjevení. »Ale… ale co tu děláš? Jak to, že nejsi v letadle? Musíš přece do Kolína!«

»Nepoletím do Kolína,« řekl.

»Nepoletíš do Kolína…« Zajíci se nedostávalo dechu. »Kam tedy?«

»Nikam, moje milá. Zůstanu tady.«

»Zůstaneš… tady?«

»Ano.«

»U mě?«

»Jak jsem právě podotkl.« Zajíc zase klesl na lavičku. Jakub ho něžně zvedl. »Tedy, teď už nechápu vůbec nic,« řekla Julie Martensová. »Jak to?«

Vlídně ji přerušil, dal jí do ruky starou diplomatku, zavěsil se do ní a pomalu šli k východu. Zajíc klopýtal po jeho boku.

»Jakub Formann, moje milá,« řekl medvěd, »je vždycky dva kroky před svou dobou.«

Poděkování

Bez pomoci, které se mi tak laskavě dostalo, bych nemohl tento román napsat. Potřeboval jsem mnoho velkých archivů, mnoho pomocníků při rešerších a expertů v oblasti politiky, ekonomie, financí, práva, sociologie a psychiatrie. Jeden vydavatel mi vyprávěl příběh německých poválečných ilustrovaných magazínů, jedna dobrá duše znovu a znovu neúnavně přepisovala moje načmárané rukopisy s řadou úprav. Přátelé od samého počátku obětavě podporovali tuto práci tím, že všechno, co jsem napsal, právně zajišťovali, kritizovali, navrhovali změny a přinášeli nové nápady. Je vyloučeno, abych zde vyjmenoval všechny pomocníky. Mohu jim jen vyslovit svůj nejsrdečnější dík a na tomto místě uvést pouze ty, kteří mi pomohli nejvíc. Jsou to:

Rudolf Augstein. Katharina Bergová. Fritz Bolle. Dr. Walter Braun. Ilse Ebbinghausová. Margot Hielscherová. Michael Jungblut. Diedrich Kenneweg. Univerzitní profesor dr. Stephan Koren, bývalý ministr financí Rakouské republiky. Univerzitní profesor dr. Kornelius Kryspin-Exner. Erich Kuby. Profesor dr. Alex Möller, bývalý ministr financí SRN. Luise Nikelová. Dr. Hans J. Reichhardt. A moje žena.

Vánoce 1977

Johannes M. Simmel

Johannes Mario Simmel

HURÁ, JEŠTĚ ŽIJEME

Z německého originálu Hurra wir leben noch, vydaného nakladatelstvím Droemer Knaur,

Locarno 1978,

přeložila Eva Pátková.

Obálku a vazbu navrhl

Michal Houba.

Vydání první. Praha 1992.

Vydalo Nakladatelství

Svoboda – Libertas jako svou 6241. (7354.) publikaci.

Odpovědná rcdaktorka

Petra Nováčková.

Výtvarné redaktorky Marta Brabencová a Jana Mikulecká.

Grafická úprava a technická redakce

Jitka Vostradovská.

Vytiskla tiskárna Spektrum, s. p.,

Brno.

AA 46,70 (text 46,63, il. 0,07), VA 47,84.

Tematická skupina 13/34. 73/605-21-8.5

25-088-92

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai