Láska je jen slovo

Johannes Mario Simmel

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Láska je jen slovo je prvním do češtiny přeloženým Simmelovým dílem, s nímž se naši čtenáři mohou znovu seznámit a posoudit jeho mimořádné hodnoty. Pro svůj příběh si Johannes Mario Simmel zvolil prostředí soukromého školního internátu, kam většinou přicházejí děti z „lepších" rodin z celého světa, na které neměl nikdo čas a které vždycky cítily svou osamělost. Špatná výchova některé pokřivila a zkazila.Páteří celého příběhu je něžná a hluboká láska mladého Olivera ke krásné Vereně, manželce úspěšného bankéře. Láska, která musí zůstat utajena a stane se tak předmětem vydírání. Stále víc se zatahuje smyčka kolem nešťastné dvojice, pro kterou není v daných podmínkách východisko.Román se čte jedním dechem jako strhující drama. Autor dokáže udržet čtenáře v napětí od první do poslední stránky, takže se nedivme ohromným nákladům jeho díla a popularitě, kterou získal v Německu i v mnoha dalších zemích.

Johannes Mario Simmel

Láska je jen slovo

© Copyright by Johannes Mario Simmel Translation © Jana Pecharová 1976

ISBN 80-85634-42-2

První zmizelo pod sněhem slovo… nikdy…, jako druhé zapadalo slovo… stále…

List, na kterém byla napsána tato slova, se zachytil o třísku trčící z dřevěné podlahy v místnosti ve věži. Tak odolal průvanu mezi okenními otvory ve starém zdivu. Krystalky sněhu se snášely na podlahu, zmazanou od krve. Prkna byla stará, krev na nich mladá, čerstvá, vlhká a teplá. Prkna byla stará jako černé střešní trámy, jako hrubé, neforemné kameny ve zdivu a jako zpuchřelé točité schody, rovněž potřísněné krví. Nejstarší z toho všeho byla věž. Mnoho set let stará. Starší než křesťanství v této zemi.

Slovo… zapomenout… a na jiném místě listu slova… celým svým srdcem… teď přikrýval sníh, přikryl ale i jméno, jímž byl podepsán dopis. Nerovné řádky byly psány chvatnými zběžnými tahy ženského rukopisu. Ve velkém spěchu, velkém strachu nebo ve velkém zoufalství musel být napsán vzkaz, který tu sníh pohřbíval, bezhlasně a tiše.

Již před šestnácti sty lety byla tato věž jen ruinou. Jedenáctkrát byla v pozdějších dobách renovována, hesenskými loupeživými rytíři a hesenskými lankraběty, naposledy Jeho Nejmilostivější Jasností Wilhelmem Devátým. V roce 1804 – na přání tohoto urozeného pána – byla pak uvedena do původního stylu: jako památník a rozhledna. Nyní byla věž už dávno zase téměř ruinou, tabule na jejím úpatí varovala přicházející:

NEBEZPEČÍ ZŘÍCENÍ! VSTUP ZAKÁZÁN!

Kdo nedbal podobných pokynů, mohl se podívat okenními otvory ve věžní komůrce daleko, daleko do kraje. Bylo odtud vidět říčku Niddu, která se vinula údolím mezi loukami, pastvinami, úrodnými poli, mezi křovinami a stříbřitým olšovím; bylo vidět Velký Feldberg s temnými, zalesněnými hřebeny, Winterstein se třemi hrby, na východě modrý pás Vogelsbergu a masív Hohenrodskopf, jehož mocné travnaté úbočí ve slunečním světle magicky zazářilo uprostřed černého moře stromů; malé, i ty nejmenší vesničky, hrady, dvory, a mezi nimi byly vidět černé a světle hnědé strakaté krávy a vlaky, které se s melancholickým pískáním ztrácely daleko v oparu. Bylo-li pěkné počasí, byl viděl Bad Nauheim a Bad Homburg, Bad Vilbel, Konigstein Dornholzenhausen, Oberursel, ano, to všechno a stovka dalších míst, kde žili lidé; největší z nich byl Frankfurt, Frankfurt nad Mohanem.

Dávno již nastala noc a tma se rozprostřela nade vším. Nicméně i kdyby byl jasný den, nebylo by vidět ani na dva metry do kraje, neboť už tři hodiny padal z hrozivě tmavých mraků hustý sníh.

Tak hustě sněžilo této noci, že to vypadalo, jako by vzduch sám sestával ze sněhu, jako by to už vůbec nebyl vzduch, ale jen nepojmenovatelné médium, které dusí, umrtvuje všechen život a je při tom všem přesto neuchopitelné, beztížné a současně těžce doléhá, přichází z nekonečnosti nebe a tedy bez hranic, bez konce, vír nesčetných miliard vloček, které prosvětlovaly temnotu, v nichž tma vybledla. Už zapadaly silnice a cesty, už se pod tíhou sněhu naříkavě lámaly těžké větve. A přitom sněžilo teprve tři hodiny. Ve dvou dnech napadalo tolik sněhu, že si na něco podobného ani nejstarší lidé v okolí nepamatovali. Ne, za tak hustého sněžení by ani za denního světla nedohlédl nikdo dál než na dva metry z okenních otvorů ve věži, které za pěkného počasí, vysoko nad nejvyššími vrcholky stromů Taunusu, skýtaly rozhled tak daleko do kraje.

Bylo to ideální místo pro takovou věž. Stejného názoru musel být už deset let před Kristovým narozením římský vojevůdce Drusus, když zde dal postavit obrannou linii proti Germánům. Stejného názoru musel být o sto let později i římský císař a vojevůdce Domicián, když poručil svým legiím, aby začaly se stavbou Limes, která se táhla přes hory a propasti, podél mohyl a močálů, přes pastviny a lesy, pět set padesát kilometrů opevněné hranice, která měla chránit ‚upokojené‘ provincie Horní Germánii a Raecii. Císařové Trajánus, Hadrianus a Antonius Pius pokračovali v obrovské stavbě mezi Rýnem a Dunajem, nejdříve zbudovali valy a příkopy s palisádami, pak více než tisíc strážných věží a přes sto kastelů. Na mnohých místech byly stále ještě dobře znatelné zbylky tohoto obrovského opevnění, které zbudoval! bezmocní lidé proti bezmocným lidem na rozkaz velkých mocnářů a katů,

Pár teplých hnědých bot se klátil nad listem sem a tam. Visely volně ve vzduchu a pohybovaly se pomalu, občas se jedna druhé lehce dotkla, teď a teď zase. A teď ne.

… il nostro concerto… Nad těmito slovy ležel sníh už na centimetr vysoko, a nad těmito taky:… Porto Azzurro… Sněhové vločky se snášely na vlhké krvavé skvrny na podlaze, které postupně bledly z tmavě rudé na červenou, růžovou, narůžovělou, až je nakonec úplně zabílily. Stále více krvavých stop a stále více slov mizelo pod sněhem. Krev mizela, inkoust se rozpouštěl, slova se ztrácela. Sněhové vločky neměly naspěch, ani teplé zimní boty ne.

Opisovaly nad dopisem poklidný čtvrtoblouk. Ze severu putovaly špičky bot severovýchodně směrem k východu. Tady pohyb ustal a špičky bot rotovaly zpátky. Severovýchod. Sever.

… přísahám Ti…

Rozpuštěná slova, pohřbená přísaha.

Boty oběšence pendlovaly nad místo nejblíže následující:… při světle svých očí… Tato slova zmizela o dvě minuty později.

Sever. Severovýchod. Východ.

Mrtvý visel na tmavém trámu, starý provaz kolem krku. V místnosti ve věži bylo hodně harampádí, polámané židle, ztrouchnivělé dříví, zrezavělé nářadí. Tady nahoře bylo mléčné, rozptýlené světlo a nebylo by slyšet ani hlásku (neboť majestátní sníh se snášel tiše, tiše, a choval se tak, jako se chovají všichni ti, kteří mají obzvlášť velkou moc a vědí, že mohou činit, cokoli se jim zlíbí), ne, nebylo by slyšet ani hlásku, kdyby nebylo malých hladových myšek, které hledaly ochranu před nočním mrazem.

Noviny ležely dál od mrtvého, v rohu malé místnůstky, chráněny tak před sněhem. Byly rozevřené a jejich titul zněl:

VĚSTNÍK ŘÍŠE SPRAVEDLNOSTI LIDUMILNÉ NOVINY PRO KAŽDÉHO K MORÁLNÍMU A SOCIÁLNÍMU POVZNESENÍ

NAKLADATEL: ANDĚL PÁNĚ, FRANKFURT NAD MOHANEM

Myši šramotily.

Zmrzlí, scvrklí a černí pavouci viseli v potrhaných pavučinách.

… rybářské čluny s rudými plachtami, krvavě rudé v zápalu slunce… Zmizelo.

… víno, které jsme pili v přístavu Marciana Marina…

Rozplynulo se.

… nás záliv, zelené vlny, ve kterých jsme se objímali…

Pominulo. Už je to pryč.

Mladý obličej oběšence byl od krve, která kolem ran v mrazu ztuhla. I na rány se snášely sněhové vločky, na krátce ostříhané hnědé vlasy, na otevřené hnědé oči s obrovsky rozšířenými zorničkami. Ale vločky ještě roztávaly, tam, kde se dotkly kůže, vlasů a očí. Mrtvý ještě nemohl být dlouho mrtev. Ještě nevychladl.

Ustrnulé slepé zorničky opisovaly malou, nekonečnou a bezcílnou cestu s botami, celé tělo opisovalo tuto dráhu.

Východ. Severovýchod. Sever.

A zase zpátky.

Sever. Severovýchod. Východ.

Štíhlá zápěstí oběšence byla zkrvavená, kosti zpřerážené. Zakrvácený a na mnoha místech roztrhaný byl tlustý svetr a šedé kalhoty. Na svetru, na botách, na kalhotách už sníh netál, protože ty byly studené, tak studené, jako bude brzy i tělo oběšeného. Dost studené pro sněhové vločky.

… naše první setkání…

Východ. Severovýchod. Sever.

… náš první polibek…

Sever. Severovýchod. Východ.

A všechna tato něžná slůvka se rozpouštěla, uplývala pod něžným tlakem sněhu, mizela, všechna, všechna…

Mrtvému bylo asi dvacet let, bylo to tělo velkého chlapce, štíhlé a dobře rostlé. Byl hezký zaživa, ještě před několika hodinami? Teď vypadal hrozně. Vyplazený, opuchlý jazyk visel z úst, před několika hodinami snad ještě jemných, snad smyslných, nyní rozkousaných, napuchlých, modrých, odporných. A sněhové krystalky na něj padaly a rozpouštěly se, neboť i jazyk byl dosud teplý.

Ten, který tu visel, znal dobře historii Limes, věděl, že tuto rozhlednu kdysi zbudovali římští vojáci, které jejich velitelé, zpiti vítězstvím, opojeni mocí, vyštvali z radostného jihu a z tepla jejich domovů sem, na ledový, temný sever. Před vánočními prázdninami skončili v chlapcově třídě právě u Tacita a četli o tom, co zaznamenal o vzniku věží a kastelů. (Tacitus, Cornelius, největší římský dějepisec, naroz. kolem roku 55, zemř. roku 116 n. l. Nejdříve prétor, pak konzul, později místodržící provincie Asie. Napsal „Germanii“ – první historii Germánů – „Historiae“ a „Annales“. Navazoval ve stylu, skladbě a pesimistickém ladění na Sallustia a pokusil se jednání vládnoucích vysvětlil výkladem psychologických momentů.)

Toto všechno mrtvý znal, Ještě před několika týdny – když se připravoval na maturitu překládal tato slova Cornelia Tacita: „Čtyři legie předal Germanicus Caecinovi, pět tisíc mužů pomocných oddílů, a k tomu ve velkém spěchu zhoufované šiky Germánů, žijících na druhém břehu Rýna. Stejný počet legií, dvojnásobný počet spojenců vzal sám s sebou. Na zbytcích opevnění svého otce Drususe na hoře Taunus postavil nove opevnění, kolové stavby, strážné věže a jeden kastel…“

Mrtvola rotovala.

… můj nejmilejší…

Nebylo slova, s nímž by se sněhové vločky nevypořádaly.

Pod starými novinami šramotily malé neklidné myšky. Třaskavě jako explodující bomba praskla zase někde venku v bílé záplavě větev. Sněžilo dál, od minuty k minutě hustěji, neslyšně a nepřetržitě. Sníh dolehl na krajinu jako břemeno, těžká nemoc, ochrnutí, jako utrpení, kterému nelze uniknout, nelze odporovat, ale kterému se musí člověk odevzdat jako smrti.

Olivere, můj milovaný Olivere…

Teď zmizela i tato řádka, kterou dopis začínal. Boty cestovaly nad ní. Myšky žalostně pískaly. Hodinky na zápěstí mrtvého ukazovaly čas. Bylo 21 hodin 34 minut. Opět tělo rotovalo zpátky. Sníh zasáhl poslední ještě nezasypaná slova. Nespěchal, aby je zničil. Činil to mírně, opatrně, něžně. Ale zničil je. Teď už zmizela. A byla to tato slova:… lásko mého života…

Tou dobou – 7. ledna 1962 ve 21.35 – zazněl z četných ampliónů v ledové hale frankfurtského hlavního nádraží chraplavý, nastydlý mužský hlas: „Pozor, prosím, u koleje číslo 14! Paris-expres z Paříže do Vídně přes Karlsruhe, Stuttgart, Mnichov, Salcburk a Linec odjíždí, odstupte od vlaku a zavřete dveře. Přejeme vám šťastnou cestu.“

Poslední dveře rychlíku zapadly. Dieselová lokomotiva se zvolna rozjela. Kola se roztáčela, rychleji a rychleji, osy tloukly. Dlouhý vlak vjel do noční chumelenice, která ho o několik vteřin později pohltila.

Paris-expres měl tři lůžkové vagóny, třetí byl připojen jako poslední ve vlaku. Ve zvláštním kupé první třídy tohoto vagónu stál velký, těžký osmapadesátiletý muž. Zíral na ciferník staromódních opakovacích hodinek, které ležely na mahagonové desce zavřeného rohového umyvadla, a počítal si puls. Bylo to šestaosmdesát tepů za minulu.

Tlustý muž protáhl malá, kulatá ústa k bolestnému úsměvu. Podobal se umírajícímu, který dobře ví, že se nedožije příštího dne, ale přesto zamýšlí odejít sám a důstojně. Těžce si povzdechl, pozoroval v zrcadle nad umyvadlem starostlivě svůj jazyk, jako by na něm byl černý morový povlak (měl ale docela zdravou, světle narůžovělou barvu), opět si povzdechl a pak vyndal z malého staromódního kufříku, který ležel na posteli, stříbrnou schránku, ve které byly lahvičky, tuby a krabičky s léky všeho druhu, jakož i teploměr. Na schránce byly iniciály A. L. Tlouštík se zdravou, růžovou barvou ve tváři, příliš dlouhými, už prošedivělými vlasy a úplně světlým dlouhým knírem, který nosil podle Alberta Schweitzera, svého velkého vzoru, pečlivě vybíral. Albert (Albert!) Lazarus spolkl dvě tabletky, dvě červené podlouhlé oplatky, a zapíjel je minerální vodou, kterou si předtím nalil z přinesené láhve do plastikového pohárku, který si rovněž přinesl s sebou. Stále s sebou vozil v lahvích selterskou minerálku, nedůvěřoval žádné vodě, jejíž původ neznal, všem cizím sklenicím i všem cizím toaletám, proti čemuž se v posledním případě nedalo k jeho lítosti nic dělat.

Nyní svlékl obřadně, za neustálého vzdychání, svůj staromódní oblek, který si úmyslně dal ušít tak velký, aby i na jeho mohutném těle ještě volně plandal a tvořil záhyby – podobný oněm kalhotám a bavlněným listrovým sakům, jaká nosil muž z Lambaréné. Albert Lazarus došel ve zbožnění velkého lidumila v daleké Africe skutečně až tak daleko, že ho nenapodoboval jen v řeči a oblékání, nýbrž že se dal dokonce v nejrůznějších úřadech strhnout ke stále opakovanému vědomému, úmyslnému, a tím trestnému jednání.

„Vaše jméno?“ Tak se ho na úřadě často ptali.

„Albert Lazarus,“ odpovídal vždycky. A přitom se jmenoval, aby bylo pravdě učiněno zadost, podle zápisu na radnici III města Lipska v jedné matriční knize, naštěstí už dávno nedosažitelné, Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus. To všechno zamlčel a zvolil si jméno Albert za své hlavní křestní jméno. Albert Lazarus také hrál na harmoniu, na malém harmoniu, které se hodilo do jeho bytu, a zbožňoval Bacha…

Pečlivé pověsil oblek na ramínko v kupé a svlékal se dál. Povolil kravatu, v jejímž už oblýskaném uzlu měl zapíchnutou pravou perlu. Nosil košili se škrobeným límcem, škrobenými manžetami, s vyšitým monogramem A. L. a dlouhé vlněné spodky. Všechny kusy svého oděvu pedanticky opatroval. Pár ručně pletených podkolenek nesvlékl. Kůže jeho otylého těla byla tak růžová a čistá jako na tvářičkách novorozeněte.

Nyní si přetáhl bílou noční košili, kterou u krku zavázal dvěma růžovými šňůrkami. Noční košile mu sahala až na paty, měla jemný růžový háčkovaný lem a na prsou opět monogram A. L. Z kufru vyndal velkou bonboniéru a objemné černé desky. Se vzdycháním pak vyzvedl zavazadlo, které nebylo nijak těžké, na hliníkový nosič nad oknem. Potřeby na mytí nechal v něm. Neměl v úmyslu použít umyvadlo v kupé. Jak mohl vědět, kdo se tam myl před ním? Kdo mohl spočítat mikroby, které se hemžily na porcelánové míse, v kalíšku na zuby? Dělalo se mu zle, |en když na to pomyslel. V lůžkovém voze se nemyl nikdy.

Nyní přezkoušel okno, zda jím netáhne v místech, kde bylo zakytováno, a pro jistotu upevnil ještě před zrcadlící se plochu lesklou černou záclonku a nastavil regulátor topení z 1/2 na max., ačkoliv bylo v kupé suché vedro. Bonboniéru otevřel, prohlédl s náhle rozzářenýma očima její obsah a strčil si do úst višni v čokoládě. Zlaté opakovací hodinky pověsil na mosazný háček nad kruhovým sametovým polštářováním na mahagonové stěně vedle hlavy lůžka, kde už asi za posledních čtyřicet let visela pěkná řádka hodinek. Lůžkový vůz byl v souladu s mužem, který ho obýval: byl staromódní jako on. Měl-li za dva roky přijít do šrotu, pak jeho obyvatel chtěl jít za dva roky do penze.

Albert Lazarus byl jedenatřicet let redaktorem velkého frankfurtského nakladatelství, dvanáct let jeho šéfredaktorem. Nikdy se neoženil. Neměl děti a neměl děti rád. Byl bez ambicí, dobromyslný, plachý a neustále přesvědčený o tom, že je na smrt nemocen. Ve skutečnosti byl zdravý jako řípa, pokud se nebraly v úvahu úplně bezvýznamné bolesti v játrech, za něž vděčil naprosto nerozumnému a nepředepsanému, ba lékařsky zakázanému požívání léků všeho druhu v gigantickém množství a ještě nerozumnější stravě. Albert Lazarus byl člověk nemající potřeb. Peníze ho zajímaly stejně málo jako ženy nebo kariéra. Ovládala ho jediná vášeň: sladkosti! Ráno jídal k snídani pudink, večer pil teplou čokoládu. Když pracoval v nakladatelství, navštívil každé poledne blízkou cukrárnu a spořádal tam den co den vždy tři různé zákusky, obrovské, plněné bohatě krémem, jedovatě barevné, a nikdy nezapomněl na šlehačku.

Jeho nakladatel znal všechny slabosti Alberta Lazaruse. Věděl, že má za šéfredaktora největšího hypochondra velkého města Frankfurtu – a k tomu nepodplatitelného kritika dodaných rukopisů, muže, který po tři desítiletí objevoval a podporoval stále nové talenty a nakladatelství prokázal větší služby než kterýkoliv jiný zaměstnanec.

Ctitel slavného humanisty a lékaře postavil bonboniéru na červený koberec vedle postele, zhasl stropní osvětlení a rozsvítil lampičku nad lůžkem. Rozhodil silné prošívané přikrývky a se vzdycháním pod ně vlezl. Zašmátral po deskách, které mu ležely u nohou. Než je otevřel, vybral z bonboniéry ještě jeden kousek, zdobený odporně zelenými pistáciemi, vzal ho do úst a mumlal si pro sebe: „Jed. To je pro mě čirý jed.“ Polkl, přitiskl si ruku na srdce a necítil žádnou bolest. To ho zřejmě mrzelo, neboť se zatvářil rozhněvaně. A rozhněvaně otevřel i desky, ve kterých byl tlustý rukopis. Na stránce pod deskami bylo napsáno:

Ať kdokoliv čte tuto knihu:

Jmenuji se Oliver Mansfeld. Je mi 21 let

a jsem synem Waltera Mansfelda…

Lazarusovi klesla ruka s rukopisem.

Oliver Mansfeld?

Kousek nugátu? (Beztak se už příštích vánoc nedožiju. Jsme všichni v rukou božích.)

Syn Waltera Mansfelda…

O Oliveru Mansleldovi nevěděl Albert Lazarus nic, tento mladý muž se dosud neproslavil v literární ani jiné oblasti. Jeho otce ovšem znal snad každý dospělý občan Spolkové republiky jako původce největšího poválečného skandálu.

Kousíček krokantu.

Lazarus požitkářsky mlsal.

Vlak teď jel velmi rychle, osy uštvaně tloukly. Hm. Syn tohohle lumpa tedy napsal román. Tak tak. Lazarus pohlédl na titulní list desek. Podle toho došel rukopis do nakladatelství 20. prosince 1961 a přirozeně – to je ale nedbalost, Meyerové, té něco povím, až se vrátím – přes vánoce a Nový rok zůstal ležet bez povšimnutí. Teprve včera dopoledne si tahle Meyerová, ta si to ještě vyslechne, vzpomene a dá člověku rukopis do ruky a řekne: „Snad byste se na to mohl cestou podívat, pane Lazarusi.“

Frankfurtské nakladatelství mělo pobočky ve Vídni, Berlíně a Curychu. Lazarus měl mít v pondělí, 8. ledna 1962, ve Vídni několik obchodních rozhovorů. Cesta tam trvala přibližně dvanáct hodin. Tak si vzal, protože rád v noci četl, rukopis s sebou.

Nu, tak se na to podíváme (snad jednu višni) … podíváme se tedy, co nám mladý pán poví.

Chtěl bych být spisovatelem. Tento rukopis je mým prvním pokusem. Sám znám nejlépe slabosti této knihy, která z důvodů, které lektor bez komentáře pochopí, nemá poslední kapitolu. V předloženém rukopise jsou žijící osoby uváděny pod svým pravým jménem… klíčový román bez klíče…

Klíčový román bez klíče.

Lazarus přemýšlel:

Buď je tento mladý muž velmi naivní, nebo velmi rafinovaný. Že bychom se tak trochu honili za senzací? Pomsta tatíčkovi? Chce vzbudit zájem lektora? Lazarus znal mnohé triky mnohých spisovatelů. V každém případě bylo tohle zase jednou něco nového.

Domnívám se, že každý autor ve své první knize téměř bez výjimky přehodnocuje osobní zážitky, které jím velmi otřásly…

Jed, to je na mě jed, Lazarus si strčil do úst pralinku, posypanou mletými ořechy.

Tak vznikla i tato kniha, snad bych měl raději říkat můj deník, neboť tím je asi spíš v současné formě. Nebyla změněna jména jednajících osob ani město děje ani děj sám. Co je napsáno na následujících stránkách, je pravda…

No výborně, teď se dostal kousek ořechu do vykotlaného zubu; to se dalo čekal.

Pravda, jak jsem ji zažil.

Ale copak už víme o pravdě, chlapečku?

Deník se nedává z ruky jen tak, zvlášť tehdy ne, když obsahuje tak intimní zápisky jako tento. Tím méně má člověk přání, aby ho viděl rozšířen tiskem. Já toto přání mám, zadávám svůj rukopis s výslovným svolením ženy, pro kterou byl napsán. Tato žena a já se máme rádi. Můj román je historií naší lásky…

Bohudíky, už je to zase ze zubu venku. Proč bych se měl vláčet k zubaři, když už sotva zažiju příští jaro? Ale raději už žádné ořechy, raději kousíček marcipánku.

… a je nám lhostejné, co si lidé myslí. Kdyby bylo podle nás, nemuselo by být změněno ani její ani moje jméno. Za hodinu doneseme tento rukopis společně na poštu a pošleme ho Vašemu nakladatelství; neboť jsme učinili rozhodnutí, které mi dovoluje nyní bez strachu a beze všeho studu odhalit světu pravdu.

Volnou levičkou si Lazarus přejel po splývavé špičce širokého levého kníru, přičemž mu kousek čokolády spadl na přikrývku, a pomyslel si: Beze strachu a beze všeho studu. No vida. Tak teď to konečně víme: pornografie.

Náš maličký se porozhlédl a zjistil, že toto století je stoletím pornografie. Té vybranější, rozumí se samo sebou, která vychází ve vybranějších nakladatelstvích. V takovém, jako je naše, například. Až na to, že u nás ještě žádná nevyšla.

To nezávisí na mém nakladateli, to záleží na mně. Ještě jsem nenašel nic vhodného. Můj nakladatel; pokrokový muž. „Moderní literatura – to je sviňárna,“ říká. „Nebo člověk zkrachuje. Podívejte se na to! ‚Lady Chatterleyová‘, ‚Lolita‘. Vedle toho si pak člověk přirozeně může dovolit trochu zvednout laťku. A pak literatura faktu! Literatura faktu, ta jde pořád. Ale krásná literatura? Ptám se vás. Lazarusi, za co vás vlastně platím? Abyste tu rok sem rok tam seděl na svým tlustým zadku a vnucoval mi své básníky?“ Tak mluví on, moderní člověk. Já jsem staromódní. Já si myslím, že by to pořád ještě šlo bez pornografie. Vším je vinen Hemingway. Ten s tím začal. Ale u něho z těch nejhorších slov tiskli jen první a poslední písmeno a mezi tím pár teček. Dnes tiskneme celá slova.

Když se to vezme z druhé strany: Byl ke mně vždycky slušný, můj nakladatel. Strávil jsem u něho celý svůj život. Za dva roky ho opustím, tedy pravděpodobně ještě dříve. Podle okolností. Ať pak na mrtvého nenadává. Byla by to vlastně přátelská povinnost, abych mu sehnal jednu takovou správnou šťavnatou věc, než se odporoučím.

Doufejme, že tenhle maličký píše taky tím nasekaným blábolem, co tomu říkají ‚vnitřní monolog‘, ach ach, a pak ještě pěkně prosím špatnou němčinu a nesprávnou interpunkci! Nebo raději vůbec žádnou! Pak ho prodáme jako německého Jamese Joyce. Jako Henry Millera v komparativu.

Ale jen aby nám ty prasečinky nepopsal abstraktně! Podobných idiotů, kteří to tak dělají, je u nás totiž na tucty. (Proto mi taky ještě nic vhodného do ruky nepřišlo.) To pak chudák taková hospodyně sedí, a když nemá právě dospívající dceru intelektuálku, která by jí to vysvětlila, musí si zoufat nad svými znalostmi z anatomie, lomí rukama a ptá se: Co se to tu vlastně děje? Co to s ním provádí? A kolik jich vlastně je? A všechna ta cizí slova, která nenajde ani v Brockhausovi…

Ale snad budeme mít tentokrát štěstí.

Albert Lazarus se podíval, jak je rukopis tlustý.

743 stran.

19 marek 80. Levněji to asi nedokážeme vyrobit. Ale jestli je ten hoch rozumný a vyjadřuje se jasně tam, kde se má jasně vyjádřit, a jestli kromě toho ještě přidá nějaké odhalení o svém otci, o tom defraudantovi, tak bychom to mohli hladce vytáhnout v prvním vydání na deset tisíc!

Teď snad ještě kousek nugátu.

V historii naší lásky je mnohdy někdo vylíčen odpudivě nebo tak, že by to mohl pokládat za urážku své cti nebo svých citů…

… především můj otec a slečna Stahlmannová, a přiznávám, že by mi to skýtalo hluboké uspokojení, právě je před celým světem odhalit v jejich perverzitě a jejich neřestech a vylíčit je tak, jací skutečně jsou.

Jiskřička naděje. Vypadá to, že ten hoch je skutečně naivní. Naivita se dá přirozeně taky prodat. A teprve naivita s pornografií… Klid, klid! Čteme dál.

Člověk se až příliš často zklame. Pak jsou tihle naivní chlapci neslušní a neumějí psát. To všechno už jsme měli.

Ponecháme-li ale jména Mansfeld a Stahlmann a změníme-li jen jména druhých osob a místo děje, nic se tím nezíská. Slyšel jsem, že každý člověk má takzvaná osobní práva.

Ano, maličký, tak to už jsi slyšel?

… a může se bránit proti tomu, aby byl v poznatelné formě použit za postavu románu, i když by tato postava měla být vylíčena naprosto pozitivně a láskyplně.

Už nesmím bonbóny, jinak mi bude špatně. Ach, beztak umřu. Rakovina jater. Doktoři mi to přece neřeknou, Ještě jednu višničku. Je to zvláštní hoch. Jistě žádný idiot. A když druzí tisknou „klíčové romány“ a „cajdáky“, proč bychom také my neměli konečně jednou…

To je dilema, v kterém se ocitám. Prosím Vás, pánové, kteří jste experty na tomto poli, abyste zvážili z těchto hledisek můj román, a v případě, že nalezne Váš zájem, mě právnicky poučili. Předem Vám děkuji za námahu, kterou rukopisu věnujete. Oliver Mansfeld.

Nugát je přece jen nejlepší, pomyslel si Lazarus. Obrátil list. Na následující stránce četl:

LÁSKA JE JEN SLOVO

ROMÁN

Albert Lazarus pocítil lehké pálení žaludku. Tady to máme pomyslel si se zadostiučiněním, teď mi je zle. Pak se dal do čtení.

Četl až do tří hodin do rána, pak natáhl budík zlatých opakovacích hodinek, který nastavil na 7.30, a vyčistil si zuby minerální vodou. Nakonec trochu odhrnul lesklý závěs a díval se ven do noci. Vlak byl touto dobou na trati mezi Mnichovem a Rosenheimem. Tady nesněžilo. Lazarus viděl osamělá světla, která se míhala kolem, a slyšel svištění noční bouře, která rumplovala řetězem vozu rychlíku. Přelétl asi polovinu rukopisu, „nakousl ho“, jak tomu říkal, a najednou byl smutný a bezradný.

Opět na lůžku rozebíral svůj stav. Nebyl to rukopis, co ho tak vyvedlo z míry. (Na nakladatele a jeho názory o vydavatelných syžetech úplně zapomněl.) Ne. Tento román byl skutečně prvotinou, na mnohých místech bylo třeba oprav, ne-li přímo proškrtání, a navíc byl napsán takovým jazykem, stylem, který lektora zpočátku do té míry mátl a odpuzoval, že byl neustále v pokušení hodit desky s rukopisem na stůl – aby pak přece jen vždy znovu četl dál.

To zřejmě tkví ve dvou věcech, konstatoval Lazarus. Za prvé, on jako stárnoucí podivín, který neměl děti rád, netušil ani to nejmenší o světě, ve kterém se tento román odehrával, a připadal si jako Gulliver, který je nedopatřením, nepřipraven, nenadále katapultován do trpasličí říše. A za druhé, hm, nu tedy, tedy aby bylo pravdě učiněno zadost (s lehkým pálením žáhy se Lazarus převaloval na lůžku), za druhé bylo to, co tu právě četl, prvním příběhem lásky, který se mu po letech dostal do ruky. Stále v myšlenkách u rukopisu, upadl osmapadesátiletý Lazarus konečně do těžkého spánku a zdál se mu divoký, smutný sen, z kterého ho přesně v 7.30 hod. vytrhlo zvonění opakovacích hodinek. Ve Vídni bylo velmi chladno, ale sucho.

Albert Lazarus strávil den na jednáních. Vyřizoval své záležitosti duchem nepřítomný a očividně natolik zaměstnán zcela jinými myšlenkovými pochody než těmi, které souvisely s věcmi právě projednávanými, že se jeho obchodní partneři nejednou na něho, jindy tak korektního a soustředěného, rozčilili, i když ze zdvořilosti mlčeli.

Sotva byl Lazarus v kupé lůžkového vagónu, který v soupravě Pařížského expresu ve 22.15 opustil Vídeň, hned si lehl a dočetl rukopis. Tentokrát si nevzal ani pralinku. Otylý muž ve směšné noční košili odložil ke čtvrté hodině ranní desky s rukopisem a zíral do prázdna, sedě zpříma na posteli. Tak usnul, aniž natáhl hodinky a vyčistil si zuby. Hodinu jízdy před Frankfurtem ho probudil průvodčí a přinesl čaj. Zastihl cestujícího ze zvláštního kupé 13/14 v rozválené posteli, nevlídného a ve špatné náladě.

V Hesensku stále sněžilo, chumelenice vůbec nepolevila, koleje byly zčásti zaváté. Zatímco pán spal, několikrát musel vlak stát, informoval ho průvodčí. Lazarus srkal horký čaj a tupě naslouchal řečem muže v hnědé uniformě, který, když nejdříve požádal o dovolení, vytáhl černou clonu před oknem a tak poskytl zarudlým očím Alberta Lazaruse výhled do bílé pustiny.

„V severním Německu to prý je ještě horší.“

„Tak.“

„Většina vlakových spojů je vůbec přerušena, telefonní vedení je přetrháno. Frankfurtské letiště a i jiná letiště zastavila provoz.“

„Tak.“

„Nechci pána rušit.“

„Tak mě tedy nerušte,“ řekl Lazarus. Už čtvrt století nepřešla přes úzké malé rty tohoto tlustého muže podobná nezdvořilá poznámka. Při vší své robustnosti trpěl přímo až chorobnou ostýchavostí.

Průvodčí se uraženě vzdálil.

Albert Lazarus se toho rána cítil špatně. On, který každý týden chodil ke specialistovi a každého čtvrt roku vyhledal jiného a všechny specialisty dohromady nazýval šarlatány, protože mu všichni stále znovu potvrzovali jen to, co slyšet nechtěl, totiž, že je úplně zdráv, Albert Lazarus měl tohoto rána, 9. ledna roku 1962, hodinu cesty před Frankfurtem, objektivní pocity člověka, u něhož propuká vážná nemoc, ale je v tak časném stadiu, že postižený ještě není v stavu mučivý pramen své nevolnosti lokalizovat.

Lazarus vyndal svou schránku na léky. Polkl tabletky a odpočítal na čajovou lžičku kapky Za neustálého proklínání hospodyně, která mu opomněla do kufru přibalit pantofle, – stál v ponožkách před nástěnným zrcadlem – se pečlivě oholil elektrickým strojkem, oblékl se do svého staromódního obleku a vklouzl, přestože i toto kupé bylo přetopeno, do rukávů podšívkovaného kožešinového zimního kabátu, ovázal si šálu kolem krku a nasadil si staromódní klobouk s měkkou střechou (Schweitzer!). Hlava ho bolela, mrazilo ho v zádech. Sedl si k oknu a zíral ven do bláznivé chumelenice, která v jednom jediném bílém chaosu bez hranic zaplavila celý kraj. Jen na ohřátém okně sněhové vločky roztávaly.

Po nějaké chvíli se Albertu Lazarusovi zatočila hlava. Podíval se dolů a všiml si, že stále ještě sedí v ponožkách. Tahle prokletá Marta, pomyslel si, když se při své tělnatosti musel s námahou sehnout a obout si staromódní boty, nastydl jsem se, protože jsem včera a dnes v noci chodil po kupé bez pantoflí.

Tato „prokletá Marta“ byla starší slečna, která víc než sedmnáct let vedla malou domácnost Alberta Lazaruse. Nekouřil. Nepil. V jeho životě nikdy nebylo žen. A i se slečnou Martou (52 let) ho přes sedmnáct let života v těsné blízkosti nespojoval žádný vztah, který by bylo možno nazvat skutečně lidským. V příležitostných záchvatech zuřivosti (dostavovaly se vždy poté, když mu nějaký specialista znovu potvrdil, že je naprosto zdráv) měl tento stárnoucí muž ve zvyku stárnoucí slečně dávat z nejnesmyslnější příčiny výpověď – ovšem pokaždé až po patnáctém v měsíci. Protože pracovní poměr mohl podle smlouvy vypovědět jen do patnáctého, odmítla slečna Marta pokaždé promptně a chladně výpověď, čímž aféra pro Lazaruse skončila. Tato svérázná hra, kterou už spolu sedmnáct let hráli, bylo to jediné, co je spojovalo, byl to jediný most mezi její a jeho osamělostí.

Počkám ještě několik dnů, uvažoval Lazarus, když šněroval tkaničky u bot, a když to bude chřipka, tak ji tentokrát vyhodím. Za několik dnů bylo patnáctého… Narovnal se a znovu se zadíval ven z okna.

Co to všechno mělo znamenat? Byl příliš chytrý, než aby nevěděl, proč se cítí tak bídně, rozlámaně, mdle a nemocně. Tento stav měl duševní příčiny, ne tělesné. Rukopis, který během dvou nocí přečetl – byl dobrý, nebo byl špatný? Lazarus by nebyl schopen to rozhodnout. Něco podobného se mu ještě nestalo. V redaktorských kruzích obdivovali jeho kolegové právě jistotu jeho úsudku. Tentokrát, poprvé, byl bezradný. Jediné, čím si byl naprosto jist, bylo to, že příběh, který přečetl, nebyl vymyšlen, ne, ten byl prožit. A opravdová jako tento rukopis musela být i láska, o které kniha vyprávěla.

Byla-li ale opravdová, pak byl mladý muž, který zde tak exhibicionisticky zveřejňoval své intimní a nejintimnější zážitky, ve velkém nebezpečí. V nebezpečí života.

Náhle Lazarus zjistil, že má strach, strach o tohoto Olivera Mansfelda a o ženu, kterou Oliver miloval. Oba byli v nebezpečí. Bylo nutné jim pomoci! Kdo? A jak? Kdopak věděl o tom, k čemu se rozhodli, co naplánovali? Lazarus nervózně prohrábl svůj mohutný knír.

On, on byl jediný, kdo o tom věděl. Jen on: stárnoucí, neohrabaný knihomol, který nikdy nemiloval, který nikdy nepotkal ženu, která by ho milovala, která by ho mohla milovat. On, plachý, choulostivý muž bez přátel, muž, jemuž se muži smáli a ženy ho považovaly za směšného, vždy jen směšného. Staromódní, těžkopádný, otylý muž, který jedl příliš mnoho sladkostí a jednou, až zemře, nezanechá za sebou žádnou mezeru, nikoho, kdo by ho oplakával. Tak vypadala jediná bytost, která nyní věděla o lásce, jíž hrozilo nebezpečí, utrpení a násilný konec.

Proto, poznal Albert Lazarus v náhlém jasnozření, proto jsem se cítil bídně a nemocně. Měl jsem strach, strach o tohoto jedenadvacetiletého mladíka, kterého neznám, strach o neznámou ženu o které přesto všechno vím, všechna tajemství, která má, strach před tím, že se stane něco strašného, dřív než dokážu něco udělat a tak snad zabránit katastrofě.

Co mohu udělat? Já, malý muž bez moci, bez peněz a síly? Za celý svůj život jsem nebyl schopen něco udělat. Nikomu pomoci. Nikdy. Nikomu. Ale teď musím něco udělat, co nejrychleji, nikdo mě nemůže této povinnosti zbavil. Nezbývá mi nic jiného. Musím jednat.

Jednat, jak? Udělat, co? Já nevím. Nevím to. Ale je-li pravda to, co je na těchto stránkách napsáno – zvedl černé desky, které sklouzly na zem, a zíral na ně –, je-li toto všechno pravda (a jistě to je pravda, to je to jediné, co jsem se za třicet let naučil: odlišovat ono takzvané umění, které je vždy vylhané, od pravdy, která nikdy nemá co dělat s takzvaným uměním), pak musím toho mladého muže varovat, co nejrychleji, zavolat ho k sobě. Co nejrychleji. Jinak bude příliš pozdě…

Ještě jednou otevřel rukopis. Na titulní straně, vzpomínal si, byla poznamenaná adresa. Tady je.

Všechna práva:

Oliver Mansfeld

c/o Internát profesora Floriana

Friedheitn, Taunus

Telefon: 343 21

Zavolám mu, rozhodl se Lazarus, hned jak budu v redakci. Cítil se malátný jako člověk s mírnou horečkou, když teď znovu, duchem nepřítomen, s rozháranými, roztěkanými myšlenkami zase listoval v rukopise, ve kterém se tak náruživě a řečí jemu tak cizí hovořilo o tolikerém, co Albert Lazarus za svých osmapadesát let nikdy nezažil: o nezměřitelné blaženosti lásky, o propastném zoufalství lásky, o žárlivosti, nenávisti, extázi a naději. Ano, hned mu zavolám, pomyslel si Lazarus. Pak si uvědomil, že průvodčí říkal něco o přetrhaném telefonním vedení. Albert Lazarus, s rukopisem na kolenou, se roztřásl zimou.

Se zpožděním půldruhé hodiny dorazil Paris-expres konečně do Frankfurtu nad Mohanem. V nádražní hale si tlustý muž, který si svůj malý kufřík nesl sám, koupil polední noviny. Postavil kufřík na mokrou špinavou podlahu, doprostřed proudu nesčetných spěchajících lidí. Bezhlasně pohyboval rty, jeho růžová tvář ztratila barvu. Palcový titulek hlásal:

SYN MILIONÁŘE-DEFRAUDANTA MANSFELDA

ZAVRAŽDĚN

Lazarus stál nehnutě. Jen ruce, které držely právě vytištěné noviny, se mu chvěly. Četl, co bylo pod titulem vysázeno nejdříve ve třech a pak v jednom sloupci:

Frankfurt, 9. ledna (od našeho zvláštního zpravodaje).

Zakrvavený, s těžkými zraněními, z kterých se dá usuzovat na mohutný zápas, byl dvaadvacetiletý žák Oliver Mansfeld, syn nechvalně proslulého průmyslníka Waltera Mansfelda, nalezen oběšený dnes v časných ranních hodinách v podkrovní místnosti polorozpadlé rozhledny blízko vesnice Friedheimu u Taunusu.

Žák Mansfeld – přes svůj věk navštěvoval ještě devátou třídu internátu profesora Floriana – byl pohřešován již v neděli večer. Od pondělí dopoledne pročesávalo četnictvo a bundeswehr nepřehledný lesnatý terén kolem internátu, kde byl Mansfeld v neděli odpoledne naposledy spatřen. Katastrofální sněžení mimořádně ztěžovalo pátrací akci. Před polednem objevili příslušníci bundeswehru na jedné lesní cestě úplně zaváté auto mrtvého. Sedadlo, volant, podlaha, přední deska jakož i vnitřní a vnější strana levých dveří byly potřísněny krví.

Příliš pozdě. Přišel příliš pozdě.

Se svěšenými rameny, otevřenými ústy a rozšířenýma očima, které zíraly do prázdna, tu stál Albert Lazarus, otylý, starý muž, kterému šedé, světlé vlasy zplihle vylézaly zpod krempy klobouku a nepořádně mu spadaly přes uši. Mechanicky si prohrábl knír, v kterém stále ještě byl zachycený kousek čokolády. Nevšiml si, že do něho lidé vrážejí. Neslyšel a neviděl nic. Příliš pozdě. Příliš pozdě. Kdyby Meyerová nenechala rukopis ležet a dala mu ho ještě před svátky…

Nebo by se to stalo i tak? Což nebylo v životě nic, čemu by se nedalo zabránit? Lazarus se chvěl zimou. Hlava mu třeštila. Napadla ho věta Oscara Wilda: „Pravdu poznáme vždycky až tehdy, když už si s ní nemůžeme absolutně nic počít.“

Kýchl. Přinutil se číst dál.

Text byl sázen už jen v jednom sloupci:

Protože veškeré telefonické spojení mezi Frankfurtem a Taunusem je přerušeno, vyžádalo si místní četnictvo za pomoci rozhlasu pomoc frankfurtského policejního prezídia. Komise pro vyšetřování vražd pod vedením hlavního kriminálního komisaře Hardenberga odletěla vrtulníky k místu, kde byl Mansfeld nalezen. Vrtulníky přistály na tenisovém dvorci vedle školy. Internát má kartotéku krevních skupin všech žáků. Policejní lékař vyšetřovací komise tak mohl zjistit, že krev nalezená v autě je identická s krví Olivera Mansfelda. Členové vyšetřovacího oddělení zjistili řadu okolností a stop, které dosud udržují v tajnosti.

Pátrání po zmizelém nebylo přerušeno ani za nastávající…

„Člověče, nemohl byste se postavit někam jinam?“ Lazarus, do kterého prudce vrazil muž s lyžemi přes rameno a s batohem na zádech, se odpotácel stranou. Omluvně nadzvedl starý klobouk a postavil se se svým kufříkem ke květinovému stánku u východu. Tady pořádně táhlo, ale Lazarus to necítil.

… nebylo přerušeno ani za nastávající noci. S baterkami a pochodněmi, na lyžích, víc než 70 mužů pokračovalo v akci, která dnešního rána v 0.35 byla úspěšně zakončena. Mrtvé tělo Olivera Mansfelda, zmrzlé a zapadané sněhem, které bylo nalezeno v úplně zasněžené vyhlídkové místnosti staré věže, asi dva kilometry od školní budovy, bylo v takovém stavu, že lékař vyšetřovací komise již po předběžné prohlídce mohl zjistit: smrt musela nastat v neděli v odpoledních, nejpozději časně večerních hodinách;

všechno nasvědčuje tomu, že Oliver Mansfeld byl ztlučen, těžce zraněn a pak byl, pravděpodobně v bezvědomí, oběšen.

Domněnku, že se jedná o vraždu, vyslovil našemu zpravodajovi, který k místu nálezu rovněž přiletěl vrtulníkem, hlavní komisař Hardenberg. Členové pátrací služby ve věžní místnosti zjišťovali stopy a předměty, které jsou zatím rovněž drženy v tajnosti.

Zde následoval, ve středu stránky, opět ve třech sloupcích a černě zarámován, tento text:

POLICIE PROSÍ O SPOLUPRÁCI

Kdo viděl Olivera Mansfelda (22 let, štíhlý, 1,78 vysoký, úzký, nápadně opálený obličej, hnědé oči, velmi krátce ostříhané husté vlasy) od neděle 7. ledna 15.3O hod. na letišti Rhein-Main, na dálnici nebo na jiném místě? Mrtvý měl na sobě naposled kabát v barvě velbloudí srsti, tlustý modrý svetr, tzv. rolák, lyžařské kalhoty a teplé hnědé zimní boty.

Kdo viděl 7. ledna po 15.30 hod. bílé auto značky Jaguar 500, černé kožené polstrování? Jde o kabriolet s černou střechou, která byla pravděpodobně stažená. Se vší pravděpodobností seděl Oliver Mansfeld za volantem a vedle něho jedenáctiletý chlapec cizokrajného vzezření. Auto má poznávací značku L 43131-z (celní číslo!).

Kdo může uvést podrobnosti o telefonickém rozhovoru, který vedl Oliver Mansfeld v Modrém baru na frankfurtském letišti Rhein-Main 7. ledna 1962 mezi 15.30 a 15.45 z aparátu u barového pultu? Vinkriminované době se v baru zdržovalo hodně hostí.

Jakákoliv sdělení budou na přání považována za důvěrná. Přijímá je každá policejní stanice, především ale Oddělení I frankfurtského policejního prezídia, telefon 23 65 31.

Albertu Lazarusovi klesla ruka s novinami. Zíral do sněhové vánice na prostranství před nádražím. Přemýšlel dlouho jako muž, který zvažuje svědomitě všechna pro a proti, než učiní závažné rozhodnutí, neboť věděl, že od toho, co teď učiní, mohlo záviset nesmírně mnoho – pro všechny aktéry dramatu, kteří ještě žili.

Konečně se plouživými kroky vydal k řadě telefonních budek, které byly v hale, vstoupil do jedné z nich a vytočil číslo, které noviny udávaly.

Dvakrát zabzučel volný tón, pak se ozval monotónní mužský hlas: „Policejní prezídium. I. oddělení, komisař Wilms.“

„U telefonu… „ Lazarus si musel odkašlat, chraptěl, hrdlo měl stažené. „U telefonu Albert Lazarus.“ Udal své povolání a jméno nakladatelství, pro které pracuje. „Vracím se právě z jedné cesty a čtu o smrti Olivera Mansfelda.“

Hlas na druhé konci ožil: „Ano? A?“

„Mé nakladatelství obdrželo před vánocemi rukopis románu. Odesílatelem a autorem je jistý Oliver Mansfeld.“

„Odkud to víte?“

„Je to napsáno na rukopise.“

„Nemusí to být pravda.“

„Je to pravda, pane komisaři. Četl jsem rukopis během cesty. Děj románu se odehrává v Taunusu, v internátu jistého profesora Floriana. Internát je nedaleko Friedheimu.“

Nyní vyhrkl hlas na druhé straně bez dechu: „Autor udává skutečná jména?“

„Dokonce ve všech případech, jak vysvětluje v předmluvě. Děj počíná v září 1960 a Mansfeld pak vypráví, co se od té doby událo – až do doby těsně před vánocemi 1961. Rukopis je nedokončen, přesto se domnívám…“

„Prezídium je pět minut od nádraží. Smím vás požádat, abyste ke mně okamžitě přišel, pane Lazarusi?“

„To jsem měl právě v úmyslu.“

„Nechoďte do staré budovy u sadů Friedricha Eberta. Přijďte do nové budovy, vchod je z Mainzer Landstrasse. Třetí poschodí vlevo. Oddělení vražd. Očekávám vás.“

„Přijdu hned.“

„Děkuji vám.“

Albert Lazarus zavěsil a vystoupil z budky. Šel k východu a vydal se do chumelenice, která ho málem oslepila. Za několik minut už mu na kníru, dlouhých vlasech a hustém, šedožlutém obočí přimrzl sníh a tvořil rampouchy.

Auta na okraji vozovky se marně snažila, aby se vyprostila ze sněhových závějí. Pneumatiky se divoce a bezúspěšně točily. Byla cítit spálená guma. Pohotovostní vůz s houkající sirénou a oslňujícími světlomety prosvištěl kolem.

Když Albert Lazarus, neznámý muž, který měl slavný vzor, přecházel přes Poststrasse a zahýbal do Ottostrase, ocitl se v obrovském chumlu lidí, kteří právě, mrzutí a podráždění, vystoupili z tramvaje, uvízlé před zamrzlou výhybkou. Zpocený a promrzlý současně, vzrušený a blízko závrati vrážel Lazarus do mužů a žen, kteří za ním nadávali.

Neslyšel to. Zvedl malý kufřík před svou širokou hruď, jako by ho chtěl chránit, a držel ho tam oběma rukama. Tak ho nesl bílou sněhovou spouští, opatrně, nejistými kroky starého prostatika (jímž nebyl), on, Albert Lazarus, v jehož nedůležitém, bezvýznamném životě se ještě nikdy neudálo nic důležitého, významného – až do této hodiny.

A tak ho ztrácíme z očí, v prudké vánici, tohoto neznámého mezi neznámými, jedince mezi milióny, osamělého muže, který se osmapadesát let svého života krčil v ústraní a teď ve svém staromódním kufříku nese jako drahocenný poklad rukopis, obsahující 743 strojopisných stran. Teď má tento rukopis pomoci objasnit zločin, vyřešit záhadu, a přitom vypráví přece jen historii jedné lásky, která nemá poslední kapitolu a nikdy ji nebude mít a která se počala před více než patnácti měsíci, jednoho krásného podzimního odpoledne, a abychom byli docela přesní: čtvrtého září roku tisícího devítistého šedesátého.

RUKOPIS:

.

PRVNÍ KAPITOLA

.

1

Kdyby to nebylo k breku, jeden by se tomu musel smát. Stejná komedie pokaždý, když se vracím do Německa. Už sedm let to samý. Pomalu by se tihle pánové mohli obeznámit s tím, že ve svejch seznamech stíhanejch osob maj zapsanýho pana otce. Jeho – ne mě.

Když člověk uváží, kolikrát jsem v těchhle letech letěl sem a tam mezi Lucemburskem a Německem! Ale ne, co se dá dělat, je to pořád stejný, i dnes, 4. září 1960. Je to přesně takový, jako to vždycky bylo a vždycky bude. Dokud nad vším neporoste tráva a dokud mýho fotra zase nepustěj do týhle země. Už to je fantastický, že takový svinstvo jednoho dne bude promlčený a že mu už nikdo nebude moct na jeho krásný fáro! No a co? Zabití může být promlčený dokonce už za pět let. Máme nádherný zákony.

Jak jsem řekl: je to přesně takový jako vždycky. Jenom nad letištěm nemusíme tentokrát kroužit tak dlouho jako jindy. Dvě letadla přistávaj před námi. Teddy krouží pořád doleva. Teddy Behnke se jmenuje. Pilot mýho fotra. Ve válce lítal v bombardéru. Teď lítá v ‚Cessně‘ a v ‚Bonanze‘. Můj pan otec si opatřil dvě letadla, co už nesmí do Německa. Roztomilý hračičky. Přesto je to na blití. Na trup ‚Bonanzy‘ dal natřít po obou stranách obrovskými písmeny: MANSFELD. Rudě na stříbrným.

To je pro něj typický. Takovej správnej zbohatlík. Ve srovnání s ním pochází Teddy z vysoký anglický aristokracie. Ale Teddy neumí nic jinýho než hrát golf a tenis a lítat. Z golfu a tenisu se žít nedá. Tak musí lítat. Za války lítal pro vlast, teď lítá pro jednoho hnusnýho podvodníka. Nemyslím, že by Teddy pracoval rád pro mýho fotra. Má pořád ten svůj poker-face a nedá na sobě nic znát, ale někdy se to přece jen pozná.

Přistáváme. Teddy roluje s mašinou před letištní budovu. „Pokud by vám to nevadilo, pane Olivere, tak bych rád hned zase letěl zpátky.“

„Chcete říct, že se mnou nechcete jít k pasový kontrole a dát se filcovat.“

„To jsem neřekl, pane Olivere.“

„Ale myslel jste si to. Myslíte si, že já bych tam šel, kdybych nemusel?“

Podívá se na mě, vystřihne ten svůj old-poker-face a ani nemukne.

„Such is life,“ řeknu já, vezmu svou velkou hnědou kabelu a vylezu z mašiny. Seskočí se mnou a sotva srozumitelně zamumlá: „Musím ještě pro pojištění letu.“

„Sail well, dear fellow of mine,“ řeknu. Tahle manýra, že jako špikuju svou mateřštinu angličtinou, ta mi zbyla z posledního internátu. To jsem zvědav, co budou mít z Taunusu za manýry. Nějak cáklý jsme všichni, vždycky. Nic znepokojivého. Nothing serious.

„Nezlobíte se na mě, že vás nedoprovodím a nepočkám, dokud neodjedete?“

„Ani v nejmenším. Pozdravujte ode mě matku.“

„Jistě, pane Olivere. Navštívím milostivou paní zítra ráno v sanatoriu, slibuji vám to.“

„Přineste jí květiny,“ řeknu a dám Teddymu peníze. „Rudé růže. Povězte jí, že jsem prohlásil, že se tentokrát vzchopím. Že z tohohle internátu už nevyletím. Něco takovýho ji vždycky uklidní.“ On opět nic neodpoví, a tak se zeptám: „Whaťs the matter, old boy?“

„Je mi to všechno velmi trapné, pane Olivere.“

„Ale drahý Teddy! Myslíte si, že pro mě je to nějaký blaho? Vy alespoň nejste jeho synem! Vy můžete dát výpověď. Vy to máte dobrý! Ten prašivěj pes!“

„Tak byste o svém otci neměl mluvit.“

„O otci! Ať se nezalknu radostným smíchem! Pro mě za mě může chcípnout, můj fotříček,“ řeknu. „A tetinka Lizzy taky. To by pro mě byl teprve svátek! No jo,“ řeknu a podám Teddymu ruku, „tak tedy. Asi v tomhle smyslu.“

Řekne tiše: „Bůh vás opatruj.“

„Kdo?“

„Bůh.“ (Teddy je zbožný.) „A co má dělat?“

„Má vás ochraňovat.“

„Ach tak,“ řeknu. „Ano, ovšem, to by měl. A vás ať taky ochraňuje. A Bonanzu taky. A Cessnu! Ať ochraňuje vůbec všechno. Konečně ochraňuje takovýho grázla, jako je můj fotr. Tak to už to pak můžeme od něho taky požadovat! So long, Teddy.“

„Mějte se dobře, pane Olivere,“ řekne a pak odkulhá přes betonovou plochu ke dveřím, na nichž je nápis: AIR WEATHER CONTROL. Dostal střepinu do kolena, už na samým konci, v pětačtyřicátým. Proto kulhá. A proto je teď možná zbožnej. Výbornej chlápek, tenhle Teddy. Co ten si asi tak myslí o naší rodince? To si dovedu představit. Zřejmě to samé co já.

Zvednu kabelu a jdu k pasový kontrole. Dnes je velkej provoz.

V neděli vždycky. Spousta velkých mašin. Naproti před restaurací sedí venku u stolků spousta lidí, pijou kávu a dívaj se, jak boeingy a caravely startujou a přistávaj. Vždyť je taky krásně. Modrý nebe, docela teplo. A tyhle stříbrný nitky ve vzduchu, babí léto. Voní to ohněm z bramborovejch natí. Venku, na letištním trávníku, se pase stádo ovcí…

„Váš pas, prosím.“

Podám úředníkovi za vysokým pultem svůj pas. Otevře ho a hned nato pak vystřihne ten ksicht, co ho vždycky všichni vystřihnou. Vždycky. Někdy si přitom taky hvízdnou, když přečtou moje jméno. Nebo si přitom pobrukují. Ale vždycky vystřihnou tenhle ksicht.

Kromě toho je to už zase nový celník, ještě nikdy jsem ho neviděl. Ani toho ne, co se opírá o závoru přede mnou, abych snad proboha nevzal roha. Natáhl jsem si flanelový kalhoty, bílou košili bez kravaty a blejzr. Žádný manžetový knoflíky. Slipy. Vždycky se tak oblíkám, když letím do Německa. Pak jde svlíkání rychleji.

„Jmenujete se?“

Poslouchejte, mohl bych teď například říct, máte to tam napsaný v mým pasu, co ho držíte v ruce, tak proč se ptáte? Ale neřeknu to, protože vím už dávno, že něco takovýho nemá vůbec smysl. Když to řekneš, tak tě nechaj půl hodiny čekat v tranzitním prostoru a dělaj, jako že telefonujou, a všechno trvá pětkrát tak dlouho. Přesto: zprvu jsem to několikrát řekl, před sedmi lety. To mi bylo čtrnáct a líp jsem to neuměl. Mezitím jsem zmoudřel. Ostatní přenechávám koňům, maj na to větší hlavu.

Se zdvořilým úsměvem odpovím: „Jmenuji se Oliver Mansfeld. Ale jsem syn, ne otec.“

Ten za pultem vůbec neposlouchá, neřekne nic, sehne se a něco hledá.

„Vlevo v nejvyšší přihrádce,“ řeknu. „Co je tam?“

„Seznam stíhaných osob,“ řeknu. „Je-li to ještě poslední vydání, pak je to strana 134, dole, předposlední řádek. Tam je.“

„Kdo?“

„Můj otcovský původce.“

Skutečně vytáhne seznam z přihrádky, kterou jsem mu poradil, a poslušně nalistuje stranu 134. Přitom si olízne prst. Pak jím přejede po celé stránce dolů, ačkoliv jsem mu přece řekl, že můj otec je až docela dole, a tam ho taky konečně najde a čte, co se tam o něm píše, a pohybuje přitom bezhlasně rty.

Druhej, kterej se mi postavil do cesty, se zatím ptá:

„Odkud přicházíte?“

Hodně jsem se přiučil v posledních sedmi letech, a proto neřeknu: To víte stejně tak dobře jako já, kontrolní věž vás zavolala a avizovala, když jsme ještě kroužili doleva. Odpovím mírně a zdvořile:

„Z Lucemburska. Jako vždycky.“

„Co znamená: Jako vždycky?“

„To znamená, že vždycky přicházím z Lucemburska.“

„Žije tam jeho rodina,“ řekne ten za přepážkou a zavře seznam. „Tady se to píše.“ Potom probíhá všechno tak jako vždycky, tentokrát snad trošku podrobněji, protože oba dva nemaj právě co dělat.

„Kam máte namířeno teď?“

„Nahoru do Taunusu. Zítra začíná škola.“

„Do které třídy jdete?“

„Do osmé.“

„V jednadvaceti?“

„Ano.“

„Tak to jste třikrát nepostoupil?“ Chytrý chlapec, což? Jen zdvořile, stále mile.

„Ano. Jsem velmi špatný žák. Matematiku a fyziku prostě nepochopím. Jsem idiot. Ale můj otec trvá na tom, abych udělal maturitu.“ Že na tom trvá, to je pravda. Že jsem idiot, to ne. Na fyziku a matyku mám buňky. Už třikrát jsem propadl, abych svýho fotra naštval. To se mi podařilo. Zuřil celý týdny. To byly moje nejšťastnější týdny v posledních sedmi letech. Prolítnu i u matury. And how! Je na čase, abych si zase jednou připravil pár příjemných hodin.

„To je vaše celé zavazadlo?“

„Ano.“

„Co je v něm?“

„Knížky. Gramofonové desky. Toaletní potřeby.“

„A všechno ostatní?“

„Jsem nechal ve Frankfurtu. U jednoho přítele. Ten už zatím poslal mé věci do internátu.“

Pronikavý řev venku sílí a sílí. Pak výška tónu klesne, slyšíme vytí sirény. Pak je ticho. Přistálo turbovrtulový letadlo, vidím ho otevřenými dveřmi kabiny.

„Lufthansa London,“ řekne ten za pultem. Bohudíky, teď už přestane tlachat, teď dostane práci. Dává svému kolegovi znamení. „Už jdu,“ řeknu.

„Kam“ ptá se kolega.

„Co jste chtěl právě říct?“ ptám se kolegy.

„Musím vás požádat, abyste šel se mnou na celnici.“

„Představte si,“ říkám, „já jsem to uhodl.“

„Jen nebuďte drzý, mladý muži, ano?“

To má člověk z toho, když si nedá pozor na jazyk. Jen pěkně držet hubu. Ke stroji Lufthansy zatím přiroloval gangway, dveře kabiny jsou otevřený a první pasažéři vystupují. Kluk, asi v mým věku, mladší holka, starší muž, který pokládá ženě kolem ramen ruku. Všichni se smějou. Dávají se fotografovat. Patří všichni k sobě. Šťastná rodinka. Něco takovýho taky existuje.

Mýho fotra mi byl čert dlužnej.

Dost.

Nemyslet na to.

To by mi tak ještě chybělo, abych se rozbrečel.

V prvních letech jsem ještě někdy brečel, tady venku, u pasový kontroly, když jsem viděl takový ty šťastný rodinky. Otec, matka, děti. Vážně jsem brečel.

2

Už vás někdy na celnici prohledávali? Tak doopravdy, myslím, v jedný z těchhle cel? Mě už nejmíň padesátkrát. Nejmíň! Chci vám říct, jaký to je a jak se při tom musíte chovat. Jeden nikdy neví!

Tedy co se týká chování: přátelsky, vždy jen přátelsky! Ani jedinký zlý slůvko. Žádný zuřivý pohled. Dělat všechno, co celník řekne. Mluvit, jen jste-li tázán. Pro boha svatýho jen žádný protesty, něco takovýho dostane pány celníky jen do nálady. A vy, co z toho máte vy? Hovno.

Dřevěný kabiny nejsou větší než záchod. Vejdou se do nich právě tak akorát dva lidi. V každý je stůl, sedačka a věšák na stěně. Kabiny jsou seřazený vedle sebe trochu v pozadí. Za všeobecným celním odbavovacím zařízením, jak to všichni znáte, ten dlouhej pás z plechu, na kterým člověk otvírá kufry. Za tím, rozumíte, jsou stydlivě schovaný kabiny. Pány pasažéry prohledávají celníci, milostivé paní zase celnice. Něco takovýho taky existuje. Někdy je to opravdu legrace. Protože kabiny maj jen dřevěný stěny, jako na plovárně. Slyšíte proto každý slovo, zleva i zprava.

„Odložte podprsenku. Kalhotky také, prosím.“

„Co je to? Břišní pás? Je mi líto. Rozepněte ho.“

Tuhle neděli jsem zřejmě jedinej, koho tady filcujou. V kabině, kde se to odehrává, je úplný ticho. Celník má na sobě zelenou uniformu a je hrozně malej. Nejdřív kramaří v kabele. Každou desku jednotlivě vytáhne z obalu, nahlídne dovnitř. Ray Conniff. Louis Armstrong. Ella Fitzgeraldová. Oscar Peterson. Pak knížky. ‚Mila 18’. ‚La Noja‘. ‚The Rise and Fall of the Third Reich‘. ‚Poslední spravedlivý‘. Martin Buber a Camus. Každou knížku ten mrňous prolistuje tak, že bezpodmínečně musí vypadnout všechno, co je mezi stránkama. Nevypadne nic. Taky tam nic není. Konečně promluví: „To čtete?“

Poníženě: „Ano, pane inspektore. Proboha, to přece není zakázáno?“

Žádná odpověď. To je skutečně výkon.

Přesto knížky dvakrát prolistuje. (Protože bych tajný listiny, který s sebou vezu, schoval právě sem, není-liž pravda?)

Po knížkách přijdou na řadu toaletní potřeby. Zubní pasta odšroubovaná, zubní pasta zašroubována. Pouzdro na mýdlo otevřeno, pouzdro na mýdlo zavřeno. Elektrický holicí strojek: na ten potřebuje dvě minuty. To je dlouhá doba, a protože vím, že to bude trvat ještě pěkně dlouho a že za žádnou cenu nesmím ztratit trpělivost, dívám se ven z malýho okýnka. Každá kabina má ve dveřích takový okýnko. Vlastně by přes ně měli mít zataženou záclonku. Ale tahle není docela správně zatažená.

Na celním pásu se teď vykládaj zavazadla těch z Lufthansy. Spousta lidí čeká na celníky. Všichni jsou rychle odbaveni. A tady je zase ten manželský pár s dětmi. Protože se všichni pořád ještě smějou a vypadaj tak vesele, dívám se radši jinam. Tamhle vede chodba k tmavý kůlně. U vchodu vidím nápis: VSTUP ZAKÁZÁN! Za cedulí, ve tmě jsou dva a líbají se. Ale jak!

On ji vzal kolem ramen, ona mu ovinula ruce kolem těla. Ten jejich polibek vůbec nemá konce. On vypadá senzačně. Černý vlasy. Černý oči. Vysokej. Štíhlej. Šedý oblek, špičatý boty. Knírek. Zřejmě Ital. Ona je menší než on, asi tak velká jako já. Má na sobě béžový kalhoty, nízký béžový boty, béžový svetr, šátek volně uvázaný kolem krku. Pomyslím si: béžová je její barva a ona to ví. Ale má tvary, tahle ženská. Boy, o boy. Jako závodní jachta. A přitom už není nejmladší. Určitě přes třicet.

No konečně! Le baiser phantastique končí. Dívaj se sobě do očí. To znamená: ona mu oči vidí, on jí určitě ne, protože půl tváře jí skrývaj obrovský tmavý brejle. Bude pro to mít svůj důvod. Jestli je tohle pan manžel, pak je můj fotr poctivej chlap!

Škoda Že má ty brejle, rád bych viděl její oči. Takhle vidím jen úzký obličej S bílou pletí, na levý tváři černej bod, plný rudý rty, jemnej nos, vysoký čelo a modravě černý vlasy, který jí volné spadají do týla.

Teď mluví s tím chlápkem. Má krásný zuby. A pak ho zase líbá, rychle, rychle, docela rychle, na rty, na tváře, na oči. Kdyby tak věděli, že je tady někdo pozoruje! Každopádně si zalezli docela šikovně, tam ke vchodu do kůlny. Ta do něho musí být úplně zblázněná! Jak ta po něm jede. To člověka vzruší, jen když se na to dívá!

„Vyprázdněte, prosím, kapsy. Položle všechno na stůl.“

S kabelou je tlouštík hotov. Teď začne tyjátr s peněženkou, krabičkou sirek, s cigaretama a kapesníkem. On vážně vyndá všechny sirky a všechny cigarety a kapesník vytřepe. Dívám se z okna. Ti dva se pořád ještě objímaj. Člověče, to je ženská…

„Svlékněte se, prosím.“

„Ale rád.“ Jde to docela rychle, protože vím, co si vzít na sebe, když letím do Německa. V půlminutě stojím v ponožkách a trenkách před tlouštíkem, který poklidně začne prohledávat moje svršky. Obrátí všechny kapsy, prohmatá látku blejzru a dívá se do manžet u kalhot. Třeba je v nich vodíková bomba.

„Můžete si sednout.“

„Děkuji, raději postojím.“ Protože ona ho totiž zase líbá. „Jistě to považujete za šikanování, pane Mansfelde.“

„Ale prosím vás!“ Hladí mu vlasy, drží mu hlavu oběma rukama. „Konám jen svou povinnost, věřte mi.“

Teď mu líbá ruku. Jednou. Dvakrát. Třikrát. Teď si přitiskne jeho ruku na tváře. Člověče, má ten chlap ale štěstí. Vážně kost. Kdybych jí jen mohl vidět do očí…

„Jsem prostý úředník. Když se řekne prohledat, musím prohledat. Služba je služba. Nemám proti vám vůbec nic.“

To je odporný, že ty dva pořád pozoruju. Otočím se a řeknu tlouštíkovi: „Taky proti vám nic nemám, pane…“

„Koppenhofer.“

„Vůbec proti vám nic nemám, pane Koppenhofere! Vím, že musíte konat svou povinnost. Už mě tady tak často prohledávali, že žasnu, že jsem vás tu ještě neviděl.“

„Pracuji tady teprve tři týdny. Přeložili mě, z Mnichova.“

„Tak je to!“ Stáhnu ponožky a podám mu je. „Ale co je s mým otcem, to přirozeně víte.“ Zaraženě přikývne. Milý chlapík, tenhle tlouštík. Jak tady stojí a rozpačitě prohlíží ponožky. „Nepovažuji to za šikanování. Ne jako šikanování namířené proti mně. Můj otec má být šikanován. Má trpět tím, že ví: Jeho syna pokaždý prohlížej jako zločince, když se vrací zpátky do rodný země. Nemá to smysl zdejším pánům vysvětlovat, že vycházej z nesprávnýho předpokladu. Můj otec tím netrpí. Můj otec na to sere. Můj otec sere na všechny lidi. Především na mě.“

Pan Koppenhofer na mě nechápavě zírá.

Ptám se: „Trenky taky?“

Zavrtí hlavou a zatváří se stydlivě.

„Jestli mohu jen docela krátce…“

Tak tedy stojím, a on mi rychle odtáhne trenky vzadu od těla a pak vpředu, a podívá se, co tam je k vidění. „Můžete se zase obléknout.“

„Děkuji, pane Koppenhofere,“ řeknu a natáhnu si ponožky. Proč bych teď němu neměl bejt vlídnej? Co on za to může? Bráchové od pasový kontroly taky za to nemůžou taky maj svý pokyny.

Řeknu: „Lidé od pasové kontroly mají také své pokyny. Jak už jsem vám vysvětlil: Můj otec má být šikanován, ne já. A tak je to taky docela správné a spravedlivé! Jen se vychází z nesprávného předpokladu. Totiž z toho, že na mě můj otec nesere, ale že mě miluje.“

„Říkáte hrozné věci, pane Mansfelde.“

„Říkám jen pravdu. Myslíte si, že je můj fotr tak tupej, aby mně nebo některýmu svýmu řediteli, který k sobě neustále povolává, dal materiály, který by vás mohly zajímat? Kdyby byl tak tupej, mohli jste ho přece tenkrát dostat za mříže.“

Co se to se mnou vlastně děje? Proč tak kecám? A pořád dál. Pořád dál! „Ředitele taky vždycky prohledáváte, jsou na to zvyklí stejně jako já. Našli jste už jeden jedinej dokument, jednu jedinou zprávičku na nepatrným lístečku v posledních sedmi letech? Nic! Svinstvo, který můj fotr kuje, tam v Lucembursku, to se nikdy nepřenáší na papíře. To maj jeho pánové v hlavě, když se vracej. A bohužel nemůžete říct: prosím, odložte teď svou hlavu, pane!“

„Vy se na mě přece jen zlobíte.“

„Přísahám, že ne!“ Už jsem se oblíkl a cpu všechny věci zpátky do kapes. Není toho moc. Nikdy nedávám moc věcí do kapes, když letím do Německa. Hrozně to zdržuje. Ti dva tam pořád ještě jsou. Teď se držej za ruce a dívaj se němě na sebe. On pravděpodobně brzo odlétá. Jasně že odlétá – podle toho, co má na sobě.

Celou dobu, co jsem se musel nechat filcovat, jsem neustále slyšel hlasy z ampliónu. Znáte to: „Prosím, pozor, Air France oznamuje odlet letadla Clipper 345 do Říma přes Mnichov, Curych. Cestující nastupují schodištěm tři. Přejeme příjemný let.“

„Attention, please! Passengers Wright, Tomkinson and Harris, booked with Pan American World Airways to New York, please, come to the counter of your Company…“

A tak dále. Právě si zapaluju cigaretu, když to slyším. „Paní Verena Lordová, paní Verena Lordová! Dostavte se k informační kanceláři. Máte zde telefonický hovor!“

Okýnkem vidím, jak sebou ta ženská u kůlny škubne. Vyděšeně zírá na chlápka, co ji objímá. Něco mu říká. On něco říká. Ona vrtí hlavou. Krásný modročerný vlasy lítaj sem a tam.

„Paní Verena Lordová… paní Verena Lordová… Máte tady telefonický hovor… Prosím, přijďte k informační kanceláři!“

Teď jí on horlivě domlouvá. I rukama. Jasně, že je to Ital. Ona dupne nohou. Celník otevře dveře.

„Tak tedy hodně štěstí, pane Mansfelde! Můžete jít. A opravdu: nic ve zlém.“

„Ano, jistě,“ řeknu a podám mu ruku, ale už se na něho ani nepodívám. Vidím jen tu s černejma brejlema. Kabelu v ruce, procházím kolem ní, kolem ní a toho chlápka. Ve stejným okamžiku se ona obrátí a vrazíme do sebe.

„Pardon,“ řeknu.

Podívá se na mě a je duchem úplně jinde, pak se rozběhne halou pryč. Chlápek se váhavě vydá za ní. Má strach? Zdá se. Taky bych měl. Jestli teď milostivou volá pan manžel?

Jak to, že to tady zavonělo konvalinkama?

Ach tak. Její voňavka. Diorissimo je to. Znám. V předposledním internátě, z kterýho jsem vyletěl, jsem měl takovou malou žahavku, ta měla ráda tuhle věc. Vždycky jsem jí to daroval. Ne že bych byl lakomec. Vážně ne. Ale stojí to hodně prachů a vůně je to moc prchavá, vyprchá takovým fofrem, jakým jsem tehdy vyletěl i já, kvůli tý malý žahavce…

Diorissimo.

Verena Lordová.

Musím ostatně taky do informační kanceláře. Zeptat se, jak se dostanu do Friedheimu. Po dálnici, to vím, ale pak? „Haló, nosič!“

„Prosím, pane.“

„Byl byste tak laskav a vyzvedl mi vůz z garáže? Bílého jaguára.“

„Nechal jste ho u nás, když jste odlétal?“

„Ano.“

„Smím vás požádat o doklady?“ Podám mu je.

„Máte ještě jiná zavazadla?“

„Ne. Klíč jsem nechal uvnitř.“

„Pak předjedu vozem přímo před hlavní vchod.“

„Okay.“

Jdu do informační kanceláře a předejdu toho krasavce, černovlasýho pana loudala. Má starosti, to je vidět.

Diorissimo. Pořád to ještě cítím. Dlouhý nohy. Modročerný vlasy. Verena Lordová. Pak najednou ucítím něco jako píchnutí v játrech.

Moment. Moment! Verena Lordová…

Verena Lordová?

3

„Velmi vás prosím, abyste prominul, že vás tak přepadávám…“

Uběhlo deset minut.

Házím právě svou měkkou cestovní kabelu na zadní sedadlo jaguára, když zaslechnu ten hlas. Zastřený je a hluboký, skoro chraplavý. Otočím se a ona stojí přede mnou, a je tu zase ta konvalinková vůně.

„Milostivá?“

Ale držím se pevně vozu, protože něco takovýho se vlastně přihodí jen v románu, nebo ne? Myslím: jako že se jednomu něco takovýho stane.

Paní Verena Lordová stojí přede mnou a pohybuje rukama, jako by si je myla neviditelným kusem mýdla. Je ve tváři celá zrudlá a neví, jak dál. Proto se zeptám: „Mohu vám nějak pomoci?“

Blbá otázka! Proč by mě jinak oslovila? Jestli mě bude ještě dlouho takhle pozorovat, budu potřebovat jeden koňak. Spíš dva! I když jí vůbec nevidím do očí. Ale co vidím, to stačí.

„Ano,“ řekne tím hrdelním hlasem, co se z něho každej normální mužskej musí zbláznit, „myslím, že byste mi mohl pomoci… totiž, jestli chcete… Chci říct… ó bože, jak je to trapné…“ A teď vypadá znovu tak, jako by se chtěla rozbrečet – jako předtím, když u toho tmavýho vchodu do kůlny objímala toho chlápka.

Ten teď ostatně taky přichází. Docela pomalu. Ale přece jenom uznal, že dáma si se svým problémem neporadí. Věřím, že by dal Alfu Romeo za to, kdyby se mnou mluvit nemusel. Ale musí. Neboť výraz tváře dotyčné dámy je úplně bezmocný.

Tak stojí tedy konečně přede mnou, krasavec jeden. Mluví s italským přízvukem, ale plynně: „Signore, dáma zde má mimořádný spěch. Byli jsme předtím všichni tři v informační kanceláři, není-liž pravda…“

„Ano,“ řeknu.

„…a já jsem čekal vedle vás, zatímco milostivá paní telefonovala…“

Ona teď ze mě nespouští oči. Proč mi vlhnou ruce? To je přece idiotský Samozřejmě jsem už měl svůj tucet ženskejch. Ale něco takovýho… ne, takovou nikdy! Tváře má teď bledý, ňadra se jí prudce zvedaj a klesaj. On mluví nadále jako průvodce cizinců nebo jako někdo, kdo vám vysvětluje, jak musíte hrát poker.

„Protože jsem stál vedle vás – scusi, signore – jednoduše jsem musel vyslechnout, jak vám slečna za přepážkou vysvětluje cestu do Friedheimu.“

„Ano, jedu tam.“

„Milostivá paní tam musí také jet.“ Panečku, vypadá dobře, ten chlápek. Jednou jedinkrát bych chtěl takhle vypadat. Jenom dva dny. Jeden. Jen z poloviny tak dobře! Pak bych byl zralej do nemocnice, z vyčerpání. Ten chlápek a tahle ženská se k sobě vůbec dobře hoděj. Což je docela častý u lidí, co k sobě nesměj patřit a nikdy patřit nebudou.

On ji ale líbal. Do toho mi hovno je. Přesto, víte co? Bere mě slepá a zuřivá žárlivost. Tak se mu zadívám na jeho gentlemanský ruce, chlupatý a olivově žlutý, a to tak dlouho, dokud je neschová za záda, a to je legrační, už je po žárlivosti. Co má bejt? Měl jsem jednou jednu, bylo jí jednačtyřicet a dostala záchvat, když jsem vyletěl z internátu a řekl jí, že už se s ní proto neuvidím. No jo, ale on the other hand: Verena Lordová. Verena Lordova!

To blbnutí s angličtinou si taky musím konečně odvyknout.

Ten chlápek říká: „Tato dáma musí co nejrychleji do Friedheimu, ale nemá tady vůz.“

Chytne ho za ruku a řekne jako někdo, kdo cejtí, že se hned svalí v bezvědomí: „Prosím, přestaňte. To všechno je přece nesmysl.“

Vy. Vy! Přirozeně mu musí vykat, když je to její milenec. Má mu snad přede mnou padnout kolem krku?

Znáte to: když se vám všechno, všechno, ale úplně všechno na nějaký ženský líbí? Může říct a udělat, co chce, a člověk je úplně vedle touhou a žádostí. A ani tu ženskou nezná? Mně se to stalo jednou v rychlíku. Ale její muž byl při tom, a vystoupili v Karlsruhe. Tehdy jsem několik nocí nemohl spát. Teď mě to potrefilo podruhý.

A u Vereny Lordové. Právě u ní. Kdyby věděla! Přirozeně se to brzo doví. Sotva se to dá zatajit. Ze všech, co jich na světě je, právě Verena Lordová. Dějou se to věci…

Jaký má nádherný ruce! Na prostředníčku pravý ruky má smaragd, zasazený v platině, okolo brilianty, a na zápěstí náramek – s brilianty a smaragdy. Kámen a náramek maj kalibr, tedy vážně! Ve špercích já se vyznám. Můj fotr, ten gauner, se jich něco nakupuje. Uložení kapitálu. Nejpřednější odborníci z Amsterodamu mu raděj, když nakupuje. Několikrát jsem poslouchal. Takže se vyznám. Mně nikdo nic nenamluví. Tedy, co tahle dáma nosí na prstě, tahle legrácka má nejmíň pět karátů, a jestli náramek nestál bratru sto padesát tisíc, pak jsem při hodině o Karlu Marxovi nedostal horečku a při té o markýzi de Sadovi mě nepřepadlo zívání.

Ten chlápek jí dává ruku kolem ramen. Proč se asi tak ověsila ke svetru a kalhotám? Přišla snad z nějakýho sklípku? Odtud jsou často ty nejhezčí. Ne. Blbost. Tahle nepřichází z žádnýho sklípku. Tahle dáma přichází ze světa… z takovýho světa, kde se člověk cejtí tak volně, tak jistě, bezstarostně, že může nosit drahý šperky, i když pobíhá v kalhotách a ve svetru. (Dnes vím, z jakého světa Verena přišla, když ještě nebyla paní Lordovou. Tehdy jsem to ještě nevěděl.)

Ten chlápek, ruku kolem jejích ramen, se usmívá živě, radostně a nenuceně a říká jí: „Okamžik, prosím, ano? Nesmíte teď ztratit nervy.“ A mně: „Dáma přijela vozem se mnou. Doprovázela mě. Odlétám do Říma. Samozřejmě by si mohla najmout taxi. Nebo vzít můj vůz. Ale o to nejde.“

„Nýbrž?“

„Jde o to, aby dáma byla co nejrychleji ve Friedheimu. Co možná nejrychleji. Když jsem viděl, že máte jaguára, dostal jsem nápad, že vás požádám, jestli byste dámu nesvezl. Kolik udělá váš vůz?“

„No, tak dvě stě dvacet z něho dostanu.“

„A vezmete signoru s sebou?“

„S radostí.“

„To je výborné.“ Teď zase vytáhne ty svý chlupatý ruce, co je měl za zády, mne si je a šeptá jí něco do ucha, a jen konec věty zní hlasitě: „… vyjede z Frankfurtu, jsi už dávno nahoře ve Friedheimu.“

To tyknutí už zase zašeptal, ale ne dost slabě. Kdo to asi je, ten, kdo teprve vyjede z Frankfurtu zatímco my budeme dávno ve Friedheimu? Kdo asi, drazí králíčkové a krtečkové?

Jen nevím, proč jsem najednou tak sentimentální. Je to snad moje láska? No tak? A proto říkám drze: „Jestli chce být milostivá paní doma dřív než pan manžel…“

Ona ještě víc zbledne, zírá na mě a mumlá: „Než manžel…“

„Třeba taky bratříček. Jak to má člověk tak přesně vědět?“ Takový věci říkám vždycky, když jsem sentimentální. Proč jen?

„Poslechněte,“ začne, , já vás neznám. Byl jste tak laskav, že jste mě chtěl vzít s sebou. Ale za těchto okolností nechci a v žádném případě…“

Chlápek ji jen tak docela malounko dloubne. A ona už zmlkne. Ten gentleman a já jsme stejnýho mínění. Já řeknu: „Jasně. To dobře chápu. Výborně chápu. Urazil jsem vaše city. Prosím tisíckrát za prominutí, paní Lordová.“

„Vy znáte mé jméno?“

„Nejenom jméno!“

„Co to má znamenat?“

„Později. Teď raději vyrazíme.“

„Nenastoupím dokud mi nevysvětlíte, co to má znamenat.“

„Musíte s ním jet,“ řekne něžnej fousek. „Musíte.“

„Taky si myslím,“ řeknu.

„Kdo mi zaručí, že nejste vyděrač?“ zašeptá.

„Nikdo.“ Najednou jsem takhle velikej. Pomalu je z toho taková francouzská bulvární fraška.

Chlápek předstoupí, chytne mě za blejzr a tiše řekne: „Varuji vás. Jestli chcete využít situace, buď vám pánbůh milostiv! Najdu si vás, ať jste kdekoliv, a pak…“

„Ne,“ řeknu.

„Co ne?“

„Nesahejte na můj pěkný blejzr. Nemám to rád.“ Ale to jsem se přepočítal. Nepouští ho, nýbrž se usmívá pod svým knírkem, a má potměšilý oči, když říká:

„Je mi jedno, co máte nebo nemáte rád, pane Mansfelde.“

„Mansfeld?“ řekne ona.

A najednou jsem zase takhle maličkej.

„Mansfeld?“ opakuje.

„Řekl své jméno, u informací, signora. Jeho tatíček je onen známý… Mansfeld.“

„Mansfeld?“ zeptá se zase ona. Ten můj svinskej fotr!

„Můžete mít k panu Mansfeldovi důvěru,“ soudí krasavec. „Je to gentleman. S takovým tatíčkem mu nezbývá nic jiného než být gentlemanem.“

Ten svinskej, svinskej fotr! Člověk může dostat přes držku různým způsobem. Nejhorší je ten, kdy si musí říct: Nemůžeš za to – to všechno ti nadrobil někdo jinej. Ale to je jedno. Musíš držet hubu. A tak řeknu jen: „Už uběhly čtyři minuty.“

Krasavec teď jen políbí dámě zlehka ruku a podívá se na ni vlhkejma ložnicovejma očima a říká: „Pan Mansfeld má pravdu. Už jsme ztratili čtyři minuty.“ A mně: „Děkuji vám.“

„Je mi potěšením, že mohu milostivou zavézt do Friedheimu,“ řeknu já a už obcházím jaguára.

On se ukloní – ne příliš hluboce! – a řekne: „Žijte blaze, signora. A díky za doprovod.“ Ona mluví přidušeně, že jí sotva rozumím (doufejme, že mi teď slzama nezatopí jaguára!): „Přeji vám dobrý let. A vraťte se ve zdraví zpátky.“

„Ale jistě,“ řekne on a už otvírá na její straně dveře a s něžným (ach, tak něžným) násilím ji postrčí do vozu a na sedadlo vedle mě, „avanti, avanti, carina.“

Najednou vidím, že se ruka, která drží dveře auta, že se ta olivově žlutá, chlupatá ruka třese. Ach tak.

Tak se na to podívejme.

A já mám zkrátka zádrhel od tý doby, co můj fotr…

Nemyslet na to. Ale přece jen mě teď uklidňuje, že druhý lidi maj taky jenom nervy. A právě jsem se naučil něco novýho: Když je jednomu docela mizerně, tak musí bejt docela tough.

Mně, mně je hrozně mizerně, už sedm let.

A tough (jen aby mi každý správně rozuměl) znamená podle slovníku profesora Edmunda Klatta – z roku 1951, s přihlédnutím k americké hovorové řeči – tolik jako tvrdý, houževnatý, nepříjemný. Můžete si to přečíst. Strana 475, levý sloupec. Tam taky stojí: tough guy = tvrdý chlapec, sl., sl. znamená slang.

Okay, tough guy, říkám si. Go ahead, tough guy. Paní Verena sedí vedle tebe. Nastartuj motor, tough guy, a šlápni tomu pořádně do střev, ať se kompresor rozeřve.

4

Zařadit, ubrat plyn. Dáma letí v sedadle dozadu, když jaguár vystřelí a my projíždíme kolem parkoviště. Tady ještě musím dávat pozor, tady je fůra policajtů. Dívám se do zpětnýho zrcátka a říkám: „Váš přítel mává.“

Žádná odpověď.

Nemohl jsem rozumět, co jí naposledy šeptal do ucha, ale nezdá se, že by z toho měla velkou radost. Sedí tady, jako by vsedě umřela, právě když se kousala do spodního rtu. Ale do jakýho rtu!

Myslím, že jsem pěknější ženskou ještě neviděl. Ještě nikdy. Říkám ženskou. Neříkám holku.

Úmyslně.

Myslím, že musím něco vysvětlit, protože nevím, jestli to víte. S námi hochy a děvčaty, se všemi teens a twens, se to má podivně.

Pro holky jsou kluci moc hloupý, a pro kluky zase holky. Především holky trpěj mezi stejně starými. (Právem.) Proto si hledaj starší. Tak kolem pětatřiceti, ti mají v dnešní době zlatý časy. Ti prostě nevědí, co se všemi těmi šestnáctkami! To vůbec nemůžou zvládnout. Nikdy. Jak se to k jednomu má! Jasný, to chápu. Ti chlapi maj prachy. Dávaj si bacha. Taková holka je u nich v bezpečí. Já si ještě dobře vzpomínám, jakej jsem byl, když mi bylo osmnáct. Boy, o boy, to si mohly dát líbit jen tyhle vykulený patnáctky, co já jsem tehdy svedl. Jako neohrabanej medvěd. Přiučil jsem se teprve u zmíněné už jednačtyřicítky.

Vidíte, na tohle maj dnešní holky čuch zřejmě už od narození: se stejně starým je to jen mučírna. Proto si chválej starší pány. Ti vědí, kde to sedí. They know how. Jsou konečně taky lidi, ta naše děvčátka chtějí z toho taky něco mít. A když se přesto někdy něco stane – dospělý má vždycky styky, není-liž pravda? Takovej kluk se začne modlit nebo se běží k mamince vyzpovídat.

No, a u lidí v mým věku, u těch v přechodu, je to stejný. Většina holek, který jsem potkal byla nejen příliš hloupá, než abych se s nima mohl bavit, ale byla i příliš hloupá na to. I ask you: kdo má dnes čas, aby je zaučoval? Ne, ne, děkuju! Pro mě třicítku, pane vrchní. Můžou bejt i trochu starší.

Teď asi taky chápete mou nervozitu. Jsem totiž nervózní, za volantem, zatímco najíždíme na frankfurtskou křižovatku dálnic. Chci říct: ne že by mi právě stál pot na čele. Ale nervózní jsem, to přiznávám. Vinu na tom má paní Verena. Musím se na ni pořád dívat.

Kouknu se do zpětnýho zrcátka.

Italský beau se dívá za námi, pokrčí rameny a pak jde k letištní budově.

„Teď to vzdal,“ říkám. Opět žádná odpověď.

Ze strany vidím alespoň kousíček jejích očí, přes ty proklatý brejle. Myslím, že má černý oči. Chřípí nosu se jí chvěje. Ruce se jí třesou. Vidím, že se jí rozepjal uzávěr náramku, taková malá platinová svorka. Ale já jí to nemůžu říct. Já na ni musím jen civět.

Nádherná. Nádherná! Je tak nádherná. Všechno na ní. Tělo. Její držení. Její vlasy. Myslím, že když jimi projede hřebenem, musí praskat. A kdyby se v nich projelo rukou…

Iííííí!!!!

Sakra, to bylo těsný. Přehlídl jsem stopku při vjezdu na dálnici. Málem jsem už byl na návštěvě v cadillacu. Kdyby ten šofér nestrhl volant…

Takhle to nepůjde. Když to teď mám srubnout, musím koukat dopředu a ne pořád vedle na ni. Řeknu: „Je mi líto.“

Tím svým zastřeným hlasem se zeptá: „Co?“

„Ale nic zvláštního. O vlásek, a pouze bychom byli mrtví.“

Myslíte, že dáma na to něco odpoví? Ani slůvko, ani jediné slůvko.

Na naší straně dálnice, která vede na sever do Taunusu, je malý provoz. Naproti, ve směru Kassel-Frankfurt, jedou vozy vedle sebe a maj čumáky u výfuku. Jasně. Neděle odpoledne. Celé město se vrací z výletu. Tatíček. Matinka. Dětičky. Teď jsou ve vozech šťastné, unavené rodinky. Rodina – stačí, když to slovo jen slyším…

Jedu v levým proudu našeho směru. Co bych dělal v pravým? Ručička tachometru už teď ukazuje 160.

Tu a tam se přirozeně i v mém pruhu objeví takový vůz, co má naspěch. Právě teď například ten tlustý modrý opel-kapitan. Nejde a nejde doprava. Tak na něj a zablikat.

No tak, mrňousku, nechceš už to radši vzdát?

Hošan za volantem zvedá pěst a houká za mnou.

Tak se nezlob, hošane! Když dáma pospíchá…

A tohle snad je dáma!

Jsme už určitě tři minuty na dálnici, když teprve řekne: „Bylo by mi to jedno.“

„Co prosím?“

„Kdybych teď byla mrtvá.“

„Ach ano,“ řeknu já. „Vážně,“ řekne ona. „Já jsem taky říkal vážně ach ano.“

Najednou vystrčí bradu a její hlas zní tak, jako by polykala slzy. „Mně je všechno jedno. Všechno na světě. Mně se všechno hnusí.“

„No no no,“ říkám a vrhnu pohled (odbor morální podpory) na ten pětikarát a na náramek se smaragdy a brilianty.

„Ach to,“ řekne ona. „Myslíte, že něco takového samo o sobě udělá člověka šťastným?“

„Bravo! Teď jsme uprostřed krásného německého filmu,“ říkám. „Vyhoďte ten šmejd z okna! Uzávěr náramku je beztak otevřený. Stačí jediný pohyb.“

Bohužel mě neposlouchá. A uzávěr zůstane otevřený. Měla mě poslouchat a malou platinovou svorku zapnout, tehdy. Mnohé by se událo jinak. Možná všechno.

Už taky nemyslím na ten uzávěr. Najednou mě tahle ženská rozčiluje. Tak přece barový dítko! Jen taková může plácnout takovou blbost. Peníze samy o sobě neudělají člověka šťastným. To známe… A přijde ještě něco lepšího: „Vy jste tak mladý, pane Mansfelde.“

„Zřejmě, milostivá paní,“ odpovím na to, „zřejmě jsem ještě velmi mladý. A právě proto vás prosím, abyste alespoň docela maličko myslela na můj mladý, mladičký život. Mně totiž ještě není všechno úplně jedno.“ Umělecká pauza. „A vám přirozeně taky ne.“

„Ale ano!“

„A protože je vám všechno tak jedno, proto musíte tak bezpodmínečně rychle do Friedheimu.“

Najednou udělá něco, čím mě skutečně poblázní. Položí svou ruku na mou a její ruka je chladná a moje je horká…

Ta ruka. Ruka. Nevěřím, že to ještě dlouho vydržím. Řekne: „Máte pravdu.. Mluvím nesmysly.“

Já řeknu: „Máte překrásné ruce.“

Promptně dá ruku pryč. Bohudíky! To jsem chtěl. Proto jsem to taky řekl. Jak má člověk jinak při stosedmdesátce udržel vůz v dráze? Už takhle je to pořádně těžký. Ona sedí docela těsně vedle mě. Vůz je tak úzký, tak malý, tak nízký. Cítím nejenom její voňavku. Cítím i její pleť, pudr, líčidlo. Musí mít ostatně stoprocentní rtěnku. Vůbec není rozmazaná.

180, 185, 190.

„Jaké já mám štěstí,“ řekne najednou a hlas jí chraptí. „Myslíte, jako že máme docela volnou cestu?“

„Ne.“

„Co tedy?“

„To, že musíte taky do Friedheimu.“ Štěstí? Co znamená štěstí, ctěná dámo?

Kdybyste řekla, že musíte do Heidelbergu – zavezl bych vás do Heidelbergu. Nebo do Dússeldorfu. Nebo do Cařihradu. Kamkoliv bych vás zavezl. Protože ty mezi třicítkou a čtyřicítkou, ty mi tak právě nejlíp padnou.

5

Teď musím něco říct. Tři věci. Je taky nejvyšší čas. Za prvé: Mohl jsem tuhle příhodu přirozeně napsat i jinak. Ne zrovna jako Thomas Mann, ale přece jen učesaněji a v delších větách. Určitě jsem mohl! Něco vám prozradím: taky jsem tak začal, pěkně spisovně, tak vypadala první verze! Delší věty. Žádnej šťavnatější výraz. Víc omáčky. Ne tenhle kvalt. Víte co? Po dvaceti stránkách jsem zjistil: je z toho vyčichlý kafe.

Můžu vám taky vysvětlit proč. Protože patřím mezi tu „zkaženou mládež“. Jsem přesně jako vystřižený z knih (jaké píšou o tolik lepší dospělí): líný, drzý, nepořádný. Vím všechno líp. Znám každou novou knihu, každou novou desku, každou novou kapelu. A to všechno mě nudí, nudí, nudí k smrti. (Jak si to můžete ještě jednou, ještě jednou a ještě jednou přečíst u Saganové.) Jsem příklad flákače. Nemůžu nikomu pomoct, a kdybych mohl, neudělal bych to. Jakmile já a mně podobní dospějeme, buď pánbůh všemu lidstvu milostiv! Neboť naše generace tento svět zahubí, žádný strachy. (To si přece myslíte, krásné čtenářky, i vy, duchaplní čtenáři. O tom jste přece přesvědčeni.) My naopak, my, co jsme zkažený, chováme zlou obavu, že to ještě stihnete sami. No jen si nehrajte hned na rozhněvané staré muže. To jsem nemínil tak zle. Jen poctivě. Sedmaosmdesát mrtvých bylo včera v Alžíru. To přece není špatný na sobotu, ne?

Koukejte, já bych taky raději chtěl, abych byl chytrý a moudrý a uměl psát jako Thomas Mann. Ale s tím je konec. Jsem spratek, to se mi říkalo až moc často, a spratek, když chce, aby ho pochopili, může psát právě jen jako spratek. A já chci, abyste mě pochopili, abyste rozuměli každýmu slovu. Protože já jsem prožil příběh, který se mě dotýká víc než cokoliv jinýho, co se mi kdy v životě stalo. Je to – budete se smát – příběh lásky.

Ne. Prosím vás. Prosím vás, nesmějte se.

Děkuji vám. A teď to přece uznáváte, to s tím stylem, ne?

Bod dvě: Na 56 stranách, které jsem zatím napsal, jsem víckrát proklínal svýho fotra. A nazýval ho gaunerem, zločincem, lotrem. Tak k tomu ještě dodávám, že mu přeju rakovinu, jemu a sladké tetince Lizzy taky.

Vy to všechno čtete. A nyní jsou dvě možnosti. Buď si myslíte: To je odporné. Ten chlapec je odporný. Ten příběh je odporný. Nebo si pomyslíte: Když svého otce skutečně tak nenávidí, tak ať nám konečně řekne proč. Stručně a jasně. Abychom mohli rozhodnout, jestli má pravdu, nebo jestli je prostě patologický.

Ujišťuji vás, nejsem patologický případ. A dáte mi za pravdu, až se dovíte, co můj otec udělal. Ale já to nedokážu napsat. Čestný slovo ne. Pokoušel jsem se o to. Nejde to. Začnu brečet, nebo se opiju. Protože to není jen to, co soudy fotrovi vyčíslily. Je toho víc. Mnohem víc. Když jsme se nějakou tu chvíli znali, zeptala se mě Verena, co můj otec provedl a proč ho tak nenávidím. A vidíte, jí (sledujte), jí jsem to dokázal vyprávět. Taky jsem při tom brečel. Ale mohl jsem Vereně říct všechno, celou tu špinavou pravdu.

Tohle je má první knížka, a práce na ní se mi zdá hrozně těžká. Proto vás prosím: dejte mi ještě trochu času – čas, dokud nepřijdu k místu, kde se mě Verena ptá. Pak to budu mít lehčí. Pak stačí totiž jen vylíčit scénu a napsat, co ona řekla a co já jsem řekl, tehdy. Jsem pak tak říkajíc někdo třetí, kdo v tom tolik nejede. Pak to půjde, tím jsem si jistej. Budete tedy mít ještě trpělivost? Trošku? Ano?

Děkuji vám.

A konečně by tady byl bod třetí: čas.

V první verzi jsem všechno psal v minulosti. Tak, jak je zvykem.

„Byla to nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl. Položila svou ruku na mou.“ A tak dále, rozumíte. Ano, ale to nevydržím! Už v první verzi jsem přitom neustále zajížděl do přítomnosti. Podvědomě. Zjistil jsem to vždycky, až když jsem stránku vytáhl ze stroje a pročítal ji.

Tak to nejde. Nemůžu psát v minulým čase o tom, co je mým životem, mým dechem, co je vším, co mám a chci mít, a za co se biju. Protože to, co chci vyprávět, to je přece moje přítomnost! Jsem v ní. Musím v ní zůstat, Den, kdy jsem Verenu poprvé uviděl, je pro mě stejnou přítomností jako okamžik, ve kterém teď píšu „ď“ ve slově teď. Všechno je pro mě přítomnost. Všechno, co se stalo od onoho nedělního odpoledne. Zabil bych se – ne, to je příliš velké, příliš uhlazené slovo pro takovýho spratka, to musí být rezervováno pro uhlazenější, velké spisovatele –, tedy, já bych se oddělal, kdyby se tahle přítomnost měla někdy stát minulostí. Vím: nebude minulostí, pokud bude trvat naše láska. Proto mi dovolte psát v přítomném čase – už z pověrčivosti. Ano?

Ještě jednou vám děkuji. 195, 200, 205.

„No,“ řeknu, „co jsem vám slíbil?“ A riskuju jeden pohled stranou. „Kdyby tu nebylo takový stoupání, vytáhl bych to na 220.“

Ona mě pozoruje. A poprvé se usměje. Kdybych jen konečně viděl její oči! Pořád ještě má ty tmavý brejle. Ale přesto je to nádherný, tenhle úsměv.

Víte, když mi bylo čtrnáct, tak jsem s internátem, co jsem v něm tehdy byl, podnikli výlet na Zugspitzi. (Hned potom jsem z internátu vyletěl, but that is another story, jak říká Kipling.) V chatě mě tehdy jeden kluk vzbudil ve tři ráno, abych viděl, jak vychází slunce. Nejdřív jsem ho nakopl. Ale později, když jsem uviděl, jak vychází, tedy slunce, tak jsem se mu omluvil a poděkoval mu. A pak jsem si celá léta myslel: Tenhle východ slunce bylo to nejkrásnější, co jsi kdy mohl zažít. Až do dneška jsem si to myslel, goddammit, až do tohohle okamžiku. Teď si to nemyslím. Úsměv Vereny Lordové je nádhernější než milión takovejch východů slunce!

Že jsme cyničtí a blazeovaní, věčně znudění a znechucení ze všeho a ze všech, tyhle kecy už pomalu nemůžu ani slyšet. To dalo pár literátů do oběhu a vydělalo si tím fůru peněz. Bravo, já jim to přeju, ale o co tady vlastně jde? Kdo věřil Hitlerovi, kdo heiloval a přepadl půlku světa a oddělal šest miliónů Židů – a už si dnes na nic nevzpomíná? Kdopak to byl? My ne!

Uvažujte přece taky jednou!

Tedy, že by to dělali, že by uvažovali, to se tedy skutečně našim pánům rodičům vyčítat nedá. Že věřili, to ano. Trošku moc věřili, naši rodičové. To nám taky pořád opakujou. My jim přece taky věříme, že věřili. Bohužel příliš málo uvažovali. Trošku málo mysleli. Kdyby trochu míň věřili a trochu víc mysleli, bylo by líp. Proto nás nemaj rádi. Protože u nás kluků a holek je to obráceně. My věříme jen málo litaniím, který nám přednášej; ale to je tím, že trochu víc myslíme. A to už je enormní pokrok, ne? A mně je to taky pořád ještě milejší, když kluci twistují a nosí kožený bundy a ze svých mopedů odmontovávají tlumiče zvuku, než aby dobrovolně narukovali se zvučnou muzikou a slzeli vždycky, když zazní hymna nebo je řeč o Langemarcku. Ze všech kluků, co je znám – a že je jich pěkná řádka –, žádný nenarukoval dobrovolně! Každý jen proto, že musel. A měli byste jednou slyšet, co předtím říkali. Jasně, jsou i mezi námi idioti. Kde taky nejsou? Ale říkám vám: většina uvažuje přece jenom trošku víc, než uvažovali rodičové.

Já, já jsem taky uvažoval.

Od té chvíle, co sedí vedle mě. Celou cestu nahoru do Taunusu. Výjezd Schwalbach. Výjezd Weisskirchen. Uvažoval jsem o tom, jestli by se mi nepodařilo ji přeříznout. Tedy: to je přece docela přirozená úvaha. Každý normální chlap mi dá za pravdu. Je tak nádherná. Podvádí svého muže. S takovým Italem. Kdo ví, s kým ještě? Tak proč ne i se mnou? Potom, u výjezdu Bad Homburg, se stalo něco komickýho. Něco, co se mi stane nanejvýš zřídka: já jsem se zastyděl. Sám před sebou. Za to, co jsem si myslel. I když by to přirozeně bylo jedinečný. Co mám dělat?

Zastyděl jsem se. Myslím, že to byl ten moment, kdy jsem ji začal milovat. Za výjezdem Bad Homburg…

Tak jí řeknu: „Ten šátek, co držíte, si raději vemte na hlavu.“

„Proč?“

„Jestli je váš manžel přece jenom už na cestě a my ho teď předjedeme, pak by vás možná mohl poznat, i když máte brýle. Ale s šátkem vás nikdo nepozná.“

Zrudne a rty se jí neslyšně pohybujou, ale vezme šátek a uváže si ho přes vlasy a stáhne dopředu tak, že by jí nikdo, kdo by na ni zprava pohlédl, neviděl do tváře. „Okay,“ řeknu.

Jaký je nádherný podzim! Stromy podél dálnice mají červené, žluté a hnědé listí, a nad vším ještě září slunce, jen dálka se už ztrácí v modravý mlze. Je to zlatý les, kterým projíždíme. Tak krásný. Tak krásný. Ale stíny se už prodlužují…

Teď se zpola otočila ke mně, ale já jsem to vytáhl na 210 a musím se teď dívat dopředu. Celý vůz se chvěje a bílý středový pruh dálnice se řítí proti mně.

„Na letišti jste řekl, že víte nejen to, jak se jmenuji, ale že toho o mně víte víc.“

„To je pravda,“ řeknu.

„Co víte?“

„Jste manželkou frankfurtského bankéře Manfreda Lorda. Váš manžel dělá obchody s mým otcem. Neznám vašeho manžela. Ale znám svého otce. Nemůžou to tedy být žádné příliš čisté obchody.“

„Mnoho lidí má stejné příjmení. Nemusím být ženou právě tohoto Lorda, pane Mansfelde.“

„Ale jste.“

„Ano.“

„Máte nemanželské dítě.“

„Jeho otec zemřel, dřív než se narodilo. Byli bychom se vzali.“

„Jistě,“ řeknu a myslím si: Co jsi asi dřív byla? Barmanka? Nikdy! Sekretářka? Nikdy! Trošku už se v lidech vyznám. Taky manekýnkou jsi nebyla. Tím vším ne. Čím jsi byla, odkud přicházíš, nemůžu říct. To je tvé tajemství, to cítím. Jaké tajemství? Z jakého prostředí pocházíš? Kde tě našel, ctěný Manfred Lord? „Neurazte se,“ řeknu. „Ptáte se, já odpovídám. Dítě se jmenuje Evelyna. Váš muž se s tím smířil, ale nechce ji adoptovat.“

„Odkud to všechno víte?“

„Od mého otce. Několikrát o vás mluvil.“

„Jak?“

„Jen v dobrém.“ Lež. Spatně o ní mluvil, špinavě, pohrdavě. Pro fotra je žena jeho obchodního přítele ‚tahle perzóna‘, ‚ta flandra‘. „To je neštěstí,“ říkává fotr, „že se muž jako Manfred Lord mohl takhle zapomenout.“ A moje drahá tetinka Lizzy obvykle dodává: „Ona se v tom prostě zřejmě vyzná.“

Mám to Vereně Lordové říct? Člověk může lidem říkat vždycky jen docela malý kousíček pravdy, když s nimi chce vycházet, protože pravda bolí.

„Jaký vůz má váš manžel? Mercedesku?“

„Ano.“

„Černou?“

„Ano.“

„Máme před sebou dvě. Teď je budu předjíždět. Otočte se ke mně.“ Udělá to. Oba celou dobu mlčíme. Když konečně promluví, cítím její dech na tváři.

„Nač myslíte, pane Mansfelde?“

To je komický: Kdyby se mě na to zeptala u výjezdu na Schwalbach nebo u výjezdu na Weisskirchen, nebo každopádně ještě před výjezdem na Bad Homburg, tak bych byl drzý. Nebo šaramantní. Ale teď už máme za sebou výjezd na Friedrichsdorf a všecko je jiné, docela, docela jiné, a já už nikdy nebudu myslet tak jako před výjezdem na Bad Homburg.

Neodpovídám.

„Ptala jsem se, nač myslíte!“

Umíněně, jak už to my kluci dovedeme, odpovídám: „Myslel jsem si, že beztřídní mezinárodní společnost je jedinou nadějí, která lidstvu ještě zbývá, ale že se taková společnost ovšem nedá zkonstituovat bez atomové války, a že taková atomová válka lidstvo zničí. Voilá: Circulus vitiosus.“

Nato se mě zeptá: „A jaké je vaše křestní jméno?“

„Oliver,“ odpovím. Teď vím, že ji miluji.

6

Že miluji. Nezbláznil jsem se? Já a zamilovaný! Do ženy, kterou jsem nikdy předtím v životě neviděl a která teprve půl hodiny sedí vedle mě. Do ženy, která je vdaná. Která má dítě. Která má milence. Tak zbláznil jsem se nebo ne?

„Pozor,“ řeknu. „Zase jedna černá mercedeska.“

Poslušně obrátí hlavu ke mně. Předjíždím.

„Tentokrát seděla za volantem žena,“ říkám. „Dívejte se zase dopředu, jinak vám ztuhne krk.“ Ale ona se dál dívá na mě. „Co si opravdu myslíte, pane Mansfelde?“

Jo, co si opravdu myslím? Myslím si: chci u tebe zůstat. Pořád. Pořád. Ale může jeden něco takového říct ženě, kterou zná půl hodiny. „Nechci, abyste měla trable, odpovídám. Váš… váš přítel předtím na letišti, v informační kanceláři, poslouchal, když mi slečna vysvětlovala cestu do Friedheimu…“

„A?“

„A já jsem zase poslouchal, když jste telefonovala. Nemohl jsem jinak. Nezavřela jste dobře dveře kabiny. A mluvila jste příliš hlasitě. Příliš hlasitě.“

„Byl to docela nedůležitý rozhovor.“

„To není pravda.“

„Slyšel jste jen to, co jsem říkala já.“

„Z odpovědi se dá rekonstruovat celý rozhovor.“

„A?“

„Někdo z Frankfurtu volal. Někdo, komu můžete důvěřovat. Možná kuchařka. Možná šofér.“

„A?“

„Ať to byl kdokoliv, věděl, že jste na letišti – se svým přítelem. Zavolal vám, aby vám řekl, že se váš muž nečekaně nebo rychleji, než jste předpokládala, vrátil z cesty a že vás hledá, ten dotyčný musel vašemu manželovi nalhat, že jste ve Friedheimu. Pravděpodobné máte tam nahoře vilu. Proto musíte rychle tam. Abyste tam byla dřív než váš manžel, můžete mu pak říct, že jste byla na procházce.“

Teď se obrátí dopředu, pohodí hlavou zpátky a řekne: „Tamhle bude zase výjezd. Odbočle. Ať to máme rychle za sebou“

„Já nerozumím…“

„Jste vyděrač. No dobře. Má smůla. Dejte nohu z plynu. Odbočte, říkám vám! Krajina je tu opuštěná, křoví vysoké. Čtvrt hodiny! Prosím pěkně, poslužte si, pane Mansfelde.“

Jsem tak paf, že ze sebe nedostanu ani slovo.

Najednou se hystericky rozkřičí: „Tak dělejte! Odbočte! Vezměte si, co chcete!“ A popadne volant a strhne ho doprava.

Začneme lítat, to jste neviděli, o čtvrt metru mineme vůz v pravé stopě – a to při dvěstědvacítce! Je to reflex, když ji praštím, zasáhnu ji pěstí do ruky a do prsou. Něco kovově cvakne – asi náramek. Muselo ji to pořádně zabolet, protože ještě jednou zakřičí, pustí volant a chytne si ruku.

Už jste někdy dostali smyk? Ano? Ve stovce? Ve stočtyřicítce? Zapomenete na to někdy? Mně se to stalo v dvěstědvacítce. Nic strašnějšího jsem ještě nezažil. Jaguár si lehl na obě levá kola. Strhnul jsem volant. Teď jede po pravých kolech. Teď jsem na zeleným pásu. Ráfky kvičí. Pomalu brzdit. Docela opatrně brzdit. Volant držet volně. Tvůj vůz má teď víc inteligence než ty. Zpátky na dálnici. Zpátky na zelený pás. A do protějšího proudu kolony aut. Všechno se míhá kolem jako v divokém snu. Vyděšené tváře. Kameny. Auta. Opět na dráze.

Verena nejdřív křičela. Teď je zticha a drží se pevně polstrované přístrojové desky. Jaguár se chvíli točí tak divoce, že si myslím, teď se konečně obrátíme a je po všem. Stoupnu na plyn, aby alespoň trochu jel dopředu. Chvíli ještě tancuje jako opilec. Mně se řine pot do očí. A jediné, co jsem schopen si pomyslet, je: jestli se z toho dostaneme, rozbiju jí držku.

Za námi, před námi, vedle nás spustil divoký koncert klaksonů. Ale už je po všem. Vůz se už jen trochu kymácí. A já opět nabírám rychlost.

„O bože,“ řekne.

„Takhle už se mnou nikdy nemluvte,“ řeknu s námahou a setřu si pot z čela. „Už nikdy, nikdy.“

„Je mi to líto. Je mi to tak líto.“

„Buďte klidná.“

„Bylo to sprosté, co jsem řekla. Jsem blázen, že jsem vám sáhla do řízení. Já jsem se zbláznila.“

„Uklidněte se.“

„Já jsem se docela zbláznila. Už vůbec nevím, co dělám.“

Teď konečně zase vůz pevně sedí.

„Můžete mi to prominout?“

„Proč ne?“

„Byla jsem sprostá.“

„Jste nešťastná, to je všechno,“ řeknu.

„Nemůžete tušit…“

„Mám fantazii. Umím si ledacos představit. Pozor. Zase jedna mercedeska.“

Obrátí hlavu zase ke mně. A tentokrát ji skloní a dotkne se mého ramene. Cítím její vlasy. Nádherně voní.

Projíždíme kolem mercedesky. „Už jsme ji předjeli?“‚ „Ne,“ lžu, ‚ještě počkejte.“

Je teprve pět hodin, ale už se stmívá. Docela nahoře, před námi, je ještě zlatý věnec slunce, ale světlo už ztrácí na síle, a lesy už tu nejsou tak pestré jako ještě před chvílí. Listí už mají uvadlé, hnědé a polámané, a v údolích už je stín a chladno.

A Verena má pořád hlavu na mém rameni.

7

„Pět hodin. To budou hrát na AFN.“ Stisknu knoflík, který zapíná autorádio. Klavír a housle. Naříkající trumpeta. Oba řekneme naráz: „Gershwin! Koncert F dur.“

„Druhá věta,“ řekne.

„Druhá věta je nejkrásnější.“

„Ano,“ řekne a zvedne hlavu a podívá se na mě, „taky ji mám nejraději.“

„Už je vám líp?“ Přikývne.

„Jak dlouho jste vdaná?“

„Tři roky.“

„Kolik je vám let?“

„Takové otázky se nekladou.“

„Já vím. Kolik je vám let?“

„Třiatřicet.“

„A vaší holčičce?“

„Pět.“

„A vašemu manželovi?“

„Jedenapadesát, To ode mne taky bylo sprosté, že?“

„Co?“

„Provdat se za muže, který je o osmnáct let starší než já – a teď ho podvádět.“

„Měla jste dítě,“ řekl jsem. „A asi jste byla bez peněz. Poslouchejte, klavír…“

Tu mi položí ruku na rameno a oba posloucháme dlouhou dobu hudbu tohoto velkého umělce, který v osmatřiceti musel zemřít na mozkový nádor, zatímco jsou generálové, kteří ještě v osmdesáti pěstujou růže.

„Kolik je vám, pane Manslelde?“

„Jedenadvacet. A abyste se nemusela ptát dál: Jedu teď do Friedheimu, protože tam nahoře je internát a já ještě chodím do školy. Třikrát jsem propadl. Letos propadnu počtvrté.“

„Ale proč?“

„Jen tak,“ řeknu, „z legrace, rozumíte? Teď musíme sjet dolů z dálnice.“

OBER-ROSBACH/PFAFFENWIESBACH/FRIEDHEIM

Za místními jmény jsou uvedeny vzdálenosti.

FRIEDHEIM 8 KM

Velká zatáčka vede k mostu přes dálnici. Vidím břízy, olše, několik dubů. Silnice se zužuje. Stožáry dálkového vedení. Stříbřitě svítí dráty vysoko nahoře ve vzduchu, zasaženy ještě posledními paprsky slunce. Louky a lesíky. Malá vesnička. Dřevěný můstek přes malou říčku. Po obou stranách silnice topoly, pak přijdou domy. Mírumilovné biedermeirovské městečko. Projedu pod průchodem mezi dvěma bílohnědými hrázděnými domy, pak vidíme náměstí, radnici, mohutnou kostelní věž s barokní kopulí, všechno čistě vypucované, pozlacené, pomalované. Stále znovu hrázděné domy, čisté a staré, pestře pomalované. Musím teď jet pomalu, padesátkou, protože před námi jede hodně vozů stejnou cestou.

Naproti kostelní věži stojí docela starý dům s uměleckým ornamentem na fasádě, se rčením, které hned zapomenu, a se starým krámem v přízemí. CESTOVNÍ POTŘEBY je napsáno nad vchodem. Ve výloze nejsou vystaveny jen kufry a kabelky, vidím i sedla a jezdecké potřeby. Tak tady se vydávají na cestu i na koních.

Náměstí je za námi. Teď jsme v Hintergasse a taky tady jsou hrázděné domy s úzkými lomenicemi a starými krámky.

VELKOOBCHOD S KADEŘNICKÝM ZBOŽÍM, DÁLKOVÁ DOPRAVA, SPECIÁLNÍ PEKAŘSTVÍ A. WEYERSHOFENOVÝCH DĚDICŮ:

Hladké fasády domů jsou velmi světlé, dřevo na nich je tmavé. Přes ulici přechází jeptiška, se škrobeným čepcem, modlitební knížku v bílých rukách.

„Vede k vám nahoru ještě nějaká jiná cesta?“ ptám se ženy vedle sebe.

„Když teď hned zahnete doprava. Ale je velmi špatná.“

„To nevadí. Po téhle se dál nedostanu. Tahle asi vede k internátu. Dnes končí prázdniny. Všichni rodiče vezou zpátky své děti. Je jich prý tři sta.“

„Ještě jste tam nikdy nebyl?“

„Ne. Jsem nový. Teď doprava?“

„Ano. Ale mohu dojít pěšky… nechci vás už zdržovat. Musíte do internátu.“

„Já mám čas. Vy ne.“

Zahnu doprava. Cesta je příšerná. Díra na díře, kameny, napříč cesty stružky. Podzimní květy v trávě u kraje cesty jsou špinavé a zaprášené. „Proč to pro mě ještě děláte, po tom, co jsem vám řekla?“

„Nevím,“ odpovím. A to je taky jedna taková lež.

8

Musím zpomalit na třicítku, jinak zlomím čepy kol a pera. Cesta – o silnici už se mluvit nedá – stoupá velmi příkře vzhůru. Je stále větší tma. V zahradách a parcích vidím nádherné vily, malé zámečky, taky jeden renovovaný hrad.

„Kdo tu bydlí?“

„Lidi z Frankfurtu,“ řekne. „V létě, o víkendech. Za deset minut uvidíte náš dům.“

Může člověk tak najednou, nečekaně, během jediného okamžiku tak vražedně, slepě zatoužit po lásce, po skutečné, opravdové, poctivé lásce?

Světlo se stále více ztrácí. Den končí. Ještě sedí vedle mě. Ještě deset minut. A pak? Je mi najednou zima. Na kraji cesty se objeví tabule. Čtu:

LIDUMIL. SPOLEČNOST

/ANDĚL PÁNĚ/

OZDRAVOVNA

K bíle natřenému starému hospodářství vede úzká cesta. Na dvoře stojí zelená pumpa. Kolem ní pobíhají děti. „Kdo vám tedy zavolal na letiště?“

„Kuchařka.“

„Můžete jí věřit.“

„Naprosto.“

„Kolik lidí zaměstnáváte tady nahoře?“

„Zahradníka s manželkou. Jednoho sluhu.“

„Jak je to s nimi?“

„Ti jsou při mém muži. Nenávidí mě. Jsem pro ně… „ Odmlčí se.

„Nula, že ano? To znám. Umím si to všechno dobře představit.“

„Ne, pane Mansfelde, ne! Neumíte si nic představit!“

„Ale ano,“ řeknu. „Nikdy jsme se ještě neviděli. Žijete tady. Já přicházím z Lucemburska. A přesto, myslím…“

… že jsme si tak podobní, a hned bychom si rozuměli, chtěl jsem říct. Přirozeně jsem to neřekl.

„Co myslíte?“

„Nic. Plácám nesmysly. Máte pravdu. Samozřejmě si to neumím představit.“

„Teď znovu doprava, prosím.“

Cesta je ještě horší.

„Kdy jste opustila vilu?“

„Tak ke třetí.“

„Je vaše holčička doma?“

„Ano.“

„Řekla jste doma, že jdete na procházku?“

„Ano.“

„Tak se toho držte. Za všech okolností. Já zastavím před domem. Nikdy jsme se neviděli. Na tom musíte trvat. Za všech okolností. I když někdo bude tvrdit, že vás viděl se mnou v autě. Musíte trvat na jedné lži. Jen pak vám bude věřit.“

„Kdo?“

„Váš manžel. Nesmíte jen zaměnit dvě lži. Musile tvrdě a neoblomně opakovat tu, kterou jste zvolila.“

„Co vy jste zač?“

„Jádro mám zdravé.“

„Kam jste chodil před prázdninami do školy?“

„To bylo v Salemu.“

„A?“

„Žádné a. Musel jsem pryč.“

„Kvůli nějaké ženě?“

„Kvůli jedné dívce.“

„Měl jste hodně děvčat ve svém životě?“

„Ano. Ne. Nevím.“

„Miloval jste někdy některou?“

„Nemyslím. Ne. Určitě ne. A vy?“

Tak spolu mluvíme. Jak si rozumíme. Věděl jsem to. Hned jsem to věděl. A už jen pět minut. Nanejvýš pět minut. Je stále více tma a stále větší zima. V údolí stoupá mlha a nad černým lesem v bezbarvém nebi je úzký srpek přibývajícího měsíce.

„Co je, pane Mansfelde?“

„Už jste někdy milovala?“

„Otce mého dítěte, ano. A Evelynu.“

„Toho muže na letišti?“

Zavrtí hlavou.

„Vážně ne?“

„Vážně ne. Je jen mým… Jen s ním spím. To je přece něco docela jiného.“

„Ano,“ řeknu, „to je něco docela jiného. Musíte mi říct, kde mám zastavit.“

„Tamhle vepředu u toho velkého dubu.“

„Já… tak rád bych vám nějak pomohl.“ Něco takového jsem ještě nikdy neřekl, nikdy. „To nemůžete, pane Mansfelde.“

„Možná přece. Kdo ví? Budu tady asi nějakou dobu žít, jestli mě zase nevyhoděj.“ Ona neříká nic.

„Vracíte se hned zase zítra zpátky do Frankfurtu?“

„Ne, ještě tady s malou zůstanu. Do začátku října.“

Proč mám z toho radost? Proč mě naplňuje tahle divoká radost?

Jen proto, že do začátku října bude někde v mé blízkosti? V mé blízkosti. Někde. Tough guy? Sentimentální blbec.

„Máte pravdu,“ říkám. „Nikdo nemůže nikomu pomoct. A jsme u dubu.“ Zastavím. A pak je to přece jen zase silnější než já. „Smím vás o něco poprosit?“

„Ó bože,“ řekne. „Ne! Ne! Byla jsem tak ráda, že jsem vám předtím křivdila.“

„Není to nic špatného.“

„Co je to?“

„Chtěl bych, abyste si na okamžik sundala brýle. Chtěl bych vidět vaše oči.“

Váhá. Pak to udělá. A konečně vidím její oči, krásné, to nejkrásnější, co na ní je. Jsou vlastně příliš veliké v její úzké tváři, černé, zastřené, s dlouhými řasami. A hluboký výraz v těchhle očích. Vědí o mnoha věcech, o bolestných a pravděpodobně většinou i odporných. Těmhle očím se nedá nic předstírat.

A přesto je její pohled nějak bezmocný. Už jen velmi málo naděje je v tomhle pohledu. Zvláštní, a přitom tolik vášně. A touhy, tolik, tolik touhy! Nikdo, myslím, kdo viděl tyhle oči, na ně nezapomene.

„Vystupte,“ řeknu. „Odejděte. Rychle. A už se neotáčejte.“

Vyleze z jaguára a opět si nasadí brýle.

„Děkuji,“ řekne chraptivě.

„Jděte.“

„A neřeknete nikomu… „ „Nikomu. Nikdy.“

„Pane Mansfelde, já… „ „Jděte. Prosím!“

Nato odchází a já se dívám za ní, za ženou v béžových kalhotách, v béžovém svetru, šátku ve vlasech, ženou s úzkými boky a širokými rameny, která jsou teď únavou svěšená.

Někdy, ne často, vím přesně, co se v jiných lidech děje nebo co nepřítomní lidé dělají. Stane se mi to zřídka. Ale pak to vždycky sedí.

Teď, v tomto okamžiku, vím s absolutní určitostí, že oči Vereny Lordové se zalévají slzami, její nádherné oči. Slzy pro koho?

Za dubem úvozová cesta zatáčí. Tam mi zmizí, žena s modročernými vlasy. Skutečně se už neotočila. AFN hraje teď ‚Brandenburg Gate‘ Dave Brubecka.

Tam, co jsem zastavil, je dost místa pro otočení auta. Třikrát sem a tam a mám auto otočený. Vracím se cestou, kterou jsem přijel, dolů na křižovatku, přes výmoly, kameny, stružky. Ten starý bílý statek v údolí, už jsem zase u něho a u ukazatele s tím zvláštním nápisem:

LIDUMIL. SPOLEČNOST

/ANDĚL PÁNĚ/

OZDRAVOVNA

Jásající děti si stále ještě hrají kolem zelené pumpy na dvoře. Stáhnu okno na své straně a slyším volání.

„Bratře Waltře! Bratře Waltře!“

„Sestro Claudie! Králíček nám uteče!“

Lidumilná společnost. Anděl Páně. Ozdravovna.

Konvalinková vůně už zase vyprchala, zmizela, odvála.

Diorissimo.

Verena Lordová.

Neděle 4. září 1960.

Tak to začalo…

9

Pak už jsem zase u odbočky a řadím se do proudu aut, která jedou nahoru k internátu. V těch autech sedí dospělí a děti, velké a malé, chlapci a děvčata. Auta jsou zaprášená a přijíždějí zdaleka, to poznám podle značek. Vídeň, Curych, Paříž, Lille, Hamburk. A přirozeně Frankfurt. Velmi často Frankfurt. Také mezi nimi zahlídnu dva vozy se značkou US. Nekonečný řetěz se plazí nahoru do kopce.

Vereniny oči. Pořád ještě vidím její oči. Teď už je doma. Jestli jsme to stihli? Nebo už ji její muž čekal? Jestlipak má dost silné nervy, aby trvala na jedné jediné lži, na které se musí trvat, když už se lže?

Silnice stoupá v stále nových serpentinách. Prastaré stromy docela těsně při silnici. Vidím rozpukané zdivo, ruinu nějaké věže v dálce. Bylo tu dříve opevnění? Příkré svahy se zvedají po obou stranách silnice. Tabule varují:

POZOR! PADÁ KAMENÍ!

Teď už je opravdu tma. Zapnu reflektory. Přede mnou září řetěz červených brzdových a obrysových světel.

Čekej na mě. Najdu tě i ve stinném údolí nejtemnějších důvodů.

Co je to? Marlowe? Ano, určitě. Proč mě to tak najednou napadá? Jak to vlastně je?

Wait for me. I shall not fail to meet in the shadow vale.

Její nádherné oči.

And ‚The Brandenburg Gate‘.

Ukazatel:

INSTITUT DR. FLORIANA – K LEKNÍNU.

INSTITUT DR.FLORIANA – KE QUELLENHOFU.

INSTITUT DR. FLORIANA– KE STARÉMU DOMOVU.

INSTITUT DR. FLORIANA – K HLAVNÍ BUDOVĚ.

Co pořád vlastně mají s tím doktorem? Já si myslel, že je profesor‘? Cesta k hlavní budově je nejpříkřejší. Tou pojedu nahoru. To už znám. V Luganu to bylo taky tak, v Salemu a i v Bayreuthu. Šest, osm pavilónů kolem takové hlavní budovy. Pavilóny dívek. Pavilóny chlapců Tam teď jedou se svými zaprášenými vozy a vyloží své děti, odevzdají je, zbaví se jich. A zase odjedou. Takové je to všude, když začíná.kola To už znám léta. Jenomže já přijíždím už léta sám, ať je to kamkoliv.

Hlavní budova, asi to dřív býval zámek. Před ní obrovský starý kaštan. Všechno tmavé. Nevidím ani človíčka, jediné auto. Jasně, teď jsou všichni ve „svých“ domech, teď se bojuje o pokoje, o postele. Kdo bude spal u koho? Kde jsou kamarádi z minulého roku? Jak vypadají noví?

Hory kufrů. Rádia. Tenisové rakety. Batohy. Starostlivé matky. Otcové, kteří se dívají na hodinky. Jak dlouho to ještě bude trvat? Zítra ráno v osm musím být u soudu. Tak už pojď, Trudo! Měj se dobře, moje maličká, a buď pěkně hodná, slibuješ to mamince? Musíš se pořádně učit, víš, jak drahé je školné. A hodně křiku. A hodně smíchu. A hodně pláče…

Jistě se teď v pavilónech ledacos děje. Jistě jsou všechny dveře záchodů zamčené a za nimi stojí malé děti a pláčou, tajně, protože to se tady nerado vidí. Všechno znám, všechno si umím představit. Taky jsem se zamkl, poprvé. To mi bylo čtrnáct. A ještě jsem neměl auto, ani řidičák. To bylo v internátě u Bad Vilbel. Dovezl mě tam Teddy Behnke, náš pilot. Protože matka už taky nesmí do Německa. Ona je taky na seznamu stíhaných osob a byla by okamžitě zatčena. Teddy mě tehdy políbil. Umíte si to představit? „Od tvé matky,“ řekl. „Prosila mě, abych tě za ni políbil. A mám tě poprosit, aby ses na ni nezlobil.“

„Řekněte jí, až ji uvidíte, pane Behnke, že nevím, proč bych se na ni měl zlobit.“

„Jistě chlapče. Poletím ještě dnes zpátky. A zítra navštívím tvou matku v sanatoriu. Mám také něco vyřídit tvému otci?“

„Ano prosím. Jemu a tetě Lizzy.“

„A co?“

„Ze si přeju, aby chcípli! Oba. Pomalu. A aby je to bolelo. Rozuměl jste, pane Behnke? Aby chcípli!“ A pak jsem utekl a zamkl se na záchodě. Takový dítě je člověk ve čtrnácti. Naštěstí zestárne.

Vystoupím.

Po příchodu se mám hlásit v hlavní budově, napsali do Lucemburska. U pana profesora Floriana. Chce se mnou mluvit. Jen ať ještě pár minut počká!

Auto nezamknu. Narovnám se a protáhnu nohy. Čistý vzduch je tady nahoře. Projdu se trochu dál od vozu, kolem fasády zámku, na které jsou balkóny a karyatidy, výklenky, ve kterých stojí chlapi z pískovce, s knihami pod paží nebo s říšským jablkem v ruce a korunou na hlavě. To obvyklé, však to znáte.

Co to bylo?

Zarazím se. Někdo přibouchl dvířka jaguára. Kdo? Sakra, je tu taková tma, v domě nesvítí jediné světlo, vidím jen stín. Stín nějaké holky.

„Hej!“

Skrčí se. Zahlédnu vlající sukni, když se rozběhne. Letím za ní. Je asi tak velká jako já. To je ale taky všechno, co můžu vidět. „Zastav se!“

A to už vletí do tmavého domu. Zakopnu, málem sletím, jen taktak se udržím na nohách a doběhnu za ní do školy. Vchod je otevřen. V hale je tma, že by se dala krájet.

Naprosté ticho.

„Haló!“ Ani hlásku.

Co mám dělat? Schovává se tady. Kde? Neznám tenhle dům. Nevím ani, kde jsou vypínače – sakra! Teď jsem narazil čelem do sloupu.

Kde je ta potvora? Už zase na něco narazím, tentokrát do lavice. Nemá to smysl, můžu to docela klidně vzdát. Co bych z toho měl, kdybych ji našel, tu zvědavou kozu?

Nebo mi něco ukradla?

Otevřenými hlavními dveřmi vniká dovnitř mléčná tma. Vyjdu zase ven a otevřu dvířka vozu. Ne. Pokud můžu poznat neukradla nic. Přesto teď jaguára zamknu. Jistota je jistota, říkám si.

10

Stojím už dlouhou dobu před školou a čekám, čekám, sám nevím na co. Že se ta holka zase ukáže? Blbče! To se načekáš! Ta se tady jistě vyzná a už dávno zmizela nějakým jiným vchodem. Ale nebylo by na čase, aby se už vlastně objevil ten profesor Florian? Nebo někdo jiný. Co je to tady vlastně? Limonádový podnik? Jdu rozzuřený do hlavní budovy. V tmavé hale se mé kroky hlučně rozléhají.

Nemůžu najít sirky. Tápu tedy podél zdi a zjišťuji, že hala je kruhová, se schodištěm uprostřed. Přece musím někde konečně narazit na nějaký vypínač nebo na dveře. Tady jsou dveře. Hmatám po klice a zmáčknu ji. Dveře se otevřou. V prostoru za nimi jsou zatažené záclony. Pod stojací lampou sedí u nízkého stolku malý kluk, hraje si s loutkami a zpívá: „Pane hejtmane, pane hejtmane, jak se vede vaší ženě…?“

Je to tu zařízeno jako v obývacím pokoji. Starožitný nábytek. Měkké světlo se koncentruje na kluka u stolu. „Aho|,“ řeknu

Nic. Kluk si hraje a zpívá dál: „… Nečeše se, nemyje se, je to stará svině!“ Teď teprve vidím, jak je malý. Metr čtyřicet. A to kdoví jestli! Sedí tak, jako by se pořád pokoušel přitáhnout si kolena k bradě..Je mi trochu nanic, když vidím, že se o to vůbec nepokouší, ale že má celou pátci zkroucenou – ale jak, člověče, ale jak!

Hlavu drží na stranu, levou tvář má málem na rameni, taky by se dalo říct: Levé rameno se vyšplhalo ke tváři. Úplně křivý je ten kluk se světlými vlasy, bledými tvářemi a zářivě modrýma očima. Viděl jsem mu do tváře, když jsem mu podruhé řekl „Ahoj!“. To se totiž vyděsil, dal si ruce přeci sebe, jako by se chtěl bránit, a v jeho modrých očích nebylo nic jiného než strach.

Kde jsem se to ocitl? Co to tady je? Blázinec?

„Poslouchej,“ říkám. „Já ti přece nic neudělám!“

Ale zůstane jako ochrnutý, ruce před sebou, kolena přitažená k tělu.

„Neviděls tu náhodou jednu holku?“

Zavrtění hlavou.

„Tak velkou jako jsem já. Měla širokou sukni. Musí tady někde být.“

Pokrčení křivých ramen. Pak se mu spodní ret začne třást. „Co je to s tebou? Proč máš strach?“

„Já mám pořád strach,“ řekne úplně tichým a hrozně vysokým hlasem.

„A z koho?“

„Ze všeho.“

„Proč?“

„Všichni lidi jsou svině,“ řekne. „Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“ Pak dá konečně ruce dolů a podívá se na mě. „Kdo jsi? Jsi tu nový?“

„Jo.“

„Já jsem tady už dva roky.“

„Co tu děláš tak sám? Tos nebyl doma na prázdninách?“

„Ne,“ řekne a strčí do loutek, s kterými si hrál, jsou to takové hezké loutky. „Zůstal jsem tady.“

„Celý léto?“

„Jo. Nebyl jsem tu sám. Taky Santayana. Noah. A Chichita. Ale ti to měli snadný, protože domů nemohli. Ale já, já si musel nejdřív rozříznout žíly, než to uznali.“

„Co uznali?“

„Že tu chci zůstat.“

„Ty sis rozřezal žíly?“Naláhne ke mně tenkou levou ruku a já vidím dvě čerstvé červené jizvy.

„Střepem,“ řekne. „Ve vaně. Tak to vždycky dělali Rímani, ne? V horký vodě. Učili jsme se to. V dějepise. Ale zapomněl jsem zamknout dveře koupelny. Jeden tam přišel. Už bylo málem po mně. Doktor Farber mě z toho zase vytáhl. Pak šéf řekl, že tedy nemusím domů. Šikovný, co?“

„Jo,“ řeknu, „to bylo šikovný.“

„Ještě radši bych samozřejmě byl, kdyby bylo doopravdy po mně.“

„Proč?“

„Kvůli mojí mámě.“

„Co je s ní?“

„Kdyby bylo po mně, tak by pro mě musela brečet, ne?“

11

Vejde nějaká stará paní. Přesněji: Dotápe se sem. Působí to málem strašidelně, jak se tak najednou vynoří ze tmy schodiště a třesoucí se rukou si hledá cestu. Tu se lehce dotkne truhly, tu židle. Není o mnoho větší než ten mrzáček a je jí jistě hodně přes šedesát. Má brýle s tak tlustými skly, že oči za nimi vypadají, jako by chtěly vypadnout z důlků, jako u žáby. Musí být poloslepá, tahle stará paní.

Všechno je tu vlastně takové podivné, říkám si. Když to tak půjde dál, zase odprejsknu. No a co? Stíny, mrzáci, mumie – a za to šest set marek školného měsíčně? Připadám si jako u Frankensteina. Možná je to tam útulnější.

Podle pohybů staré paní a podle jistoty, s jakou se pohybuje, je zřejmé, že se tu dobře vyzná. Usmívá se. Její dobrotivý úsměv je veselý.

„Ano, kdopak to je?“ ptá se, sotva dva metry ode mne, a tónem, jakým se mluví s šestiletými. „Promiňte, ale při umělém osvětlení nevidím tak docela dobře.“

„Neznáte mě, paní.“

„Slečna. Slečna Hildenbrandová.“ Urovná si bílý límec přísných, ke krku uzavřených šatů. Voní levandulovým mýdlem. „Jsem tu učitelkou.“

„Jmenuji se Oliver Mansfeld.“

„Ach, Oliver! Už jsme na vás čekali. Doktor Florian chtěl s vámi mluvit.“

„Teď jste taky řekla doktor!“

„Jak prosím?“

„Na všech ukazatelích je napsáno doktor Florian. Na dopisním papíře má napsáno, že je profesor.“

„To taky je.“

„No a?“

„Ale on nechce, aby se mu tak říkalo.“

„My mu říkáme vůbec jen šéfe,“ řekne ten zmrzačený kluk, aniž vzhlédne.

Stará pani se usmívá a uhlazuje si vlasy. „Šéfe, ano. Hned přijde, šéf. Dnes je u nás takový shon. Podívejte se přece, Olivere, co náš Hansi udělal‘,,

Na stole leží loutky, stromy, ploty, kuchyňské nádobí, cihly, nábytek, pestrý miniaturní svět. Jsou tu muži, ženy, děti a mimina, všichni v trojím provedení: jednou jsou oblečeni přepychově, jednou obyčejně a jednou chudě. Jsou tu nevinná zvířata a zvířata nebezpečná. Je tu taky klozet, auta, železnice, mříže, šňůry. A je tu jeden nádherný princ a jedna překrásná princezna.

Všechny tyhle věci uvedl kluk, který se jmenuje Hansi, do naprostého chaosu. Loutky leží pod povalenými lavičkami a přes ně, pod židlemi a skříněmi. Stěny pokojíku jsou rozlámané, jen jedny dveře zůstaly stát, jsou ze tří zářivě modře natřených dřívek. Jimi vychází překrásný princ a táhne za sebou na červené šňůře obrovského, nebezpečně vypadajícího krokodýla s hrozivě rozevřenou tlamou a vyceněnými zuby.

„Proboha,“ zvolá slečna Hildenbrandová a zalomí rukama v hraném zděšení, „co se to jen stalo, Hansi? Než jsem odešla, seděla ještě celá rodina u večeře a všechno bylo v nejlepším pořádku!“

„Ano, než jste odešla,“ řekne malý mrzáček a dá hlavu ještě víc na stranu a na úzkých rtech mu pohrává zlý úsměv. „Ale pak! Pak přišel krokodýl! Touhle stěnou. Jednoduše ji prorazil. A pak všechny zakousl…“ Ukazuje na loutky. „Heinze, Karla, pana Fahrenschilda…“

„A maminka? Ale ta má hlavu v klozetě!“

„Tam taky zůstane.“

„Ale proč?“

„Protože se počůrává, kouše si nehty a je i jinak zlá.“

„Jak zlá?“

„To já nevím. Krokodýl to říkal.“

„A ty? Tobě neudělal nic?“

„Ne, slečno. Nejdřív je všechny zakousl a strčil mámě hlavu do záchodu. Mně řekl: Musíš mi slíbit, že ji tam necháš, i když budu pryč! To jsem mu slíbil. Teď ho právě odvádím zpátky do zoologické zahrady. Jmenuje se Hannibal. Ještě postavím zoologickou zahradu, ano, slečno?“

„Ano, Hansi, ano, pěknou zoologickou zahradu! Ale poslechni, nechtěl bys mi prokázat malou laskavost‘’ Vytáhni přece maminku z klozetu!“

Hansi zarputile zavrtí hlavou. „Ale jak dlouho tam musí zůstat?“

„Kdyby tahle stavebnice patřila mně, tak napořád,“ řekne malý Hansi. Pak se k nám otočí zády. „Musím postavit tu zoologickou zahradu. Hannibal chce domů.“

„Ano, to vás samozřejmě nesmíme zdržovat,“ řekne drobná slečna Hildenbrandová, která se naklonila hluboko nad stavebnici. „Pojďte Olivere, počkáme vedle u doktora Floriana.“

Podél hran stolů a židlí zase tápe ke druhým dveřím a otevře je. Místnost za nimi je zřejmě pracovna doktora Floriana. Na stole svítí stolní lampa. Kolem čtyř stěn jsou knihovny. U okna stojí obrovský glóbus. Vidím tu hodně dětských kreseb a jiných dětských výtvorů.

„Posaďte se,“ řekne stará slečna.

Oba si sedneme.

„Žádný strach, Olivere. Nemyslete si hned, že jste se ocitl na nervové klinice místo ve škole! Hansi je výjimka. Naprostá většina ze tří set dětí, které tu máme, je duševně zdravá. Seznámíte se se syny a dcerami slavných herců a spisovatelů, inženýrů, mahárádžů, pilotů, obchodníků, dokonce s malým perským princem.“ Pohrává si s knížkou kterou má při sobě. „Doktor Florian provádí v našem institutu takový experiment – se souhlasem všech rodičů: umístíme čas od času několik těžkých a velmi těžkých případů mezi normální děti a pokoušíme se tak nemocným pomoci.“

„A daří se vám to?“

„Téměř vždy. Ale to se nedaří nám!“

„A komu tedy?“

„Těm druhým; normálním dětem! Zdraví uzdravují nemocné,“ řekne slečna Hildenbrandová a usmívá se.

„Chudák Hansi. Řekl mi, že si podřezal žíly, když začaly prázdniny.“

„To je pravda, ano,“ přisvědčí slečna Hildenbrandová tiše. ,.Ze strachu před svou matkou a panem Fahrenschildem.“

„Ten skutečně existuje?“

„Bohužel ano. Máme tu několik těžko vychovatelných dětí, ale s Hansim je to přímo strašné. Už víc než rok se s ním zabývám, a stále žádné zlepšení. Věřil byste, že je to nejukrutnější dítě z celého ústavu?“

„Ten světlovlasý malý kr…“ Nedořekl jsem.

Stará dáma přikývne.

„Ten světlovlasý malý Hansi, ano. Dnes dopoledne utýral k smrti kočku. Slyšeli jsme ji naříkat. Ale než jsme Hansího našli, byla už mrtvá. Proto ho teď zase nechávám si hrát.“

„Hrát? On nebude potrestán?“

„Tresty se nic nedokáže. Ve hře musí odreagovat svou agresivitu. Viděl jste přece tu spoušť, jakou způsobil. Každý člověk je někdy agresivní Máme tu úplně normální děti, které vrážejí do těch krásných starých stromů kapesní nože nebo do nich zatínají sekyry.“

„A vy proti tomu nic neděláte?“

Slečna Hildenbrandová zavrtí hlavou. ,.Ne,“ řekne, „neboť je stále ještě lepší, když poraní stromy než lidi.“ Přitom jí vypadne z ruky knížka, s kterou si pohrávala. Sehne se a hmatá po koberci, ale knížku nevidí, i když leží přímo před ní, a já si s úlekem pomyslím: Vždyť ona není jen poloslepá, ona je snad úplně slepá!

Rychle knížku zvednu a podám jí ji. Usmívá se.

„Děkuji mnohokrát. Olivere. Tohle elektrické světlo! Vidím výborně, opravdu! Ale při elektrickém osvětlení… „ Její úsměv povadne, na okamžik tu ztraceně sedí. Pak se napřímí a mluví rychle dál: „Hansi má za sebou hrozné zážitky. Přišel na svět ve Frankfurtu. Jeho otec matku opustil. To byly Hansimu tři roky. Matka vypadá dobře – ještě dnes. Tehdy se stala tanečnicí, potom pouličním děvčetem. Ale pak si přivodila dlouhodobou nemoc a nemohla dál pracovat.“ To všechno mi vypráví slečna Hildenbrandová naprosto věcně, tiše a zase se usmívá. „Samozřejmě se dostala do tísně. Znám ji dobře. Je asociální a trochu slabomyslná. Nuže, a v té době, kdy se jí dařilo špatně, připadla na myšlenku, že Hansimu sváže ruce a nohy dohromady a nechá ho tak ležet, tři hodiny dopoledne, tři hodiny odpoledne. Mnohdy ještě déle.“

„Ale proč, proboha?“

„Inu, aby z něho udělala mrzáka, samozřejmě! A toho také dosáhla. Jeho páteř se už nikdy nenarovná. A také hlavu už nebude nikdy držet zpříma.“

„Mně je nanic,“ řeknu, „a nerozumím ani slovu.“

„Ale to je přece jednoduché, Olivere! Matka chtěla Hansiho poslat žebrat. Když byl tak pěkně zmrzačen, taky to udělala. Stál vždycky před nejlepšími restauranty a nočními lokály. Vždycky ho také navlékla do starých hadrů. Přinášel v té době domů hodně peněz, lakové zmrzačené dítě přece každého dojme, že?“

„Cožpak nikdo v domě nic nezpozoroval?“

„Bohužel až příliš pozdě. Žebrat ho posílala teprve až večer a tajně, a zkřivení páteře lidé považovali za přirozené onemocnění. Hansi neprozradil nikdy ani slovo. Matka mu řekla, že ho zabije, jestli něco prozradí. Teprve když mu bylo pět let, zasáhl úřad pro mládež. Někdo učinil oznámení.“

A?“

„Přišla před soud, protože Hansi řekl jedné pečovatelce pravdu, i když se tak bál. Ale v soudní síni zase všechno popřel. Nebyly proti matce žádné důkazy. Dostala jen peněžní pokutu za to, že svého syna posílala žebrat.“

„Jinak nic?“

„Hansi byl dán do dětského domova. Dostal se do spousty domovů. Matka se stala služkou u jistého pana Fahrenschilda. Byla opět zdravá. A stále ještě pěkná, jak se říká. Před třemi roky se ti dva vzali. Matka si vzpomněla, že chce Hansiho zpátky. Ale tak jednoduše to zase taky nejde.“ Ztlumí hlas. Předkloní se a šeptá, jako by to nesměl slyšet nikdo kromě mě: „Neprozradíte to přece šéfovi?“

„Prozradit? A co?“

„To s tou knížkou před chvílí.“

„Určitě ne.“

„Chce mě totiž dát do penze. Můj zrak se prý stále zhoršuje, říká. A to s tím elektrickým osvětlením mi nevěří. Ale já jsem přece strávila celý svůj život s dětmi…“

Stará slečna se dívá přes tlusté brýle do prázdna. Je mi jí tak líto, že se rychle ptám: „A co bylo s Hansim dál?“ Tu se usměje jako osvobozená a odpoví: „S Hansim? Ach ano! Ten pan Fahrenschild si přál, aby chlapec byl v nějakém internátě, v dobré škole. Byl ochoten platit, co to stojí. Ano, ale ani to nebylo tak jednoduché! Žádný internát v Německu nechtěl Hansiho přijmout. Počůrává se, kouše si nehty. Je špatný žák. Těžce narušen. Tak jsme ho přijali my. A všechno šlo dobře – až do vánočních prázdnin. To jsme udělali chybu.“

„Totiž?“

„Pan Fahrenschild přijel osobně sem nahoru a prosil tak vroucně, aby si směl Hansiho s sebou odvézt, že jsme povolili. Dali jsme se oklamat, šéf i já. Pan Fahrenschild na nás dělal dobrý dojem…“ Opět se zadívá do prázdna, řekne ztraceně a sama sobě: „Vždycky jsem se domnívala, že bych podle tváře člověka mohla soudit o jeho charakteru.“

„A nedá se to?“

„Já rozhodně ne. Na mě může působit někdo jako anděl, a přesto to může být ďábel. Nikdy jste neviděl ty šrámy… „ „Šrámy?“

„Po celém těle. Nechala jsem chlapce hrát se stavebnicí – a přitom vyšlo ponenáhlu najevo, co se o vánocích vlastně událo. Pan Fahrenschild jednal s Hansim strašlivě. Proto se také chlapec pokusil o sebevraždu, když nastaly velké prázdniny. Proto jsme ho nechali tady. Ale je to těžké, je to s ním velmi těžké. A když teď navíc ještě přichází do puberty… „ Tolik laskavosti, tolik tepla vyzařuje ze slečny Hildenbrandové. Myslím si: A žádný nic neví o této téměř slepé ženě, která je tady nahoře v lesích Taunusu a strávila celý svůj život s dětmi. Nikdo jí nedá řád, jako dostávají zabijáci, žádné fanfáry nezaznějí na její počest, pro ni nezbyl žádný záslužný spolkový kříž, nic.

Ptám se: „Tahle stavebnice, užíváte ji u všech těžko vychovatelných dětí?“

„Ano, Olivere. To je takzvaný Sceno-test. Moderní dětská terapie je terapie hrou Pozorujeme: jak si dítě hraje? Uvažujeme: proč to teď dělá? Posloucháme, co samo řekne ke svým nápadům. Pozorujeme, s kterým předmětem, s kterou osobou se dítě identifikuje. Při vyhodnocování testu nejde o to, abychom zjistili stupeň inteligence, charakterové vlastnosti nebo nadaní. Chceme získat pohled na způsob a hloubku konfliktu, kterým dítě trpí.

Sám jste přece viděl, jak to vypadá u Hansiho: Pana Fahrenschilda krokodýl zabil. Všechny ostatní lidi taky. Matku strčil do klozetu. Kvůli kousání nehtů a pomočování! A protože je i ‚jinak‘ zlá. Jen Hansimu samému – a Hansi je velký, krásný princ, nejkrásnější loutka ze všech! – jen jemu krokodýl neublížil. Dal se jím dokonce na provaze odvést do zoologické zahrady.“

„Krokodýl, to je jeho agresivita?“

Slečna přikývne. „Ano. Ale i jeho naděje, jeho touha, přání být jednou urostlý a silný, mocný, a pomstít se všem, celému světu!“

Řeknu: „Jednou bude velký. Jistě ne silný, jistě ne mocný. Ale bude dospělý. A co se stane potom?“

„Ano,“ řekne slečna Hildenbrandová a postrčí si brýle na nose. „Co se stane potom? Možná se náš Hansi stane zločincem, vrahem.“

„To si myslíte?“

„Věřím, že se stane dobrým člověkem,“ řekne tiše.

„Přesto, že dnes utýral kočku? Přes to všechno?“

„Přesto. Kdybych tomu nevěřila, stále a u všech svých dětí, pak bych nemohla své povolání vykonávat. Pak bych měla jen neúspěchy. Ale já konám své povolání už víc než čtyřicet let, Olivere, a měla jsem úspěchy, hodně úspěchů!“

„Víc úspěchů než neúspěchů?“

„Ó jistě,“ řekne a teď už se zase usmívá. „Ale nikdy to nebyly jen mé úspěchy, vždy mi při tom pomáhali druzí. Musíme si všichni navzájem pomáhat… nikdo není ostrovem.“

„Čím není?“

..Otočte se. Za vámi na stěně je napsán citát. Doktor Florian ho tam dal pověsit. Čtěte.“ Vstanu a čtu:

Žádný člověk není ostrovem, zcela sám pro sebe. Každý je kouskem kontinentu, částí pevné země. Odplaví-li moře hroudu, je celá Evropa chudší, tak jako by byla pohlcena celá role nebo zámek, který patří tvým přátelům nebo tobě samému. Smrtí každého chudnu, neboť jsem vetkán do lidského světa. A proto nikdy nechtěj vědět, komu zvoní hrana. Tobě zvoní.

JOHN DONNE (1573-1631)

„Komu zvoní hrana…“

„Ano,“ řekne stará slečna, „od něho to má Hemingway.“ Chvíli mlčíme, pak se mě zeptá: „Chcete mi pomoci? S malým Hansim, myslím. Chtěl byste se o něho trochu starat?“ Neodpovídám.

„Aby se nestal zločincem, aby se nestal vrahem. Když vás o to žádám…“

Kočku utýral k smrti, ten malý mrzák. Co tady znamená pomáhat? Co tady znamená starat se? Tak se mi zdá, že jsem zakotvil v pěkným internátě!

„Vy máte také své těžkosti, Olivere. A jistě i vy tady naleznete přátele, kteří vám pomohou. Byla bych ráda, kdyby… „ Zazvonil telefon.

Stará dáma vstane a jde tápavě ke stolu. Najednou je mi jí tak líto, že zvednu sluchátko a podám jí je.

„Ó děkuji, jak pozorné.“ Ohlásí se. Pak se zatváří překvapeně. „Ano, náhodou tady je. Můžete ho spojit.“

Podává mi sluchátko.

„Pro mě?“

„Slečna v centrále vás už hledala v Quellenhofu.“

Kdo mi teď sem může volat? Možná matka. Ale ještě dřív, než dám sluchátko k uchu, vím, že to není moje matka; cítím znovu konvalinkovou vůni, vidím opět ty velké černé oči, slyším opět The Brandenburg Gate…

A už tu taky je, ona, její zastřený hrdelní hlas, tichý a uspěchaný. „Pan Mansfeld?“

„Ano.“

„Víte, kdo mluví?“

„Ano.“

„Musím vás vidět.“

„Kde jste?“

„V hotelu Ambassador. Na kraji Friedheimu. Můžete sejít dolů?“ To začíná pěkně. Možná odtud vyletím dřív, než vůbec spatřím svůj pokoj.

„Něco se stalo.“

„Přijdu hned,“ řeknu rychle. Jinak mi bude ještě po telefonu vykládal, co se stalo. Nevím, co to je: Mně stačí jen poznat nějakou ženskou a už mám trable!

„Vymyslete si nějakou výmluvu…“

„Okay,“ řeknu, protože mě už něco napadlo, „okay, milostivá paní, pospíším si, abyste mohla odjet domů.“ Pak položím sluchátko, dřív než může ještě něco říct. „Je mi líto,“ řeknu slečně Hildenbrandové, „ale musím na okamžik pryč. Jedna přítelkyně mé matky je v hotelu Ambassador a chtěla by mě ještě na pár minul vidět, než odjede do Frankfurtu.“

„To je samozřejmé,“ řekne stará dáma a mírně sc usmívá. „Vysvětlím vám, jak se k Áčku nejrychleji dostanete. Děti říkají tomuto hotelu jedině Áčko. Je ostatně přísně zakázáno zdržovat se v Áčku – i velkým.“

„Ta dáma je na odjezdu. V hotelu se nezdržím.“

„Jistěže, Olivere.“ Ten úsměv. Nevěří mi ani slovo. Proč by taky měla. Já bych si taky nevěřil ani slovo. Co se jen mohlo stát?

„Omluvte mě, prosím, u pana profesora Floriana, jestli zatím přijde.“

„Samozřejmě.“

A pak mi vysvětlí cestu.

Když odcházím, musím projít místností, ve které si hraje malý Hansi. Vybudoval zoologickou zahradu a zničil ji stejným způsobem jako předtím obývací pokoj. Zvířata leží kolem, mříže jsou převrácené.

„Hannibal,“ řekne s úsměškem.

„Co Hannibal?“

„Udělal to. Všechno. Prorazil mříže. Zvířata zakousl.“ Krokodýl sedí uprostřed stolu. Krásný princ na něm hrdě jede.

„Ale já, já si s ním můžu dělat, co chci,“ řekl Hansi. „Má mě rád!“

„To je ale výborné!“ řeknu.

Komický, každý si přeje bytost, která by ho měla ráda. I kdyby to měl být krokodýl. Hansi. Verena. Já a ty. A mlynářova kráva. Mlynářův osel si to přeje taky.

12

Tohle Áčko, to je tedy senzace! Znáte Carlton v Nizze? Tak tedy něco podobného. Tři parkoviště. Golfová hřiště. Tenisové dvorce. Vodotrysky, pestře osvícené. Mercedes, mercedes, mercedes. Jedno BMW. A zase mercedes. Nic jiného tady nevidíte. Livrejovaný vrátný rozráží skleněné otáčivé dveře pro překrásné dámy v koktajlových šatech, pro ctihodné pány ve smokinku. Jak tak pomalu projíždím kolem osvětlené fasády téhle obrovské bedny, slyším hrát nějakou kapelu.

Tady se tedy schází smetánka frankfurtské společnosti, panstvo, který má tady nahoře svý bejváčky.

Pravděpodobně je to taky I.A luxusní ubytování pro manažery a generální ředitele, prahnoucí po odpočinku. Tady si asi ubytovávají své kočičky. Jak praktické! Jen půl hodiny od Frankfurtu. A přitom tak veliké. Paní manželce se může vždycky říct, že se jede na zasedání. Nějaké zasedání se v téhle monstrboudě přece vždycky koná. Náramně šikovný!

A norkové kožichy!

Člověče, to tady frčí! Jeden pěknější než druhý. Když si tak jeden pomyslí: Před jedenadvaceti lety jsme začali největší válku všech dob, před patnácti lety jsme ji prohráli.

Právě přináší nějaký poslíček celofánový kartón. Je v něm dobrých třicet orchidejí. Sotva s tím proleze otáčivými dveřmi. Štěstí, že jsme ji prohráli. To jako válku, myslím. Kdo ví, jestli bychom jinak měli máslo na chleba?

Ale kde je Verena Lordová?

Ze se nepostaví přímo před portál, to je mi jasné. Bude tu jistě někdo z panstva, kdo zná ji a pana manžela. Ale už jsem projel kolem celého portálu, objel jsem hotel a silnice je zase ve tmě.

Copak má tohle znamenat, ctěná dámo?

Počkat!

Tamhle stojí děvčátko na kraji silnice, vedle ní obrovský světle hnědý boxer s vyplazeným jazykem. To děvčátko mává. Roztomilá: světlé vlásky, modré oči. Modrý svetřík. Bílá suknička. Modrobílé proužkované ponožky. Bílé botičky.

Zabrzdím. Vytočím okno. Maličká se na mě podívá smrtelně vážně a zeptá se: „Jsi strýček Mansfeld.“

„Ano, Evelyno,“ řeknu.

„Odkud víš, jak se jmenuji?“

No, to opravdu nebylo tak těžké, ne.

„Jeden ptáček mi to zacvrlikal do ucha. Nastup.“

„Smí Asad taky nastoupit? To je totiž můj pes, víš?“

„Come in, Asad,“ řeknu, sklapnu pravé sedadlo a Asad vyšplhá s funěním za mě.

„Ty taky,“ řeknu Evelyně a zaklapnu sedadlo zpátky.

Nastoupí. Jedu dál. Evelyna má v ruce tabulku čokolády: „Chceš?“ zeptá se mě.

„Ne, děkuji. Sněz ji sama. Máš čokoládu určitě ráda.“

„To ano,“ řekne a kousek uždíbne. „Marcipán mám samozřejmě ještě raději, ten mám ze všeho nejraději.“

„To si myslím,“ řeknu. (Je mi špatně, jen když slyším to slovo.)

„Dobrý večer, strýčku Mansfelde,“ řekne způsobně a podá mi ruku „Když sedím, tak ani nemůžu udělat pukrle. To já jinak vždycky udělám.“

„Já přece taky,“ řeknu, tomu se musí strašně smát. „Teď tomu věřím,“ řekne potom, když si ukousne takový kus čokolády, že se málem zakucká.

„Čemu?“

„Co maminka říkala.“

„Co říkala maminka?“

„Mám tě k ní dovést, protože jsi hodný strýček a pomůžeš nám.“

„Jak pomůžeš?“

„No víš přece,“ říká tiše. „Kvůli tatínkovi. Proto nesmí nikdo vědět, že se setkáte.“

„Ne, nikdo, Evelyno.“

„A tatínek, už teprv ne. On totiž není mým opravdovým tatínkem, víš?“

„Vím všechno.“

„Jsi prima, strýčku Mansfelde. Mám tě ráda.“

„Já tě mám taky rád, Evelyno.“

To je pravda. Mám vůbec děti rád. Na to dělalo už hodně mých kamarádů hloupé vtipy. Ale je to pravda: Neznám nic roztomilejšího, než jsou malé děti. Vy snad ano?

„Ano, ale kde je maminka?“

„Tamhle vpředu odbočuje cesta. Tou musíme jet nahoru. Maminka tam čeká. Tady nemohla čekat. Kvůli lidem, chápeš?“

„Ano.“

„A já jsem ji musela doprovodit. Kvůli zahradníkovi. A kvůli sluhovi. Aby tatínkovi nic neřekli, že maminka ještě jednou odešla sama. Řekly jsme, že se ještě projdeme.“

„Vy před sebou nemáte žádná tajemství, že?“

„Ne, my si řekneme všechno. Vždyť taky má jenom mě,“ řekne maličká. „Tamhle stojí.“

Vyjel jsem nahoru úzkou lesní cestou, podle které se táhne z obou stran řada mohutných stromů. Dál nahoře vidím prastaré zdivo. Co je to? Rozhledna?

Tam stojí, zpola za stromem, stále ještě má šátek na hlavě, ale už nemá tmavé brýle. Zato má tmavě modrý plášť do deště s vyhrnutým límcem, pásek pevně stažený. Je ve tváři velmi bledá. Nebo to jen tak vypadá ve světle reflektorů? Teď zastavím vedle ní. Evelyna okamžitě vystoupí.

„Asade!“

Boxer vyskočí za ní. „Nechám vás tady, dokud mě nezavoláte.“

„Ano, miláčku.“

„Ale nechte alespoň svítit malá světla, prosím vás, já mám jinak strach. Pojď, Asade!“

Boxer běží za ní, když poskakuje nahoru cestou ke staré věži. „Co se stalo?“ ptám se.

..Proboha, tak vy jste ho nenašel?“ řekne Verena.

„Co?“

„Můj náramek.“

„Vy jste ztratila svůj náramek?“

Nezmůže se na víc, než že přikývne, vytáhne z kapsy pláště baterku a prohledává jaguára. Vystoupím. Sklapnu sedadla. Taky mám baterku. Prohledáváme celý vůz nejméně pět minut. Nic. Slyším křičet všechny možné ptáky a jinou zvěř. V lese je hodně zvuků. Před námi vidím Evelynu a jejího psa jako drobné siluety. Evelyna sbírá kameny, hází je a Asad je nosí zpátky. Často při tom štěká.

Nakonec sedíme vedle sebe ve voze, dveře jsou otevřené a já zase cítím její parfém.

„Nemáte cigaretu?“ zeptá se tak tiše, že ji sotva slyším. Podám jí jednu a sám si taky vezmu, oba kouříme. Chvíli mi je úplně špatně, protože si pomyslím, že si ona myslí, že jsem náramek ukradl. Ale pak je mi zase líp, protože mi položí ruku na rameno a řekne svým zastřeným hlasem: „Vy máte se mnou jenom nepříjemnosti.“

„Nemluvte tak. Je mi to líto. Říkal jsem vám cestou, že máte uzávěr na náramku otevřený. Vzpomínáte si?“ Přikývne. „Když jste mi strhla volant a já se po vás ohnal, slyšel jsem něco cinknout. To asi spadl na zem.“

..Ale kde je teď?“

„Když jste vystoupila u dubu…“

„Tam jsem prohledala každý centimetr.“

„Možná ho našel někdo před vámi.“

„Ano,“ řekne, „to je možné. Byl jste v internátě?“

„Musel jsem ještě čekat na ředitele. Ale vůz jsem zamkl. Nikdo nemohl…“

Teď mě to konečně napadne.

„Merde!“ řeknu.

„Co merde?“

„Ta holka,“ řeknu. „Sakra, ta holka!“

13

Když Vereně všechno vylíčím, sedí docela tiše a kouří a dívá se dopředu, kde si nedaleko hraje její dcerka se psem. Zeptá se: „Domníváte se, že to děvče náramek ukradlo?“

„Docela určitě taky ulekla, když jsem na ni zavolal.“

„Zapněte rádio.“

„Proč?“

Aby nás nikdo neslyšel.

„Tady nikdo není. Myslíte, aby vaše malá nic neslyšela?“

„Ano.“

„Ta je přece při vás. Říká, že před sebou nemáte žádná tajemství.“

„Nemůže vystát mého muže. On ji nemůže vystát. Myslí si, že o mně všechno ví. Dala by se spíš zabít, než by mě prozradila. Ale přirozeně neví všechno. Ach! Neví vůbec nic!“

A přitom by toho jistě bylo tolik, co by se člověk mohl dovědět, pomyslím si, ale neřeknu to, jen zapnu rádio.

„Máte tušení, kdo byla ta dívka?“

„Ani v nejmenším.“

„Tedy nemáme ani tu nejmenší šanci, že náramek zase dostaneme.“

„To není řečeno. Musím přemýšlet. Musí být nějaká cesta. Nějaká cesta se vždycky najde. Nevzrušujte se, prosím vás, zůstaňte klidná.“

„Není žádná cesta. Nikdy se nenajde žádná cesta,“ řekne. „Ale já se nevzrušuju. Jsem docela klidná. Nemějte strach.“

„Evelyna říkala předtím něco, čemu jsem nerozuměl. Váš manžel nepřijel domů?“

„Ne, právě že ne.“

„Nerozumím.“

„Jen zavolal. Má něco v úmyslu. Něco chystá.“

„Co chystá?“

„To nevím.“

„Nesmíte se bát.“

„Nebojím se. Nemám strach.“ Ale ruka se jí třese tak, že jí upadne cigareta. „Ach bože,“ řekne, „přála bych si, abych neměla tak hrozný strach!“

Položím jí ruku kolem ramen a ona se nevzpírá, ano, dokonce se ke mně přitiskne a řekne zajíkavě: „Nevíte, v jaké jsem situaci, pane Mansfelde. Netušíte to. To s tím náramkem mi tak právě ještě chybělo.“

„Pojedu zpátky do internátu. Ohlásím krádež. Prohledají všechny dívčí pokoje. Nebo mě napadne něco jiného. Určitě mě něco napadne! Já tu holku najdu! Najdu ten náramek! Ne. Ne. Prosím vás, neplačte!“

„Já přece vůbec nepláču,“ řekne, ale protože se teď opírá tváří o mou tvář, její slzy stékají po obou našich tvářích a její malá holčička tam vpředu na osamělé lesní cestě před starou věží skáče a tancuje a hází kamínky.

„Co řekl váš manžel do telefonu? Přesně! Naprosto přesně!“

„Ze už dnes nepřijede nahoru, ale zůstane ve Frankfurtu.“

„A kdy přijede?“

„Zítra večer.“

„Tedy máme ještě celý jeden den čas!“

„Jestli nepřijede za hodinu. Jestli už tady dokonce není…“

..Musíte přestat plakat, opravdu!“

„Neznáte ho. Neznáte ho! Měla jsem už celou dobu pocit, že Enricovi nedůvěřuje…“

Enricovi? Ach tak… ten…

„A teď ještě ten náramek. Když přijde a náramek bude pryč, má jen o důvod víc! Ztracený? To mi nikdy neuvěří! Už jednou řekl, že má Enrica za gigola…“

„Mlčte!“

„Co?“

„Zakazuji vám, abyste něco takového říkala. Musíte snad vy dávat nějakému muži peníze, aby vás miloval?“

„Ach, co vy víte!“

„Nic,“ říkám, „přirozeně že nevím vůbec nic.“

Žena, kterou držím v náručí, jako by byla moje milenka, řekne: „Vy jste bohatý. Byl jste vždycky bohatý. Já ne. Já jsem byla taky tak chudá, že už jsem neměla chleba pro Evelynu a pro sebe. Víte, co je to bída?“

„Už jsem o tom něco slyšel.“

„Nic nevíte! Vůbec nic! Toho večera, co jsem se seznámila s mým mužem…“

Nedořekne. V tomto okamžiku Evelyna s boxerem přibíhá po cestě dolů k nám a Verena se rychle narovná. „Copak je, kotě?“ Boxer štěká.

„Ticho, Asade! Promiň, maminko, že ruším. Ale myslíš si, že nám strýček Mansfeld opravdu pomůže?“

„Když to půjde… „ „Půjde to, strýčku Mansfelde?“

„Určitě, Evelyno, docela určitě.“

„To je príma!“ Dá mamince pusu. „Nezlob se, ale já jsem byla tak zvědavá, že už jsem to nemohla vydržet. Teď zůstanu tak dlouho pryč, dokud mě nezavoláš. Pojď Asade!“

A zase se psem odběhne. Díváme se s Verenou za ní.

„Ona je všechno, co mám,“ řekne Verena.

„Tak toho máte hodně. Co bylo toho večera, když jste se seznámila se svým manželem?“

Verena se směje. Zní to trochu hystericky.

„Toho večera, milý pane Mansfelde, jsem měla ještě tlevět marek osmdesát a tucet tabletek veronalu.“

„Jak jste k nim přišla?“

„Od jednoho lékárníka, Předstírala jsem mu pár týdnů lásku, spala jsem s ním, rozumíte – vždycky, když měl noční službu.“

„A přitom jste tabletky ukradla.“

„Ano. Abych se mohla zabít.“

„A Evelyna?“

„Evelynu taky. Toho večera jsem tedy vzala těch devět marek osmdesát a odešla jsem s nimi. Mělo to být naše poslední jídlo. Potom… potom jsem to chtěla udělat…“

„Ale neudělala jste to.“

„Ne. Když jsme šly domů, vběhla Evelyna málem pod auto. Za volantem seděl on.“ A pak se najednou rozkřičí: „Já už se zpátky do tý mizérie nevrátím! Bez chleba! Žádný světlo! Plyn! Už nikdy! Už nikdy! Já těch třicet tabletek ještě mám! Jestli mě vyhodí, tak to udělám!“

Je mi to opravdu nepříjemné, ale ona křičí tak hlasitě, že už se Evelyna dívá směrem k nám. A jestli jde dole na silnici někdo kolem, rozumí každému slovu. Musím to udělat. Není to pro mě lehký. Udeřím ji do tváře. Dvakrát. Zleva. Zprava. Zajíkne se. Nechá pusu otevřenou. Ale teď už nekřičí.

14

Nad zpětným zrcátkem je malá lampička, tu rozsvítím, otočím zrcátko k ní a řeknu: „Takhle vás nikdo nesmí vidět.“

Poslušně jako dítě vyndá z pláště pudřenku a rtěnku a dává se do pořádku. Sleduji ji při tom a myslím si, devět marek osmdesát, devět marek osmdesát, třicet tablet veronalu. Jak je krásná, jak krásná, jak krásná.

Řeknu: „Tehdy jste byla chudá. Ale nebyla jste chudá vždycky.“

„Odkud to víte?“

„Nevím, cítím to. Vaše rodina musela být kdysi velmi bohatá. Protože jen někdo, kdo zná bohatství a na čas je ztratí, má takový strach je znovu ztratit a zase být chudý.“

Mlčí.

„Nechcete mi říct, odkud pocházíte?“

„Ne.“ Zní to zle, agresivně, ostře. „No tak tedy ne. Budete teď alespoň rozumná?“ Přikývne. Taky si myslím, že už teď bude rozumná, jinak by se nenalíčila.

„Pojedu zpátky do internátu. Vy půjdete domů. Panu profesorovi Florianovi řeknu, že mi někdo ukradl náramek mé matky. Dala mi ho, abych ho donesl k jednomu frankfurtskému klenotníkovi. Ta holka ať je to kdokoliv – s ním nemůže být daleko. Všechny děti musejí v osm být ve svých pavilónech. Tak se udělá všude prohlídka. Trvám na tom. Jinak zavolám policii.“

„Policii…“ Zírá na mě.

„Je to náramek mé matky, nezapomeňte na to! Mám tedy dobrý důvod. Jestliže váš manžel skutečně přijede teprve zítra večer, máme fůru času.“

„A jestli mě tím chce jenom oklamat?“

„K sakru, to přece nebude jediný šperk, který máte, nebo snad ano?“

„Ne. On… daroval mi hodně šperků.“

„No tak! Třeba si ani nevšimne, že ho nenosíte. A když si toho všimne, tak jste ho prostě půjčila nějaké přítelkyni. Nějaká lež vás snad taky napadne! Nejste přece včerejší.“

„Musíte mít o mně pěkné mínění.“

„Chci vám říct, co si myslím: jsme jeden druhému tak podobní jako klíč a zámek, do kterého klíč patří. A proto mám o vás dobré mínění, ano, tak je to!“

Na to neřekne nic.

„V kterém místě je vaše vila?“

„Když se podíváte přes starou věž…“

„Mám bydlet v Quellenhofu. Znáte to?“

„Ano.“

„Je tam od vás vidět?“

„Z mé ložnice.“

„Spíte sama?“

„Ano. Můj muž a já už spolu celou věčnost…“

Jednou bych chtěl potkat takovou, která tohle neříká! Přitom nejsem ani její milenec. To už je snad nemoc. I muži! Ti taky. Intimní styk s mou ženou? Už celá léta ne!

„Vy máte baterku. Já ji mám taky. Dnes večer přesně v jedenáct se podíváte z okna. Když každou pátou vteřinu bliknu jedenkrát, tak se mi ještě nepodařilo nic vypátrat a věc vypadá bídně. V tom případě se setkáme zítra ráno v osm zase tady a budeme uvažovat dál.“

„V osm přece musíte do školy.“

„Nemusím vůbec nic,“ řeknu. „Vy odpovíte vždycky taky bliknutím, abych věděl, že jste mému signálu rozuměla. Teď dál: Když zablikám vždycky dvakrát rychle za sebou, tak už náramek mám. Pak taky přijdete zítra ráno v osm sem a já vám ho dám. Tak pozdě v noci už nesmíte z domu, ať je váš manžel doma nebo ne. Ale budete pak alespoň klidněji spát.“

„Za celý život ještě pro mě nikdo neudělal tolik…“

„Ano, ano, to je v pořádku, Když zablikám vždycky třikrát po sobě, tak to znamená: Vím, kdo je ta holka a kde je náramek, ale potřebuji ještě čas. Musíme myslet na všechny možnosti V tomto případě zablikejte, že jste mi rozuměla. A pak zablikám dobu, ve které doufám, že vám náramek budu moct dát. Tedy: Osmkrát je osm hodin, třináctkrát je třináct hodin, a tak dál. Jasný?“

Němě přikývne. Teď už má tvář zase v pořádku. Světlo malé lampičky nad zpětným zrcátkem dopadá na nás oba. Dívá se na mě, a já mám z jejích černých očí závrať. Nechci to udělat, chci se chovat způsobně, ale jsou to její oči, její nádherný oči. Přitáhnu ji k sobě, abych ji políbil. Tu vezme mou ruku a vede ji ke svým rtům pohybem, který je stejně něžný jako odmítavý – a krásnější než nejkrásnější políbení, jaké jsem kdy dostal.

„I am sorry,“ řeknu rychle, obejdu vůz a pomůžu jí vystoupit.

„Neztraťte nervy. Dokážeme to. To by bylo k smíchu, kdybychom to nedokázali. Já už jsem zažil něco takových malérů!“

„Jste velkolepý,“ řekne.

„Jsem jen velká špína a jinak nic. Ale vy, vy se mi tak líbíte! Já… já… bych pro vás udělal všechno, všechno.“

„Děláte už pro mě velmi mnoho.“

„Taky za to něco žádám.“

„To jsem si všimla.“

„Ten pokus políbit vás? Čistě reflexní pohyb. Rutina. To dělám vždycky. Ale jestli váš náramek najdu, tak budu něco chtít!“

„Co?“

„Těch třicet tabletek veronalu.“ Nic na to neodpoví.

„Jestli na to nepřistoupíte, tak jdu od toho.“

„Pane Mansfelde, nemáte opravdu tušení v jaké situaci se nacházím, náramek v to nepočítaje…“

„Nechci nic vědět. Chci těch třicet tabletek. Dostanu je, nebo ne?“

Dívá se na mě tak dlouho, že se mi zase zamotá hlava, pak přiloží znovu mou ruku ke rtům a přikývne.

„Tak přesně v jedenáct,“ řeknu ještě jednou.

Ale to už odchází, nahoru ke staré věži, kde si hraje její holčička a boxer Asad. Oba jí přibíhají naproti. Matka a dcera mávají. Zamávám jim také, ale jenom jednou. Pak si sednu do vozu, zapnu dálková světla, a jak sjíždím dolů k silnici, Verena, Evelyna a pes už mizejí za starou černou věží v černém lese. Těsně před křižovatkou zastavím a zvednu ke tváři ruku, kterou ona přitiskla ke rtům. Voní po Diorissimu, po ženě, jejím líčidle a pudru. Zavírám oči a přejedu si rukou po tváři, a ptáci křičí a lesní zvířata spolu hovoří a přede mnou po silnici sviští auta.

Vůně jejího parfému, jejích rtů, její ruky, její pleti teď zahaluje mou tvář. Otevřu znovu oči a podívám se na svou ruku. Sbalím ji v pěst, jako bych tak mohl tuto blahou vůni déle uchovat. Přitom mě napadá, že Milton (John se jmenuje, myslím, ten velký anglický básník, no jistě, vy ho určitě znáte), že tedy tenhle Milton strávil celý svůj život v Itálii. Měl tak rád tu zemi. Nazýval ji rájem. Ve stáří oslepl. Tak ho dopravili jeho přátelé zpátky do studené, mlhavé Anglie a on seděl ve svém domě večer co večer před ohněm v krbu s usušenou prastarou olivou v ruce. Hospodyně vyprávěla sousedům, že se Milton při tom vždycky usmíval. Olivu si s sebou přivezl z Itálie. A své hospodyni jednou řekl: „Když držím v ruce tento malý plod, tak jsem znovu tam, kde jsem byl kdysi tak šťasten. Pak zase znovu všechno vidím, Florencii a Neapol, Milán a Řím, svůj ráj. Držím teď ráj ve své ruce.“ Držím teď ráj ve své ruce…

Ale vůně vyprchá, tak rychle, tak rychle. Zdalipak všechno krásné je tak pomíjivé? Jistě. U všech lidí. Jen zlo, hrůza mají trvání. Něžnost, to, co vhání slzy do očí, protože i ty potřebuješ někoho druhého, tenhle úsměv, dotek prstů a rtů, tahle vzpomínka, to všechno pomíjí, odvane, je brzo zapomenuto.

Musím koukat, abych náramek splašil. Třicet tabletek veronalu přijde možná i mně někdy vhod.

Ukazatel. Dupnu na pedál. Zpátky ke škole. To je na blití, jak já jsem někdy sentimentální! Bohudíky, je to pryč.

Ne. Proč mám lhát?

Ještě to nepřešlo. Obávám se, že to nepřejde nikdy. Ne s Verenou. Ne s touhle ženou. Nelogické, co? Právě jsem napsal pravý opak!

15

Vystřelí za ukazatelem jako dělová koule, jako hejkal, jako můra ve snu, jako skřet. Já se tak děsně leknu, že dupnu na brzdu a motor mi chcípne. Škubne to se mnou a letím přes volant. Když se znovu narovnám, stojí přede mnou, zmrzačený, drobný, tajemný. Skřet. Zlý duch. A znovu ten potměšilý úsměv, který pitvoří jeho tenké rty.

„Polekal jsem tě?“ ptá se malý Hansi.

„To tedy jo.“

„Já jsem si tě vyčíhal.“

„Cože?“

S ironickým nářkem řekne: „Všichni mě tady maj za blba. Samozřejmě jsem poslouchal, když jsi telefonoval. Poslouchal jsem už dřív, když Hildenbrandka mluvila o mně. Co jsi řekl tý ženský?“

„Jaký ženský?“

„No tý, co ses s ní pravě sešel. Šéf už ostatně přišel nahoru. Řekl, abych si přestal hrát a šel do Quellenhofu. Tak cos jí řekl?“

„Poslouchej, teď už tě mám dost. Koukej vypadnout! Musím k šéfovi.“

„Všichni mě maj za blba,“ naříká dál. „Řekls jí, že jí ten náramek zase najdeš.“

„Jaký náramek?“

„Tak abysme to zkrátili,“ řekne s úšklebkem. „Obelhal jsem tě.“

„Kdy?“

„No, když ses mě ptal, jestli jsem neviděl holku v široký sukni. Řekl jsem, že ne. Ale viděl jsem ji. Slyšel jsem nějakej hluk, a když jsem zvedl závěs, byla tam. A že ukradla náramek, to jsem taky viděl, blejskal se a svítil.“

Mě najednou polije horko, chytnu ho za jeho politováníhodnou paži a přitáhnu si ho těsně k sobě.

„Au! Pusť! To bolí!“

„Viděl jsi ji tedy!“

„Vždyť říkám, že jo!“

„Víš, jak se jmenuje?“

„Jasně.“

„Tak ven s tím!“ Na to mlčí.

„Jak se jmenuje?“ ptám se a třesu s ním. Najednou vidím, jak se mu začínají třást rty. Pustím ho. Zamumlá: „Řeknu ti to. Ale s jednou podmínkou.“

„S jakou podmínkou?“

„Ze budeš mým bratrem,“ řekne tiše.

„Co je to za blbost?“

„To není blbost.“ Teď najednou úplně změkne. „Koukej, všichni tady nahoře jsou přece bez rodičů. Nebo je nemaj rádi. Všichni jsou tu úplně sami. Tak si hledaj vlastní příbuzný. Dělaj si vlastní rodiny, aby už nebyli tak sami. To se tady dělá už dávno, hodně let. Noah je bratrem Wolfganga, Walter je bratrem Kurta. Všichni maj bratry nebo sestry. Nebo sestřenice a bratrance. Otce a matky ne, to neexistuje. Těch má každej plný zuby – jako já.“ Teď mluví horlivě a rychle a drží mi svými drobnými ručičkami pevně ruku. „Takovýmu bratrovi nebo sestře se člověk může se vším svěřit. Dokonce se může vybrečet, když je sám s takovou sestrou nebo bratrem. Všichni tady maj bratry a sestry. Jen já ne. Už jsem prosil všechny. Nikdo mě nemá rád.“

„Proč ne?“ ptám se i když to dobře vím.

„No, protože vypadám tak hnusně. Ale já bych měl tak rád nějakýho bratra! Takovýho velkýho. Ty jsi tady největší, nejstarší. Ostatní puknou zlostí! Staneš se mým bratrem, když ti řeknu, kde ten náramek je?“

Když řeknu ne, ten mrzák je schopen tu holku varovat. To by mohla náramek schovat dřív, než začne prohlídka. A taky to pro mě samozřejmě není nijak výhodný, když si to přihasím k Florianovi rovnou s policií. Mírnou cestou by to bylo samozřejmě nejlepší. Ale jestli lže?

„Můžeš dokázat, že ten náramek má?“

„V pěti minutách.“

„Cože?“

„Řekl jsem v pěti minutách. Jestli se staneš mým bratrem. Chceš?“

Co je to pět minut? Give him a chance.

„Kolik je ti vlastně Hansi?“ ptám se.

„Jedenáct,“ ušklíbne se.

„Ano,“ řeknu. „Stanu se tvým bratrem.“

Oběhne kolem vozu a vyleze na sedadlo vedle mě. „Jeď doleva tou cestou nahoru. Ke Starýmu domovu. Tam bydlej velký holky.“

Les je propleten cestami jak labyrint. Mám pocit, že jsem vjel do tunelu, do tunelu ze samých starých stromů. A znovu slyším zvěř v lese. Jaký je to večer! Jestlipak už šéf hodně zuří, že na mě musí tak dlouho čekat? Hansi si mě neustále prohlíží. To mě znervózňuje k zbláznění. Znáte to, ten vlhký pohled dětských očí? Plný důvěry, plný lásky? Bože, do čeho jsem to tady sletěl?

„Znám tu holku docela přesně,“ řekne Hansi. „Vím dokonce, jak vypadá nahá. Většina holek si zatahuje záclonu, když se svlíká, ale některý ne. Ty pozoruju.“

„Ty se přikradeš k domu?“

„Jo. Musíš dávat pořádnýho bacha a zout si boty, aby vychovatelky nic neslyšely. Musíš si teď taky zout boty. Viděl jsem jednou dokonce… „ Odmlčí se a směje se. „To ti povím někdy později. Na to potřebuju víc času. Teď zabrzdi, jinak nás uslyšej.“

Zajedu tedy s vozem kousek dál do lesa mezi dva stromy a vypnu motor a zhasnu světla. Jen studené světlo přibývajícího měsíce osvětluje krajinu.

„To je ale sviňárna,“ řeknu, „koukat na holky, když se svlíkají a tak. To správný kluk nedělá.“ (Právě já, já mám tohle zapotřebí!)

Odpoví vážně: „Já nejsem žádnej správnej kluk. Nejsem dost hloupej, abych byl hodnej. Jsem zlej. Slyšel jsi to. Jdi za mnou.“

Poslechnu ho.

Šeptá: „Když mě šéf předtím poslal pryč, tak už jsem sem zaběhl. To byla zrovna ve svým pokoji a hrála si s náramkem.“

„Spí sama?“

„Jo. Žádna holka s ní nechce bydlet. Všechny ji nenáviděj.“

„Proč?“

„Přebírá jim všechny kluky. My jí tady říkáme jen Superštětka. Pořád se jen fintí jako filmová hvězda. Je úplně zblázněná do náhrdelníku, skleněnejch perel a takovejch těch věcí. Všichni věděj, že pořád krade. Ona všechno, co ukradne, schová. Tak dobře, že nikdo ještě nikdy nic nenašel! Třeba má ještě náramek na ruce. Snad budeme mít štěstí. Teď už ale nesmíme mluvit. A boty si musíme zout. Nech si je tady, co je mám já,“ řekne Hansi. „To je strom, kde si je vždycky nechávám.“

V ponožkách putujeme tedy lesem ke staré vile. Všechna okna jsou osvětlená. Místo před domem je prázdné, všichni rodičové už odjeli.

Šlápnu na suchou větvičku, zapraští a zlomí se. Hansi sebou cukne.

„Dávej přece bacha, člověče!“

„To mě mrzí.“

„To mě mrzí! Kdybych byl takový nemehlo jako ty, neviděl bych ještě ani jedny prsa!“

Neřekl prsa. To bude pěkný kvítko, tenhle jedenáctiletý klouček! Ale nebudeme všichni jednou takoví?

Najednou jsem nervózní.

Jestli je pravda, co říká… jestli je to pravda…

Dorazili jsme ke Starému domovu. Je to taková hračičkářsky postavená vila s věžičkami a s arkýři, s balkónky, a já si pomyslím, jak by to bylo snadné vyšvihnout se nahoru na některý ten balkón a kolik kluků už to asi takhle udělalo. Zevnitř vily jsou slyšet dívčí hlasy, smích, hučení vody a nejméně deset gramofonů. Všechno dohromady. Máme kliku, že dělají takový rámus!

Hansi mě chytí za ruku a táhne mě k nízkému křoví vzadu za domem. Jedno okno se záclonami. Další okno se záclonami. Támhle: okno bez záclony! Ten malý skrček se vytáhne nahoru po římse. Já jsem dost velký, já vidím do osvětleného pokoje i tak. Postel. Stůl. Židle. Skříň. Umývací kout. Na stěně obrázky filmových hvězd, vystříhané z časopisů. Brigitte Bardotová. Tony Curtis. Burt Lancaster. O. W. Fischer. Elizabeth Taylorová. Všechny stěny jsou polepené těmihle pestrými bonbónovými obrázky. Na stole gramofon. Slyším desku, která právě hraje: „Love is a many-splendored thing… „ To je ze „Vší nádher na zemi“. Tu mám taky.

Při téhle smutné písni krouží pomalu po místnosti asi sedmnáctileté nebo osmnáctileté děvče. Má na sobě modrou širokou sukni bílou halenku a nízké boty. Vlasy v barvě lví srsti. Dost dlouhé hodně natupírované a sčesané z vysokého čela dozadu, má svázané černou služkou. Pod stužkou jí vlasy trčí jako hříva na všechny strany, přes záda, přes ramena. Má rozpřažené ruce a skutečně: na pravém zápěstí se blýská. Verenin náramek. Dívá se na šperk jako na milence. Neodtrhne od něho oči. Najednou sebou trhne a já už si myslím, že nás zpozorovala, a rychle se skrčím.

„To nic,“ šeptá Hansi, „to jen někdo zaklepal.“

Skutečně.

Superštětka volá: „Okamžik, právě se oblékám!“ Pak pospíchá ke své posteli, odtáhne ji od zdi, klekne si a vytáhne velmi pomalu a velmi opatrně ze zdi cihlu. V malé dutině vidím ledacos blýskavého. Stáhne Verenin náramek, dá ho dovnitř a opatrně zase zastrčí cihlu na své místo. Pak narovná postel a jde ke dveřím.

„Teď to víme,“ šeptá Hansi.

Odplížím se od domu, zpátky do lesa. Hansi mě vede ke stromu, kde jsme si nechali boty. Zatímco se obouváme, říká: „Musíš počkat až do rána.“

„Přece nejsem blázen! Já jdu hned zpátky!“

„Jo,“ řekne a zasměje se, „a co uděláš potom?“

„Dojdu si pro ten náramek.“

„Tak teď ti něco povím. Když takhle začneš, nedostaneš náramek nikdy! Teď jsou domovní dveře zavřený. Takže musíš zazvonit. A otevře ti vychovatelka. Víš, co udělá? Buď tě okamžitě vyhodí – nebo ti řekne, že musíš počkat, a zavolá šéfovi. Dokud ten nepřijde, do domu se nedostaneš ani za nic! A za tu dobu, která zatím uběhne, Superštětka ten krám schová tak, že už to nikdy nikdo nenajde.“

Na tom ovšem něco je.

„Zítra,“ řekne Hansi, „zítra dopoledne, když je škola, to si musíš pro ten náramek dojít. Do který třídy chodíš?“

„Do osmý.“

„No príma. Superštětka taky. Prostě řekneš, že je ti špatně.“

„A pak?“

„Poletíš sem. Nejlíp těsně před dvanáctou. Dopoledne jsou všechny domy otevřený a prázdný. Kluci a holky ve škole. Vychovatelky po nákupech nebo u jídla. A těsně před dvanáctou vypadnou i uklízečky. Teď víš, kde má pokoj. Tedy nic jinýho než vpadnout tam a vypadnout s náramkem!“

Přemýšlím. A čím déle přemýšlím, tím je mi jasnější, co říká. „Máš pravdu.“

„Já mam vždycky pravdu,“ řekne, jak jde po mém boku lesem. „Ale tady si všichni myslej, že jsem blbec.“

„Já ne.“

Tu začne ve tmě hledal mou ruku a já ji tedy pevně uchopím, protože on je přece teď můj „bratr“ a boy, o boy, prokázal mi pořádnou službu! „Že je ale kus, co?“ řekne. „To ano. A že by náramek ještě dnes odnesla… „ „Vyloučeno. Nikdo už nesmí z barabizny ven.“

„Jak se jmenuje?“

„Geraldina Reberová.“

Teď jsme u mého vozu. „Děkuji ti, Hansi,“ řeknu.

„Blbost. Já děkuju tobě,“ řekne a má najednou zase ty oči usmrkanýho kluka. „Já jsem si vždycky přál nějakýho bratra. Teď ho mám. Ty ještě vůbec nevíš, co to znamená.“

„No dobře,“ řeknu, „už o tom nemluv.“ Teď se ho musím zbavit. Podívám se na hodinky. Je už každopádně půl deváté. V jedenáct čeká Verena, že jí dám znamení…

„Tohle je nejšťastnější den mýho života,“ řekne Hansi. „Dostal jsem bratra a nejlepší postel v našem pokoji! Dřív jsem musel vždycky spát vedle dveří. V průvanu. Teď mám postel pod oknem, v rohu, vedle ústředního topení. Není to fajn? Za to vděčím OAS!“

„Komu?“

„Člověče, Olivere, ty přece nejsi tak natvrdlej! OAS! Francouzská teroristická organizace, co všude rozhazuje bomby!“

„Co to má co dělat s tvou postelí?“

„Všechno. Koukni, tahle nejlepší postel patřila loni Julesovi. Jules Renard se jmenoval.“

„Jmenoval?“

„Dnes dostal šéf dopis od jeho otce. Jules si hrál ve svým pokoji v Paříži. Na silnici projelo kolem auto s lidmi z OAS. Okno Julesova pokoje bylo otevřený. Vhodili tam bombu. Byl hned mrtvej. A já teď dostanu jeho postel! Není to štěstí? Pomysli si, že by tu bombu hodili někam jinam. Tak bych musel spát zase vedle dveří, v průvanu!“

Mačká mi ruku. „Teď zmizím, jinak bych měl kravál s vychovatelem. Je to ostatně nováček. Ale to přece musíš uznat: tolik štígra v jednom dnu, to už něco znamená!“

„Ano,“ řeknu, „to si skutečně můžeš gratulovat, Hansi!“

16

Znáte Jamese Stewarta, toho amerického filmového herce? Tedy, přesně tak vypadá šéf! Habán, strašně dlouhé ruce a nohy, krátké, už prošedivělé vlasy, klátivé pohyby. A protože je tak velký, chodí věčně trochu ohnutý.

Stáří? Pětačtyřicet nanejvýš, řekl bych. Starší rozhodně ne.

Mluví vždycky tiše a přívětivě, nikdy nezvýší hlas. Je zosobněný klid. Ve svém (ostatně bezvadném) šedém flanelovém obleku sedí za velkým psacím stolem, konečky prstů vzepřené proti sobě, a dívá se už celou věčnost mlčky na mě. Má šedé chytré oči. Sedím před ním v hlubokém křesle, hlouběji než on, a opětuju jeho pohled. Jednou už přece musí začít mluvit, říkám si. To taky udělá. Zeptá se: „Kouříš?“ A rychle dodá: „Zásadně tykám všem žákům, i velkým. Pokud si nepřejí, abych jim vykal. Přeješ si to?“

„Ne. Tykejte mi, prosím.“ Kouříme.

Mluví, stále klidně, stále tiše: „S tebou je to docela jasné, Olivere. Je ti jedenadvacet. Třikrát jsi propadl. Byl jsi vyloučen z pěti internátů, četl jsem zprávy. Byly to vždycky pletky s děvčaty. Vím, že tě už žádný jiný internát v Německu nechce přijmout. Nepovažuj tedy naši školu za zastávku. Tohle je konečná stanice. Po nás už nepřijde nic.“

Mlčím, protože mi najednou není vůbec dobře. Vlastně jsem chtěl vyletět i odtud – kvůli fotrovi. Ale poznal jsem Verenu…

Šéf řekne s úsměvem: „Ostatně si nemyslím, že bych s tebou měl mít potíže.“

„Se mnou jsou vždycky potíže, pane doktore. Stojí to ve všech zprávách.“

Usmívá se. „Takové žáky mám obzvlášť rád. Víš proč? Takový normální, ten je přece nudný. Ale když dostanu žáka, který vyvádí jako ty, pomyslím si vždycky: Počkej, za tím musí přece něco vězet!“

Lidi, on je snad rafinovanej!

„My tu vůbec pracujeme nezvyklými metodami.“

„Ano, to už jsem si všiml.“

„Kdy?“

„Viděl jsem stavebnici, s kterou provádíte testování. Slečna Hildenbrandová mi všechno vysvětlila.“

Teď ve tváři zesmutní a přejede si rukou po čele. „Slečna Hildenbrandová,“ řekne zasmušile, „ano, to je velkolepá osobnost! Má nejstarší spolupracovnice. Jen ty její oči… Vidí špatně. Toho sis jistě všiml.“

„Vidí špatně? Ne, tedy to mě skutečně nenapadlo, pane doktore!“

„Ale Olivere!“ Vzdychne si. „To byla milá lež. Ale já nemám rád ani tyhle milé lži. Vůbec nemám rád lži. Proto se tě neptám, co jsi dělal dole u Áčka a proč přicházíš ke mně tak pozdě. Protože bys mi něco nalhával. Vyptávám se jen velmi zřídka. Nemysli si ale proto, že máš před sebou nekňubu, který si dá všechno líbit. Jisté věci jsou u nás stejné jako ve všech ostatních internátech. Když to s někým dál nejde, vyletí – rozuměl jsi?“

„Ano, pane doktore.“

„I ty. Je to jasné?“

„Ano.“

„Můj internát je drahý. Až na několik málo žáků, kteří dostali stipendia, přicházejí ke mně jen děti bohatých rodičů.“ Teď je trochu ironický: „Elita mezinárodního světa.“

„Jako například já,“ řeknu se stejnou ironií. „Můj otec, ten skutečně patří k mezinárodní elitě.“

„O to nejde! Nemám vychovávat rodiče, ale vás. Ty a ostatní jednoho dne převezmete od svých otců továrny, dílny, banky a co já vím. Budete jednou ‚nahoře‘. A pak? Kolik neštěstí pak způsobíte, vy vyvolení, bohatí, plní snobismu? To je má zodpovědnost.“

„Co?“

„Abyste právě nezpůsobili žádné zlo. Nebo ne příliš mnoho zla. My všichni tady, slečna Hildenbrandová, všichni učitelé, všichni vychovatelé, já, my se snažíme, abychom vás napravili a zabránili nejhoršímu. Protože vaši rodiče mají peníze – převážná většina z nich alespoň – proto budete muset později tak či onak mnohým, mnohým posloužit za příklad, nebo řekněme za vzor. Proto vyrazím každého, kdo neseká dobrotu. Je ti to jasné?“

„Ano, pane doktore.“

„Řekni mi, proč.“

„Nechcete být spoluvinen na tom, že tu za deset nebo dvacet let budou nesprávné vzory.“

Přikývne, usmívá se a tiskne konečky prstů proti sobě. „A víš taky, proč jsem se stal učitelem?“

„No pro ty vzory!“

„Ne.“

„Nýbrž?“

„Dávej pozor. Mě kdysi učil učitel, a to byl idiot.“

Lidi, ten má možná něco do sebe! Nejdřív kázání o morálce a teď anekdota. Abych si nemyslel, že je jen nějaký bídný kantůrek. Ne, vážně, ten chlap se mi líbí. A jak se mu asi líbím já?

Změním tedy tón, a abych ho vyzkoušel, jsem drzý.

„Idiot?“ ptám se. „A je vůbec něco takovýho mezi učiteli?“

„Jistěže. Jen vy jste samí Einsteinové! Poslouchej dál. V devíti letech jsem byl na štíru s pravopisem. A protože můj učitel byl idiot, tak mě vždycky přehnul přes koleno a nařezal mi na zadek. Denně, Olivere, každodenně! Bylo to jako amen v otčenáši. Ostatní měli alespoň někdy pauzu – ale já ne, ne, mě si vybral každý den.“

„Ubohý doktore Floriane.“

„S tím litováním ještě chvíli počkej. Brzy se ti budou koulet slzy po tvářích. Výpraskem ve škole to totiž ještě všechno neskončilo. Doma, když si můj otec prohlídl sešity, to vypuklo nanovo. Otec se snadno rozčilil, měl příliš vysoký krevní tlak.“

„To znám,“ řeknu a myslím si: Ještě u nikoho jsem se tak rychle necítil jako doma. „To má můj staroch taky. Ale ten – no, vy přece víte sám, pane doktore, co s ním je.“

Přikývne.

„To se člověk může jen divit,“ řeknu, a není to vůbec myšleno jako drzost, ale upřímně, „že jste se po tom všem přece jen stal rozumným člověkem.“

„Musel sem se hrozně sebrat,“ řekne, „a kromě toho neznáš mou skutečnou povahu.“ Poklepe si na hruď. „Tady uvnitř je to ale děsné, jak už poznamenal Schiller.“

„Tam dole, poznamenal Schiller.“

„Kdekoliv chceš, vyhledej si to,“ řekne.

Kdybych byl holka, zamiloval bych se do něj. Ten chlap je báječný. Jestlipak má ženu? Prstýnek nevidím. I’m telling you, ten může mít každou, která se mu zlíbí. Takový bych jednou chtěl být. Tichý a přitom současně silný, moudrý a veselý. Takový inzerát bych si já nemohl podat…

„Teď dávej pozor,“ řekne šéf. „Můj otec, malý úředník, se svým hněvem nezabrzdil u mě, vždycky taky hned ztloukl mé dva bratry a vynadal matce. Mohu ti říct, když mi bylo devět, to se nad domem Florianových neustále schylovalo k bouřce!“

Jak se tak usmívá a mluví a konečky prstů provádí gymnastiku, musím si najednou pomyslet: je hodně nešťastný? Neboť že je nešťastný, to najednou cítím. Docela jasně. Naprosto jistě. Víc než jistě. Někdy vím, co si druzí myslí, co se v nich děje, a to pak většinou souhlasí.

Co tak trápí šéfa?

„Moje matka,“ vypráví dál, „ta už z toho byla docela zoufalá. Ale pak jsme dostali nového učitele. Ten byl jiný než ten předchozí. Vzal si mě stranou a řekl: ‚Vím, co je s tebou, v pravopise a i doma. Já teď nebudu chyby v tvých úkolech vůbec zaškrtávat. Ty jsi beznadějný případ. Prostě piš, jak umíš!“

„Krindapaná!“

„Ano, krindapána. Víš, co to mělo za následek‘.‘“ „No, nastal pokoj a mír ve vašem domově, jak se domnívám.“

„To rozhodně. Ale že řekl, že jsem beznadějný případ, to ve mně probudilo vzdor! To mě rozlítilo! Nikdo není rád považován za úplného blbce, že ano? Tak jsem se sebral. Co bych ti vykládal – za čtvrt roku jsem psal úplně bez chyby. A víš, co jsem si tehdy umínil?“

„Že se stanete učitelem.“

„Teď to víš. Chtěl jsem se stát takovým, jako byl ten druhý učitel, Seelmann se jmenoval, my jsme mu říkali jen náš Seele. Chtěl jsem mít vlastní školu a své vlastní metody. A nechtěl jsem přijímat jen bohaté děti, ale i nadané chudé, protože můj otec byl chudý a sám nikdy nemohl chodit do vyšší školy. Proč se na mě tak díváš?“

„Ach, to jen tak.“

„Ne jen to řekni.“

Tedy to řeknu. Tomuhle člověku se může, jak doufám, říct všechno. „To je samozřejmě velkolepé, to s těmi nadanými chudými, kterým dáváte stipendia. Ta věc má jen jeden háček, pane doktore.“

„Jaký?“

„Říkáte, že chcete mít v internátě nejen bohaté děti, ale i nadané chudé.“

„Ano, a?“

„Tímto způsobem se nedosáhne nikdy spravedlnosti.“

„Jak to, že ne?“

„Spravedlnost – nebo řekněme taky rovnováha – ta by přece mohla nastat jen tehdy, kdybyste přijímal i nenadané chudé děti. Neboť takhle, jak se věci mají, musejí nadaní chudí, kteří dostanou svá stipendia, neustále vynikat svou inteligencí, pílí a dobrými známkami, není to tak? K čemu to vede? Ke snaživosti, k intrikám! Ke sprostotě! Chcete pro chudé konat dobro, pane doktore, jistě, ale za jakou cenu? Vážně, už často jsem o tom přemýšlel! Je to jako všude, kde nadané menšiny musejí podávat dvojnásobný výkon.“

Tu se začne zase usmívat, chvíli neřekne vůbec nic a pak tiše odpoví: „Máš pravdu, Olivere. Ale svět zkrátka není takový, jaký bychom si ho přáli. Co mám dělat? Dávat stipendia hloupým chudým? A místo nich vyhazovat hloupé bohaté? To si nemůžu dovolit. To bych byl brzy bankrot. A posloužilo by to nadaným chudým?“

„Máte pravdu,“ řeknu.

„Musíme si častěji promluvit,“ řekne. „Chtěl bys mě někdy večer navštívit?“

„Rád, pane doktore!“

Jedinkrát, milý bože, jedinkrát kdyby můj fotr takhle se mnou promluvil!

„Vidíš, a protože se každá věc dá vždycky vykonat dobře jen na šedesát nebo nanejvýš sedmdesát procent, naložil jsem si na hřbet taky tyhle těžko vychovatelné žáky.“

„Tak říkajíc jako alibi před sebou samým.“

„Ano, jako alibi,“ řekne najednou stroze a vstane. „To by bylo prozatím všechno, Olivere. Ach ano, ještě něco: musíš samozřejmě svůj vůz odvézt. Ve Friedheimu jsou garáže. Tam ho můžeš nechat. Tady nahoře nemá žádný žák auto. Tedy je nemůžeš mít ani ty, to je jasné, že? Právě ty to pochopíš, když jsi tolik přemýšlel o rovnováze a o spravedlnosti.“

Co má člověk na tohle odpovědět? Nejdřív mám chuť být drzý.

Co řeknu?

„Ano, pane doktore, zítra tam svůj vůz odvezu.“

„Dobře. Zavazadla už máš v Quellenhofu. Můžeš teď jet dolů.“

„Já bydlím v Quellenhofu?“

„To jsem přece tvému otci napsal?“

„Jistě, ale…“

„Co, ale?“

„Ale já jsem se před chvílí setkal s Hansim, ten taky bydlí v Quellenhofu. To je přece dům malých kluků!“

„Ano,“ řekne. „Právě proto. Vidíš, zařídili jsme to tak, aby v domech malých bydlelo i několik velkých. Ti mohou podpořit vychovatele. A dávat na malé pozor. Samozřejmě si tyhle velké svědomitě vybíráme. Tentokrát jsme si vybrali tebe.“

„Aniž byste mě znali?“

„Když jsem slyšel, že jsi vyletěl z pěti internátů, rozhodl jsem se.“

„Pane doktore,“ řeknu. „Vy jste ten nejchytřejší člověk, kterého znám!“

„Jde to,“ odpoví. „A je milé, že to říkáš. Ale jak jsi na to přišel?“

„To je přece jasný jako facka. Tím, že mě pověříte, abych dohlížel na mrňata, současně mě zavazujete.“

„K čemu?“ ptá se svatouškovsky.

„Abych se choval slušně… byl vzorem… a… a… Vy přesně víte, k čemu!“

„Olivere,“ řekne, „musím ti kompliment vrátit. Jsi ten nejchytřejší kluk, s kterým jsem se tu setkal.“

„Ale těžko vychovatelný.“

„Takové mám obzvlášť rád, jak víš.“

„Jen počkejte,“ řeknu. „Uvidíme, jestli to budete mít tak rád.“

„Máš svou slabinu. Každý má nějakou. Já taky. Slečna Hildenbrandova taky. Nechtěl bych mít kolem sebe lidi, kteří slabinu nemají. Takoví lide |sou nelidští. Řekni sám, co je tvá slabina.“

„Děvčala.“

„Děvčata, ano,“ zamumlá tenhle tajemný učitel, „a v tvém věku to budou brzy ženy. Piješ?“

„Jen trochu.“

„Teď jeď do Quellenhofu. Hlas se u vychovatele. Jmenuje se Herterich. Je tu nový stejně jako ty. Tvůj pokoj je v prvním poschodí. Bydlí v něm ještě dva větší chlapci jmenují se Wolfgang Hartung a Noah Goldmund. Jsou to staří dobří přátelé. Wolfgangova otce pověsili v sedmačtyřicátém Američani. Jako válečného zločince. Řádil v Polsku.“

„A Noah?“

„Noah je Žid. Když nacisti odvedli jeho rodiče, ujali se ho přátelé a schovali ho. Byl mu tehdy jeden rok. Vůbec se na své rodiče nepamatuje. Wolfgang ostatně taky ne. Tomu byly tři, když jeho otce pověsili. Matka si vzala život už dřív. Za oba chlapce platí školné příbuzní. Příbuzní Noaha žijí v Londýně.“

„A oni dva jsou přátelé?“

„Nejlepší, lepší, než by sis uměl představit. Je to taky docela pochopitelné, Olivere.“

„Docela pochopitelné?“

„Přemýšlej! Wolfgangův otec byl mezi nacisty vysoké zvíře. V dějepise se o něm neustále mluví. Máme velmi radikálního učitele dějepisu, seděl tři roky v koncentračním táboře.“

„To musí být Wolfgangovi příjemné,“ řeknu.

„Právě. Nikdo už s ním nechtěl nic mít, když vyšlo najevo, co má na svědomí jeho otec. Jen Noah. Noah řekl: Copak může Wolfgang za svého otce?“ (To je věta, kterou si musím zapamatovat. Copak může syn za svého otce? Copak můžu například já – ne nemyslet na to!)

„A pak řekl Noah Wolfgangovi: ‚Tvoji rodiče jsou mrtví a moji rodiče jsoiu mrtví, a oba za to nemůžeme. Chceš být mým bratrem?‘ To s tím bratrem, to je totiž u nás takový…“

„Vím, jak to je. Už taky jednoho mám.“

„Koho?“

„Malého Hansiho. Prosil mě o to. Předtím.“

„To je od tebe hezké,“ řekne klátivý, příliš velký šéf a mne si ruce, „z toho mám, Olivere, ale opravdu radost. Opravdu, to mám radost!“

17

„Ne, není ženat,“ říká slečna Hildenbrandová. Sedí vedle mě ve voze. Vezu ji domů. Poprosila mě o to, když jsem odcházel od šéfa. Potkal jsem ji v hale školy. („Bylo by to od vás velmi laskavé, Olivere, já totiž v noci nevidím tak docela dobře.“) Jedeme dolů do Friedheimu. Tam má pokoj, jak slyším, velmi útulný pokoj u milých bytných. Nad šenkem. „Víte,“ říká slečna Hildenbrandová, zatímco projíždíme tmavým lesem, „on prodělal celou válku, chudák. A docela ke konci ho to postihlo.“

„Byl zraněn?“

„Ano. Velmi těžce. On… už nikdy nebude mít děti.“ Mlčím.

„Hodně žáků to ví, nemohu říct, odkud. Nikdy nikdo na to neudělal nějakou sprostou poznámku nebo hloupý vtip. Všechny děti mají šéfa rády.“

„To si umím představit.“

„Víte taky proč? Ne proto, že vůbec není upjatý a mluví jako vy. Ne! Říkají, že je vždycky spravedlivý. Děti pro to mají velmi vyvinutý smysl. Později, když vyrostou, se bohužel ztrácí. Ale nic na děti neudělá takový dojem jako spravedlnost.“

A zase ta změť lesních zvuků, prastaré stromy, bizarní stíny, malá smečka, která stojí strnule na kraji cesty, a zajíc, který tak dlouho běží před námi, že musím na chvíli vypnout světla.

Dolů do Friedheimu je to přibližně deset minut. Slečna Hildenbrandová mi v těchto deseti minutách vypráví o dětech, které tady poznám: Indy, Japonce, Američany, Angličany, Švédy, Poláky, Němce, velkého Noaha a malou Chichitu z Brazílie.

Jednou jsem četl jeden román, jmenoval se „Lidé v hotelu“. Tak si připadám, když poslouchám slečnu Hildenbrandovou. Jako bych se ocitl v Grandhotelu. V mezinárodním hotelu, kde jsou hosty děti.

Před jedním osvětleným hostincem mě pak slečna Hildenbrandová požádá, abych zastavil. Hostinec se jmenuje „Rúbezahl“, je to napsáno na starém štítě nad vchodem. Protože je neděle, je tu ještě hodně rušno, slyším vyhrávat hudební skříň, doléhají k nám mužské hlasy a smích.

„Neruší vás to?“ ptám se.

„Ach, víte, Olivere, samozřejmě něco slyším. Ale je to tak obtížné dostat v tomto kraji pokoj. Já si z toho hluku nic nedělám. Já bych se vyspala i v hrobě nebo v jámě na smetí, jen když smím zůstat u svých dětí. Neříkal vám snad něco? O mých očích, myslím?“

Samozřejmě odpovím: „Ne, ani se nezmínil.“

Jak je možné takovou lží člověka učinit šťastným! Když jí pomáhám z jaguára, má rozzářenou tvář.

„To je dobře. Já to věděla. On by to nikdy neudělal…“

„Co by nikdy neudělal?“

„Aby mě poslal pryč kvůli očím. Šéf je nejlepší člověk na světě. Něco vám teď povím, ale nesmíte to říct nikomu jinému. Čestné slovo?“

„Čestné slovo.“

A trarabumdijá! vyhrává muzika z hostince.

„Jednou, to jsme museli jedno dítě poslat pryč jako nezvladatelné. Přijel otec a strašně se rozčilil. Nakonec nadával šéfovi a řval na něho: „Co vy vůbec víte. Jak můžete soudit, když sám žádné dítě nemáte?“

„A?“

„Já že nemám děti? Stovky, stovky dětí mám a měl jsem a budu mít dál, pane generální řediteli!‘ Protože to bylo tehdy nějaké vysoké zvíře z Dússeldorfu, takový byl vypasený a naloukaný.“

„Ten typ znám.“

„A ztichl, ten generální ředitel,“ řekne slečna Hildenbrandová. „Když odtáhl, řekl mi šéf: ‚Nikdy se nerozčilovat, jen se divit!‘ Dobrou noc, Olivere!“

„Dovedu vás ještě ke dveřím.“

„To není nutné,“ řekne, udělá dva kroky, klopýtne a málem upadne přes obrubník.

Přiskočím k ní a vedu ji opatrně ke starému vchodu vedle nového vchodu do šenkovny.

„To od vás bylo milé,“ řekne. „Jak už jsem se zmínila, tohle elektrické světlo… „ A dívá se na mě úpěnlivě přes svá víc než tlustá skla brýlí, úpěnlivě proto, abych věřil, že normálně vidí.

„Jistě,“ řeknu. „To je hrozné, tady to osvětlení. Taky sotva vidím ruku před očima.“

„A teď dobrou noc, Olivere.“

Jak snadné je udělat druhému člověku radost lží. Teď když stará dáma zmizela ve starém vchodu do domu, ptám se sám sebe: Snadné – ale na jak dlouho? Dva opilí sedláci vycházejí ze šenku. Zpívají, co uvnitř právě vyhrává hrací skříň: „Co děláš, milý Hansi, s kolenem při tanci…“

Všechno ve Friedheimu je spořádané a čisté. Hlavní ulice má dokonce neonové osvětlení. Dále vpředu na křižovatce jsou dopravní světla. Jistě překrásné malé staré město se samými slušnými lidmi, kteří v neděli dopoledne jdou do kostela a v sobotu večer se smějí Kulenkampffovi nebo Frankenfeldovi, když dělají v televizi legraci, ale dovedou být taky docela vážní a slavnostní před svítící bedýnkou, když například dávají „Dona Carlose“ nebo „Valdštejnovu smrt“. Hodní, spořádaní lidé. Věří tomu, co čtou, co se jim řekne. Jdou k volbám. Když to musí být (a u nás je to vždycky tak asi jednou za pětadvacet let), jdou taky do války. A ti, kteří prohranou válku přežijí, hrají Beethovenovu Devátou. A šéfovi to v poslední válce ustřelili a protože nemůže mít děti, namlouvá si, že jich má stovky. Ach, a kdo z nás si nic nenamlouvá?

18

21 hodin 45 minut.

Stojím v pokoji v Quellenhofu, vybaluju si věci a věším je do skříně. (Už jsem se zmínil, jeden můj kamarád mi sem poslal všechna zavazadla.) Noah Goldmund a Wolfgang Hartung mi pomáhají při vybalování. Noah je hubený, bledý kluk s dlouhými černými vlasy a černýma mandlovýma očima. Wolfgang Hartung je velký, silný a má světlé vlasy a modré oči.

Mají velmi útulný pokoj. Noah se zajímá o hudbu, Wolfgang má rád knížky. Všude kolem leží gramofonové desky. Na polici jsou Wolfgangovy knížky. Velmi mnoho cizích autorů, v originále. Malraux. Poliakow: „Třetí říše a její služebníci“. „Třetí říše a její myslitelé“. Ernst Schnabel: „Moc bez morálky“. Picard: „Hitler v nás“. John Hersey: „The Wall“.

Noah objevil mezi deskami Čajkovského klavírní koncert b-moll a ptá se, jestli ho smí přehrát. „Jasně,“ řeknu.

Ti dva mají gramofon. Noah ho zapne. „To je totiž docela komický s tímhle Čajkovským,“ řekne Noah. „Můj otec ho hrál ten večer, než ho odvedli. A Wolfgangův otec si ho přál, než ho pověsili.“

„A přehráli mu Amíci tu desku?“

„Ne,“ řekne Wolfgang. „Ale ne že by nechtěli. Deska se prostě jen nedala tak rychle sehnat! Uvaž, bylo to v sedmačtyřicátým. To byl všude ještě velký zmatek. A nemohli kvůli gramofonové desce odkládat popravu.“

„Ano,“ řeknu, „to se musí chápat.“

Wolfgang ukládá košile do skříně.

Vejde mladý muž s řídkým světlým knírem a řekne: „Za čtvrt hodiny zhasnout světlo!“

„Ano prosím, pane Herterichu,“ řekne Noah a přehnaně se ukloní.

„Ale jistě, pane Herterichu,“ řekne Wolfgang. „Dovolíte, abych vám představil Olivera Mansfelda? Olivere, to je pan Herterich, náš nový vychovatel.“ Podám mladému muži ruku (má ji úplně vlhkou) a řeknu, že mě těší, že ho poznávám. Dveře pokoje jsou otevřené a já slyším vyhrávat nejméně tucet gramofonů a tranzistorů. Samý džez. Vždyť jsme tady v „domě malých chlapců“.

Vychovatel dá Noahovi a Wolfgangovi několik dopisů a noviny. „To přišlo dnes odpoledne.“

Opět se oba chovají jako klauni se svými úklonami a přehnanými úsměvy a přehnanou zdvořilostí. „Mnohokrát děkuji, pane Herterichu!“

„Je to od vás mimořádně laskavé, že jste nelitoval námahy a donesl nám poštu ještě dnes, pane Herterichu!“

Pan Herterich úplně zrudne a jde pozpátku ke dveřím.

„Tak už dost,“ řekne, „to stačí. Ale jak jsem řekl: za čtvrt hodiny musí být zhasnulo.“

„Ale jistě, pane Herterichu.“

„Ale to je samozřejmé, pane Herterichu.“

Dveře za vychovatelem zapadnou. Ptám se: „Proč mu tak podlejzáte, pánové?“

Wolfgang nu vysvětluje: „Herterich je nováček. Ještě nevíme, jaký je. Musíme ho vyzkoušet. Každýmu novýmu se nejdřív pucuje židle. Poslouchej přece, ten klavír! To je k zbláznění! Kdo hraje?“

„Rubinstein,“ řeknu. „Čemu říkáte pucovat židli?“

„No, tomu, co jsme právě dělali. ‚Ano prosím, pane Herterichu. Jistě, pane Herterichu.‘ Jsi prostě velice zdvořilý. Ale tak, aby nikdy nemohl říct, že si z něho děláš blázny. To je nejrychlejší způsob, jak zjistit, jaký je.“

„Jak to?“

„Když je takový vychovatel blbec, zakáže si po dvou dnech tenhle tón a řekne, že se mu vysmíváme. Podle toho vždycky poznáš blbce.“

Světlovlasý Wolfgang se rozohňuje na toto téma: „Idioty si omotáme kolem prstu. Nebezpečnější jsou takoví, co přistoupí na hru. Ty musíš znovu přezkoušet: je to upřímný, nebo je to převoz? Ale tak po dvou třech týdnech máš úplně jasno. Kalhoty chceš napnout, nebo přes ramínko?“

„Napnout, prosím tě.“

„Pak máš úplně jasno, jak jsem řekl. Buďto je vychovatel fajn a nežaluje. Okay. Nebo má záchvaty slabosti a nejdřív žaluje a my ho můžeme napravit.“

„Co žaluje?“

„Člověče, já jsem slyšel, že jsi vylítl z pěti internátů, tak snad budeš vědět, o čem mluvím.“

„Ach tak,“ řeknu, „tohle myslíš.“

„No jasně. Každej z nás musí někdy v noci ven nebo dostane návštěvu, ne? Tedy, když je vychovatel okay nebo když se polepší, tak se s ním třeba i spřátelíme. Když se ale nepolepší, nebo nás dokonce udá šéfovi, tak ho odrovnáme tak, že odejde sám od sebe. To jste přece taky tak dělali, tam, co jsi byl, nebo ne?“

„Ano. Jen s tím pucováním židle, to ne. My jsme ho prostě pozorovali, a když byl neřád, tak jsme ho vyřídili.“

„Takhle to jde rychlejc. Tupci ztratěj rychlejc nervy.“

„Vážně, príma, ten Čajkovskij,“ řekne Wolfgang. „Jsem rád, že konečně tuhle desku máme.“

„Vy jste primoví,“ řeknu. „A jsem rád, že jsem přistál u vás.“

„Jo jo,“ řekne Noah. „Mohlo to bejt horší.“

„Měl by ses jít ještě vyčůrat,“ řekne Wolfgang.

Takhle skrývají své city.

19

Dveře k pokojům malých chlapců jsou už všechny zavřené, z mnohých ještě proniká ven hluk džezu. Chodba, kterou procházím, je liduprázdná. Když dojdu k záchodu, vidím, že je zavřený. No dobrá. Čekám. Na dveřích je nalepena cedule. Červenou tužkou tam někdo napsal:

Jsou strašně netalentované, líné a nevědomé. Mučím se dnem i nocí, jak bych to měl zlepšit, přitom je nemohu ani představit žádnému slušnému návštěvníkovi, tak neomalené jsou ve svém chování, ba nedokáží ani sousto způsobně dopravit do úst, a ve svých pokojích bydlí jako prasata.

Achim von Arnim své ženě Bettině roku 1838

Najednou slyším z druhé strany dveří klukovský hlas. To musí být ten malý Ital, co mluví tou hroznou angličtinou, znáte to ke každému slovu přivěšené „a“;

„…anda in oura towna, understanda, you just cannot get a housa, yes? So many families, anda a no houses… „ Dál už napíšu německy, co on říkal anglicky: „Konečně pak dodělali několik novostaveb, sociální bytová výstavba, ano, ale dřív než nechali lidi, co čekali celá léta na byty, nastěhovat, celé houfy rodin se sebraly za noci, otec, matka, děti, a jednoduše si novostavbu zabraly.“

„Co znamená zabrali?“ ptá se jiný, domýšlivý klukovský hlas, taky ve velmi akcentované angličtině.

Rumpluju klikou u dveří. Nato je slyšet na druhé straně splachování vody. Dveře ale zůstávají nadále zamčené a konverzace pokračuje.

„No, vnikli bez dovolení do bytů. My taky! A postavili jsme barikády a dole zatloukli okna a dveře. Druhý den nás karabiniéři nemohli dostal z domu.“

„Proč nestříleli?“ ptá se třetí, docela příjemný hlas, a je to úplně jiná angličtina.

„Protože to byli hodní lidé,“ říká druhý klukovský hlas.

„Blbost, Všichni lidi jsou svině,“ řekne hlas, který znám. To je malý Hansi, Jsou tedy na záchodě čtyři a vybavujou se. „Nestříleli jen proto, že střílet na chudý lidi dělá vždycky špatnej dojem. Určitě tam už taky byli fotografové, co?“

„Horda fotografů,“ řekne Ital. „A ti čekali jen na to, že nějaký karabiniér vystřelí nebo ztluče nějakou ženu nebo něco takovýho. Ti byli po něčem takovým celí diví!“

„A co udělali karabiniéři?“ ptá se chlapec s tím zvláštním, příjemným hlasem.

„Obklíčili novostavbu a nepustili nikoho ven ani dovnitř.“

„Chtěli vás vyhladovět, co?“ řekne Hansi.

„Ano. Jenže to nebylo tak jednoduchý, rozumíte. Naši nás vysadili okýnkem ve sklepě a my šli pro chleba, salám, sýr. Karabiniéři nás pár chytili, ale zdaleka ne všechny. Když je člověk tak malý, může dobře pelášit.“

„A pak?“

„Pak jsme šli nakupovat.“

„Copak jste měli peníze?“

„Lidi od týdeníku a z televize nám dali peníze.“

„Jasný,“ řekne Hansi, „ti dobrodinci! Aby si mohli udělat ještě pár pěknejch snímečků.“

„Někteří z nás kromě toho taky trošku žebrali,“ vypráví Ital. „Například já. A pak jsme se vrátili a jídlo jsme házeli přes hlavy karabiniérů do oken, kde byli naši rodiče.“

„A to jste se vždycky trefili?“ ptá se ten s pyšným hlasem.

„Bohužel ne. Ale většinou jsme se trefili.“

Znovu rumpluju. Nato zavolá ten drzý pes Hansi: „Obsazeno! Neumíš číst?“

„Umím číst,“ řeknu, „ale jestli tu bude ještě dlouho obsazeno, tak dveře rozkopnu, uličníci!“

„No no,“ řekne Hansi, „ten hlas přece znám! Nezlob se, Olivere, měli jsme právě WC-party a dokouříme už jen špačka. Zajdi přece dolů. Tam je taky záchod.“

„Patříte do postele. Mám na vás dávat pozor: Slíbil jsem to šéfovi.“

„Ještě pět minut, jo?“ žadoní Hansi. Současně je slyšet odsunutí závory a vidím na záchodě čtyři kluky. Dva sedí na záchodové desce, jeden na zemi. Hansi, který otevřel, stojí. „To je můj bratr,“ řekne hrdě ostatním, kteří stejně jako on kouří. Malé okýnko je otevřené. Všichni čtyři už mají na sobě pyžama. Hansi ukáže na kudrnatou černou hlavu s jiskrnýma očima: „To je Giuseppe,“ řekne anglicky. Pak ukáže na drobného černocha. Sedí na záchodové desce a je tak černý, že je to k nevíře. „To je Ali.“ Pak ukáže na chlapce s jemnými údy a velmi jemnou tváří. „To je Rašid. Perský princ.“

„How do you do, sir,“ řekne princ. Je to on, kdo mluví s tím zvláštním přízvukem.

„Okey, okey,“ řeknu.

„Musím s nima mluvit anglicky,“ vysvětluje Hansi, „žádnej z nich ještě neumí německy.“

„Tak?“ řeknu. Ale na Hansiho zbytečně plýtvám ironií.

Maličký černoušek, který má na krku široký zlatý řetěz s velkým křížem, se na mě zuřivě podívá a řekne: „Now get the hell out of here and leave us alone!“

„To se uvidí, kdo z nás dvou vypadne,“ utrousím a chci mu jednu vrazit.

„Špinavej běloch,“ řekne ještě.

Udělám krok dopředu, ale Hansi se rychle postaví mezi nás. „On to tak nemyslí!“ křičí. „Vážně ne! U něho doma je všechno jiný než tady. Vysvětlím ti to zítra. Tak běž přece dolů!“

„Pro mě za mě,“ řeknu. „Ale za pět minut budete v posteli, jasný?“

„Čestný slovo,“ řekne Hansi. Zabouchnu tedy dveře, které oni zevnitř hned zase zavřou na závoru, poodejdu hlasitě několik kroků a vrátím se potichu zase zpátky, protože chci slyšet, co si teď říkají. Tou jejich příšernou angličtinou.

Hansiho hlas: „To je můj bratr, je vám to jasný? Kdo řekne slůvko proti němu, ten ode mě dostane do držky!“

Hlas černouška se zlatým řetězem: „Okay, okay. Forget about him. Co bylo dál, Giuseppe?“

„Několik dnů to šlo dobře. Spali jsme u vjezdů do domů, my děti, a ve dne jsme vždycky nakoupili chleba a sýr a salámy a naházeli to našim a filmaři nás filmovali, jak jsme zdrhali před karabiniéry nebo jak někoho z nás dopadli, nebo jak jsme házeli ty věci.“

„A pak?“

„Třetího dne měli dost záběrů a šli pryč. A my už nedostali žádné peníze. Za dva dny potom naši rodiče vypochodovali, dobrovolně, měli hlad.“

„Vždyť to říkám, všichni lidi jsou svině,“ prohlásí Hansi.

Princ se zdvořile táže: „A jak ses dostal do internátu, Giuseppe? Tady to přece stojí hodně peněz?“

„Měl jsem štěstí, rozumíte, ano? Byl jsem nejlepší ve třídě. Můj otec dostal devět měsíců.“

„Devět měsíců? A to jenom za to nastěhování do domu? To přece není možný!“

Giuseppův hlas zní zahanbeně: „Nejen za to nastěhování. Měl ještě jiný trest, ten byl na podmínku. Teď si ho musí odsedět k tomu.“

„Jaký to byl trest?“

„Připletl se do nějaké stávky.“

„Tvůj otec je komunista?“ ptá se černoušek s odporem. „Ano, je komunista. Ale on není můj skutečný otec,“ řekne Giuseppe rychle. „Je to můj nevlastní otec, rozumíte? Jsem adoptovaný.“

„Co je to?“ zeptá se princ tenkým hláskem.

„To je dítě, co nemá rodiče, a cizí lidi si ho vezmou,“ vysvětluje můj „bratr“.

„Ale každé dítě přece musí mít rodiče,“ řekne princ. Potom jeden z nich spláchne, aby si pan Herterich myslel, že tam uvnitř někdo vážně koná svou potřebu, a z hluku splachované vody slyším Hansiho hlas: „To taky má. Ale někteří se prostě o něj nestarají. Matka ho někde nechá ležet. Tak to bylo s tebou, Giuseppe?“

Ten řekne úplně zahanbeně: „Ano, mě taky někdo odložil. Před kostelem.“

„Adoptovaný dítě,“ odfrkne si malý černoch zlomyslně. „No, to už něco znamená!“

„Buď zticha,“ řekne Giuseppe statečně. „Tebe tvoji rodiče vzít museli, protože jsi přišel. Ale moji rodiče si mě mohli vybrat!“

„Dovyprávěj to,“ prosí malý princ. „Jak to, že tu můžeš být?“

„Šéf se o tom dočetl v novinách a napsal řediteli naší školy, že nejlepšího žáka přijme zadarmo – pokud bude chtít. No, jestli jsem chtěl, mamma mia, to mi můžete věřit!“

„Je ti tady taky taková zima jako mně?“ zeptá se ho malý princ.

„Ano. To je ale taky to jediné. Jinak se mi to tady zdá nádherné. Mám svou vlastní postel! Poprvé v životě!“

20

Když se vrátím z přízemí do svého pokoje, leží už Noah a Wolfgang v posteli. Deska s Čajkovským ještě hraje, ale docela tiše, a svítí jen dvě noční lampičky. Jak jsem šel nahoru, slyšel jsem, že WC-party skončila. Dům pomalu utichá. Objevil jsem balkón na konci jedné chodby, z kterého je za jasné noci vidět na starou rozhlednu a za ní na velkou, bílou vilu před černým lesem. Verenin dům. 22 hodin 30 minut.

Za půl hodiny půjdu na balkón. Baterku sem si vzal z auta hned, jak jsem se vrátil.

Noah Goldmund stále ještě čte. Čte „Times“, Wolfgang Hartung čte: „Eichmannů bylo mnoho“. Oba kouří.

„Tak jak to tady vůbec je?“ ptám se a začínám se svlékat. „Smí se tady kouřit, nebo ne?“

„My smíme. Malí ne.“

„Ach tak. Proto tyhle WC-party.“

„To dělaj všichni,“ řekne Noah. Směje se. „Holky si dokonce navlíkaj rukavičky. Aby to potom vychovatelka necítila na prstech. Ve všech domech mají malí celé krabice toho smradu, co se rozstříká a všechno ostatní to překryje.“

„Rozprašují i kolínskou,“ říká Wolfgang. „Na světě nejsou nikde takový záchody, kde by to vonělo tak pěkně jako u nás!“

„Kloktají pak vždycky Vademecum,“ říká Noah, schovaný za „Times“. „Nejraději se zamykají po dvou, protože mají přece všichni své tajnosti. Víc než pět se jich dovnitř nevejde.“ Vyprávím, co jsem odposlouchal.

„To já jsem jednou poslouchal dvě holky,“ říká Noah. „Ve škole. Bavily se o Jihu proti Severu‘. Asi to zrovna obě četly. Jedna strašně brečela, bylo to slyšet až ven na chodbu, a pořád jen skytala: ‚Vážně věříš, že se vezmou? Vážně si to myslíš?‘ Druhá ji utěšovala: ‚Určitě! Docela určitě! Na to můžeš vzít jed. Jinak by to přece nemělo takový úspěch v celým světě!‘ – ‚Pane bože,‘ řekla ta druhá, co brečela, ‚jen aby, jen aby!‘“ Smějeme se.

„Poslouchej,“ řekne kluk, jehož rodiče skončili v plynové komoře, svému příteli, jehož otec tyto rodiče do komory poslal a byl pak oběšen, „teď se zase vrací to téma. Není to fantastické?“

Fantastické – to slovo znám už ze Salema.

„First class,“ řekne Wolfgang.

A všichni posloucháme, dokud deska nedohraje.

„Přehraj ještě jednou zadní stranu, Olivere, a pak už taky zapadni.“

To se mi velice hodí. Obrátím desku. Ti dva v postelích se na mě usmívají. „Proč se tak culíte?“

„Jen tak. Nic zlýho,“ řekne Wolfgang.

„Protože je ti dnes určitě mizerně,“ řekne Noah.

„Mně není mizerně.“

„Všem novým je první večer mizerně.“

„Ale ne mně. Já už jsem si na to zvykl, víme?“

„To je samozřejmě výhoda toho, když člověk dost často mění internát,“ usoudí Noah.

„Tvůj otec, to je asi číslo,“ řekne Wolfgang.

„Hele přestaň,“ prosím ho, „jinak to bílý kafíčko zase vybliju.“

Pak se na ně otočím s otázkou:

„Na záchodě seděl malý černoch a princ, myslím, že se jmenuje Rašid.“

Noah odloží „Times“ a šklebí se. „Celým jménem se zove princ Rašid Džemal Ed-Din Runi Bender Šápur Isfahání.“ Posadí se v posteli a zatímco si čistím zuby, rozkládá: „Hned jsem s ním udělal interview, když přijel.“

„Jak přijel?“ ptá se Wolfgang.

„V taxíku. Od letiště. Z Káhiry. Tam má příbuzný.“

„Jaký příbuzný‘:’„

„Jednoho strýce má v Káhiře. Rodina malého prince patří k nejslavnějším a nejstarším v zemi. To jsem vyčetl v Brockhausovi. Co říká, to je pravda.“

„Co říká?“

„Jeho nejstarší předek, Ismáíl, založil dynastii Súfijů a tím dnešní Novoperskou říši. Roku 1501 našeho letopočtu to bylo, pánové.“ Obléknu si pyžamo.

„Zavedl šíitskou formu islámu – ať je to co chce – a zanechal svému synovi obrovské impérium. Ten a jeho potomci, všichni tihle páni tedy, dobývali nová území, ale podporovali také, jak se tak pěkně píše v Brockhausovi, obchod a krásná umění a založili neobyčejně bohaté sídelní město, které na počest slavného rodu mrňavý kudličky z tvý záchodový party obdrželo jméno Isfahán. Také v následujících stoletích se chovalo toto prastaré pokolení nanejvýš čestně a vlastenecky a zapsalo se do dějin mnohými významnými činy. Konec proslovu.“ Noah sebou zase hodí na postel.

„A jak se ten prcek vlastně dostal sem?“ ptám se.

„Rašidův otec je zřejmě protivník šáha. Pokusil se, jak jsem slyšel, s několika tisíci studenty a oficíry o puč, a ten mu nevyšel. Co vždycky říkám: žádný puče! Výsledek? Sáh dal papínka zavřít a matince dal domácí vězení. V posledním okamžiku přátelé dopravili našeho mrňouska do ciziny. Předpokládám, že rodina má peníze v Německu, když Rašid skončil tady. Teď čeká, až šáh bude svržen. Protože dřív nemůže domů. Měli byste slyšet, co řekl o šáhovi, když přišel!“

Najednou k nám dolehne hurónský řev. „Co je to?“ vyletí Wolfgang.

„To je mi putna,“ řekne Noah. „Zřejmě mají srandu z novýho vychovatele.“

„Slíbil sem šéfovi, že se o malý budu starat,“ řeknu.

„To jsme slíbili taky,“ řekne Noah. „Ale takhle uprostřed noci?“

„Já se tam podívám.“

„Okay,“ řekne Noah.

Natáhnu pantofle a podívám se na hodinky (22.45, mám ještě čtvrt hodiny času), pak si vezmu župan. Řev přichází z přízemí. Seběhnu po schodech. Jedny dveře jsou otevřeny. V pokoji za nimi vidím bledého, třesoucího se pana Hertericha, svého šklebícího se, řvoucího „bratra“ Hansiho a malého Rašida. Ten drží v ruce kobereček a brečí. Dva další kluci poskakují kolem něho. Pan Herterich řve hlasem, na němž je znát, že mu sám nedůvěřuje: „Vyprošuji si absolutní klid!“

„Tak se daleko nedostanete,“ řeknu, popadnu Hansiho a zatřesu s ním, že jen lítá sem a tam. Pak ho přitáhnu docela těsně k sobě a řeknu tiše: „Kušuj!“

Hned zmlkne. Oči mu zle blýskají. Ale kušuje.

„Tak se to dělá,“ řeknu panu Herterichovi. Mám pocit, že jsem vyhrál velký boj. Raději jsem to neměl dělat.

21

„Tak co se tady vlastně děje?“ (Celá rozmluva se koná anglicky. Ale jakou angličtinou!)

„Rašid se chce modlit.“

„A to je tak směšné?“

Malý černoch a Hansi se na sebe podívají.

„Tak se smějte, vy idioti, když se vám to zdá tak směšné!“ řeknu a cítím, jak mi je ten hubený pan Herterich vděčný za to, že to nemusí říct sám. „Tak do toho, smějte se, když se vám chce!“

Samozřejmě se nesmějí, protože jsem zvedl ruku a tak se na ni dívám, že by se mi samotnýmu nechtělo zasmát.

Malý černoch řekne: „Rašid je pohan. Proto jsme se smáli.“

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„To přece víš! Ali. Jsem syn krále Faharudizedšimala Prvního.“

„Čí že jsi syn?“

Vychovatel mi řekne tiše a německy: „Je synem jednoho z nejmocnějších mužů na Kakaovém pobřeží. Tam, odkud pochází, mají ti skutečně nejbohatší bílé služebnictvo, bílé šoféry a bílé učitele pro své děti. Držet si bílé služebnictvo platí za znak největšího bohatství. Aliho otec si to může dovolit. Proto má Ali komplex nadřazenosti.“

„Teď chápu, že pánové tam dole potřebují bezpodmínečně rozvojovou pomoc,“ řeknu.

„Co chcete? Bílý, to je pro Aliho prostě nula, byl tak vychován. Musíme ho to docela pomaloučku odvykat.“

„Pomaloučku?“ řeknu. „To půjde pěkně rychle!“ Zeptám se kluka s komplexem nadřazenosti: „A ty, ty nejsi pohan?“

„Já jsem křesťan!“ řekne hrdě.

„Aha. A Rašid je pohan, protože vyznává jiné náboženství než ty.“

„Je jenom jedno náboženství. Moje.“

„Jsou různá náboženství. Taky se musím divit tobě, Hansi. Tebe jsem měl za chytřejšího.“

„To bylo jen kvůli tomu koberci,“ řekne můj „bratr“ a mírně se usmívá.

Angličtinu teď proplítáme němčinou.

Princ s olivovou pletí, jemnými údy a černýma očima, které jsou velké a smutné, vlhké a zacloněné dlouhými hedvábně se lesknoucími řasami, odpovídá: „Ptal jsem se, kde je tady východ. Musím přece odříkat svou večerní súru. Na koberci. A přitom se musím poklonit k východu.“

„Mám hodinky s kompasem,“ řeknu. Zjistíme, kde je východ. Je přesně tam, kde je okno.

„Tak,“ řeknu panu Herterichovi, neboť koneckonců je to přece on, kdo tu má projevovat autoritu, ne já, já už jsem mu pomohl dost, „teď máte slovo vy!“

Tenhle vychovatel u nás tedy dlouho nezůstane! Pochází zřejmě z hodně skromných poměrů. Dokonce teď když jsem mu všechno tak pěkně přichystal, říká nejistě: „Polož si kobereček k oknu, Rašide. A odříkej si svou večerní modlitbu.“

„To není modlitba, to je súra,“ odpoví malý princ a dívá se přitom na mě pohledem plným vděčnosti.

„Odříkej svou súru,“ zamumlá pan Herterich rozpačitě. Říkám si, pomůžu mu ještě jednou: „Ano,“ řeknu, „odříkej ji Rašide. Nahlas. Ve své řeči. My všichni budeme poslouchat. Nikdo ani nehlesne. A když pan Herterich nebo já ještě jednou jedinkrát uslyšíme – jedno kdy, jestli ráno nebo večer – že ti tihle dva kluci nedají pokoj, tak se můžou těšit!“

Malý princ si urovná koberec, poklekne na něj, skloní hlavu až k zemi a mluví svou mateřštinou. Později mi jednou přeložil, co toho večera říkal.

„Alláh samojediný zná tajemství nebe a země, a záležitosti poslední hodiny – probuzení mrtvých – trvá jen okamžik nebo ještě méně neboť Alláh je mocný. On nás vyňal z těl našich matek, a my jsme nic nevěděli. On nám dal sluch, tvář a moudré srdce, za což jsme vděční. Což nevidíme, jak ptáci létají po volném nebi, a kdo jiný než Alláh je tam může udržet. I v tom jsou znamení pro věřící. Alláh to je, kdo nám dal domy jako místa odpočinku a kůži zvěře na stany, které v den odchodu snadno strhneme a opět je můžeme postavit v den, kdy se znovu usadíme; a jejich vlnu a jejich kožešinu a jejich žíně k rozličnému náčiní. Také nám mnohé stvořil pro stín, například stromy, hory proti slunci, a sluje a jeskyně jako útočiště, a šaty jako ochranu před chladem, a pancíře jako ochranu ve válce. Tak veliká je Jeho milost, že se mu zcela odevzdáváme. Alláh je veliký, Alláh budiž pochválen, Alláhu budiž děkováno.“

22

To se modlil malý Rašid.

Potom se narovná, sroluje modlitební kobereček a zaleze do postele. Ali a Hansi to udělají také tak.

„Dobrou noc,“ řekne pan Herterich.

„Good night, gentlemen,“ řeknu. Nikdo neodpoví, jen Rašid se na mě usmívá, a já vidím, že Hansi si toho úsměvu všiml, a najednou se usmívá taky – tenhle strašný úsměv umrlčí lebky – ale já ještě vůbec nechápu, co jsem tady v těchto pěti minutách nadrobil. Kéž bych jen býval držel hubu a nechal pana Hertericha, aby si to vylízal sám!

Ten teď se mnou vychází na chodbu, podává mi upocenou, studenou ruku a koktá: „Děkuji vám, Olivere… Já… já… Víte, je to dnes můj první den… Rozčilením mě úplně bolí hlava… Tolik chlapců… Ti malí jsou jako čerti… Mám strach, ano, přiznávám to, mám hrozný strach… a kdybyste mi teď nebyl pomohl…“

„Musíte se obrnit hroší kůží, pane Herterichu, jinak vás kluci oddělají!“

„Hroší kůží,“ zamumlá smutně. „Něco takového se snadno řekne… „ Pak mi ještě jednou přikývne a šourá se dolů do svého pokoje. Myslím, že jemu není pomoci. 22 hodin 55 minut. Teď už ale je na čase! Nahoře, na balkóně v prvním poschodí, je chladno, ale ne zima. Měsíc stojí za domem, takže balkón je ve stínu. Tamhle je stará rozhledna. A tamhle Verenin dům. 23 hodin přesně.

Vytáhnu z kapsy županu baterku a namířím ji proti vzdálené vile. Zablikám třikrát. Pak počítám do pěti. Pak znovu třikrát zablikám.

Nahoře, v jednom okně velkého bílého domu, blikne krátce, ale jasně světlo, velmi jasné světlo. Verena mi rozuměla.

Všechno jsem si už rozmyslel. Dopoledne máme školu. Pak dojdu pro náramek. Od dvou do čtyř máme volno, potom znovu vyučování do šesti. S Verenou se tedy můžu sejít nejdřív až o půl třetí. Řekněme raději ve tři. Jeden nikdy neví, co se stane.

Zablikám patnáctkrát.

Patnáctkrát zabliká v odpověď světlo z bílé vily. Pro jistotu zablikám znovu patnáctkrát. Opět dostanu její znamení: Rozuměla! Teď bych měl jít spát. Proč nejdu?

Proč stále ještě stojím na balkóně a dívám se naproti k velkému bílému domu v lese, proč?

Je mi najednou smutno jako ještě nikdy v životě, a mně bylo smutno hodně často. Toužím po něčem, o čem vím, že je to nemožné.

Slyším v domě křičet několik dětí. To znám dobře. Děti křičí ze spaní. Kousají do polštářů a naříkají, hodně jich brečí, protože mají hrozné sny. Hodně jich jistě taky sedí u okna a zírá do noci jako já. Je to svět sám pro sebe, takový internát. Možná vás to ani nezajímá dovědět se, jaký je to svět. To by mi bylo líto. Protože mě to samozřejmě zajímá, protože je to můj svět, ve kterém – stále ještě – žiju. Proto mě teď taky napadají příběhy, které mi slečna Hildenbrandová vyprávěla, když jsem ji vezl domů, příběhy dětí, které žijí v tomhle internátě.

Je tu jedenáctiletá Tania ze Švédska. Když jí bylo šest roků, její matka zemřela. Otec se znovu oženil. Jeho druhá žena zahynula rok nato při autonehodě. Teď se otec oženil potřetí. Tania se hystericky brání třetí ženu i jen spatřit. V internátě se s nikým nestýká. Dvakrát jí smrt uloupila to, co dítě nejvíc potřebuje: matku. Je přesvědčena, že ji smrt okrade i potřetí. Proto nebere třetí ženu svého otce vůbec na vědomí. Bere toho na vědomí stále méně. Slečna Hildenbrandová řekla: „Tania churaví. Nejí. Učí se špatně. Je duchem nepřítomná. Obáváme se, že u ní propukne schizofrenie…“

A pak myslím na to, co mi slečna Hildenbrandová vyprávěla o Thomasovi. Tomu je osmnáct let, bude tedy chodit do mé třídy, zítra ráno se s ním seznámím. Thomasův otec byl v třetí říši slavným generálem. Dnes má vedoucí postavení v hlavním sídle NATO v Paříži. Jeho jméno se neustále objevuje v novinách, bývalí západní protivníci Německa si ho vybrali, aby byl dnes jejich vojenským velitelem. Mnozí Thomasovi otce závidějí, ale Thomas svého otce nenávidí za to, že dělá to, co dělal vždycky…

Myslím na Chichitu, patnáctiletou dívku z Rio de Janeira. Její otec buduje přehradu v Chile, matka už nežije. Tři roky zůstane Chichita v internátě a svého otce neuvidí. Říká, že je ráda. Protože pokaždé, když se s otcem setká, má jinou přítelkyni, které musí Chichita říkat teto. Když se jí jednou slečna Hildenbrandová zeptala, co je asi tak nejhorší na světě, Chichita z Brazílie odpověděla: „Děti. To vždycky říká můj otec.“

Myslím taky na to, co mi slečna Hildenbrandová vyprávěla o třináctiletém Fredovi. Jeho rodiče jsou rozvedeni. Otec musí platit matce z rozhodnutí soudu velké peníze. Matka žije ve Frankfurtu – docela blízko. Ale žije jako dobrodružka. Syn jí neustále stojí v cestě. Když přijde domů, vždycky tam sedí nějaký pán a Fred je poslán pryč. Matka mu dává peníze. Hodně peněz. Ať se Fred dobře baví!

Jenom doma se nemá zdržovat.

Když se ve své osamělosti vypraví za otcem do Hamburku, tak překáží zase jemu a jeho přítelkyním. Jen jedné nepřekáží. Ta ho svede, třináctiletého. Otec na to přijde. A Fred už nikdy nemůže do Hamburku.

Myslím na to, co mi vyprávěla stará, téměř slepá slečna Hildenbrandová, když jsem ji vezl domů, o jedné šestnáctileté dívce jménem Santayana. Její otec je španělský spisovatel, který z politických důvodů nesmí do Španělska. Po válce stvořil několik velkolepých knih. Teď už je jen tvůrcem velkolepých skandálů. Na Cejlonu byla jeho milenkou vdaná žena. Oba vyhnali ze země. Narodila se jim Santayana, Euroasijka. Nemá žádný domov. Nikdy neznala domov. Ale zná téměř všechna velkoměsta na světě a jejich nejlepší hotely. Ví, co je to briliantový náhrdelník, prošlá směnka, soudní vykonavatel. Neboť její otec, zoufalý, vykořeněný, má mnohdy příliš mnoho peněz a mnohdy vůbec žádné. Santayana ví a zná málem všechno. Je velmi chytrá, velmi krásná, velmi ješitná. Bude z ní jednou asi velká děvka…

Stojím na balkóně a myslím na zmrzačeného Hansiho, na malého Aliho s jeho komplexem nadřazenosti, na Rašida. A myslím samozřejmě i na sebe. Ale když začnu s tímhle, vím, že s tím hned zase musím přestat.

A proto se vracím zpátky do domu a slyším, jak v pokojích děti mluví a naříkají a křičí ze spaní, a vstoupím tiše do svého pokoje a vidím, že Noah a Wolfgang zatím zhasli světlo. Oba spí. Lehnu si na postel. Wolfgang dýchá zhluboka. V lese houkají sýčkové. Zkřížím ruce pod hlavou a myslím na to, že zítra ve tři hodiny uvidím Verenu Lordovou. Její úzkou tvář. Její modročerné vlasy. Její nádherné, smutné oči.

Zítra ve tři ji uvidím a donesu jí náramek. Možná se bude usmívat. Je tak krásná, když se usmívá. Zítra ve tři. Sýčkové. Verena Lordová.

DRUHÁ KAPITOLA

.

1

„Germania omnis a Gallis Raetisque et Pannoniis Rheno et Danuvio fluminibus, a Sarmatis Dacisque mutuo metu aut montibus separatur; cetera Oceanus…“

„Dost,“ řekne Tchoř. „To stačí. Prosím, překládejte, slečno Reberová.“

Tak tady bychom byli. První školní den, poslední vyučovací hodina. Latina. 5. září 1960. Pohled na hodinky. 12 hodin 10 minut. A hodina končí teprve v půl jedné…

Dvaadvacet žáků chodí do osmičky: dvanáct Němců, tři Francouzi, jeden Angličan, tři Švýcaři, jeden Japonec a dva Rakušani. Sedíme ve světlé, moderně zařízené třídě, jejíž kovový nábytek je rozestavěn do kruhu. Žádná staromódní katedra na stupínku. Učitel má stůl a kovovou židli na stejné úrovni.

„Nu, slečno Reberová, budete tak laskavá a začnete?“

Slečna Geraldina Reberová. Superštětka. Teď si ji můžu dobře prohlídnout, za denního světla. Už chápu, jak přišla ke své přezdívce. Ne že by byla nějak nesmírně krásná, opravdu krásné má vlastně jen nohy a prsa. Ale je vyzývavě sexy. Vytupírovala si vlasy tak vysoko, že je to málem směšné. Rty má namalované světlou rtěnkou, řasy natočené a víčka zeleně zmalovaná. Má na sobě bílý, hrubě pletený svetr, který je jí nejméně o dvě čísla menší. Samozřejmě má na krku šňůru skleněných perel, takovou tu nekonečnou dlouhou šňůru, na ruce má náramek se spoustou přívěsků a prsten, který je tak velký, jak je bezcenný, tedy velmi velký. Zase má na sobě širokou skládanou sukni, tentokrát zelenou, a od dnešního rána je mi taky jasné, proč Geraldina dává přednost širokým sukním. Od dnešního rána totiž se mnou flirtuje.

U snídaně jsem potkal zmrzačeného Hansiho a ten mi řekl: „Superštětku tady proto všichni tak nenáviděj, protože ona nemůže vidět, když spolu dva choděj. Tak dlouho na kluka dotírá, až se na holku vykašle a chodí s ní.“

Hansi ví všechno.

„Ale nedělá jenom tohle. Když sama nějakýho má a přijde novej, tak se na něho vrhne jako Blucher. Je to ale komický: jakmile toho novýho dostane, přestane ji zajímat, a když se zase objeví někdo novej, tak s ním zachází jak se smradlavou vonucí.“

Od osmi hodin dnešního rána jsem tedy pro Superštětku tím novým já. Sedím přímo naproti ní, a tak vidím její nohy. Geraldina ví, že má hezké nohy. Nosí boty s hrozně vysokými podpatky, což je, jak říká Hansi, zakázaný, ale ona je přesto nosí, a taky nosí tmavé hedvábné, jemně síťované punčochy – poslední výkřik módy! Neustále si přehazuje nohy jednu přes druhou. Ukazuje, co má: stehna až nahoru, černé kalhotky. A přitom se na mě dívá tak, že by mi asi bylo pěkně horko, kdybych už neměl něco za sebou.

Samozřejmě je špatnou žákyní. Za ní sedí světlovlasý, velký kluk, který se jí pokouší napovídat. Jmenuje se Walter Colland, jak mi řekl Hansi. „Ten s ní chodí. To znamená chodil s ní před prázdninama. Teď jsi na řadě ty. Ať tomu věříš nebo ne, nejpozdějc do tří dnů bude Walter bez svý Superštětky.“

Věřím ti, Hansi, věřím ti na slovo! Ubohý Walter. Ostatně ještě nic nezpozoroval. Nebo se tak tváří. Geraldina nerozumí, co jí Walter napovídá. Tchoř do toho vříská: „Collande, ještě slovo a oznámím to na ředitelství.“

Walter zmlkne a Geraldina začne beznadějně blábolit: „Germánie… tedy, Germánie ve své celosti…“ Tacita znám pomalu zpaměti. (V osmičce jsem propadl dvakrát.) Mohl bych proto Superštětce snadno pomoct, ale za prvé sedí moc daleko ode mě, a pak je tady ještě ta maličkost s náramkem, že ano. Proto si raději dál prohlížím její nohy a černé krajkové kalhotky.

„Dost!“ křičí Tchoř. Křičí neustále. „Řekl jsem vám, Collande, že máte mlčet! Ještě jednou a vážně to ohlásím!“

Snad bych měl o Tchořovi ztratit pár slov. Tchoř se vlastně jmenuje doktor Friedrich Haberle a je novým latinářem, je tu stejně nový jako pan Herterich, z čehož vyplývá, že i jeho musí třída nejdříve přezkoušet. Svou přezdívku si přinesl s sebou. K jeho neštěstí z internátu, ze kterého sem přišel, vyletěl jeden kluk (přirozeně, jak jinak?). I on chodí tady do šestky, a ten nám dal u snídaně vyčerpávající informace o doktoru Friedrichu Haberlovi. „Je to opravdovej posera. Můžete si ho omotat kolem prstu. Má ženu a tři malý děti. Snem jeho života je vlastní dům. Dřel se a šetřil a nedopřál si nic, ani svý ženě a dětem všechno pro dům, pro domeček. Před několika měsíci ho našel, a zrovna tady ve Friedheimu. Takovou vilu z přelomu století, obzvlášť cenově výhodnou. Já bych tam nechtěl bejt ani pohřbenej. Ale on je šťastnej! Kvůli tý vile změnil místo a přišel sem.“

„Jeho Achillova pata?“ informoval se Wolfgang.

„Nemá žádnou.“

„Blbost. Každý má nějakou. Holky?“

„Pane na nebi! Ten se na holku ani nepodívá, to je ideální otec rodiny, miluje svou ženu, dětičky…“

„A domeček, to jsme slyšeli,“ skočil mu netrpělivě do řeči Noah. „Ale jak si ho můžeme omotat kolem prstu, když nemá vůbec žádnou slabinu?“

„Neřekl sem, že nemá slabinu. On se ze slabin skládá. Uvidíte sami. Nechá si prostě všechno líbit. Hrozí a pak nic neudělá. Je mírnej jako ovečka. Pár týdnů při něm budete řádit, jak se vám bude chtít – pak sami od sebe přestanete. To jednoho strašně unaví, když nenaráží na odpor. Jinak je to prvotřídní učitel – pro případ, že by někdo z vás měl zájem o latinu. Což nepředpokládám.“

„To se mýlíš, já mám,“ řekl Noah. „Proto je pro mě velice zajímavé, co říkáš.“

„Když se budeš učit, bude na tebe dokonce milej. Ale jedno můžeš vašim holkám hned vyřídit: Když nebudou nic umět, a ty přece nikdy nic neuměj – Tchoř je nechá prolítnout! Na něho neplatěj výstřihy a kroucení očima. Tchoř je železně monogamní.“

To bude zřejmě pravda. Geraldina se každopádně pokouší právě teď úplně bezvýsledně hrát si na břišní tanečnici. Sedí před ním, pro změnu ukazuje zase jemu všechno, co má, ale Tchoř se tam vůbec nepodívá.

Ostatně: Tchoř je nádherná přezdívka. Je malý, tenhle náš pan doktor Haberle. Očička má jako knoflíky a uši mu nejen odstávají, ale jsou i kulaté a z hlavy mu přímo trčí. To ale ještě není všechno: celá tvář se mu sbíhá tak říkajíc špičatě do jediného bodu, do agresivního hliznatého nosu. Pod ním jsou vidět malá ústa s ostrými, ošklivými zuby. Ubožák! Navíc má ještě zarudlé oči!

A nyní přijde to, co doktora Friedricha Haberla nejvíce spojuje s tchořem: on totiž smrdí. Jinak. Ale taky. Smrdí potem.

Ne že by se nemyl. Jsem přesvědčen, že se drhne ráno a večer v podpaždí a všude jinde až do krve. I když levným mýdlem. (Domeček, ten domeček!) Ne, to že smrdí, má důvod, pro který ho dokonce lituju. Protože tak šetří, nosí dvouřadový oblek s mocně vycpanými rameny, který je nejméně deset let starý. Deset let se do něj potil, když se rozčilil, když byl přepracovaný. Znáte to, takový skutečně propocený oblek?

Je mi Tchoře líto, je to ubožák. Třída si ho už taky dávno zařadila. Všichni mají stejný názor. Je to nula.

To znamená – a to musím přiznat – na začátku hodiny to vypadalo úplně jinak. Musíte uvážit, že my jsme přece samí obři proti malému učiteli, který jistě taky není příliš zdravý a jistě ani příliš odvážný. Když tedy vstoupil, tak vytáhl Gaston, jeden z Francouzů, z kapsy šňupavý tabák a velmi obřadně se dal do šňupání. Pak podal dózu s tabákem Wolfgangovi, a ten udělal totéž. (Už jsem přece napsal, že tady každýho novýho nejdřív přezkoušej.)

Tchoř stál, bledl a rudl, a neřekl ani slovo. Viděl jsem, jak si zoufá. Nejdřív ho vůbec nic nenapadlo. Holky se chichotaly. Dóza doputovala k třetímu klukovi. Tchoř řekl: „Začneme s čtením Germánie. Otevřte si, prosím knížky.“

To opravdu nebyl nejlepší způsob, jak se uvést. Hned se taky stalo následující: nikdo z nás dvaadvaceti se nechopil Tacita. Dóza putovala dál. Jeden po druhém šňupal. Jinak bylo naprosté ticho. My jsme nic neříkali, on nic neříkal. Díval se němě na nás. Ve třídě je šest holek a šestnáct kluků. Umíte si představit, jak dlouho to trvalo, než si všech šestnáct posloužilo z dózy. Šestnáctý vstal a donesl ji zpátky Gastonovi. Pozoroval jsem Tchoře po celou dobu. Nejdřív jsem se bál, že se rozbrečí. Pak přišla chvíle, kdy jsem si řekl: něco si vymyslel! A skutečně, když Gaston právě s naprostým klidem chtěl dózu strčit do kapsy, řekl mu Tchoř: „Jsem tady ovšem nový, ale to musím konstatovat: máte krásné způsoby! O tom, že se hostu také něco nabídne, o tom jste asi ještě nikdy neslyšeli, což? Doma si taky pěkně všechno sežerete sami a druhé necháte přihlížet? To jsem si představoval jinak!“

Takový výkon, to už člověk ocení, ne? Ostatní nepozorovali tak dobře jako já. Gaston vstal, úplně vyvedený z míry, šel k němu a nabídl mu taky tabák.

„Promiňte, monsieur, my jsme nevěděli, že…“

„Jistě, jistě,“ řekl Tchoř, „vy toho ještě vůbec velmi mnoho nevíte!“ A pak šňupal sám. Přísahal bych, že šňupal poprvé v životě a že se mu to určitě hnusilo, ale udělal to a uměl to: právě taky viděl šestnáctkrát, jak se to dělá.

„Děkuji vám mnohokrát. Gastone,“ řekl Tchoř. Nejdřív všichni ztratili řeč. Pak řekl Wolfgang hlasitě Noahovi: „Ten kluk nás špatně informoval, To přece není žádná onuce!“

„Vyčkej,“ odpověděl Noah.

A měl pravdu! Už po několika minutách, když si Walter dovolil další drzost, se Tchoř neovládl a rozkřičel se. Tak se držel. Byl tak chytrý. Všechno nadarmo. Nepřestával křičet a pořád ještě křičí…

„Jak dlouho mám čekal, slečno Reberová? Germánie ve své celosti – co to znamená?“ Samozřejmě. Superštětka nemá nejmenší tušení.

„Ví to někdo jiný?“

12 hodin 12 minut.

Teď nadešla moje chvíle. Zvedám ruku.

„Nu, Mansfelde.“

„Není mi dobře, pane doktore.“

Smích. Tchoř zbledne. O nepřítele víc. V latině na mě nemůže, když už potřetí probírám stejnou látku. Ostatní si myslí, že si z něho chci vystřelit. Tedy jeden nepřítel a jednadvacet přátel. Jedinou větou! Řeknu ještě jednou: „Obávám se, že musím jít ven.“ Němě přikývne a vypadá prachbídně.

Jdu ke dveřím a hlásí se Friedrich Sudhaus. To je nejlepší žák, nesympatický kluk se svatouškovskou tváří a takovým tím nervózním škubáním v koutcích úst. „Prosím, Sudhausi!“

„Germania omnis, celá Germánie je od Gallů a Raetů a Panonů oddělena řekami Rýnem a Dunajem, od Sarmatů a Dáků vzájemným strachem a horami…“

„Výtečně Sudhausi, děkuji vám.“

Wolfgang mi vyprávěl, že Sudhausův otec je starý nacista a teď je velký zvíře, generální prokurátor. Málem bych napsal: a teď je samozřejmě velký zvíře.

Musím si pospíšit, abych přišel včas do dívčí vily.

2

Hansi měl pravdu: takhle ke čtvrt na jednu je to hračka. Domovní dveře nejsou zavřené, uklízečky už odešly a vychovatelky jsou v jídelně nebo po nákupech nebo co já vím kde. Zdá se, že v domě není ani noha.

Krátce uvažuju, kde jsem v noci s Hansim stál, pak otevřu poslední dveře na chodbě vpravo – a hned ty správné! Stojím v Geraldinině pokoji.

Teď jde všechno velmi rychle. Nechám dveře dokořán a otevřu ještě okno pro případ, že by přece jen někdo dospělý přišel. Pak bych ho zavčas uslyšel a měl ještě jiný východ. Odstavím postel od zdi a ohmatávám ji, protože Geraldina zastrčila cihlu velmi pečlivě a každou stopu zamazala. Jasně! Jinak by už její skrýš dávno objevili. Ještě přibližně vím, kde to místo je… Tady to bude. Vytáhnu cihlu pomocí kapesního nože. A pak vidím Verenin náramek. Leží na hodinkách, dvou prstenech a stříbrném řetízku, který Geraldina určitě taky ukradla. To všechno tam nechám, vezmu jen náramek.

Zvláštní – teď, když ho držím v ruce, vidím ve své fantazii před sebou Verenu nahou, úplně nahou. Já stojím na pláži na ostrově někde na jihu a ona ke mně přibíhá s rozpřaženýma rukama a nahá, jak jsem řekl, úplně nahá.

Trochu se mi motá hlava, když dávám cihlu zpátky, a pořádně to se mnou trhne, když zaslechnu ten hlas: „Ach, tak takhle to je.“ Otočím se.

Geraldina stojí ve dveřích.

3

Vypadá jako strašidlo, popelavě šedá v šeru chodby, málem neskutečná. Nalakované nehty klouzají bleskurychle po perlách dlouhého náhrdelníku nahoru dolů. Sotva sípe, oči se jí blýskají.

„Ano, takhle to je,“ řeknu a přistavím postel zpátky ke zdi. „Myslela sis, že si ho můžeš nechat?“

„Odkud si věděl kde je?“

„Do toho ti nic není.“

Teď se ke mně najednou blíží, oči přivírá, s pootevřenou pusou. To odkoukala ve filmu.

„Nech toho. Jak jsi sem vůbec přišla?“

„Mně se taky udělalo špatně. Chtěla jsem za tebou.“

„Proč?“

„Protože se mi tak líbíš,“ řekne a sáhne na mě. Odstrčím ji. „Ty se mi vážně líbíš. Myslela jsem, že jseš ještě ve škole. Pak jsem tě nenašla a šla jsem sem. Stejně už ta blbárna ve škole skončí.“

Mně se dělá horko. Musím odtud. Co nejrychleji!

„Nech mě odejít.“

„Ne.“

„Nemusíš mít strach. Neřeknu to šéfovi.“

„Nemám strach. Pro mě za mě si mu to řekni! Ale zůstaň tady.“

„Ty ses zbláznila!“

„Prosím tě!“ Teď mi dá ruce kolem krku a přitiskne se na mě, prsa, břicho, stehna, všechno! Chce mě líbat. Odvrátím hlavu.

„Ano, zbláznila. Jsem do tebe blázen! Nevšiml sis, jak jsem se na tebe celé dopoledne dívala?“

„Ale ano. Ale já nejsem blázen do tebe! Jasný?“ Vzápětí mi strčí jazyk mezi rty.

Popadnu ji za ty její natupírovaný vlasy a stáhnu jí hlavu dozadu. Usmívá se jako nepříčetná a šeptá: „Pojď do lesa…!“

Teď toho mám dost. Odstrčím ji a koukám, abych zmizel. Jen pryč z domu! Jdu osamělou cestou nahoru do lesa. Náramek mám v kapse. Jdu pomalu. Teď už to mám za sebou. Mám čas. To si myslím. Protože neujdu ani sto metrů a slyším kroky. Otočím se. Jde za mnou.

Venku je velmi teplo. Slunce svítí. Nijak nezrychluji kroky. Ona taky ne. Je to skoro směšné. Jde za mnou jako pes, stále ve stejném odstupu. Nikdo z nás neřekne ani slovo. Tak putujeme po pestrém spadaném listí, podzimním lesem, a korunami stromů na nás padají šikmé sluneční paprsky. Široko daleko není človíčka. Tu a tam se otočím. Má pořád stejný výraz ve tváři: sevřené rty, dvě vrásky mezi obočím a úplně nepříčetné oči. Tak jde za mnou, snad deset minut. Pak, když cesta vede malou roklí a tvoří ohyb, najednou zmizí.

Má dost, pomyslím si.

Stromy tu rostou hustě vedle sebe, mezi nimi jsou křoviny. Je to tu velmi opuštěné, v téhle malé rokli. Cesta opět zahýbá. Geraldina stojí proti mně.

Vyzná se tu líp než já a musela jít nějakou zkratkou. Stojí opřena o strom a dívá se mi vstříc s otevřenou pusou a přivřenýma očima, ten šílený výraz v očích. Svetr svlékla. Sukni stáhla. A teď už nemá ani kalhotky.

4

Když jsem začal psát tuhle knihu, tak jsem si předsevzal: musí být naprosto pravdivá. Teď jsem došel k místu, kde by bylo pohodlnější lhát. Ale jakou by pak měla tahle knížka cenu?

Vyletěl jsem z pěti internátů. Pokaždé v tom byl nějaký průšvih s holkama. Taky mám zřejmě svou vadu v tkanině. Jsou situace, kdy prostě už vůbec nemám rozum, žádný mozek. Black-out. Tak je to od té doby, co jsem měl svou první. To pak prostě nejsem příčetný. Sakra, cítil jsem to už u ní na pokoji, tak jako epileptik svůj záchvat! Z pokoje jsem se ještě jakžtakž dostal. Kolem stromu už neprojdu.

Když na to dnes vzpomínám, mám pocit, že jsem byl úplně opilej a ona taky. Jako bychom se pominuli. Snad pět metrů od kraje cesty, v hustém křoví, na zemi vyhřáté sluncem. Roztrhal jsem jí punčochy, ona mně košili, protože jsem se nesvlíkal dost rychle. Dělali jsme, co nemůžu napsat, protože by to nikdo neotiskl. Zraňovali jsme se o trny a kameny, po kterých jsme se váleli, sevřeni v objetí. Ani jsme to nepozorovali. Celé dny jsem pak ještě cítil na zádech škrábance jejích dlouhých nehtů.

Měl jsem ve svém životě sice celou řadu děvčat, ale takovou ještě ne. Takové šílenství je nakažlivé. To se objímali dva zběsilí.

Tohle má být pravdivá kniha. Nikdy jsem neměl Geraldinu rád, vzbuzovala ve mně dokonce hned na první pohled odpor. Ale s žádnou jinou jsem nezažil něco takového jako s ní. Nadával jsem jí hned v tom okamžiku, kdy se mi oči rudě zamžily. Nenáviděl jsem ji, když se mě vyčerpaná pustila, když ležela na zemi, dívala se na mě tím nepříčetným pohledem a sténala: „Miluji tě.“ A pořád dokola mlela: „Miluji tě… Miluji tě… Miluji tě… Ještě nikdy to nebylo takový… jako s tebou!“

Tohle má být pravdivá knížka.

Když je konečně po všem, leží nehnutě vedle mě. Rty má modré. Ještě se chvěje na celém těle. A vtom najednou s děsem pomyslím na něco, co hned vzápětí řekne, s tím svým strnulým pohledem a slabým dětským hláskem: „To bylo poprvé v mým životě…“

Mlčky sedím vedle ní.

„Tak často jsem to zkoušela. Pořád a pořád. Od té doby, co mi bylo čtrnáct. Měla jsem určitě víc kluků než ty holek. Nikdy to nevyšlo, i když jsme se o to pokoušeli. Už jsem se z toho mohla zbláznit. Hrála jsem klukům divadlo… Zkusila jsem to sama. Nikdy to nešlo… A teď ty… Bylo to tak krásné… Miluji tě!“

Geraldina mě miluje. A ona se mi hnusí.

5

14 hodin 10 minut.

Oblékli jsme se. Musel jsem jí při tom pomáhat, tak byla ještě slabá. Ve tři hodiny musím být u věže. Verena čeká. Jak se zbavím Geraldiny?

„Nač myslíš?“ ptá se bleskurychle. „Na tebe,“ řeknu samozřejmě. A ona se ke mně přitiskne. „Miluji tě. Bylo to tak krásný. Myslela jsem, že umřu. Tak krásný. Jako ještě nikdy. Teprve teď vím, jaký to je. Nic mě od tebe neodloučí!“

A myslí to vážně, to je na ní vidět. Něco takového se musí stát právě mně. „Miluješ mě taky?“

„Ne.“

Nemá to smysl, to musí vědět hned. Nemá to vážně smysl: „Mně nevadí, když mě nemiluješ. Ale jednou mě budeš milovat.“

„Ne!“

„Neznáš mě, nevíš, jaká můžu být. Budeš mě milovat, jednou, určitě. Jsem tak šťastná, Olivere. Ještě nikdy jsem nebyla tak šťastná. Uvidíš, jak dovedu být milá.“

Líbá mě, hladí mě, a já si myslím: Verena. Verena. Verena.

6

Řeknu: „Musíš zpátky domů.“

„Nechci.“

„Tak jdi do jídelny.“

„Teď nemůžu jíst.“ To bych taky nemohl. „Budou nás hledat.“

„Nenajdou nás.“

„Ale já musím na pokoj.“

„Ještě čtvrthodinku,“ řekne, ne, prosí, a to s tak psíma očima, že by se jednomu udělalo špatně, „pak budu úplně hodná. Pak se vrátím a dám ti pokoj. Patnáct minut?“

Přikývnu.

„Patřím přece teď k tobě… „ Ještě to tak!

„…my oba, my teď patříme k sobě…“

Ne. Ne. Ne!

„…a tak ti chci říct, jak je to se mnou.“

„Co znamená tohle, jak je to se mnou?“

„Proč jsem taková… Tak zpackaná… A kdybys nepřišel a nespasil mě…“

To řekne! Tohle slovo! Tak jak ho píšu. Ještě jednou: nespasil! „…tak by mi už určitě začalo strašit ve věži. Můžu si ti dát hlavu na prsa?“

„Jistě.“ Udělá to a já ji hladím její natupírovaný vlasy, který teď vypadají, jako by se porvala s nějakou rivalkou, a ona mluví jako ze spaní a taky mě hladí: „Mně je osmnáct. A tobě?“

„Jednadvacet.“

„Bydleli jsme ve Vratislavi. Můj táta je fyzik. V šestačtyřicátým nás odvezli s sebou Rusové. Jeho jako vědce, nás z laskavosti. Dostali jsme se do Novosibirska. Tam můj táta pracoval. V obrovském institutu. Bylo tam ještě mnoho jiných německých vědců. Měli jsme malý, hezký domek za městem.“

„Tehdy ti byly čtyři roky.“

„Ano. A začalo to už v mateřské školce.“

„Co začalo?“

„Čekej. Rusové byli milí k mýmu tátovi a k mámě, a dospělí Rusové byli milý ke mně. Všichni! Nosili nám balíčky jídla. Mně nosili panenky a hračky. Slavili jsme společně se sousedy svátky.“

„A kdo nebyl milý?“

„Děti! Říkám ti přece, že to začalo už v mateřský školce, a pak, když jsem přišla do školy, to už vůbec bylo hrozný. I když jsem mluvila dobře rusky! Německy jsem mohla mluvit jen doma. Táta se upsal na deset let. Musela jsem tedy osm let chodit do školy. Můžu ti říct, že to bylo peklo.“

14 hodin 15 minut.

Verena. Verena. Verena.

„Děti přece nemají rozum. Slyšely, že jsem Němka…“

„Ach tak.“

„Němka, chápeš? My jsme přepadli jejich zemi, a mnoho dětí z mé školy nemělo otce nebo bratra. Protože padli ve válce, ve velké hitlerovské válce. A teď se mstily mně.“

„Tobě.“

„Naši mě nakonec museli ze školy vzít. Pak, v šestapadesátém, vypršela smlouva, kterou můj táta podepsal. No, a tak jsme se přestěhovali do Západního Berlína. Táta pracoval v institutu Maxe Planka. A mě tloukli dál.“

„Kdo?“

„Německé děti.“

„Cože?“

„To je přece jasný. Můj táta přece deset let pracoval pro Rusy. To děti vyprávěly doma. Takový otec pak řekl svýmu synovi: ‚Tenhle chlap zrazoval tajemství, pomáhal Sovětům, možná je to komunista. Rozhodně je to zrádce.‘ Druhý den to pak kluk vyprávěl ve škole. A začalo to. Říkali mi jedině zrádcovská svině. Tady mi říkají…“

„Ano já vím.“

„Ale to není tak zlý.“

„Ubohá Geraldino,“ řeknu. A myslím to dokonce upřímně.

„Ach, víš, tehdy už jsem byla větší. A silnější. Tloukla jsem je taky, kousala, házela kamením. A když to bylo hodně zlý a vrhla se na mě celá smečka, tak jsem měla takovej nádhernej fígl.“

„.Jakej fígl?“

„Začala jsem křičet rusky. Tak hlasitě, jak jsem jen mohla. Rusky! Co mě napadlo! Často dokonce básně! Jedno co! Když jsem řvala rusky, doslali strach! Všichni! Vždycky! Pak se stáhli a dali mi pokoj!“

Zvedne hlavu a usmívá se. „To přece byl príma fígl, ne?“

„Príma. A dál?“ Zamračí se, skloní hlavu a položí mi ji na koleno.

„Můj táta je velký vědec, chápeš? Vynalezl například na Sibiři takovou věc, tu pak zabudovali Sověti do tryskových letadel. Do těch nejrychlejších…“

„Jakou věc?“

„Přesně to samozřejmě nevím. V tak obrovském stroji, co lítá tak strašně rychle, nemůže pilot neustále pozorovat všechny přístroje. To jednoduše přesahuje lidské síly. A můj táta tam zabudoval něco elektronickýho. Co dává pozor na všechny důležitý zařízení ve stroji. Tedy řekněme například na padesát momentů nebezpečí. Když na jednom tomhle bodě není něco v pořádku, zapne se mikrofon a řekne pilotovi: Pozor, pozor, to a to nefunguje.“

„Senzace,“ řeknu. A myslím si, že to je senzace.

„Ale nejsenzačnější na tom je, že táta těch padesát varování dal namluvit na pásek ženským hlasem. Ženským hlasem! To mně nejvíc imponuje. Protože pilot jinak přece mluví mikrofonem jen se samejma mužskejma. Když tedy zaslechne ženskej hlas, pak ví: To znamená nebezpečí. Nemůže ten ženskej hlas přeslechnout!“

Řeknu: „A já teď dopovím tvůj příběh.“

„Ano?“

„Ano. Amíci udělali tvýmu tátovi fantastickou nabídku a dnes pracuje na Cape Canaveral nebo někde jinde, a v létě smíš vaše vidět. Je to tak?“

Utrhne stéblo, žvýká ho a řekne tiše: „Je to tak jen zčásti. Amíci udělali tátovi nabídku, samozřejmě. Měli jsme všichni jít tam. Ale táta letěl sám.“

„Jak to?“

„Máma se dala rozvést. Tvrdila, že nemůže žit s mužem, který rok od roku pomáhá vynalézat stále horší zbraně.“

„To je jisté stanovisko,“ řeknu.

14 hodin 30 minut.

Verena. Verena. Verena.

„Ale lhala. Všichni lidi lžou. Moje máma se dala rozvést, protože v Berlíně poznala jednoho hrozně bohatýho obchodníka s textiliemi! Táta to nevěděl. Ani dnes to ještě neví. Já jsem je vyšpehovala, mámu a toho chlapa.“

„Proč jsi to otci neřekla?“

„A proč bych mu to měla říkat? Já jsem měla mámu vždycky raději! Táta to věděl. Proto taky u rozvodu dobrovolně svolil, abych zůstala u ní.“

„No, tak to klaplo nádherně.“

„Nádherně. Sotva byl táta pryč, máma se znovu vdala a strčila mě do intru.“

„Proč?“

„Její muž mě nemůže vystát. Vždycky když se vidíme, poštěkáme se. Skoro k nim do Berlína nesmím. Máma se pokaždý třese, když přijdu. Ale můj táta je rád, že jsem vychovávaná v Německu. O velkých prázdninách lítám k němu. Uhodl jsi, pracuje na Cape Canaveral. Teď staví rakety.“

„Chápu,“ řeknu. Pak se na ni podívám. Zašeptá: „Čtvrthodinka už uběhla, že?“

„Ano.“

„Já už taky jdu. Já nebrečím. Nedržím tě. Nebudu ti dělat žádný těžkosti, to ti přísahám. Nikdy ti nebudu dělat těžkosti!“

„No dobře,“ řeknu. Oba vstaneme. „No dobře, Geraldino. Počkej ještě ti dám trochu do pořádku vlasy.“ Přivine se ke mně a líbá mi ruce. „A musíš se ještě upravit, než půjdeš k ostatním,“ řeknu, „jinak na tobě každej pozná, co bylo.“

14 hodin 40 minut.

„Musíš se vrátit.“

„Ve čtyři je dějepis. Tam se zase uvidíme.“

„Ano.“

„Chtěla bych být pořád s tebou. Ve dne v noci. Pořád až do smrti.“

„Ahoj, Geraldino.“

„To mě ani nepolíbíš?“

Políbíme se. Smutně se usmívá. „Co je?“

„Je hezká?“

„Kdo?“

„Neptej se tak hloupě. Ta žena, co jí patří náramek.“

„Ne.“

„Jistěže je hezká. Je mnohem hezčí než já. A teď jdeš za ní. Nelži mi. Prosím tě, nic mi nenamlouvej!“

„Ano,“ řeknu. „Teď jdu za ní.“

„Miluješ ji?“

„Ne.“

„Lžeš. Ale mně to nevadí, čestný slovo. Nevadí mi to, dokud budeš chodit i se mnou. Protože jsi první muž v mým životě.“

„Tak tedy ve čtyři na dějáku.“

A tak tedy jde, klopýtá na vysokých podpatcích, rozehřátá, s umazanou tváří a v halence, která jí vylézá ze sukně. Zmizí v křoví. Je ticho. Vydám se na cestu ke staré věži, kterou vidím nad vrcholky stromů. Jednu ruku mám v kapse, a v ní držím Verenin náramek.

Po třech krocích uslyším šramot a rychle se zastavím. Někdo rychle běží houštinou pryč. Nevidím ho, jen slyším. Určitě bych ho už taky ani nedohonil, protože kroky už odeznívají. Někdo nás poslouchal. Jak dlouho? Co slyšel? Co viděl? Všechno? Kdo to byl?

7

Za dvě minuty tři.

Jsem docela přesný, i když jsem se ještě myl. Naštěstí tu teče potok. V té ledové vodě to bylo nádherné. Za dvě minuty tři.

A nikdo tady. Tak se posadím na schod před vchodem k rozpadlé věži, na které visí tabule:

NEBEZPEČÍ ZŘÍCENÍ! VSTUP ZAKÁZÁN!

Pěkně stará barabizna, tahle věž! Naposledy renovovaná Jeho Nejmilostivější Jasností Wilhelmem Devátým v roce 1804 – to čtu na jiné tabuli, která už se taky rozpadá. Najednou stojí přede mnou, jako Červená Karkulka v lese. Tentokrát má na sobě červené šatičky a červenou čapku. Maminka ji vždycky nastrojí jako panenku. „Dobrý den, strýčku Mansfelde,“ řekne slavnostně.

„Ahoj, Evelyno! Kde se tady bereš?“

„Čekala jsem na tebe za věží. Maminka čeká nahoře.“

„Ve věži?“

„Ano. Máš přijít tam nahoru.“

„Ale jestli se to zřítí… „ Ukážu na tabuli.

„To se nezřítí. Musíme být velmi opatrné, maminka a já. Nikdo ji nesmí vidět samotnou s nějakým pánem. Proto mě taky pokaždé bere s sebou.“

Pokaždé… Bere tě s sebou často, maličká? Velmi často? Sem taky? Schází se tady taky se svým italským beau? A co ostatní pánové? Tolik otázek. Žádnou nevyslovím.

„Počkej,“ řeknu a dám jí něco, co už celý den nosím s sebou. Vyrazí radostný pokřik: „Marcipán!“

„Ten máš přece nejraději, ne?“ Koupil jsem ho dnes u snídaně ve školní kantýně.

„Jak to víš?“

„Sama si mi to řekla, včera večer.“

„Ano?“ Dívá se na mě nevěřícně. Takže si ještě nic nepamatuje. Příliš malá. Verena má štěstí. A výtečného spojence.

I když to není právě moc výtečné, co tady dělá. Á propos výtečné: Jste vy tak výtečný, pane Mansfelde? Copak jste to prováděl přede dvěma hodinami?

Protože jsem zbabělec a nechci na to myslet, rychle se zeptám: „A jak se daří tvému psovi?“

„Asadovi? Dobře, děkuji.“

„Proč jsi ho nevzala s sebou?“

„Teď spí.“

„Ach tak. To ho samozřejmě nikdo nesmí rušit.“

„Ne. Kromě toho chce být taky někdy sám, víš. Jako každý člověk.“

„To máš pravdu, Evelyno.“

„Já teď zmizím. Jdi nahoru. Když někdo půjde, začnu zpívat. Maminka to už zná.“

„Ano?“

„Ano. Nahoře se může schovat.“

„Byla už někdy maminka nahoře s jiným strýčkem?“

„Ne, ještě nikdy!“

„Tak jak tedy víš, že se tam nahoře může schovat?“

„No, protože jsem nahoře byla! S maminkou! My chodíme nahoru často. Je to tam moc hezké, uvidíš.“

„Ahoj,“ řeknu. Ona váhá. „Chceš ještě něco?“

„Smím… smím ti dát pusu, strýčku Mansfelde?“

„Za marcipán?“

„Ne.“

„Tak proč?“

„No, protože nám přece pomůžeš.“

„Ach tak,“ řeknu. „Proto…“

„Samozřejmě že mi můžeš dát pusu,“ řeknu a sehnu se k ní a ona mě vezme kolem krku. Dostanu pusu na tvář, určitě nejmokřejší pusu, jakou jsem kdy dostal. Pak rychle odběhne. Utřu si tvář, vstoupím do staré věže a stoupám nahoru po točitém schodišti, které při každém kroku vrže a skřípe, stoupám výš a výš, a myšlenka, že mě každý schod přiblíží o několik centimetrů blíž k Vereně, mi vhání pot na čelo. To je ale schodů. Vůbec bych to nečekal. Devětadevadesát! Když jsem konečně nahoře, stojí Verena přede mnou, vážná a vzpřímená, a její nádherné oči se dívají na mě, tyhle černé oči, příliš velké pro úzkou tvář, tyhle oči, ve kterých se dá vyčíst tolik smutku a tolik zkušeností, tolik touhy po lásce, tyhle oči, na které nemůžu zapomenout a nezapomenu, dokud neumřu.

Dnes má na sobě lehké šaty, hodně vystřižené, bez rukávů, z bílého lnu, na nich květy v zářivých barvách. Vyznám se v šatech: Jak jednoduše tyhle její šaty vypadají – stály celé jmění. A jak padnou! Nesmím se na ni moc dlouho dívat. V těchhle šatech vypadá ještě dráždivěji, než kdyby je na sobě neměla.

Vereno. Vereno. Ach, Vereno!

Vytáhnu náramek z kapsy a podám jí ho. Pak přistoupím k okennímu oblouku v téhle místnosti, která je přeplněná zrezavělým nářadím, rozlámanými kusy nábytku, slamníky a ztrouchnivělým dřívím. Dívám se ven přes hnědé a červené a zlaté listy stromů. Slunce vše pokrývá. Lehký modrý opar rozmazává dálku. A kolem lítají stříbrné nitky, babí léto.

„Hezké to tu je,“ řeknu a cítím, že jde ke mně. „V téhle krajině se vyznám. Žil jsem ve Frankfurtu.“ Mluvím pořád dál a připadá mi to stále těžší mluvit dál, protože teď stojí těsně za mnou. „Ta malá říčka tamhle dole, to je Nidda. Tamhle naproti, to je Vogelsberg, tamhleten se třemi hrby, to je Winterstein, a tamhle, jak slunce mezi černými stromy ozařuje ještě kousek louky, to je Hoherodskopf, tam jsem jednou…“

„Olivere!“

„Ano.“

Otočím se a už je to zase všechno tady: Diorissimo, vůně konvalinek, vůně její pleti, její modročerné vlasy, oči, ty oči… „Děkuji,“ zašeptá.

„Ach, to je směšné,“ řeknu. Má to znít světácky, ale málem při tom brečím. „Jaké máte nádherné šaty!“

„Můj muž přijede skutečně teprve dnes večer. Nemáme obrovské štěstí?“

„Ano, obrovské štěstí.“

„Proč na mě tak zíráte?“

„Ještě od vás něco dostanu.“

„Co?“

„Víte docela přesně co. Dejte mi to.“ Nehýbe se.

„Tak do toho! Nebo vám ten náramek zase vezmu!“ Sáhne tedy do malé kapsičky, kterou má v šatech na bocích, a vyndá malou tubu. Otevřu ji. „Co děláte?“

„Koukám, jestli jich je třicet. A jestli je to všechno veronal.“

Je jich třicet. A všechno je veronal.

Zastrčím si tubu do kapsy.

„Zahodíte ji?“

„Ne“

„Jak to?“

„Schovám si ji.“

„Nač?“

„Nač jste si ji schovávala vy?“

„Olivere…“

„Ano.“

„Vy jste velmi… „ „Velmi co?“

„Nic.“

A pak se oba koukáme ven a mě bolí srdce a říkám si, že jsem vůl, třikrát korunovanej vůl, a že se mám držet takový Geraldiny nebo kterýkoliv jiný, ale tuhle, Verenu Lordovou, že musím nechat na pokoji. A vidím vesnice, hrady, dvory, černé a světle hnědé strakaté krávy, vidím Bad Homburg, Bad Nauheim a Frankfurt, a Verena to všechno vidí se mnou. Tak stojíme vedle sebe, snad tři minuty, a oba mlčíme.

Pak najednou cítím, jak její ruka hledá mou ruku. Stydím se, protože mám ruce vlhké rozčilením, ale když se její prsty propletou s mými, cítím: jí se vede stejně. I ona má vlhkou ruku.

Co teď napíšu, to všechno jsme si řekli, aniž bychom se na sebe jedinkrát podívali. Dívali jsme se celou dobu ven, dozadu přes koruny stromů, dolů k vlakům, kravám, hradům, vesničkám.

„Jak jste našel náramek?“

„Jedna holka ho ukradla. A jeden malý kluk ji při tom pozoroval a řekl mi to.“

„Je hezká?“

„Ne.“ (Snadná odpověď.)

„Jak jste dostal náramek zpátky?“

„Ta holka chodí do stejné třídy se mnou. Během vyučování jsem zaběhl do vily, kde bydlí, a do jejího pokoje, no, a vzal jsem si ho.“

„Už to zjistila?“

„Ne.“ (Snadná odpověď) „Máte celý límec od rtěnky.“

„Tak to si musím převlíknout košili, než začne odpolední vyučování. Děkuji vám za upozornění.“

„Já vám děkuji za náramek.“

„Nemohli bychom se tady zase setkat?“ Žádná odpověď.

„Mám každý den mezi druhou a třetí volno. Ale samozřejmě můžu přijít v kteroukoli jinou dobu. Prostě zdrhnu.“ Žádná odpověď.

„Něco sem se vás ptal, madame.“

„Slyšela jsem.“

„A?“

Mlčení.

„Přece jsem vám pomohl, ne? Pomozte taky vy mně. Prosím!“

„Pomoci? Já? Vám?“

„Ano. Vy. Mně.“

„Tím, že se sejdeme?“

„Ano. Jenom sejdeme. Jinak nic. Jen se dívat dolů. Mluvit spolu. Stát vedle sebe, tak jako teď.“ Pustí mi ruku.

„Je vám jednadvacet. Mně je třiatřicet. Jsem o dvanáct let starší než vy!“

„To mi nevadí.“

„Jsem vdaná.“

„To mi nevadí. Ostatně nešťastně.“

„Mám dítě.“

„Mám děti rád.“

„Mám milence.“

„To mi nevadí.“ (Lež.)

„Před ním jsem měla jiného.“

„Jistě jste jich měla hodně. To je mi úplně jedno. Vereno, proč jsme se jen nepoznali o několik roků dřív?“

A od té chvíle až do konce rozhovoru se na sebe díváme. Mluvíme docela klidně a tiše. Zvedá se mírný vítr, slyším ho šumět ve stromech.

„To by nemělo smysl,“ řekne.

„Co?“

„Kdybychom se tady znovu sešli.“

„Přísahám, nic vám neudělám. Chci se na vás jen dívat jen s vámi mluvit. Včera, na dálnici, neměla jste pocit, že bychom si mohli dobře rozumět? Nemyslím v posteli. Myslím naše názory, naše myšlenky. Neměla jste pocit, že jsme si navzájem velmi podobní? Velmi, velmi podobní?“

„Ano… Jste stejně zkažený a ztracený jako já.“ V dálce píská lokomotiva. Teď už slunce padá dovnitř okenním obloukem a na Vereniny šaty. Květy na nich září, jako by žily. „Spal jste s tou dívkou, co ukradla můj náramek?“

„Ano.“

„Ale ne z lásky.“

„Ne, to opravdu ne.“

„To znám. Ach, jak já to znám.“

Jak mluví. Její pohyby. Její chůze. Tahle žena je tajemství. Nechce mi říct, odkud pochází, odkud přichází. Dělá se horší, mluví o sobě špatně. To všechno je přetvářka, to všechno je lež.

Kdo jsi, Vereno?

Odkud jsi přišla?

Proč se ověšuješ šperky? Proč se chvěješ při myšlence, že budeš chudá, ještě jednou chudá – a neustále se tomuto nebezpečí vystavuješ tím, že svého muže podvádíš?

Proč?

Už se tě na to nikdy nezeptám. Možná že mi to sama jednou povíš… „A zase se tady setkáme a budeme spolu mluvit?“

„Pod jednou podmínkou.“

„Jakou?“

„Ze mi vrátíte ty tabletky.“

„Nikdy! Jestli je to tahle podmínka, tak toho necháme.“

„Nechci ty tabletky. Chci jen, abyste je neměl vy.“

„A já nechci, abyste je měla vy!“

„Tak je zničte. Teď hned. Přede mnou. Musím to vidět.“

„Jak je mám zničit?“

„Třeba budou hořet.“

Tentokrát mám sirky. Váhám chvíli, než jednu zapálím, protože bych si ten veronal rád nechal.

Tuba hoří plamenem, tabletky uhelnatí a pak se rozpadnou. Hodím zbytek na podlahu. Verena je tak dlouho rozmačkává špičkou boty, až je úplně rozmaže, a vetře je do hrubých prken podlahy.

Pak se na sebe podíváme.

„A když se uváží, že jste kvůli nim spala s lékárníkem,“ řeknu.

„A když se uváží, že se s nimi už nemůžeme otrávit,“ řekne.

„A když se uváží, že jsem splnil vaši podmínku. Kdy se uvidíme?

Zítra?“

„Ne.“

„Pozítří?“

„Ani pozítří ne.“

„Kdy tedy?“

„Půjde to teprve za několik dní.“

„Proč?“

„Protože jsem těhotná,“ odpoví. „Řekla jsem vám přece, že vůbec netušíte, v jaké jsem situaci, co všechno se se mnou děje. Nic nevíte. Vůbec nic!“

8

„Těhotná?“

„Slyšel jste dobře.“

Zvláštní, u kterékoliv jiné bych si hned pomyslil: No člověče, to je přece příležitost! Tohle má být pravdivá knížka. Předtím, když jsem psal o Geraldině, jsem se nedělal lepším, než jsem. Teď se nedělám horším. Ani na vteřinu jsem si u Vereny nepomyslel na to, jaká by to byla výtečná příležitost. Ani na vteřinu? Mě to vůbec ani nenapadlo!

„S kým jste těhotná?“

„To nevím.“

„S tím Italem?“

„S ním. Nebo s mým mužem.“

„Včera večer jste říkala…“

„To jsem lhala. Žena přece musí spát se svým mužem, když má milence, nemyslíte?“

„Kdyby se něco přihodilo.“

„To máte úplnou pravdu. Nechtěl jsem vám jen včera večer odporovat. Jistě jste i Enricovi řekla, že už víc než rok se svým mužem nic nemáte.“

„Jistě.“

„To říkají všechny ženy svým milencům.“

„Už vám to někdy nějaká žena řekla?“

„Ano.“

„A?“

„Nevěřil jsem tomu. Ale neřekl jsem, že tomu nevěřím. Člověk nesmí být nespravedlivý. Muži se chovají stejně, když mají milenku.“ Chvíli mlčíme. Pak se ptám: „Chcete to dítě?“

„Bože! V mé situaci?“

„Enrico o tom ví?“

„Enrico je ženatý. Nikdo o tom neví. Jen vám jsem to řekla. Ani nevím proč.“

„Protože si tak dobře rozumíme. Jednoho dne…“

„Co?“

„Jednoho dne mě budete mít ráda.“

„Přestaňte!“

„Tou láskou, po jaké tolik toužíte. Vím to přesně. Někdy mám okamžiky, kdy docela přesně vím, jak to všechno bude. Máte nějakého lékaře?“

„Nemůžu to dítě přivést na svět. Když se narodila Evelyna, řekli mi doktoři, že druhé by mi ohrozilo život. Musím na kliniku. To je taky jeden z důvodů.“

„Jakých důvodů?“

„Že je mé manželství tak špatné a že já… jsem taková.“

„Nerozumím vám.“

„Víte, že Evelyna je nemanželské dítě.“

„Ano.“

„A víte, že můj muž ji nemá rád.“

„Ano.“

„Ale on si vždycky hrozně přál mít vlastní dítě, rozumíte? Syna, který by jednoho dne převzal jeho banku. Když jsem ho poznala… tehdy v té bídě… zamlčela jsem mu, že už nesmím mít děti. Později jsem mu to pak řekla. Bylo to ode mě sprosté, že?“

„Byla jste v nouzi!“

„Ne, měla jsem mu to říct. Za všech okolností. Vidíte, tak… tak jsme si den za dnem byli cizejší. Nikdy mi nic nevyčítal, myslím přímo.“

„Ale nepřímo.“

„Ano. On… mě má rád, svým způsobem, visí na mně, ale nemůže mi odpustit, že nikdy nebudu schopná splnit jeho největší přání. Dívá se na mě jinýma očima. Už ne jako na… na…“

„Jako na skutečnou ženu.“

„Ano, tak je to.“

„A proto jste začala vést tenhle život.“

„Proč?“

„Abyste si potvrdila, že přece jen ještě jste žena.“ Dlouho se na mě dívá. „Jste zvláštní chlapec, Olivere.“

„Proto jste to udělala – je to tak?“

Neodpoví. Chtěl bych vážně někdy vědět, jestli jsou na tyhle podělaný planetě taky šťastný lidi.

Teprve teď si všimnu, že Verena není nalíčená. Řeknu jí to. Odpoví: „Měla jsem v úmyslu vás políbit.“

„Ale máte přece fantastickou rtěnku, která nepouští barvu. Byla jste s ní namalovaná, když jste líbala Enrica.“

„Proto jsem ji nechtěla použít.“

„Uvidíte, bude to ještě láska mezi námi.“

„Ne, ne. To není možné.“

„Rtěnka,“ řeknu. „Ta rtěnka to dokazuje. A teď jen vyčkejte. Já mám čas. Mám všechen čas celýho světa.“ Podívá se na mě dlouze. Pak se jí zeptám: „Kdy to řeknete svému muži?“

„Dnes večer.“

„Na kterou kliniku půjdete?“

„Řekne mi, na kterou. Na jednu v západním Frankfurtu.“

„Kdy vám to udělají?“

„Když pojedu zítra, tak pozítří.“

„Tak vás přijdu ve čtvrtek navštívit.“

„To je vyloučeno! To nejde! To vám zakazuji!“

„Nemůžete mi nic zakázat.“

„A když mě tím vystavíte nebezpečí?“

„Nevystavím vás žádnému nebezpečí. Budete mít samostatný pokoj, to jistě. Při příchodu udám falešné jméno. A přijdu dopoledne.“

„Proč dopoledne?“

„Protože váš muž je přece na burze – nebo ne?“

„Ano, to je pravda, ale… „ „Ve čtvrtek, Vereno.“

„To je bláznovství, Olivere, to všechno je bláznovství co tady děláme.“

„Je to sladké bláznovství. A jednou to bude láska.“

„Kdy? Až mi bude čtyřicet? A Evelyně dvanáct?“

„A až vám bude šedesát,“ řeknu.

„Musím zpátky do školy, je půl čtvrté. Kdo půjde první?“

„Já. Počkejte několik minut, ano?“

„Jasně.“ Jde ke schodům a tam se ještě jednou otočí a řekne: „Jestli ve čtvrtek přijdete, tak se ohlaste jako můj bratr. Jmenuje se Otto Willfried. Budete si to pamatovat?“

„Otto Willfried.“

„Žije ve Frankfurtu.“ Najednou se usmívá. „A večer v jedenáct vyjděte na balkón.“

„Proč?“

„Protože mám pro vás překvapení.“

„Jaké překvapení?“

„Uvidíte,“ řekne. „Uvidíte. Dnes večer v jedenáct.“

„Okay,“ řeknu, „Otto Willfried a dnes večer v jedenáct.“

Opřu se o staré, ztrouchnivělé břevno, které nese stropní klenbu, a dívám se za ní, jak schází po schodišti dolů, pomalu, opatrně, i když má na nohou nízké střevíce. V ohybu schodiště se ještě jednou zastaví.

„Ale je to stejně nesmysl,“ řekne. Pak zmizí. Někde v hloubce ji slyším mluvit s Evelynou, pak hlasy zanikají. Dívám se za nimi. Přitisknu si ruku, kterou Verena držela ve své, k tváři a nasávám do sebe konvalinkovou vůni, která tak rychle vyprchává. Po třech minutách sejdu i já po schodišti dolů. Uvědomím si, když už jsem dole, že ještě musím do Quellenhofu, protože mám límec košile od Geraldininy rtěnky. Tak se rozběhnu, a dost to natírám, protože mi teď moc času nezbývá. A nechci hned první den přijít na vyučování moc pozdě. Ve stejném okamžiku, kdy se rozběhnu, zapraská to někde přede mnou a vidím v hustém křoví mizet postavu. Všechno se odehraje tak rychle, že zase, jako poprvé, nejsem schopen hned poznat, kdo to utíká. Ale je to zvláštní: tentokrát jsem na něco takového připraven, tentokrát jsem to přímo čekal, že budu sledován. A tak oči tentokrát reagují rychleji a já zjistím, kdo odtud utíká: je to světlovlasý, zmrzačený Hansi, můj „bratr“

9

„Nikde jinde než v Německu se nevěří tak vroucně ve válku jako v nejvznešenější politický prostředek. Nikde jinde se tou měrou nepřehlížejí hrůzy války a nedbá se jejích následků. Nikde jinde se touha po míru neklade bezmyšlenkovitě naroveň osobní zbabělosti.“ Tyto věty novináře Carla von Ossietzkého, který raději zemřel v koncentračním táboře, než by ustoupil násilí, nám předčítal doktor Peter Frey na počátku hodiny dějepisu z jedné staré Weltbuhne.

Tenhle doktor Frey je nejlepší a nejchytřejší kantor, s kterým jsem se kdy setkal, believe you me! (A že jsem jich už poznal pěknou řádku.) Je hubený a vysoký, může mu být tak padesát let, a kulhá. Zřejmě mu v koncentráku zpřeráželi kosti. Doktor Frey mluví neustále tiše, nekřičí jako ten připitomělý Tchoř, usmívá se, je přívětivý a má autoritu, o které se dá říct jedině to, že je obrovská. U něho se nikdo nebaví. Nikdo nikdy drze neodpovídá. Pokud můžu soudit podle první hodiny, tak všichni mají tohohle kulhavého doktora Freye rádi. Jeden ho rád nemá, to vidím: nejlepší žák třídy, Friedrich Sudhaus, ten kluk s nervózním škubáním v koutcích úst.

No jasně, kdybych měl tátu starýho nacistu, co je teď někde generálním prokurátorem, taky bych neměl doktora Freye rád. Jeden musí být spravedlivý: člověk je produktem své výchovy. Na druhé straně: Nezdá se vám to strašné? Mohl by to být docela príma kluk, tenhle Sudhaus, kdyby měl jiného tátu, například doktora Freye.

Když nám přečetl citát z Ossietzkého, řekl doktor Frey: „Došli jsme teď v dějepise k roku 1933. Většina škol a většina učitelů tady udělá velký skok. A to od roku 1933 k roku 1945. O těchto letech není co vyprávět. Od roku 1945 to zase jde dál. A to takzvaným zhroucením Německa, jak se všude stydlivě opisuje skutečnost, že tato země, která rozpoutala největší válku všech dob, musela roku 1945 bezpodmínečně kapitulovat před svými odpůrci. Pak existuje ještě jeden menší skok a jsme u roku 1948, u hospodářského zázraku. Nechci vám vyprávět, co nechcete slyšet! Řekněte mi tedy rovnou, jestli chcete znát pravdu o třetí říši, nebo ne. Varuji vás. Pravda není hezká. Většina mých kolegů si to ulehčuje a vůbec se o ní nezmiňuje. Já o tom budu mluvit, budu vám vyprávět vše, celou špinavou pravdu – když budete chtít. Kdo je pro, ať zvedne ruku.“

Všichni zvednou ruce, i holky – až na dva kluky. Jeden je Friedrich Sudhaus. Druhý, tomu nebudete věřit, je Noah Goldmund!

Geraldina sedí proti mně a dívá se na mě, když zvedá ruku. Teď nechává svých triků se sukní a přehazováním nohou. Vypadá, jako by se měla každým okamžikem rozbrečet. Tu a tam našpulí rty jakoby k polibku a zavře oči. Walter, s kterým „chodila“ před prázdninami, si už musel všimnout, o co jde. Myslím, že jí jde opravdu jen o to. Jí je všechno jedno. Všichni ať se dovědí, že teď patří ke mně. Ke mně, zatímco já myslím jen na to, že ve čtvrtek navštívím Verenu v nemocnici.

Věřím, že kdybych nezvedl ruku, ani Geraldina by ji nezvedla. Dělá všechno, co já. Je bledá, má kruhy pod očima. Do čeho jsem se to zapletl? Jak se z toho mám dostat? Je mi jí líto. Touží po skutečné, pravé, velké lásce stejně jako Verena a já. Ale můžu jí pomoct? Ne. Nikdy. Nikdy.

Je ostatně zajímavé, co Noah a Friedrich odpověděli, když se jich doktor Frey zeptal, proč jsou proti tomu, aby nás podrobně informoval o třetí říši a jejích zločinech. Nejdříve Friedrich Sudhaus: „Pane doktore, myslím, že už se jednou musí přestat s tím věčným německým sebeobviňováním. Dokonce i naši západní spojenci, a tím celá cizina, už toho mají až po krk! Komu tím posloužíme? Jenom komunistům!“

Je to svérázný kluk. Wolfgang ho nenávidí. Dnes při snídani mi citoval výroky, které prý Sudhaus pronesl. Například:

„Hitlera měli nechat, aby provedl všechno, co chtěl, ale pořádně. Ještě přišlo příliš málo Židů do plynu!“

„Dokázal toho dost,“ odpověděl Wolfgang. „Šest miliónů, to už je přece dost slušné číslo.“

„Blbost. Nikdy to nebyly víc než čtyři milióny! Nanejvýš!“

„Ach to promiň. To je samozřejmě obrovský rozdíl, jestli byly zavražděny čtyři nebo šest miliónů.“

„Židi musí být vyvražděni všichni, jsou jedem mezi národy.“

„Chodil jsi jeden rok s Věrou. Je napůl Židovka. Věděl jsi to. Nijak ti to nevadilo.“

„O polovičních Židovkách se může uvažovat.“

„Když jsou hezké, že.“

„Ne, vůbec. I o polovičních Židech. Koukej, mají přece taky padesát procent árijské krve. Buď spravedlivý.“

Buď spravedlivý… Zvláštní kluk, tenhle Sudhaus. Víte, co mi ještě vyprávěl Wolfgang (který ho nenávidí)? Friedrichův vzor je Mahátma Gándhí. Dá se tohle pochopit? Říkám vám, ten kluk za to nemůže. To jsou rodiče, svinský rodiče, co ho tak vychovali. (Vím přesně, co se stane, když rodičové jako Sudhausovi jednou přečtou tyhle stránky. Mrsknou knížkou o zeď a budou zuřit. Ale řekl jsem, že tohle má být pravdivá knížka, a tak nemůžu najednou začít lhát nebo vynechávat pasáže. Zadržte dech. Bude to ještě mnohem horší.)

10

Stejně zajímavá jako Sudhausova odpověď je i Noahova odpověď. Řekl se skloněnou hlavou a trochu se zajíkal, jako by právě on měl mít špatné svědomí: „Pane doktore, víte, jak si vás vážím pro vaše smýšlení. Víte, že vím, co jste prodělal v koncentráku. Je mi jasné, že svou výpovědí o třetí říši chcete dosáhnout něčeho dobrého. Ale chcete i nemožné.“

„Totiž co?“ zeptal se doktor Frey, přívětivě, tiše, zatímco pokulhával po třídě. „Chcete poučit nepoučitelné, pane doktore.“

„Myslíte Sudhause?“

„Ano, jeho například. Nemůže se vám to podařit. Nepoučitelní jsou nepoučitelní. Víte, k čemu to povede? Dostane na vás jen tím větší vztek, tím víc nás bude nenávidět.“

„To není pravda, Goldmunde.“

„To je určitě pravda, pane doktore. Obdivuji vás. Velmi si vás vážím. Ale tohle je velice zrádná půda. Budete mít potíže, když budete takhle pokračovat. Tenhle národ je nepoučitelný. To všechno je úplně nesmyslné. Vidíte přece: kdo řekne něco proti nacistům, je hned komunista! Chcete na sebe vzít to riziko?“

„Ano, Goldmunde. Rád, je-li to skutečně tak.“

„Promiňte, pane doktore, ale pokládal jsem vás za chytřejšího. Jaký smysl má abstraktní pravda?“

Na to odpověděl doktor Frey větou, a ta byla tak pěkná, že ji sem musím napsat. Řekl: „Pravda není abstraktní, Noahu, pravda je konkrétní.“

11

Vstane Wolfgang Hartung, syn SS-Obersturmbannfuhrera, který dal zastřelit tisíce Poláků a Židů, a řekne: „Mně je jedno, jestli je pravda konkrétní nebo abstraktní. Já chci slyšet pravdu! A s výjimkou Noaha a Friedricha ji chtějí slyšet ve třídě všichni. Jsme rádi, že máme učitele, jako jste vy. Prosím, abyste se teď nevzdával svého úmyslu. Hlasování bylo dva proti dvaceti hlasům. Začněte. Řekněte nám pravdu, celou pravdu! Nic nezamlčujte! Někdo nám přece musí pravdu říct! Jak by mohlo být líp, když nám nikdo neřekne, jak to bylo.“

„Wolfgangu“ tomu nerozumíš,“ řekl Noah.

„Čemu Wolfgang nerozumí,“ zeptal se doktor Frey.

„Myslí to dobře, pane doktore. Jen nevidí následky. Když nám teď všechno dopodrobna vypovíte, co Hitler všechno udělal, pak Friedrich – a možná ještě několik dalších – řekne: Měl pravdu! Copak nechápete?“ (Noah byl velmi rozrušený.) „S nejlepšími úmysly na světě způsobíte něco strašného! Vyprávějte nám raději ještě jednou, jak Nero zapálil Řím. Neškodné příběhy, prosím! Tohle není doba, kdy by se mělo mluvit o Židech.“

„A těch šest miliónů?“ zvolal Wolfgang.

„Nekřič.“ odpověděl Noah. „Byli snad mezi nimi tvý příbuzní? No tak.“

„Já na to nemůžu zapomenout,“ řekl Wolfgang. „Ne, neměl jsem mezi nimi žádné příbuzné. Ale můj otec dal oddělat tvé lidi, Noahu. A co budu žít, nebudu na to moct zapomenout. Až do své smrti. To, co se stalo mezi třiatřicátým a pětačtyřicátým, to pro mě je a zůstane největším zločinem dějin. Můj otec na tom taky nesl vinu. A proto chci vědět všechno, všechno o té době, protože já musím všechno vědět, když mám něco napravit. A já bych tak rád něco napravil…“

Noah se usmíval a řekl: „Jsi milý kluk. Ale nemáš vůbec rozum. Tedy, máš rozum, ale jako zebra: v pruzích. Nedá se nic napravit, ne v téhle oblasti, tak mi to přece věř.“

„Nevěřím ti,“ odpověděl Wolfgang. Na to neřekl Noah nic a jen se usmíval. A před tímto úsměvem se museli všichni odvrátit, Wolfgang, doktor Frey, a dokonce i Friedrich Sudhaus. Nesnesli jsme tento úsměv…

Ale pak začal doktor Frey vyprávět. O třetí říši.

12

Možná je docela milý, tenhle Walter Colland – ale fair není, ne, to tedy určitě ne. Čekal na mě v lese, a když takhle jdu z Quellenhofu do školy – tak kolem sedmé večer –, tak na mě zezadu skočí, a hned mi dá ránu do týla, že se zamotám a spadnu. A to už na mně leží a mlátí mě, kam se trefí A trefí se sakra často a dobře, je silnější než já.

Spískal mi tohle můj „bratr“? Nebo na to konečně blonďák Walter přišel sám? V lese už je docela pěkná tma, teď získávám trochu převahu, tak silný taky zase není. Koulíme se po zemi a po kamenech. Teď mu dám jednu do držky. Mám štěstí, zasáhl jsem ho pořádně. Zaskučí a odkutálí se stranou, já můžu vstát. Pro všechny případy ho ještě nakopnu. Zůstane ležet a ve světle měsíce vidím, že natahuje. To tak ještě.

„Nech ji na pokoji,“ řekne.

„Koho?“

„Ty víš, koho.“

„Nemám tušení.“

„Můžeš mít každou, kterou chceš. Já mám jen ji.“

„Vstaň.“ Vstane.

„Já nejsem takovej frajer jako ty. Já nemám tak bohatýho tátu. Naši jsou chudý.“

„Co to s tím má co dělat?“

„U nás doma jsou pořád jen samý hádky. Říkám ti, Geraldina je všechno, co mám.“

Právě mu chci odpovědět: kdo ti ji bere?, když se ozve její hlas: „Ty že mě máš? Tys mě měl. Je po všem. Konec. Rozumíš?“

Oba sebou škubneme. Stojí si tam opřená o strom, svetr přehozený přes ramena, a usmívá se tím svým cáklým úsměvem.

„Co tu děláš?“ zeptám se.

„Chtěla jsem, abysme šli spolu k jídlu.“

Walter sténá.

„Dívala ses, jak jsme se rvali?“ zeptám se. „Ano. Proč?“

Všimnu si, že mi teče z nosu krev. Mám bundu od krve. K sakru! Mám tuhle koženou bundu tak rád. Tak vezmu kapesník, držím si ho u nosu a řeknu: „Proč ses neukázala dřív?“

„Proč bych to dělala? Viděla jsem všechno a všechno jsem slyšela.“

Walter k ní přistoupí a chce jí dát ruku kolem ramen, ale ona ho odstrčí.

„Geraldino… prosím… prosím… Nebuď na mě taková…“

„Přestaň!“

„Udělám všechno… všechno, co budeš chtít… omluvím se Oliverovi… Olivere, odpusť mi to, prosím tě!“

Z nosu mi teče krev a neříkám na to nic.

„Miluji tě Geraldino… tak hrozně tě miluji…“

To vážně říká, ten blbec!

„Přestaň!“

„Nemůžu přestat.“

„Hnusíš se mi.“

„Cože?“

„Ano,“ rozkřičí se najednou Geraldina až se to rozléhá po lese, „hnusíš se mi, hnusíš, hnusíš! Rozuměl jsi? Je ti to dost jasný?“

„Geraldino… Geraldino… „ „Odprejskni.“

„Ale co mám dělat bez tebe… Já mám přece jen tebe… Prosím tě, Geraldino, prosím… Tak choď s Oliverem, choď si s ním… ale nech mě taky u sebe… jen tak…“

Teď je mi z toho pomalu blivno. Takhle přece nesmí mluvit chlap!

Ona samozřejmě každým slovem roste víc a víc do role královny.

„Skončili jsme,“ řekne a já musím myslet na to, že jeho rodiče jsou chudí a pořád se hádají, a že její rodiče jsou rozvedení, a co je to za lidi, a jak si stále víc ubližují, ještě víc, ještě víc, ještě víc. Často, moc často si přeju, abych se vůbec nenarodil.

Geraldina švihne do vzduchu klackem, který drží v ruce, a křičí: „Tak zmizíš konečně a necháš nás o samotě, nebo ne?“

Odplíží se jako spráskanej pes, zmizí ve tmě, mezi stromy. Geraldina hned pustí klacek a už ji mám na krku. Líbá mě. Celá hoří. „Pojď.“

„Teď ne.“

„Prosím. Prosím tě, teď. Prosím.“

„Ne,“ řeknu. „Musíme na večeři.“ Tiskne se na mě. „Nemusíme jít na večeři.“

„Ale ano. Musíme. Zvlášť já. Já se vůbec musím střežit toho, abych vzbuzoval pozornost. Vyletěl jsem z pěti internátů. Tenhle je poslední, jiný mě už nevezme. Musíš na mě brát ohled.“

„To beru… To určitě… Nikdy ti nebudu dělat těžkosti, miláčku, nikdy… Udělám jen to, co chceš… jen když u mě zůstaneš…“

Teď se vás ptám: zdá se vám život krásný? Před dvěma minutami mluvil Walter stejně psovsky a bezmocně jako teď Geraldina. Je to pouhá náhoda, že mám teď vrch já. Prostě proto, že ji nemiluju.

„Tak po večeři, ano?“

Přikývnu.

„Zase u rokle…? V naší rokli…“

Kývám hlavou. Jsem pevně rozhodnut, že hned po večeři zmizím do Quellenhofu. Nepůjdu do rokle. Nepůjdu do rokle. Už nechci ke Geraldině. Už nikdy. Už nikdy. Po celou rvačku, po celý tento rozhovor, po celou hodinu dějepisu jsem musel myslet na Verenu. Na to, co ji čeká. A že ji znovu uvidím, ve čtvrtek dopoledne na klinice. Verena. Verena. Verena.

„Jak jsem šťastná… Nevíš, jaký je tohle pro mě den,“ říká Geraldina.

„Teď pojď jíst.“

„Ano, pojďme se rychle najíst! A pak do rokle! Měsíc svítí… Nechala jsem ve škole deku… Kdybys věděl… kdybys věděl…“

„Co?“

„Jen když se mě dotkneš, Olivere… Když se na mě jen podíváš… já tě tak miluji, Olivere, já tě tak strašně miluji…“

„Když nepůjdeme jíst, bude to nápadné. A to si prostě nemůžu dovolit. A právě s holkou. Šéf čeká jen na něco takovýho.“

„Ano, Olivere, ano, vždyť já už jdu. Máš úplnou pravdu. Já přece vím, že mě nemiluješ…“

Má se na to odpovídat? Ne!

„…že miluješ tu ženu, které jsi donesl ten náramek… „ Na to se musí odpovědět: „To není pravda!“

„Ale ano, je to pravda… nevím, kdo ona je… Vůbec to nechci vědět… jen dokud mi neřekneš, co jsem já řekla Waltrovi.“

„Co?“

„Abych šla. Abych odprejskla. A dala ti pokoj.“

Ubohý Waltře, kdybys věděl!

Ubozí lidé. Kdyby všichni věděli…

Přece jen je štěstí, že člověk ví tak málo, ne?

13

Tři sta dětí večeří. Jídelna je ve sklepě hlavní budovy. Mnoho dlouhých stolů. Musíme jíst na dvě směny, pokaždé po sto padesáti, víc se nás do sálu nevejde. Stoly jsou docela hezky prostřeny a vychovatelé nebo učitelé dávají pozor na to, aby nikdo nejedl jako prase. Většinou si mezi nás sedne šéf a jí s námi. Loni prý nechal, jak jsem slyšel, kluky a holky jíst pohromadě, zřejmě aby se všichni chovali líp a měli lepší způsoby. Ale nic to nepomohlo. Letos zkouší proto šéf jiný systém. Všechny holky jsou vlevo, my sedíme všichni vpravo.

Nemáte představu, kolik zaměstnanců má takový internát. Servírky (neboť nám se jídlo servíruje), umývačky nádobí, pomocné síly v kuchyni. Jídlo pro tři sta dětí! A třikrát denně! Šéf mi říká, když mi ukazuje mé místo: „Pomalu začínám být zoufalý, Olivere.“

„Pročpak?“

„Nemám personál. Všechno jde odtud. Dole v Rosbachu jsou kasárna. Přetahují mi všechny lidi. Můžu platit, co chci – bundeswehr mě vždycky přeplatí! No, a děvčata jsou stejně celá poblázněná do těch fešáků dole. Když to takhle půjde dál, budete si brzy muset sami škrábat brambory, mýt nádobí a servírovat jídla!“

A při večeři se to pak odehraje s Hansim a Rašidem, tím malým princem. Musíte si to představit: velcí i malí kluci sedí u stolu pohromadě. U mého stolu sedí Noah a Wolfgang a ještě několik velkých kluků, a je právě ještě jedna židle volná. Já za to vůbec nemůžu, ale je to židle vedle mě.

Samozřejmě se k ní okamžitě žene Hansi a chce si sednout, když šéf řekne: „Ne, Hansi. Ty už jsi tu déle a máš přítele mezi malými chlapci. Sedni si tamhle naproti. Kromě toho tím uděláš radost Alimu.“

„Na Aliho seru,“ procedí Hansi skrz zuby.

„Nic jsem neslyšel,“ řekne šéf. „Ale příště to uslyším. Hansi, rozuměl jsi?“ Hansi přikývne a dívá se přitom na mě a očima mě probodává.

„Sem si sedne Rašid,“ řekne šéf. „Pan Herterich mi hlásil, že si to tolik přál. Protože Oliver zřejmě v noci pro něho něco udělal. Je to tak?“

„Nemám zdání,“ řeknu a podívám se na malého prince, který je ustrojen tak, jako by měl jít na státní recepci. „Nechci donášet,“ řekne princ anglicky.

„To bych taky nechtěl,“ řekne šéf. „Stejně vím, co se stalo, pan Herterich mi to vyprávěl. Hansi, Ali, to od vás bylo opravdu sprosté. Prosím, Rašide, posaď se…“

„Děkuji pěkně,“ řekne princ a sedne si mezi Noaha a mě.

„… a ty jdi ke stolu, kde sedí Ali,“ řekne šéf.

Hansi odtáhne. Na odchodu zamumlá: „Po jídle si ještě promluvíme.“ Jako ve špatným krimi! Ale přesto mám velmi nepříjemný pocit v žaludku… Vedle mého talíře leží rudá růže. Wolfgang a Noah si už proto ze mě utahovali, než se k nám posadil Rašid. Obrovskou legraci měli z té růže.

„Prosím, nechte Olivera na pokoji,“ řekne princ.

„My to nemyslíme tak zle,“ řekne Noah. „Láska, taková láska, to je nebeská moc.“

„Nemám tušení, kde se tu ta kytka bere,“ řeknu chabě.

Na to se Noah a Wolfgang na sebe podívají a pak se podívají naproti ke Geraldině, která sedí velmi daleko od nás u stolu větších děvčat a teď právě se červená. Zasloužil jsem si to snad?

Musím koukat, aby šli Rašid, Wolfgang a Noah se mnou po večeři společně do Quellenhofu. Je to hrozně hloupé, ale pomalu dostávám z Geraldiny strach: nemá to v hlavě v pořádku, je všeho schopná. Teď se zase na mě usmívá tím svým cvoklým, dychtivým úsměvem, a všichni to vidí…

Jenom žádný skandál. Vezmu růži, přivoním k ní a usmívám se. Na to se Geraldina skloní nad talíř a já mám pokoj. Stále víc myslím na to, jaký by to byl bídný život, kdyby nebylo Vereny. Verena, Verena, Verena, kterou uvidím pozítří, ve čtvrtek.

Servírky obcházejí stoly a přidržují nám podnosy s jídlem a my se chováme docela vznešeně, a když se podívám naproti ke Geraldině, tak se setkám s jejím pohledem, a proto se tam podívám jen zřídka, ale přece jen, protože si nechci dělat žádné nepřátele a nevím, co Hansi ví. Ten sedí s Giuseppem a Alim a několika velkými kluky vedle u stolu a dívá se na mě tak, že bych na místě padl mrtev, kdyby jeho pohledy mohly a tak dále…

Teď každý z nás dostane talíř, na kterém jsou tři rajčata a různé druhy sýra. U stolu začne velký výměnný obchod.

„Dej mi svůj ementál, já ti dám žervé.“

„Já bych chtěl gorgonzolu. Můžeš si vzít můj ementál.“

A tak dále. Tady je to zřejmě zvykem.

„Ty máš přece rád camembert?“ řekne Noah Wolfgangovi, přisune mu kousek a Wolfgang přikývne a dává za to plátek harckého sýra. „Harcera mám nejraději.“ přitaká Noah.

Teď se zase na mě dívá Geraldina. Celá září.

Vidím, jak Walter zahodí svůj ubrousek a odchází ze sálu. Vidím, jak se na mě dívá hrbatý Hansi. Vidím, jak se Geraldina dívá. S největší námahou polykám svůj sýr.

14

„Krucinálfagot, to přece řekl šéf, že vedle mě nesmíš sedět, a ne já Hansi,“ řeknu. Říkám to už potřetí. Stojíme před hlavní budovou pod starým kaštanem a měsíc proráží jedovatě a zeleně skrz větve. Všichni ostatní žáci už odešli do svých domů, je po večeři. Četl jsem jednou knížku, ta měla velkolepý titul: „Chudý, šeredný, zlý“. Na tento titul musím teď myslet, protože malý hrbatý Hansi se na mě dívá s tváří zkřivenou nenávistí. Ubohý a šeredný, z toho se člověk asi skutečně stane zlý.

„To mi je putna, jestli mě šéf posadil někam jinam, nebo ne! Ty jsi můj bratr. Měl jsi mě bránit!“

„Já tebe? Jak?“

„Měl jsi říct, trvám na tom, aby Hansi seděl vedle mě. Ale ne, tys raději držel hubu: samozřejmě, takovej princ je něco lepšího a proto jsi ho taky včera večer hájil proti mně.“

„Já jsem ho nehájil, protože princ je něco lepšího, ale protože ses k němu choval sprostě!“

„Ale ty jsi můj bratr!“

„To s tím nemá co dělat!“

„Ale má! Bratrovi nebo sestře musíš vždy pomáhat a hájit je – jakej jinej smysl by celá ta hra měla mít?“ Kočky vřeštějí. Verena Lordová…

Jestlipak teď právě svému manželovi říká, že je těhotná?

„A teď ti ještě něco řeknu, Olivere: tu rudou růži tu jsem položil vedle tvého talíře já.“

„Ty?“

„Myslel sis, že by Geraldina byla tak blbá? Nevšiml sis, jak zrudla, když ostatní uviděli tu kytku? To byl jen malý předkrm k tomu, co tě čeká, když se ke mně nebudeš chovat slušně,“ říká můj „bratr“.

Já stačím jen zírat.

„Já jsem malej. Jsem slabej. Jsem hrbatej, je mi teprve jedenáct. Ale mozek mám. Můžu bejt velmi nepřijemnej, Olivere. Velmi!“ Něco takového člověk přece nemůže jen tak přijmout.

„Teď ti něco řeknu já, Hansi: kašlu na tebe! Najdi si jinýho bratra. Stejně nemůžu potřebovat takovýho, co mě pořád špehuje.“

Hansi si brouká Most přes řeku Kwai a odkopne nohou kamínek.

„Rozuměl jsi mi?“

„Přesně, Olivere. A proto se mnou musíš držet, ať chceš nebo ne. Nedám si přece od nějakýho posranýho prince jen tak vyfouknout bratra, když už jednou konečně nějakýho mám.“

„Co to má znamenat?“

„Vím všechno,“ řekne a šoupe kamínkem.

„Co?“

„Všechno jsem viděl.“

„Nebylo co vidět.“

„No, tedy člověče… viděl jsem všechno s Geraldinou a všechno u věže.“

To s Geraldinou mi nevadí. Ale to o věži musím vědět přesně. „Co bylo u věže?“

„Dals tý malý holce marcipán, ona tě líbla, šel jsi nahoru, pak sešla dolů ta dáma, no a pak ty.“

„Ale nevíš, kdo ta dáma je.“

„Ale vím.“

„Kecáš.“

„Vůbec ne.“

„Tak to vybal, kdo byla ta dáma?“

„Máma tý holky.“

„To je novina! Ale neznáš její jméno.“

„Ale ano. Znám i její jméno.“

„Ne!“ Zamrazí mě. „Ano!“

„Odkud?“

„V létě chodily často na koupaliště, dolů vedle Áčka. Ta malá ještě neumí plavat. Hrál jsem si s ní a držel jí gumový kruh. Jmenuje se Evelyna Lordová. Tedy se její matka jmenuje taky Lordová. Jenom křestní jméno neznám. Ale tolik Lordů tady nahoře přece nebude – nebo myslíš, že ano?“

15

Znáte ten sen (když se přejíte), kdy jste v místnosti, jejíž stěny se k vám pomalu blíží a podlaha se zvedá a strop klesá a vzduchu pořád ubývá, je stále řidší, řidší – a vy proti tomu nemůžete nic dělat, nic, nic, vůbec nic?

Opřu se o kaštan, zapálím si cigaretu a řeknu tomu hajzlovi. „Ty ses asi zbláznil. To vůbec nebyla ta holka z koupaliště – jak jsi říkal, že se jmenuje?“

„Víš moc dobře, jak se jmenuje, a byla to ona.“

„Ne.“

„No dobře,“ řekne Hansi. „Co má znamenat: no dobře?“

„Dej mi nejdřív sluka.“ Podám mu cigaretu. Tak hluboko může člověk klesnout.

Podá mi ji zpátky, je teď mokrá, vyfoukne kouř nosem a řekne: „Jestli mi teď neslíbíš, že budeš mým bratrem, skutečným bratrem, navždycky – ať dělám cokoliv – tak řeknu Geraldině, že jsem tě viděl s paní Lordovou u věže. A pak to povím šéfovi. A pak to povím Waltrovi. A když to ještě nebude stačit, vypátrám, kde madam bydlí, a povím to panu Lordovi. Neboť jestliže ta madam má dítě, pak bude mít asi i muže, ne? Ten bude mít radost!“

„Ty svině,“ řeknu.

„Vidíš, že jsem měl pravdu.“

„Jak to?“

„Kdybys neměl strach, že to fakt udělám, tak bys mi neřekl, že jsem svině. Ale nemusíš mít strach. Pokud jsi mým bratrem. Tak dlouho budu držet s tebou. Slibuji ti, že dám pozor, aby vás nikdo nenachytal.“

„Koho? Kde?“

„Geraldinu a tebe. V rokli. Co jste se tam domluvili.“

„Jak to?“

„Byl jsem taky nablízku, když s tebou mluvila. Já jsem vždycky nablízku,“ řekne a teď mi předvede svými úzkými rty zase ten odporný úsměv umrlčí masky. „Abys viděl, že to myslím vážně,“ pokračuje, „chci ti taky sdělit, že Geraldina s tím napevno počítá, že tě ještě dnes uvidí.“

„Kdes to sebral?“

„Slíbil jsem jí, že přijdeš.“

„Tys jí…“

„Ano, to jsem udělal. Takový malý ochutnáníčko. Jako ta růže. Musíš uznat, že si tě nenechám vzít. Nikdy! Od nikoho.“

„Hansi, ty ses zbláznil!“

„Samozřejmě. Co sis myslel? Já jsem kretén. Jsem mrzák. Proto tě tak potřebuju! Geraldina, to by byla holka pro mě. Ale takovou já nikdy nedostanu! Vůbec nikdy nedostanu pěknou holku, když jsem takhle šerednej a znetvořenej). Ale jeden polibek už jsem od ní dostal!“

„Kdy?“

„Když jsem jí řekl, že něco o tobě vím a že půjdeš do rokle. Že do rokle přijít musíš! Jinak řeknu Geraldině, jak se jmenuje ta žena, co ses s ní setkal ve věži.“

Tak moment, moment prosím! Je mu jedenáct. Mně je jednadvacet.

Přece ještě bude nějaký způsob, abych já, který si přece tolik zakládám na své inteligenci…

„Hansi! Když už mě tak pořád špehuješ, tak přece taky víš, jak to všechno s Geraldinou vůbec vzniklo.“

„Jasně. Nachytala tě, když sis šel pro ten náramek, a jede po tobě, a v lese se na tebe vrhla.“

„No právě. Ale já ji přece nemám rád.“

„Copak to tvrdím? Ty přece miluješ tu druhou. Máš rád paní Lordovou.“

„Já vůbec žádnou paní Lordovou neznám.“

„Olivere,“ řekne, „takhle se dál nedostaneme. Já tak vůbec nechci vědět, koho máš rád a koho ne. Mně je jedna lhostejná stejně jako druhá. Já chci, aby ses choval jako můj skutečnej bratr.“

„A když dosáhnu u šéfa, abys seděl vedle mě, a když budu tvůj skutečnej bratr – co pak?“

„Tak budu držet hubu.“

„Čestný slovo?“

„Velký čestný slovo.“ Hned vytáhne kapesní nůž a řízne se tak silně na zápěstí, že mu teče krev. „Pij!“

„Proč?“

„Odpřísáhneš mi, že zůstaneš mým bratrem, a já ti odpřisáhnu, že už tě nebudu špehovat.“

A oba svou přísahu porušíme, pomyslím si. Tak to zřejmě je: velcí to dělají se státními recepcemi a listinami a slavnostními smlouvami, hrbáč Hansi to udělá kapesním nožem a trochou krve.

Nastaví mi pažičku. Olíznu krev (jen ať se nepozvracím!). Hansi vezme mé pravé zápěstí a taky olízne trochu mé krve.

„Tak,“ řekne a zaklapne nůž, „a když jeden z nás přísahu poruší, tak zemře.“

Když nic horšího…

„Jdi do rokle. Geraldina na tebe čeká. Přísahám, že za tebou nepůjdu. Ale když pak přijdeš do Quellenhofu, musíš ještě přijít do mého pokoje, dát mi ruku a říct: ‚Hezky spi, Hansi!‘ Jen mně.“

„Proč?“

„Aby si Rašid nic nenamlouval. Je ti to jasný?“

„Jasný,“ řeknu. David a Goliáš. Goliáš a David. Ztratím Verenu a přivedu ji do hrozného nebezpečí, když neudělám, co tahle bestie chce.

Ta malá bestie řekne: „Musím takovej bejt, Olivere. Mám poprvé ve svým životě bratra. Jinýho už nikdy nedostanu. A já tě nechci ztratit kvůli tomu princovi.“

„Vždyť mě neztrácíš.“

„Vidím přece jak se na tebe věší.“

Teď se ke mně přitiskne. „A já tě přece mám tak rád…“

„Přestaň. Já to nesnáším.“

Pustí mě. Konečně jde. Malý Hansi…

16

„Tentokrát to bylo ještě krásnější.“

„Ano.“

„Pro tebe taky?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Opravdu, Geraldino.“

„Nelži. Určitě jsi to zažil už mockrát. I s tou ženou, které patří ten náramek.“

„Ne!“

„Proč se tak rozčiluješ?“

„Protože… protože jsem s tou ženou nikdy nic neměl!“

„Ale budeš s ní něco mít.“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Protože nechci!“

„Lžeš. Ty chceš. To vím. Ale možná to nejde. Doufám…“

Jestli ten hajzl Hansi drží slovo? Určitě ne. Někde tady dřepí v křoví a viděl a vidí a slyšel a slyší všechno. Všemohoucí bože, jsem já to v pěkný rejži!

Do rokle svítí zelený měsíc a všechny věci mají bizarní stíny, i Geraldina a já, jak tak sedíme na skále, ona s rukama kolem mých ramen.

Je teplo. Jsou slyšet sýčkové a sovy, i ostatní zvířata. Geraldinino tělo pálí, cítím to skrz šaty.

„Víš, Olivere, že jsem ti lhala?“

„Kdy?“

„Dnes odpoledne. Když jsem ti řekla, že by mi nevadilo, kdybys měl rád tu druhou. To byla lež.“

„Ano, jistě.“

„Netvař se tak povzneseně. Já to myslím vážně! Já… já… nesnesla bych, abys miloval jinou… Jestli se dovím, že miluješ jinou, a kdo to je…“

„To se musíš obrátit na Hansiho.“

„Cože?“

„Na Hansiho, který přece vždycky všechno ví. Ten ti ostatně taky nadrobil tu věc s růží.“ Je to směšné, ale ještě ji držím pořád v ruce, tu růži, a točím s ní.

„To byl Hansi?“

„Ano,“ řeknu hlasitě, aby to slyšel, jestli je nablízku, „to byl milý Hansi, tvůj důvěrník. A zažiješ s ním ještě víc, jestli ho hned neodbudeš. A teď musím domů. A ty taky.“

Okamžitě začne škemrat.

„To přece byla jen legrace…“

„To bylo vážně.“

„Ne, legrace… Pak bych tě přece úplně ztratila… Takhle, když budu hodná, mám z tebe alespoň kousíček… Olivere, Olivere… Ze mě neopustíš?“

Snad jsou Hansi a Walter nablízku… „Teď půjdu!“

„Ještě deset minut. Je ještě čas. Prosím, prosím.“ Líbá mě, na tváře, na rty, na čelo.

„Umíš si vážně představit, že bych ti někdy mohla dělat starosti, že bych ti chtěla dělat těžkosti, stát ti někdy v cestě?“

„Ne, Geraldino, jistěže ne.“ Ano, Geraldino, jistěže ano! Jen těžkosti. Jen starosti. Jen mi stojíš v cestě. Jak tohleto skončí! Teď mě hladí po tváři.

„Věříš mi přece, že?“

„Ano, Geraldino.“ (Ani za mák, Geraldino!) „Nikdo mi totiž nevěří, víš. Jen ty. Žádná z holek mě nemá ráda.“ No to je nádhera. „Walter ti věřil,“ namítnu.

„Ach ten!“ řekne. Ještě nikdy v životě jsem neslyšel někoho říct dvě slova s takovým opovržením. „Ty věříš mně, já tobě. Chtěla bych ti všechno vyprávět.“

„Ne, nejenom o sobě… O všech ostatních holkách… Jak to chodí v našem domě… To by ses usmál k smrti…“

Usmát se k smrti.

Ruku kolem jejích ramen, dívám se na hodinky. 21 hodin přesně.

„Mám… smím ti vyprávět několik příběhů?“ Když je Hansi zřejmě tady někde v křoví? Když je v křoví možná Walter?

„Prosím, Olivere, jen vyprávět. Nic jinýho už nechci. Jen ještě chvíli zůstat u tebe v náručí. Taky ti budu vyprávět jen samé veselé historky, nasměješ se – ano?“

Najednou je mi jí líto. Jen samé veselé historky. Jak veselé jsou tvé veselé historky, smutná Geraldino?

„Tak chvíli povídej,“ řeknu a pohladím ji a ona se ke mně šťastně přitiskne.

„Můžu ti povídat, kdo s kým chodí, jestli chceš… od nás má skoro každá nějakýho… Ale žádná nemá takovýho jako já! Nejroztomilejší párek, jakej máme, je Gaston a Carla. Gastona už přece znáš. Carle je teprve patnáct.“

„Carle je teprve patnáct?“

„Ano.“

„Ale Gastonovi je osmnáct!“

„No a? To je přece vždycky tak. Všechny holky choděj se staršíma klukama. Stejně starý jsou pro ně moc pitomý.“

„Jisté stanovisko.“

„Nezdá se ti Gaston roztomilej?“

„Roztomilej.“

„Jdou ve čtvrtek tancovat do Áčka.“

„Je zakázáno chodit do Áčka.“

„Tady je všechno zakázaný. Nic není dovolený! Kdybys věděl, jak nám to všechno leze krkem! Hodně jich chodí do Áčka schválně! Chtěj, aby je přistihli! Chtěj vyletět!“

„Proč?“

„Protože chtěj domů, k rodičům!“

„Ale ostatní,“ řeknu.

„Jaký ostatní?“

„Co nechtějí vyletět?“

„Co je s nimi?“

„Slyšel jsem, že šéf má všude svý špicly. I mezi číšníky. Když se někdo z nás objeví, zatelefonuje takovej číšník okamžitě šéfovi. Je to pravda?“

„Ano, to je pravda. Ale Gastonovi a Carle to nevadí. Chtějí vyletět.“

„Oni chtějí vyletět?“

„Ano. A vzít se. Gaston hraje nádherně na klavír. Musel bys ho slyšet. Hned by mohl hrát v nějaké kapele. A mají se přece tak rádi, ne?“ A mají se přece tak rádi, ne?

17

„Chtěla jsi mi vyprávět legrační historky, Geraldino!“

Musím pryč. Musím pryč. A jestli nemůžu hned pryč, tak s ní nesmím mluvil o věcech, které mají co dělat s láskou. Jinak všechno začne od začátku. Jinak bude srovnávat Gastona a Carlu s námi. Jinak…

„No tak! Vyprávěj něco legračního, Geraldino!“

A ona mi vypráví všemožné drby, vypráví, jak je to legrační, když si všechny holky v sobotu večer dělají opravdové „masky krásy“, nebo když Chichita zpívá: „Pigalle, Pigalle, na tebe myslím neustále, cizí náměstí, Pigalle, Pigalle, kde staré dámy zazobané hledají štěstí!“

A tak žvatlá hloupé řečičky, sotva ji poslouchám, myslím na něco docela jiného a nakonec řeknu: „Teď už ale musím jít.“

„Ano, Olivere, jistě.“

Tak tedy jdeme ruku v ruce (co mám dělat, prostě se chopila mé ruky), procházíme podzimním lesem až k ukazateli cest, kde se naše cesty konečně rozdvojují, a tady se ještě jednou políbíme, a zatímco se líbáme, přemýšlím, kde se teď asi ukrývá Hansi, za kterým keřem, a kde Walter, a co se může stát jestli mě Hansi prozradí.

„Dobrou noc, Olivere.“

„Dobrou noc, Geraldino.“ Sýčkové houkají. „Jsi taky tak šťastný?“

„Ano.“

„To není pravda.“

„Ale ano.“

„Ne. Poznám to na tobě. Myslíš jen na tu ženu s náramkem.“

„Ne.“

„Ale ano. Žena něco takového vycítí. Žena něco takového ví.“

„Vážně to není pravda.“

„Tak řekni, že jsi šťastný. Alespoň trošičku šťastný.“

„Jsem šťastný, Geraldino.“

„Nemusíš mít strach. Samozřejmě se to prolákne, že spolu chodíme. Ale nikdo to šéfovi nedonese. Ani Walter ne. Jinak by totiž přišel do polepšovny.“

„Do jaký polepšovny?“

„To jsme si tady tak zařídili. Když někdo donáší, tak přijde do polepšovny. To s ním pak už nikdo nepromluví, nikdo ho nebere na vědomí, prostě je pro všechny vzduch, i pro nejmenší děti! To se roznese v minutě po celým internátě, když někoho dáme do polepšovny, ta je tak zlá, že zatím nikdo nedonášel. Nikdo!“

„Tedy nemusíme mít strach.“

„Vůbec žádný strach. Víš co, Olivere?“

„Co?“

„Než přijdeš, to mám vždycky strach. Ne z polepšovny. Z něčeho mnohem horšího.“

„Z čeho?“

„To nemůžu říct. Ale teď nemám vůbec strach. Není to krásné? Není to báječné?“

„Ano,“ řeknu, „báječné.“

„Máš taky strach, Olivere.“

„Mám.“

„Z čeho?“

„Z mnoha věcí,“ řeknu, „ale taky o tom nechci mluvit.“ A políbím Geraldině ruku.

„Ty jsi má láska,“ řekne. „Má velká láska. Má jediná láska. Jsi láska mého života.“

Myslím si: to bylo naposled. Teď je konec. Ještě nevím, jak ti to vytmavím, že je konec, ale prostě utrum. Superštětka odklopýtá a mizí ve tmě. Já zůstanu ještě okamžik stát, neboť odtud, kde stojím, je vidět vila Vereny Lordové. V mnohých oknech svítí světla. Záclony jsou zataženy. Za jednou záclonou vidím stín muže a ženy. Muž drží v ruce sklenici. Žena mluví k němu. On přikývne. Blíží se k ní.

Je to děsně blbý psát něco takovýho, ale vážně: najednou mám v očích slzy.

‚Love‘, říká se v té děsně sentimentální písni, ‚is a many-splendored thing. Is it really? No, it is not. Odhodím Hansiho rudou růži co možná nejdál, pryč, do křoví.

18

Teď jsem si všechno ještě jednou přečetl, co jsem až dosud napsal, a myslím si, že je nejvyšší čas, abych něco řekl: tohle není kniha proti internátům. Nepíšu proto, abych propagoval, že už nikdo nemá své dítko posílat do internátu, protože si přečetl, co jsem napsal.

To skutečně nechci! To nemám v úmyslu. Naopak, často si myslím, že někteří učitelé a vychovatelé, co si přečtou tuhle knížku, mi budou možná trochu vděční, protože předvádím, jak jsou někteří z nás k nim sprostí a jak to mají s námi těžké. Velice doufám, že si to několik učitelů a několik vychovatelů pomyslí.

Dále prosím, abyste uvážili: já jsem vyletěl z pěti internátů, protože jsem se nemožně choval. Vidíte tedy: internáty se už samy postarají o to, aby lidi jako já nezkorumpovali celý jejich institut. Žádný internát v Německu mě už nechtěl přijmout. Kvůli mé pověsti. I internáty můžou totiž ztratit pověst! Vůbec si nemůžou dovolit nechat si typy, jako jsem já. Jen jeden ještě věřil, že si to může dovolit a že mě napraví: doktor Florian. Udělal to, protože, jak už jsem se zmínil, užívá jiných výchovných metod; protože nemá z nikoho strach; a protože, když se mu to zdá příliš, takové kumpány, jako jsem já, taky vyhodí. Samozřejmě se – i na to musíte myslet – u takového člověka, jako je doktor Florian, který je natolik plný důvěry, natolik optimistický – řekl bych, že jeho optimismus je až životu nebezpečný – u takového člověka se sejde víc subjektů mého druhu než kdekoliv jinde. On je něčím jako záchytkou pro všechny, které už nikdo jiný nechce. V tomhle smyslu není jeho internát zrovna typický.

A konečně: i u doktora Floriana jsou stovky žáků, kteří se učí naprosto normálně, chovají se slušně a dobře pracují. Učitelé jsou s nimi spokojeni. Rodičové jsou s internátem spokojeni. Všichni jsou spokojeni. Když píšu méně (nebo vůbec ne) o těchhle normálních, slušně se chovajících žácích, kteří se řádně učí, pak je to proto, že jsem se v tomhle příběhu, který chci vyprávět, s takovými žáky tak moc nesetkal. A to záleželo zase především na mně. Vrána k vráně sedá. Kdybych byl sám normální, choval se dobře a slušně, taky bych přišel do styku s touhle většinou, ó ano, to jistě! Ale s instinktem přímo tajemným vždycky k sobě lnou lidi, kteří jsou si podobní. Tak je to i tady.

Internáty jsou nutná, dobrá zařízení. V Anglii posílají všichni rodičové, kteří si to vůbec můžou dovolit, svá dítka do internátů. Říkám ještě jednou: co tady líčím, jsou výjimky, to není pravidlo. Bylo by strašné, kdybyste tomu nevěřili. Pak bych si totiž připadal hrozně hanebně před šéfem, před doktorem Freyem, před Tchořem, před mnoha jinými učiteli a vychovateli, kteří se až do vyčerpání snaží, aby z nás udělali slušné lidi – a nejhanebněji bych si připadal před tou strašně hodnou slečnou Hildenbrandovou – učitelkou, která tu po tolik let pomáhala tolika dětem.

Ne, ne, ne!

To já jsem špatný, já a ještě pár jiných, ne internát!

Když jsem byl malý, tak jsem si nejraději hrával v blátě, když pršelo. V obrovských kalužích, víte? A samozřejmě jsem se při tom vždycky pěkně zvedl. Matka z toho byla zoufalá. Otec ne, ten jen zuřil a hned mě seřezal. To se rozumí samo sebou, že to nepomohlo.

Tak mi matka nakoupila překrásné hračky. Domino, železnici a tak dále a tak dále. A řekla: „Zůstaň doma, když prší, miláčku, hraj si se svými hezkými hračkami. Máš jich přece tolik!“

„Já půjdu raději ven.“

„Ale proč? To tě to všechno vůbec nezajímá?“

Na to jsem odpověděl: „Ne, mami. Ale bahno, to je moje.“

Byl jsem ještě tak malý, že jsem mnohá slova neuměl ještě správně vyslovit. Matka často vyprávěla tuhle příhodu a hodně lidí se tomu zasmálo. Když si na to tak dnes vzpomínám, už se tomu nemůžu zasmát. Myslím, že vy to taky nedokážete.

19

Když jsem dorazil ke Quellenhofu, uviděl jsem stín vedle dveří, pod stromy. Ještě několik kroků a poznám Waltra. Sehnu se a zvednu kámen, protože jak říkám, on je silnější než já a to se mi už nestane, aby mně natloukl.

Když se sehnu, řekne: „Nech ten kámen ležet. Já ti nic neudělám.“

„A co tu děláš?“

„Chtěl jsem se ti omluvit…“

„Cože?“

„Omluvit, jo. Kvůli tomu předtím. Ty za to nemůžeš. Ona sama na tom má vinu. Nebo taky ne. Je prostě taková, jaká je. Když jsem přišel, bylo to to samý. Ten přede mnou se jmenoval Paul. Toho nechala taky stejně, jako teď nechala mě. A jako jednoho dne nechá tebe, kvůli nějakýmu novýmu. Odpustíš mi to?“

Hrozný, když se jeden takhle ptá, ne?

„Jasně, že ti to odpustím,“ řeknu.

Pak mu taky ještě na to musím dát ruku.

„Dík.“

„To už je v pořádku.“

„A buď patrnej. Jestli se šéf jen trochu něco doví, vyrazí vás, oba dva.“

„Ano, Waltře.“ Překonám se a zabručím: „Jestli je taková, jak říkáš, tak tedy vážně nemusíš nijak litovat!“

Nato otočí hlavu stranou a hlas mu zní úplně přidušeně, když odpovídá: „To je právě to děsný. Může být jaká chce. Horší. Ještě horší! Mně je úplně jedno, jaká je! Já… já… já ji mám rád… „ A uteče do domu.

Zůstanu ještě chvilku venku, pak jdu za ním a nahlídnu do pokoje, ve kterém bydlí Rašid, Ali a „můj bratr“. Ali a Hansi sedí na svých postelích, naprosto tiše a slavnostně. A malý, křehký princ klečí na svém modlitebním koberečku a modlí se večerní súru.

„Ve jménu Alláha všeslitovného! Chvála Alláhovi, pánu všeho tvorstva, laskavému slitovníkovi, který vládne v den soudu. Tobě jedinému chceme sloužit a k tobě jedinému se utíkáme o pomoc. Veď nás správnou cestou. Cestou těch, kteří se těší tvé milosti – a ne stezkou těch, na něž se hněváš nebo kteří bloudí…“

Ukloní se třikrát hluboce, pak vstane, svine kobereček a usmívá se přitom na mě. I Hansi se usmívá a já pozvolna dostávám z tohoto úsměvu svého „bratra“ strach. A teď to tedy musím udělat. Vyslovil předtím v lese požadavek, a já ho musím splnit, jinak ohrozím Verenu Lordovou. Musím to vykonat, i kdybych tím měl Rašidovi nevím jak ublížit.

Jaký je tohle život, když se v něm musí vždycky někomu ublížit? Je hezký? Já děkuji.

Všichni tři kluci se na mě teď dívají, Hansi a Rašid přímo nábožně a toužebně, chtěli by, abych byl jejich přítelem, a malý černoch se svým komplexem nadřazenosti pohrdavě. (Jaké štěstí, takhle to mám alespoň s ním jednodušší!)

Rašid se usmívá.

Hansi se usmívá.

Ali mi říká: „Co je to tady za chlív! Já jsem dal boty přede dveře na vyčištění, a tenhle Herterich… „ „Pan Herterich.“

„Cože?“

„On je pan Herterich, rozumíš?“

„Směšný! Já budu říkat pane! A jemu! Ten si přece nevydělá ani pět set marek měsíčně.“

„Jestli mu nebudeš říkat pane, ohlásím to šéfovi.“

„Heleme, udavač!“

„Nadávej mi, jak chceš. Co tedy bylo s panem Herterichem?“

„Řekl, že si mám boty vyčistit sám.“

„To má naprostou pravdu. Tady si všichni čistí boty sami.“

„Ale ne já! Ještě v životě jsem to neudělal! Doma jsem na to měl bílýho sluhu.“

„Ano,“ řeknu, „ale tady nejsi doma. A tady nemáš na to žádného bílého sluhu. Budeš si boty čistit sám.“

„Nikdy!“

„Tak si běhej ve špinavejch, mně je to jedno. Když se nestydíš! Něco takovýho chce být synem krále!“ To zapůsobí.

Chvíli se na mě nakvašeně dívá a škube velkým zlatým křížem, který nosí na velkém zlatém řetěze na krku, pak řekne něco africky (jistě nic pěkného), hodí sebou na postel, otočí hlavu ke zdi a přetáhne si deku přes hlavu.

Teď přijde ta nejhorší chvíle. Musím to udělat. Jinak ohrozím Verenu.

Podám tomu hajzlovi ruku a řeknu: „Dobře se vyspi, Hansi.“ A pak vyjdu z místnosti. Když se otočím, vidím, jak se za mnou Hansi dívá triumfálním pohledem. Vítěz. Hrbatý vítěz. Věčně pokořovaný, posmívaný, pohrdaný – dnes večer je vítězem. Proto tak září.

A vedle něho stojí Rašid se svěšenými ramínky, modlitební kobereček ještě drží pod paží, a dívá se na mě strašně smutně svýma vlhkýma, tmavýma očima. Zavřu rychle za sebou dveře.

20

Zajdu do koupelny a pod sprchu a mydlím se dlouho, protože mám spoustu času. Je teprve půl desáté. A Verena řekla, že mám v jedenáct vyjít na balkón. Když se osprchuju, jdu do svého pokoje. Gramofon zase běží, slyším Rachmaninův Klavírní koncert číslo dvě. Wolfgang a Noah už jsou v posteli. Oba čtou. Když vejdu, podívají se na mě, pak se podívají na sebe a ušklíbnou se.

„Co je tady k smíchu?“

„Ty.“

„Proč?“

„No, jsi prostě k smíchu,“ řekne Noah. „Chodíš směšně, mluvíš směšně, přicházíš směšně pozdě domů. Máš prostě dnes svůj směšný den. I když mně se možná zdáš směšnější než Wolfgangovi.“

„Co tím míníš?“

„My jsme se totiž vsadili.“

„Jen si nemysli, že se mi zdáš míň směšný, když musím vysolit deset marek,“ řekne Wolfgang. „Jaká to byla sázka?“

Noah se zase ušklíbne: „Jestli tě Superštětka dostane už první den.“

„A odkud to víte?“

„Instinkt,“ řekne Noah a halasně se rozesměje. „Blbost,“ řekne mi Wolfgang. „Na instinkt bych nikdy nevysolil deset marek. Vyprávěl nám to Hansi.“

„Hansi?“

„Jasně. Ten poví všechno. Vždycky. Všem. Dnes odpoledne ve dvě v rokli. Je to tak?“ Mlčím.

„Vidíš. Když se chce někdo o někom něco dovědět, zavolá Hansiho a slíbí mu určitou provizi. A Hansi ho taky vždy promptně obslouží.“

„Tak to už musí mít dost prachů,“ řeknu.

„To taky má. Spoří do obrovskýho prasete, a do toho už se před prázdninami nemohlo nic vejít. Teď si koupil nový.“

„Kde má to starý?“

„Zahrabaný v lese,“ řekne Noah. Hansi. Pořád a pořád Hansi. Lehnu si do postele.

21

23 hodin.

Noah a Wolfgang už spí a v pokoji je tma, když tiše vstanu, nahmatám župan a vykradu se na balkón.

Obloha se zatáhla mraky, měsíc zmizel, noc je neobyčejně tmavá. Nemůžu rozpoznat ani bílou fasádu Vereniny vily, zírám jen směrem, kde asi stojí.

Čekám. Je mi zima. Přešlapuju z jedné nohy na druhou.

23 hodin 5 vteřin. 23 hodin 10 vteřin. 23 hodin 15 vteřin. Už se zase chci vrátit do pokoje, protože si myslím, že Vereně asi manžel zabránil v tom, aby udělala to, čím mě chtěla překvapit, když tu se najednou rozsvítí ve tmě malý světelný bod. A ještě jednou. A ještě jednou. Jsem tak vzrušen, že sotva dýchám. Po těchhle třech světelných znameních začne Verena signalizovat morseovkou.

Naučila se morseovku! Ještě ne úplně dobře. Ale měla přece jen několik hodin času. A naučila se ji. Pro mě. Srdce mi buší divoce, zatímco luštím písmena, která ke mně váhavě a nezřetelně přicházejí nocí jako světelné signály.

–. –. , to je C. Teď T, U, R, T, E, K.

CTURTEK!

Čtvrtek, samozřejmě. Ještě si plete U a V, ale co na tom záleží? Co na tom záleží? Ve čtvrtek ji navštívím na klinice a ona se na to těší, jinak by se nenaučila právě tohle slovo. Teď začíná znovu blikat.

C… T…U…

Běžím, co možná nejtišeji, do svého pokoje a vezmu si z nočního stolku baterku. Wolfgang se probudí a rozespale zavrčí: „Co se děje?“

„Nic. Jen spi.“

Vzdychne si, otočí se na bok a hned zase usne a já už stojím na balkóně, kde Verena právě signalizuje konec slova: T… E…K…

Opřu se o chladnou domovní zeď a začnu blikat, a protože se obávám, že zná jen písmena tohohle jediného slova, signalizuji stejné slovo jako ona, ale správně. C… T…V… R…T… E…K…

Jen aby jí to nebylo líto.

Pět vteřin tma.

Pak se zase ohlásí.

C… T…U… R…T… E…K…

Blikáme na sebe tohle jediné slovo, které se naučila: ona špatně, já správně. ČTVRTEK.

Pane bože, milý pane bože na nebesích, prosím tě, ať ji to vůbec nebolí!

TŘETÍ KAPITOLA

.

1

Tak si myslím, že spisovatelem nebudu nikdy, protože já ani neumím správně popsat tvář Vereny Lordové, jaká je tenhle čtvrtek dopoledne. Nenacházím slova, správné výrazy. Neumím říct, co mě tak dojímá, když vstoupím do jejího pokoje. Je to velká, pěkná místnost, před otevřeným oknem stojí starý javor, jehož listy jsou nádherně barevné, červené a zlaté, hnědé a okrové.

Verena leží na lůžku u okna. Je velmi bledá, pod očima má tmavé kruhy. Tím se zdají její oči ještě větší, strašně veliké. Celá tvář s bledými rty, propadlými tvářemi a s vlasy dozadu sčesanými, v týle svázanými, jako by sestávala jen z očí, z těchhle smutných, vědoucích očí, na které nikdy, nikdy nezapomenu; o nichž se mi zdá; nejkrásnější oči na světě; nejvášnivější; a proto asi také nejsmutnější. Nevěřím, že by pravá láska mohla být jiná než smutná.

„Olivere,“ řekne. Ale jen její rty se usmívají, oči ne.

„Bylo to hodně zlé?“ zeptám se a úplně zapomenu pozdravit.

„Ani ne.“

Ale vidím, že lže, protože se pořád ještě usmívá tak strnule. „Máš veliké bolesti?“

„Dali mi potom injekce a prášky. Vážně, Olivere, vůbec nic to nebylo!“

„Nevěřím ti. Myslím, že to hrozně bolí.“

„Ale ty ses přece za mě modlil.“

„Ano.“

„Vážně?“

„Ano.“

„Jindy se taky modlíš?“

„Ne, nikdy.“

„Vidíš, a přesto to pomohlo. Děkuji ti, Olivere.“ Ještě pořád jí nevěřím, ale už nic neříkám a položím na postel kytici. „Červené karafiáty?“ A teď se usmívají – na okamžik – i její oči. „Ty mám nejraději… „ „Já vím.“

„Odkud?“

„Včera, když jsem měl volno, jsem dvě hodiny chodil před vaší zahradou sem a tam, až jsem konečně uviděl Evelynu. Myslím, že mě má ráda.“

„Moc ráda! Jsi první strýček, kterého má ráda.“

„Povídala mi, že jsi v nemocnici, protože ti musejí vzít mandle, a tak jsem se jí zeptal, jaké květiny máš nejraději. Bylo to docela snadné.“

„Ach, Olivere…“

„Ano?“

„Nic… Prosím tě, zazvoň na sestru. Chtěla bych je mít u postele.“

„Ale když tvůj muž…“

„Ohlásil ses tu jako můj bratr, nebo ne?“

„Jasně, jak si řekla.“

„No, a můj bratr mě přece opravdu mohl navštívit a přinést mi květiny! Bydlí ve Frankfurtu. A dokonce je ti trochu podobný! Můj muž mu tady opatřil místo. Ve směnárně na hlavním nádraží. Ostatně, představ si: musel dnes ráno odletět do Hamburku, můj muž, docela nečekaně. Máme tolik času, kolik chceme. Vrátí se až večer. Není to nádherné?“

Dokážu jen přikývnout. Tyhle černé, smutné oči mi ztěžují dech, mluvení, existenci vůbec. „Posaď se!“

Vezmu si židli a přitáhnu ji k posteli.

„Jak ses sem dostal?“

„Autem.“

„To vím taky, že ne pěšky! Ale máte teď přece vyučování!“

„Ach tak! To bylo docela jednoduché. Dnes ráno jsem řekl našemu vychovateli, že je mi špatně. Donesl teploměr. V pokoji se mnou bydlí jeden senzační kluk, jmenuje se Noah, ten mi ukázal, jak se to s teploměrem dělá, když jsem mu vysvětlil, že musím dopoledne pryč.“

„Jak se to dělá?“

„Ten konec, kde je rtuť, se vezme mezi dva prsty…“ Otevřou se dveře.

Objeví se sestra, celá v bílém, s čepečkem a v celé té nemocniční parádě.

„Zvonila jste, milostivá paní?“

„Ano, sestro Angeliko. Můj bratr Otto Willfried…“

Zvednu se a řeknu: „Těší mě.“

„…mi přinesl květiny. Byla byste tak laskavá a obstarala mi nějakou vázu?“

„Ráda, milostivá paní.“

Sestra Angelika odchází. Květiny vezme s sebou. Sotva se za ní zavřou dveře, řekne Verena: „Tak tedy, konec se drží mezi dvěma prsty – a?“

„No, a pak se musí třít. Rtuť vyleze, kam chceš. Mně vylezla na 42, protože jsem třel moc důkladně, a tak jsme ji museli zase sklepat.“

„To je výborný prostředek! To si musím zapamatovat.“

„Proč?“

„Víš, můj muž někdy ode mě něco chce a… „ „No dobře,“ řeknu rychle, „tak jo.“

2

„Vereno?“

„Ano?“

„V pondělí v noci, s tou morseovkou, to jsi mi udělala hroznou radost.“

„To jsem taky chtěla. Dělala jsem to hodně špatně?“

„Nádherně! Signalizovala jsi vždycky čturtek místo čtvrtek!“

„Spletla jsem si U a V?“

„Ano.“

Oba se smějeme. Pak se Verena přestane smát, chytne se za břicho a protáhne tvář.

„Tebe to ale bolí!“

„Vůbec ne! Jen se nesmím tolik smát! Vypravuj dál. Tedy, jakou jsi měl horečku?“

„39,5. Vychovatel mě nepustil do školy. Zavolal lékaře. Ten ale může přijít až večer.“

„A potom?“

„Horečka prostě klesne. Až do pozítří! Protože víc než dva dny to nevydržím, abych tě neviděl.“

„Už zítra mě propustí. To už budu smět trochu chodit. Můj muž chce, abych se zotavovala nahoře ve vile. Když je počasí ještě tak krásné.“

„Jen kdyby počasí zůstalo ještě dlouho, jako je teď! To bych každé druhé ráno vytáhl teploměr, a už bychom se taky možná mohli v sobotu sejít v naší věži.“

„Doufejme, Olivere, snad ano. Teď povídej dál.“ Mluví rychle, jako někdo, kdo chce zamluvit něco, o čem nechce slyšet. „Co se stalo, když tedy u tebe konstatovali horečku?“

„To bylo jasný. Počkal jsem, dokud všichni neodešli do školy, pak jsem vstal a šel k panu Herterichovi, našemu vychovateli, a vážně jsem si s ním promluvil.“

„Vážně?“

„No, víš, Herterich je v internátě nový. Je nejistý. Slabý. Jednou jsem mu pomohl, když si nevěděl rady s malými kluky. Doufá, že mu zase budu pomáhat. Tak jsem mu řekl: ‚Pane Herterichu, já jsem tu horečku nahrál.‘ – ‚To jsem si myslel,‘ řekl mi smutně. – ‚Teď jsou dvě možnosti,‘ řeknu. Já totiž musím nutně na pár hodin pryč. Možnost jedna: nevíte o ničem a já vám slibuji, že budu nejdéle do půl jedné, dřív než se ostatní vrátí, zase ležet ve své posteli. To je jedna možnost. Druhá je, že zavoláte šéfa a řeknete mu, co jsem vám právě řekl. V tom případě vám přísahám, že nejdéle do měsíce dobrovolně odejdete – zralý pro nervovou kliniku. Mám tady hodně kamarádů a vy nikoho. – Byl samozřejmě rozumný a řekl mi, ať táhnu, že o ničem neví, pokud budu do půl jedné zase zpátky. Byl mi dokonce vděčný.“

„Za co?“

„Že jsem mu slíbil, že mu budu nadále pomáhat s malými. Máme tam takovýho potrhlýho černocha, ten si namlouvá, že všichni běloši jsou méněcenní a…“

„Olivere.“

„Ano?“ Předkloním se. Ona se předkloní.

Ozve se zaklepání. Cukneme sebou. Sestra Angelika přichází s vázou, ve které jsou moje karafiáty. Postaví je na noční stolek a obdivuje květiny a můj dobrý vkus a gratuluje milostivé paní k tak rozkošnému bratrovi. Je prostě k poblití, tahle sestra Angelika!

Když opustí pokoj, zase se předkloním, ale Verena zavrtí hlavou a odstrčí mě. „Ne,“ zašeptá, „teď ne. Nevíš co všechno teď dávám v sázku. Ona je teď určitě venku a dívá se klíčovou dírkou a poslouchá,“ šeptá. „Ona přece vůbec neuvěřila, že jsi můj bratr.“

To mi je jasné. A šeptám tiše jako ona: „Legrační začátek, co?“

„Legrační začátek čeho?“

„Lásky,“ šeptám. „Možná to pro tebe není žádná láska. Pro mě ale ano.“

Na to neodpovídá, dlouho mlčí, až konečně řekne: „Hrozné! Z ničeho nemám větší strach.“

„Než z čeho?“

„Než z lásky. Než ze skutečné lásky.“

„Ale proč?“

„Protože všechny mé skutečné lásky skončily hrozně. Začínaly nádherně a skončily hrozně. Už nechci žádnou novou lásku! Už toho mám dost!“

„Ty nemáš svého muže ráda.“

„Ne.“

„No tak.“

„No tak co?“

„No tak toužíš po lásce, i když se jí bojíš.“

„Nesmysl.“

„To není nesmysl. Každý člověk potřebuje někoho, koho by mohl mít rád.“

„Já mám ráda své dítě.“

„Dítě nestačí. Musí to být dospělý člověk. Možná nejsem pro tebe ten pravý. Ty jsi pro mě určitě ta pravá.“

„Odkudpak to víš?“

„Když je to opravdová láska, tak se něco takového ví. Hned. Já to věděl okamžitě.“

Vezme mě za ruku a její oči, její nádherné oči se dívají přímo do mých, když říká: „Vyprávěla jsem ti, jak hrozně se mi dařilo, než jsem potkala svého muže. Víš toho o mně hodně. Já o tobě nevím nic.“

„Ale o mém otci!“

„Ani o tom ne.“

„Jak to že ne? Ten skandál, co vyvolal, ten přece vynesl palcový titulky ve všech novinách ve Spolkové republice!“

„Já jsem tehdy neměla peníze, abych si mohla kupovat noviny. Měla jsem docela jiné starosti. Když jsem se pak později občas ptala svého muže, co to bylo s tím Mansfeldem, řekl mi vždycky jen: ‚Tomu přece nerozumíš, nemá smysl, abych ti to vysvětloval.‘“

„Protože v tom s ním jel taky!“

„Cože?“

„A pořád v tom s ním jede! Ne náhodou jsem zaregistroval tvé jméno na letišti.“

„Co udělal tvůj otec, Olivere? Proč ho tak nenávidíš?“

Mlčím. Venku se pohybují listy, javoru, zlaté, červené a hnědé, v mírném jižním větru.

„Olivere!“

„Ano?“

„Ptala jsem se tě, proč svého otce tak nenávidíš a co ti udělal!“

„Já ti to povím,“ řeknu tiše. „Povím ti všechno… „ „Začalo to 1. prosince 1952, bylo pondělí. Ano, tehdy to začalo. Alespoň pro mě. To pondělí bylo frankfurtské oddělení vražd informováno o tom, že se v centrále Mansfeldových továren stala tragédie. Jistá Emilie Krakelová telefonovala. Její hlas…“

3

… byl hrůzou znetvořený: „jsem jedna z uklizeček tady… a jak jsem přišla do kanceláře pana Jablonského, tak tam seděl… seděl ve své židli u psacího stolu… Má díru ve spánku… všude… plno krve… Někdo ho musel zastřelit… Přijeďte… rychle!“

Vyšetřovací skupina přijela opravdu rychle. Za čtvrt hodiny tam byli. Vrchní komisař se jmenoval Hardenberg. Jeho lidé se dali do práce. Šestapadesátiletý vedoucí prokurista zemřel kulkou z pistole kalibru 7,65. Kulka pronikla pravým spánkem do lebky, a jak proletěla hlavou, vzala i část lebky. Kulka byla nalezena, pistole ne. Policejní lékař prohlásil: „Přesně to mohu samozřejmě říct až po pitvě. Ale jedno je jisté: ten muž je mrtev už hodně hodin.“

„Už víc než čtyřiadvacet hodin?“ zeptal se komisař Hardenberg.

„Už nejméně šestatřicet,“ odpověděl lékař.

Podle toho nastala smrt v sobotu v odpoledních hodinách. Vědělo se, že Jablonski, i když byl šťastně ženat a byl otcem dvou dětí, často trávíval sobotní odpoledne, a dokonce i neděle v liduprázdné obrovské továrně a pracoval ve své kanceláři. Tentokrát odjela jeho rodina na víkend k příbuzným do Wuppertalu. (A tím se vysvětlovalo, proč ho jeho žena nepohřešovala.)

Komisař Hardenberg a jeho lidé našli kancelář vedoucího prokuristy úplně zpustošenou. Skříně byly vypáčené, obsah jejich přihrádek zčásti spálen na podlaze, zčásti rozházen po všech koutech místnosti, dveře těžkého trezoru byly otevřené.

Vzpomínám si ještě dobře na to, jak mého otce telefonicky zalarmovali, když jsem právě vstával, abych šel do školy.

Mně tehdy bylo třináct let, byl jsem špatným žákem, nemehlo s nečistou pletí a nejistými pohyby, bál jsem se všech ostatních kluků a styděl jsem se před děvčaty a nejraději jsem býval sám. Můj otec je vysoký, rozložitý muž se zarudlou tváří pijáka a brutálním chováním velkopodnikatele. V roce 1952 vlastnil jednu z největších továren Německa na rádia a televize. Byl milionář. V hale naší vily přeplněné drahými věcmi visel Rubens, kterého vydražil můj otec za DM 600 000,-, v salónu viseli dva Chagallové (Dm 250 000,-), v knihovně Picasso (DM 300 000,-). Měli jsme tři auta, jedno letadlo a k němu pilota, muže jménem Teddy Behnke, který za války létal v bombardéru. Měl jsem Teddyho velmi rád a on mě taky, alespoň myslím.

Můj otec byl vyučený elektrikář. Roku 1937 poznal mou matku. Roku 1938 se vzali. Roku 1939 jsem se narodil. Říká se, že všem dětem se jejich matka zdá krásná. Mně ne. Mám svou matku rád, je mi jí hrozně líto, ale nikdy se mi nezdála krásná, nikdy. Ona taky nebyla krásná. Byla hubená, příliš kostnatá, rysy jakoby stále rozmazané, postavu měla špatnou. Matné světlé vlasy. Plakala při každé příležitosti. Nikdy se neoblékala elegantně – ani teď ne, když má milióny.

Otec se vyučil své řemeslo v továrně na radiopřijímače, která patřila rodičům mé matky. Jen kvůli továrně se s mou matkou oženil, o tom jsem pevně přesvědčen. Doufal, že se tímto způsobem stane jednoho dne šéfem malého, ale dobře prosperujícího podniku.

Ale pak mu udělala válka čáru přes rozpočet. Roku 1940 musel narukovat a vojákem byl celých pět let. V pětačtyřicátém byli rodiče mé matky mrtvi – přišli o život při náletu – malá továrna byla zpola zničena, a pro nás tehdy bylo obrovské štěstí už to, že Američani mého otce propustili ze zajetí a že jsme se ve zdraví sešli. Jediné, co ještě zbylo, byla polorozbořená továrna, která patřila mé matce.

Už koncem šestačtyřicátého roku započal otec v této ruině s prvními pracemi. Měl dva lidi, kteří mu pomáhali, dvě ženy: mou matku a jistou slečnu Lizzy Stahlmannovou. Tahle slečna Stahlmannová byla ve všem protikladem mé matky. Byla krásná. Byla mnohem mladší. Byla dokonce i v poválečné době vždycky elegantně ustrojená. Ta si věděla rady v každé situaci. Otec ji jednoho dne přivedl a podal k tomu skutečně stručné vysvětlení: „Slečna Stahlmannová je mou starou přítelkyní, náhodou jsem ji zase potkal. Navrhuji, abychom si všichni hned tykali, protože jsme přece všichni kamarádi v práci, ne? Pro tebe, Olivere, bude teta Lizzy.“

„Ano, tatínku,“ odpověděl jsem.

MANSFELDOVY ZÁVODY – takhle pompézně nazval otec směšnou ruinu, která tehdy patřila rodičům mé matky – byly zaneseny v roce 1946 ve frankfurtském obchodním registru jako G. m. b. H. Vlastníky byli stejnými podíly má matka a můj otec. Nutný základní kapitál RM 500 000,– dal k dispozici proti směnce jeden frankfurtský bankéř. Tento bankéř se jmenoval Manfred Lord…

4

Tak tedy seděl můj otec s oběma tak rozdílnými ženami ve špinavé, velmi ubohé hale malé továrny, střechou sněžilo a pršelo, a ženy navíjely ručně cívky kondenzátorů, zatímco otec dával dohromady první primitivní radiopřijímače. Jednotlivé součásti, které k tomu potřeboval, elektronky, pojistky, spínače a podobně, získával velmi obtížně na černém trhu. Často jel kvůli několika metrům měděného drátu až do Mnichova nebo až do Brém.

Náš byt byl rozbombardován, stejně jako dům rodičů mé matky a jako byt „tety Lizzy“. Tak vyplynulo samo sebou, že jsme všichni žili v továrně. Já jsem měl kumbál, teta Lizzy spala v jednom studeném skladišti, moji rodiče v druhém. Prozatím se ještě udržoval všeobecně vžitý zvyk, že manžel spí v pokoji se svou manželkou. Prozatím, říkám. V bídě. V polorozbořené továrně. V roce 1946…

V roce 1952 zaměstnával můj otec přes 2000 dělníků a úředníků, z ubohé ruiny se stal mrakodrap, a centrála ve Frankfurtu měla pobočné závody v Mnichově, Stuttgartu, Hannoveru a Hamburku. V každé této filiálce se vyráběly podle přesně určeného racionalizačního plánu jednotlivé součástky a posílaly se do Frankfurtu. Tady se přístroje sestavovaly a odtud se vyvážely do celého světa.

Bydleli jsme ve vile u Beethovenova parku. Otec vlastnil Rubense, dva Chagally, Picassa, měl „Cessnu“, pilota, měl milióny. Jedna maličkost se změnila. Otec už nespal v jedné místnosti s mou matkou.

Matka plakávala často a při každé příležitosti. Hlavně v této době. Otec ji posílal k významným lékařům. Ti ji zase posílali do sanatorií, do Buhlerhohe, do Bad Homburgu a Bad Wiessee. Nejrůznější kúry zůstávaly bez výsledku. Matka byla stále tišší a hubenější. Vypadala |ako stará žena.

Na společenské večírky, které můj otec často pořádal, přicházeli politikové a umělci, vědci a keťasové. Většina pohrdala mým otcem, který se při takových příležitostech často opil, rozerval si košili ve smokinku a lil si na chlupatá prsa šampaňské, což mu – jen jemu – působilo obrovské potěšení. Ale všichni mu podlízali, protože mnozí ho potřebovali a mnozí se Waltera Mansfelda báli. V očích všech byl myslím můj otec zbohatlík, brutální hrdlořez. Ale jeho závody měly obrovský obrat, a kdo mu odporoval, toho zničil. Jeho oblíbeným rčením byla dvě slova, která z celé latiny znal: „Non olet!“ Ne, peníze zřejmě opravdu nezapáchají!

Matka se stále méně účastnila večírků, které pořádal můj otec. Většinou dostávala migrénu a musela zůstat v posteli. V takových případech ji „zastupovala“ krásná, mladá, žádoucí „teta Lizzy“, s dokonalým šarmem paní domu. Někdy se večírků účastnily obě ženy. Měly na sobě nejdražší šaty a nejdrahocennější šperky. Se šperky, to byla záležitost sama pro sebe: v den, kdy se konala party, je dal otec donést ze sejfu v bance, po party je zase oběma ženám odebral a příštího dne zase putovaly šperky do jeho trezoru. Šperky ženám nepatřily – můj otec je jen jimi zdobil.

To jsem si myslel.

To si mysleli mnozí.

Teprve policejní vyšetřování po smrti vedoucího prokuristy Jablonského vyneslo na světlo, že i „teta Lizzy“ měla přístup k sejfu mého otce a že vlastnila všechny plné moci…

5

Onoho 1. prosince 1952 jsem měl zvlášť dlouhé vyučování a vrátil jsem se domů až po druhé hodině odpoledne. Bylo mi nápadné, že před zahradní brankou parkovalo víc černých vozů a že brána byla otevřená. Šel jsem po pěšině k vile. I tady byly dveře otevřené. V hale chodili sem a tam mužové, které jsem ještě nikdy neviděl. Náš sluha, pan Viktor, stál vedle schodiště, které vedlo do prvního poschodí, a nehnul ani brvou, když mě zahlédl.

I když je to směšné, hned jsem si všiml, že Rubens není na svém místě. Co se tady asi stalo? Stál jsem, školní tašku v ruce, a díval se na cizí muže, kteří důležitě pobíhali sem a tam, do knihovny, do salónu, do pracovny mého otce.

Trvalo to hodnou chvíli, než se pan Viktor probral ze své strnulosti a řekl velkému, štíhlému muži s bílými vlasy: „To je on.“

Nato přistoupil ten muž ke mně a zeptal se přívětivě: „Ty jsi Oliver

Mansfeld?“

„Ano, prosím.“

„Já se jmenuji Hardenberg. Jsem kriminální komisař.“

„Z kriminálky?“

„Nemusíš mít strach. Já…“

„Ale já mám strach!“ křičel jsem. „Co se tady děje? Co se stalo?“

Mlčel.

„Pane Viktore!“ křičel jsem.

Ale i sluha mlčel a mlčenliví mužové procházeli halou, do salónu, do otcovy pracovny.

Komisař Hardenberg se usmíval.

„Nejdřív si odlož školní tašku.“

Pustil jsem ji na zem, na tlustý smyrenský koberec.

„A teď si spolu sedneme ke krbu, já ti všechno vysvětlím.“ S mírným násilím mě vedl ke studenému krbu, před kterým jsme si sedli do obrovských, starých a velmi drahocenných křesel.

„Kde je maminka? Kde je otec? Kdo jsou všichni tihle muži?“

„To ti chci právě vysvětlit,“ odpověděl Hardenberg přívětivě. „Nesmíš se vzrušovat. Co se stalo, stalo se. Musíš teď být statečný, chytrý chlapec. A v jisté situaci se člověk musí dokázat podívat pravdě do očí, ať je jakákoli…“

„Pane komisaři,“ řekl jsem, „co se stalo?“

Pokrčil rameny (byl milý a bylo znát, jak mu to bylo trapné a jak mu připadalo těžké, že mně, právě mně, dítěti, musel všechno vysvětlovat) a řekl: „Jsou pryč, můj maličký.“

„Kdo je pryč?“

„Tvůj otec, tvá matka a slečna Stahlmannová. Myslím, že jí říkáš teta Lizzy.“

„Protože musím.“

„Protože musíš?“

„Otec říká, že jinak dostanu facku. Co znamená, že jsou pryč?“ Hardenberg natáhl kouř ze svého cigára.

„Nedívej se tak na mě! Já za to nemůžu! Tvůj otec vyzvedl celé své bankovní konto vzal své drahocenné obrazy a všechny šperky, které patřily tetě Lizzy a tvé matce, a pak nastoupili všichni tři do letadla a jsou pryč!“ Udělal ve svých rozpacích odpovídající gesto.

„Kam?“

„Do Lucemburska. To je odtud, co by kamenem dohodil. My jsme přišli příliš pozdě. Už přistáli v Lucemburku. Na tom mám vinu já. Udělal jsem chybu. Pustil jsem tvého otce. Dnes ráno, po prvním výslechu.“

„Tomu nerozumím.“

„Víš, že vašeho vedoucího prokuristu Jablonského našli mrtvého?“

„Ano. Právě jsem vstával do školy, když kvůli tomu telefonovali otci. Hned jel do závodu.“

Najednou jsem si všiml, že mi kolena tlučou o sebe. „Proboha, můj otec přece pana Jablonského nezabil, proto přece neutekl?“

„Pan Jablonski spáchal sebevraždu. Tvůj otec jen nechal zmizet pistoli a různé papíry a všechno narafičil tak, aby to vypadalo jako vražda.“

„Jak to víte?“

„Mnoho mužů pracovalo mnoho hodin, aby to zjistili, nemohu ti to tak jednoduše vysvětlit. Ale je to tak.“

„Ale… ale když můj otec pana Jablonského nezabil, proč tedy nechal zmizet pistoli? Proč si vyzvedl všechny své peníze? Proč vzal obrazy a šperky a zmizel s mou matkou a s tou čarodějnicí?“

„To ti snad budu moci vysvětlit dnes večer. Nebo zítra. Pravděpodobně tomu asi nebudeš rozumět, maličký.“

„Prosím, pane komisaři, neříkejte mi maličký. Už nejsem tak malý. A budu tomu rozumět, spolehněte se na to, pane komisaři.“

„A já jsem pro tebe Hardenberg, ano?“

Cítil jsem, že se mi hrnou slzy do očí. Prudce jsem polykal, protože jsem nechtěl brečet. „A oni tady pro mě nic nenechali? Žádný dopis? Žádnou zprávu?“

„Obávám se, že ne.“

„Ale ano,“ řekl sluha.

„Pane Viktore?“

„Prosím za prominutí, že vás ruším v rozhovoru, ale matka tady nechala pro tebe zprávu, Olivere.“ Vytahoval z kapsy několik papírových kapesníků a říkal přitom rychle a tiše komisaři (ale já jsem to stejně slyšel): „Milostivá paní s nimi nechtěla letět. Byla to hrozná scéna. Paní Mansfeldová se zamkla v koupelně. Pan Mansfeld křičel a zuřil. Nakonec rozkopl dveře a vytáhl milostivou paní ven. V posledním okamžiku mi to podala…“ A pan Viktor mi předal ty papírové kapesníky. Opatrně jsem je rozložil. Kriminální komisař Hardenberg vstal, stoupl si vedle mě a četl, co jsem četl já. Slova byla napsána velkými neuspořádanými písmeny, zřejmě tužkou na obočí, byla často rozmazaná a nečitelná. Matka v koupelně asi nic jiného na psaní nenašla. Přes ramena četl Hardenberg se mnou.

První kapesník:

Mé ubohé, milé dítě! Jednou pochopíš, co se dnes stalo. Nemám jinou volbu.

Druhý kapesník:

Musím jít s tvým otcem, nemůžeme na tebe čekat. Jakmile se všechno vyjasní, přijedeš

Třetí kapesník:

za námi. Zatelefonuji ti ve čtvrtek večer. Víš, jak velice tě mám ráda. Ale musím tě teď

Čtvrtý kapesník:

na chvíli nechat samotného. Promiň, prosím. Tisíckrát tě líbám. Tvá neštástná mami.

„To je všechno?“ zeptal jsem se. „To je všechno,“ řekl Viktor.

A cizí mužové procházeli domem, a komisaře Hardenberga odvolali k telefonu. Když vstával, pohladil mě po vlasech.

6

Úředníci z kriminálky zůstali celý den. Hardenberg odjel, zase přijel, znovu odjel. Pozdě večer se ještě jednou objevil, byl velmi přívětivý, a když slyšel, že jsem nic nejedl a že nemůžu spát, dal mi dvě tabletky. Ty jsem spolkl, zapil je vodou a Hardenberg řekl: „Teď se ti bude výborně spát. Zítra nemusíš do školy, zavolám tvému učiteli. Proč se směješ?“

„Protože zítra právě píšeme jednu hrozně, ale hrozně těžkou písemku z matyky!“ Za pět minut už jsem spal. Spal jsem dvanáct hodin.

Příštího dne byli v domě pořád ještě stejní úředníci z kriminálky a navíc ještě pár nových. Prohledali každý kout. Já jsem byl všude a každému jsem překážel, a tak jsem šel do svého pokoje a posadil se k oknu a stále znovu jsem četl zprávu své matky, kterou mi nechala na čtyřech kapesnících. Teď už bylo písmo tak rozmazané, že jen jedna jediná věta zůstala čitelná:

Víš, jak velice tě mám ráda.

Večer kolem sedmé hodiny pak telefonovala matka z Lucemburku. „Můj ubohý chlapečku, slyšíš mě dobře?“

„Já tě slyším velmi dobře, mami, a pan komisař Hardenberg tě taky dobře slyší, má sluchátko těsně u ucha.“

„Proto ti taky nemůžu teďještě všechno vysvětlit.“

„Tak mi to přece napiš!“

„Poštu by otevřeli.“

„Ano, ale…“

„Už to nebude dlouho trvat, chlapečku, nebude to dlouho trvat a budeš zase u mě, a všechno ti vysvětlím.“

„Ano, mami. Jak dlouho to bude trvat?“

„Už ne dlouho, už vůbec ne dlouho, srdíčko…“

Ale v tom se mýlila. Uplynul jeden den a za ním druhý. Zůstal jsem beze zpráv. V domě se objevili noví mužové. Pan Viktor mi řekl, že jsou to lidé, kteří přišli vymáhat daňové pohledávky.

„Pracují všude, v závodě, ve filiálkách v Mnichově a Stuttgartu, v Hannoveru a Hamburku.“

„Po čem pátrají?“

„Tomu bys nerozuměl,“ řekl pan Viktor. Všichni, koho jsem se v té době ptal, co se vlastně stalo, mi říkali, že bych tomu ještě nerozuměl.

Od matky jsem dostával krásné pohlednice. Vždycky na nich psala, jak velice mě má ráda. Ještě také několikrát telefonovala a říkala mi to, ale neřekla mi, kdy za nimi budu smět přijet.

„Musíš mít ještě trochu trpělivosti, miláčku, jen ještě trochu trpělivosti, pak zase bude všechno v pořádku…“

V pořádku?

15. prosince jsem opět dostal jednu pohlednici. Tentokrát od „tety Lizzy“:

Milý Olivere. Tvá matka má bohužel zase nervový záchvat a musela být odvezena do sanatoria. Doufejme, že se jí brzo bude dařit lépe. A taky doufám, že budeš brzy u nás! Objímá Tě a líbá Tvá milující teta Lizzy a táta.

Slovo táta napsal můj fotr sám. To bylo první a poslední slovo, které jsem od něho za celá léta dostal.

7

Komisař Hardenberg zařídil, že jsem už vůbec nemusel chodit do školy. Teta Lizzy telefonovala a ptala se, co si přeju k vánocům. „Abych směl k mamince.“

„Maminka je v sanatoriu, drahoušku, to přece víš.“

„Tak si nepřeju nic.“

Přesto došly několik dnů před vánocemi tři obrovské balíky, které byly adresovány na mé jméno.

„Musím je přijmout?“ zeptal jsem se Hardenberga, který každý den přicházel, aby se na mě podíval.

„Nemusíš.“

„Já je nechci,“ řekl jsem.

Tak byly zase ty tři balíky poslány zpátky do Lucemburku. Štědrý večer jsem strávil s panem Viktorem a s personálem. Můj otec telefonoval, ale já jsem zavěsil, a později telefonovala taky matka. Mluvila velmi slabým hlasem, spojení bylo špatné, a matka mi říkala, že brzy opustí sanatorium a že všechno bude zase dobré, že jen nesmím ztrácet odvahu.

„Ne, mami já neztrácím odvahu.“

„A víš přece, že tě mám moc ráda?“

„Ano, mami. Já tě mám taky moc rád. Brzy se uzdrav. A pěkné vánoce!“

28. prosince se pak v jedněch novinách objevil tento titulek:

MILIONÁŘ MANSFELD UPRCHL DO CIZINY

OKRADL STÁT O 12,5 MILIÓNU MAREK

Pod tímto palcovým nadpisem si člověk mohl v obsáhlém článku přečíst – a příštího dne pod několika tisíci tučnými nadpisy v několika tisících jiných tuzemských a cizích časopisech – že můj otec je největším daňovým defraudantem poválečného Německa. Daňoví úředníci skončili svou práci a dali ve známost výsledky svého šetření. Přečetl jsem si některé noviny, ale nechápal jsem, co se v nich psalo. Stejně jsem si je ale uschoval, mám je až dodnes všechny, a dnes rozumím, co oznamovaly.

Krátce řečeno toto:

S pomocí zfalšovaných čísel obratu, s upravovanou bilancí údajně neprodejných radiopřijímačů, které však ve skutečnosti šly velmi dobře na odbyt, především pak fingovanými dodávkami a transakcemi v cizině, se mému otci podařilo od měnové reformy v roce 1948 až do prosince 1952 německé finanční úřady napálit o 12.5 miliónu marek. Tak obrovské manipulace (tohoto druhu) nemohl samozřejmě provádět sám, ale musel si pro ně zajistit asistenci svého vedoucího prokuristy Jablonského. Když v říjnu 1952 bylo jasné, že v prosinci přijde – celkem úplné nevinná – daňová kontrola, ztratil Jablonski nervy a zastřelil se brzy odpoledne 29. listopadu 1952, ve své kanceláři. Můj otec, který se náhodou také zdržoval v kanceláři, objevil jeho sebevraždu a učinil všechno, aby to vypadalo jako vražda – a přitom zničil důležité podklady. Když ale při prvním vyšetřování u kriminálního komisaře Hardenberga v ranních hodinách 1. prosince 1952 poznal, že komisař nevěří, že by to byla vražda, nýbrž předpokládá sebevraždu, uprchl se všemi svými penězi a tetou Lizzy do Lucemburska, kde v krásné krajině v Echternachu už delší dobu vlastnil nádherný dům.

Noviny z 29. prosince 1952 oznamovaly, že sedmapadesát našich i zahraničních novinářů den předtím s mým otcem uspořádalo tiskovou konferenci po telefonu přes jeho vlastní zesilovací zařízení. Můj otec seděl ve svém domě v Echternachu. Novináři seděli v tiskové agentuře ve Frankfurtu. Směli se ptát. Můj otec mohl odpovídat, pokud chtěl.

Protože jsem si schoval všechny staré noviny, můžu jen opsat, jak tato hra na otázky a odpovědi probíhala.

Otázka: Pane Mansfelde, znáte těžká obvinění, která proti vám byla vznesena. Co k tomu můžete říci?

Můj otec: Od A až do Z vylháno.

Otázka: Proč jste tedy uprchl do Lucemburska, které, jak známo, nevydává lidi, kteří spáchali daňové delikty? Otec: Neuprchl jsem. Mám tu obchodní jednání. Otázka: Jak dlouhá? Otec: Na neurčitou dobu.

Otázka: Je pravda, že Mansfeldovy závody podvedly německé finanční úřady o 12,5 miliónu marek?

Otec: Jestli se něco takového vůbec stalo, pak já s tím nemám nic společného.

Otázka: A kdo tedy?

Otec: Můj vedoucí prokurista Jablonski. Proto se asi také zastřelil.

Otázka: Očekáváte, že vám budeme věřit, že by prokurista mohl bez vědomí svého finančního šéfa podnikat tak dobrodružné transakce?

Otec: Věřte si tomu nebo ne. Mně je to jedno. Já jsem o tom vůbec nevěděl.

Otázka: Ale víte, že pan Jablonski zanechal ženu a dvě děti? Otec: Vyslovuji jim svou soustrast.

Otázka: Proč se nepostavíte německým úřadům, jestliže jste nevinen?

Otec: Pánové, já jsem v dlouholeté, těžké práci vybudoval své závody na radiopřijímače, které patří k největším v Německu. Nevrátím se do Německa, protože si nechci nechat zničit své životní dílo! Vím, že je na mě a na mou ženu vydán zatykač a že můžeme být zatčeni, jakmile vstoupíme na německou půdu. Nu, my tak rychle na německou půdu nevstoupíme. Cítíme se v Lucembursku velmi dobře.

Otázka: Mluvíte o svém životním díle, pane Mansfelde. Není ještě víc ohroženo, když se dobrovolně nevrátíte do Německa, abyste se podrobil vyšetřování?

Otec: Ne. Proč?

Otázka: Nevíte, že německé úřady ve všech vašich závodech a vaší vile mohou zabavit hodnoty až do výše 12,5 miliónu marek? Otec: To právě nemohou. Opakuji: To nemohou! Otázka: Co tím myslíte?

Otec: S výjimkou zmíněné vily a jejího inventáře nemám v Německu žádný majetek. Vilu si můžou pánové vzít. Ať ji užijí v radosti!

Otázka: A vaše závody? Co znamená, že nemáte v Německu žádný majetek?

Otec: Nemohlo přece ujít pozornosti ctěných daňových úřadů, že jsem Mansfeldovy závody nechal přeměnit na akciovou společnost s 30 milióny základního kapitálu.

Otázka: Kde má akciová společnost své sídlo? V cizině?

Otec: Bez komentáře!

Otázka: Finanční úřad může přece zabavit vaše akcie? Otec: To nemůže, protože ani já ani žádný člen rodiny nevlastní jednu jedinou akcii.

Otázka: A kdo vlastní akcie?

Otec: Devatenáct procent vlastní můj dlouholetý přítel Manfred Lord, známý frankfurtský bankéř, který mi pomohl s výstavbou mých závodů. Těchto devatenáct procent samozřejmě není zabavitelných, protože pan Lord akcie řádně koupil.

Otázka: Kdo vlastní zbývajících jednaosmdesát procent?

Otec: Zbývajících jednaosmdesát procent jsem prodal jednomu belgickému bankovnímu konzistoriu.

Otázka: Kterému?

Otec: Do toho vám nic není.

Otázka: Prodal jste těchto jednaosmdesát procent s právem zpětné koupě?

Otec: Bez komentáře.

Otázka: Jak budou vaše závody pracovat dál? Otec: Jako dosud. Úřady vědí dobře, že v závodech nemůžou zabavit ani šroubek. Jako generální ředitel budu odtud podnik řídit nadále. Otázka: Jak dlouho?

Otec: Možná několik let. Daňové delikty se promlčují i ve Spolkové republice.

Otázka: Vrátíte se tedy jednou do Německa a budete pracovat dál, aniž byste splatil jeden jediný fenik z oněch 12,5 miliónu?

Otec: Vůbec nevím, o čem mluvíte. Nemám vracet ani fenik.

Otázka: Proč je váš malý syn Oliver ještě v Německu?

Otec: Protože si to tak přeju. Také v Německu zůstane, udělá v Německu maturitu a pak nastoupí do mého závodu. To může už za sedm let.

Otázka: Myslíte, že vy se za sedm let ještě nebudete moci vrátit, a proto on má zůstat?

Otec: To je poznámka, kterou využívám, abych…

8

… tento interview ukončil. Dobrou noc, pánové, řekl můj otec a zavěsil. Tím tisková konference skončila.“

Když jsem to Vereně všechno vypověděl, oba jsme dlouhou dobu mlčeli a drželi jsme se stále za ruce. Její ruka se zatím zahřála. Nad domem letí tryskové letadlo. Z dálky slyším zpívat děti: „Zlatá brána otevřená…“

Verena se zeptá: „A co dál?“

„Ach, nic zvláštního. K Novému roku odešli všichni zaměstnanci a celá vila byla zabavena.“

„Ale ty jsi přece musel někde bydlet!“

„Komisař Hardenberg se o mě nadále staral. Nejdříve jsem bydlel nějaký čas v hotelu, dokonce ve velmi dobrém hotelu, protože můj pan otec, který se svými nakradenými milióny seděl pěkně v suchu, nějak poukázal peníze. Ale pak přišel úřad pro mládež.“

„Úřad pro mládež?“

„Jasně! Byl jsem přece dítko bez rodičů. Nebyl jsem plnoletý. Moji právoplatní vychovatelé prchli a byli nedosažitelní. Tak jsem dostal poručníka, a ten mě strčil do domova.“

„To taky ještě?“

„Já vážně nechci naříkat, ale byla to pěkně mizerná doba! Chápeš už, proč chovám k otci tak vřelé city?“ Mlčí a hladí mi ruku.

„Zůstal jsem ostatně v tom domově jen jeden rok. Tvůj muž poukazoval každý měsíc peníze na bankovní konto mého poručníka.“

„Můj muž? Ale jak to…?“

„Pro ostatní svět z nesobeckého soucitu a aby pomohl starému příteli. Tím starým přítelem byl můj fotr. S tím se musely úřady spokojit. Nikdo nemůže nikomu bránit, aby druhému daroval peníze! Ve skutečnosti v tom oba jeli společně stejně jako dřív, to už jsem ti přece řekl, a tvůj muž dostane vždycky řádně zpátky všechny peníze, které poukazuje. Nevím jak, ale dostane je. Fotra už něco napadne. Hrozně legrační, vážně: tvůj muž platí ještě dnes každý měsíc za mě, a my tu sedíme a ty mi hladíš ruku a já…“

„Přestaň.“ Otočí hlavu stranou.

„Co je?“

„Nikdy jsem neměla svého muže ráda,“ řekne. „Byla jsem mu vděčná, protože vytáhl Evelynu a mě z bídy, byla jsem mu vděčná za pěkný život, který mi poskytl, ale nikdy jsem ho nemilovala. Ale až dodnes jsem si ho vážila. Pro mě byl Manfred až do dnešního dne něčím jako… jako jeho jméno! Lord! Pán! Někdo, kdo nedělá žádné svinstvo.“

„Je mi líto, že jsem ti zničil iluze.“

„Ale…“

„Na útěchu: máme v internátě takového malého zmrzačeného kluka, ten je děsně protřelý. Víš, co ten říká? ‚Všichni lidi jsou svině.‘“

„Taky si to myslíš?“

„Hm.“

„Ale…“

„Co ale?“

„Ale… ale… tohle si myslet s tím se přece nedá žít?!“

A teď se zase na mě dívá těma svýma černýma, vědoucíma očima.

A mně je najednou horko a nakloním se k ní a políbím ji na krk a řeknu: „Promiň, promiň. Já si to nemyslím.“

Najednou mě ovine oběma rukama a přitiskne se ke mně. Cítím její tělo pod přikrývkou, dýchám vůni její pleti a mé rty zůstávají na jejím krku. Nehýbeme se. Tak ležíme dlouho. Pak mě od sebe odstrčí, prudce, oběma pěstma, až mě to opravdu zabolí.

„Vereno!“

„Nevíš, co všechno jsem dělala! S kolika muži jsem…“

„Nechci to vědět. Myslíš, že já jsem anděl?“

„Ale já mám dítě… a milence…“

„Žádnýho milence… jen někoho, s kým spíš.“

„A před ním jsem měla jiného. A ještě jiného! A ještě jiného! Já jsem děvka! Mám zkurvenej život! Nestojím za nic! Vůbec za nic! Jen z vypočítavosti jsem se provdala a od prvního okamžiku…“

„Teď mě nech, ať ti něco povím!“

„Co?“

„Jsi nádherná,“ zašeptám a líbám jí ruku. „Pro mě jsi nádherná.“

„A malou už svádím k tomu, aby mi pomáhala, když podvádím…

Já… já… já…“

„Jsi nádherná.“

„Ne.“

„No dobře, tak prostě stojíš přesně za tolik, za co já. Říkám ti přece pořád, že je to neuvěřitelné, jak se podobné povahy přitahují, jak se na dálku ucítí. Není to nádherné?“

„Myslíš?“

„Ano, Vereno, to si myslím.“

„Ale já nechci! Já nechci!“

„Co?“

„Aby to už zase znovu začalo. S tebou. Abych podváděla Enrica!“

„Podvádíš svého muže, tak snad můžeš klidně podvádět taky Enrica!“

Najednou se začne smát. Myslím si, že je to hysterický záchvat, ale ne, je to docela normální smích. Směje se, až z toho zase má bolesti a chytne se za břicho.

„Au,“ říká. „Vím přece, že musím dávat pozor. Máš pravdu, Olivere, je to hrozně legrační. Obrovsky legrační! Celý život.“

„No vidíš,“ řeknu. „Má řeč.“

9

Teď děti v dálce zpívají (musí tam někde být hřiště):

„Trpa – trpa – trpaslík, sed si v lese na patník…“

Verena a já se na sebe zadíváme, ona se dívá dlouze a upřeně, jako by mě viděla poprvé, a teď začneme mluvit oba najednou a oba se díváme někam jinam, ona na strop, já z okna. Znáte to? Tak, jako bychom měli jeden z druhého strach. Ne, ne jeden z druhého: každý sám ze sebe.

„Můj otec je…“

„A z toho prvního internátu jsi…“

„…dělal, že je velký král, každý se mu za to smál…“

„…Co jsi chtěla říct?“

„Ne, co ty si chtěl říct?“

„Chtěl jsem říct, že otec poslouchá ve všem tetu Lizzy. On je určitě masochista. Jezdím přece o prázdninách vždycky domů, víš? Nebydlím ve vile, ale v hotelu. Jen když matka není v sanatoriu, tak bydlím doma.“ Škubnutí ramene: „Doma!“

„Je často v sanatoriu?“

„Vlastně pořád. Jezdím domů taky jen kvůli ní. Jinak bych zůstal v Německu.“

„Jistě.“

„Jistě, ne? A jednou, když moje matka nebyla právě v sanatoriu, ale doma, tak jsem prohledal pokoj tety Lizzy, když byla někde pryč. Ale jak! Celé dvě hodiny. Pak jsem to konečně našel.“

„Co?“

„Biče. Biče na psy, jezdecké biče, jaké chceš. Ve všech barvách. Nejmíň tucet. Pečlivě schované v jedné skříni.“

„Ona ho bičuje?“

„Podle mě už dvacet let!“

„Ne!“

„Říkám ti, je to láska z mládí! Když jsem objevil biče, tak jsem si to dal dohromady. Ona je jediný muž mezi nimi třemi! Moje matka je už jen ubohý strašidlo. A otec? Pořád jen: Lizzy! Lizzy! Ona má všechny plné moci na jeho konta. To ona s ním vymýšlí všechny triky, každý nový podvod! Říkám ti, otec je dnes už jen jako hadr, ta si s ním může dělat, co chce. A je to sadistka.“

„Hrozné.“

„Proč? On chce nářez. Od ní ho dostane. Thaťs love.“

„Nemluv tak.“

„Zřejmě to nabídl i mé matce. A ona zřejmě odmítla. Nebo to dělala špatně. To asi nebude tak snadné uspokojit masochistu. No a tak se vynořil s tou, která mu vyhovuje, on si přijde na svý a ona určitě taky. Musela bys ji někdy vidět, toho chlapa v sukních.“

„Odporné.“

„Říkám ti pravdu. Ta je vždycky odporná.“

„Mezi námi nemůže nic být.“

„Proč ne?“

„Protože jsi takový.“

„Ty jsi přece taky taková.“

„Ano,“ řekne a zase se rozesměje, jako dítě, „to máš pravdu.“

„Bude to ta největší láska na světě,“ řeknu. „A neskončí, dokud jeden z nás neumře.“

„Sentimental fool!“

„Ale. Anglicky umíš taky?“

„Ano.“

„Jasně. Každé německé ženě po válce jednoho Ami-boye.“

„Zbláznil ses? Jak to se mnou mluvíš?“

„Ach promiňte, ctěná dámo, vy jste neměla žádného?“

Teď se zase rozesměje.

„Tři!“

„Jenom?“ řeknu. „No to se podívejme. Kde jsem to zůstal?“

„U masochismu tvého otce,“ odpoví a pořád se ještě směje. „Ach bože, to je rozhovor!“

„Správně. Říkám ti, on je určitě masochista! Pozoroval jsem ho pozorně a dlouho, když jsem našel ty biče. Pozoroval jsem i tetinku Lizzy. Jak ho komanduje. Jak se na něho dívá. To bys ji musela vidět, když si mu říká o oheň, když si chce zakouřit. To pak tak dlouho okolkuje, až si fotr spálí prsty. A to jim dělá moc dobře, oběma.“

„Olivere, tenhle svět je odporný. Kdybych neměla Evelynu, tak bych si vzala život.“

„Blbost! Jen moc málo lidí si vezme život. Co si myslíš, jak dlouho jsem si já pohrával s touhle myšlenkou. Ty a já, my jsme na to příliš zbabělí. Kromě toho se ti přece daří dobře! Jsi bohatá. Máš milence, teď máš taky ještě mě. Jestli chceš, můžeš vyzkoušet, kdo je lepší…“

„Olivere!“

Říkám samé věci, které vůbec nechci říkat.

„Promiň. Chovám se nemožně. Říkám samé věci, které nechci říkat.“

„Já přece taky! Celou dobu! Možná máš pravdu a bude to láska. To by bylo hrozné!“

„Ne, ne. Protože jedno ti řeknu hned: něčím jako Enrico pro tebe nikdy nebudu! Nepolíbím tě, ani se tě nedotknu, jestli se opravdu nebudeme mít rádi.“

Zase odvrátí tvář a řekne tiše: „To bylo to nejhezčí, co mi kdy nějaký muž řekl.“

10

Už se na mě nedívá, odvrátila hlavu stranou. Tak zůstane ležet. Z profilu je ještě hezčí. Má úplně malinké uši. Jen z těch jejích uší bych se mohl zbláznit…

„No jo,“ řeknu. „Thaťs the whole story. Za třináct let si tetinka Lizzy všechny osedlala. Dnes je královna. Ona určuje, co se stane. Fotr už je jen loutka. Jaký je, to poznáš podle toho, jak se chová ke svým zaměstnancům: bezohledně, neúprosně. Nejmenší maličkost: You are fired! To je typický pro takový chlapy. Ženský podlíhat naprosto bez vůle, ale ke svému okolí být tyran. Jenže: pravým šéfem Mansfeldových závodů je dnes, ale co dnes, už celá léta, Lizzy Stahlmannová. Jsem přesvědčen, že už při daňových defraudacích zdatně vypomáhala. Kvůli ní jsem nesměl do Lucemburska. Rozumíš? Z matky udělala vrak. Otce už úplně ovládla. Už jen já jsem jí stál v cestě.“

„Ubohý Olivere,“ řekne a podívá se zase na mě...Ubohá Vereno,“ řeknu. „Ubohá je Evelyna. Ubohá je maminka. Všichni lidé jsou ubozí.“

„Je to strašné.“

„Co?“

„Jak jsme si podobní.“

„Proč by to mělo být strašné? Řeknu teď něco směšného, něco absurdního. Mám to říct?“

„Ano.“

„Jsi vším, co na světě mám, a vším, v co věřím, a vším, co miluji, a vším, proč bych chtěl být slušný, kdybych mohl. Vím, že my dva bychom spolu mohli být hrozně šťastní. My…“

„Přestaň!“

„Tvé dítě by bylo mým… „ „Přestaň!“

„A nikdy, nikdy, nikdy by jeden nepodvedl druhého. Všechno bychom dělali společně, jedli, cestovali, chodili na koncerty, společně bychom usínali, probouzeli se. Zítra tě propustí. Přijdeš v sobotu k naší věži, ve tři hodiny?“

„Když to půjde.“

„Když to nepůjde, tak mi dej v noci na sobotu znamení. V jedenáct. Třikrát krátce. To znamená, že nemůžeš. A třikrát dlouze bude znamenat; že můžeš.“

„Ó bože!“

„Proč už zase voláš boha?“

„A já jsem o dvanáct let starší.“ Dlouho se na mě dívá. „Olivere… Olivere… víš, co je zvláštní?“

„Co?“

„Že jsem přesto šťastná.“

„To já jsem přece taky, já taky!“

„Ano, ale já jsem šťastná poprvé v životě.“ Otevře noční stolek. „Podívej se, jak už jsem daleko. Jak dalece poblázněná!“

Podívám se do zásuvky nočního stolku. Kapesní baterka a malý sešitek. Čtu, co je napsáno na titulní straně:

MORSEOVA ABECEDA

„Oba jsme se zbláznili, Olivere!“

„Samozřejmě.“

„A budeme muset hořce pykat za to, co děláme.“

„Samozřejmě.“

„Nejsou žádné šťastné lásky.“

„Samozřejmě, samozřejmě, samozřejmě,“ řeknu a nakloním se, abych ji políbil na rty, její nádherné rty, ale ozve se zaklepání a hned nato vstoupí do pokoje sestra Angelika, usmívá se, falešně a oplzle.

„Musíte teď jít, pane. Vaše paní sestra je ještě velmi slabá.“

„Ano,“ řeknu, „tak je to správné, já už jdu.“ (I kvůli panu Herterichovi, je půl dvanácté. Vstanu teď a dám Vereně bratrské políbení na tvář a řeknu: „Takže ahoj, mrně!“

„Takže ahoj, uličníku!“

„Proč se usmíváte, sestro Angeliko?“ zeptám se. „Ach,“ odpoví s úsměvem madony, za což bych jí vyrazil zuby, „vždycky mě dojímá když vidím, že se sourozenci mají rádi.“ Jdu ke dveřím. Tam se ještě jednou otočím.

„Měj se hezky,“ řekne Verena. „A díky za květiny.“

K tomu udělá téměř neznatelný pohyb rukou. Ta nesnesitelná sestra nic nezpozoruje. Ale já vím, co tenhle pohyb znamená. Stejným způsobem položila Verena svou ruku na mé rty, když jsme hledali její náramek a já ji v noci v mém voze chtěl políbit.

Tak položím taky svou ruku na rty, jen docela krátce. Sestra Angelika o ničem neví. Zírá na svou pacientku jako krajta na králíčka. Verena zavře noční stolek.

Není to směšné, že baterka a morseovka můžou člověka málem zbláznit štěstím?

„Ahoj, sestřičko,“ řeknu. A vyjdu z pokoje jako někdo, kdo vypil pět dvojitých whisky.

11

Dospělí!

Na vás se obracíme! Je láska zločinem? Udiveně zavrtíte hlavou.

Ale vy odsuzujete lásku patnáctileté k osmnáctiletému! Velké pozdvižení!

Nesmírné pohoršení! V patnácti se přece ještě nesmí milovat! Máte přece ještě tolik času na lásku, vy hloupý spratci, vždyť ještě vůbec nevíte, co je to láska. Nařezat vám na zadek, to by se mělo!

Co potom, jestli otěhotníš?

To říkáte vy!

Vy máte přece pro nás tolik pochopení. My přece musíme být tak vděční, že máme tak milé rodiče a tak milé učitele! Hovno máme! Nic nemáme! Nikoho!

Pak dva z nás najdou jeden druhého.

A vy? Co uděláte vy?

Vy nás co nejrychleji od sebe odtrhnete…

Je 12 hodin 45 minut, ležím opět pěkně v posteli v Quellenhofu. Noah mi přinesl ve dvou hliníkových kastrolech jídlo. A tenhle svérázný pamflet. Stihl jsem to nádherně.

Pan Herterich na mě bolestně pohlédl, když jsem se vrátil, a řekl: „Kvůli vám budu mít ještě malér.“

„To nebudete,“ řeknu. „Po jídle se zase položím, a večer se pěkně nechám prohlídnout od strýčka doktora. Horečka už prostě klesla. Žaludeční potíže. To se stává. Ostatně jsem slyšel, že k vám byl Ali včera večer zase drzý.“

„Ano, je to hrozné dítě… představte si, žádal mě, abych mu umyl nohy.“

„Jen počkejte, pane Herterichu. Já si ho podám!“

„Opravdu?“

„But how!“ řekl jsem.

Nato se ten ubožák celý rozzářil.

Nu co, když to nejde jinak, dostane milý černoušek dneska vejprask. Přátelství pana Hertericha pro mě bude brzy nepostradatelné, životně důležité, když půjde všechno, jak si přeju. Budu zřejmě častěji mívat dopoledne horečku…

A teď stojí Noah přede mnou a podává mi tyhle tři stránky, na nichž je to, co jsem právě opsal, a ještě mnohem víc.

„Co to je za kecy?“

„To nejsou kecy, ale otřesný dokument lidského zoufalství,“ řekne a ušklebuje se. „Dnes dopoledne tu bylo čilo. Nevyšel bys z údivu: Jaké to ostatně bylo?“

„Děkuji.“

„Dle tvého tónu soudě to zřejmě nestálo za nic.“

„Drž hubu!“

„Nonono! Snad to není láska?“

„Ano.“

„Tak to promiň, prosím.“ Zase se ušklíbne a řekne: „To ale Superštětku potěší!“

„Co bylo dnes dopoledne?“

„Šéf vyrazil Gastona a Carlu! Vyhodil je. Už jsou pryč. Vlakem v 10.50. On do Paříže, ona do Vídně. To šlo pěkným fofrem. Šéf je komický. Často se celé měsíce chová tiše a pak docela najednou – whammmm!“

„Co se stalo?“

„Slečna Hildenbrandová nachytala včera večer ty dva v lese. Právě Hildenbrandová! Nevidí si na špičku nosu. Ale hned to ohlásila šéfovi. A ten v takových případech nerozumí žertu. Ještě večer byla učitelská konference. Šéf zavolal rodiče Gastona a Carly a řekl jim, že musí s okamžitou platností vyrazit jejich milá dítka a proč. Milým dítkům to oznámil teprve dnes dopoledne. Šéf a tříďové vizírovali ty dva už celý rok. První varování, druhé varování. To v lese, to tak říkajíc jen ulítlo ucho od džbánu.“

„Co bylo dnes dopoledne?“

„Stalo se to při latině. Šéf tím ostatně Tchořovi pokazil parádní představení.“

„Jak to?“

„Tchoř si vymyslel něco zvlášť rafinovaného, psychologický fígl. A jak znám kluky z naší třídy, tak by to i zbaštili! Teď je ovšem všechno v pytli.“

„Povídej!“

„Vzpomínáš na tu blbost se šňupavým tabákem?“

„To jak Gaston…?“

„No. Dnes ráno – první hodina latiny – přijde Tchoř, jde hned ke Gastonovi a řekne mu: ‚Nu, tak co je?‘ – ‚Pardon?‘ ptá se udiveně Gaston. – ‚Šňupavý tabák,‘ řekne Tchoř. ‚Tak nabídneš mi šňupeček nebo ne?‘“„

„A hernajs!“

„To jsme si taky říkali. To si vymyslel vážně príma! Gaston vstane, podá mu dózu s tabákem a koktá: ‚Voilá, Monsieur!‘ Tchoř šňupe. Pak šňupají všichni kluci ve třídě. Někteří dokonce zatleskají. Ale to ještě není pointa. Tu mu zvoral šéf.“

„Jaká byla pointa?“

„Když si všichni kluci šňupli, říká Tchoř: ‚Tak, pánové. A teď k Tacítovi, jakkoliv je to nepříjemné. Ostatně navrhuji, abychom od nynějška všichni šňupali teprve“ – Noah nabere vzduch – „chtěl říct ‚po vyučování‘, ale uprostřed téhle prvotřídní věty vrazí do třídy šéf a prohlásí, že Gaston je vyloučen a že si má sbalit věci a pospíšit si, aby stihl vlak v 10.50. Tak zfušovaná režie!“

„Rozčililo to Gastona hodně?“

„Vůbec ne. Než odprejskl, zplodil s Carlou ještě tenhle pamflet,“ a ukázal na ony tři stránky. „Každý vždycky napsal jeden řádek, jeden on, jeden ona. A pak to připíchli na tabuli. O polední přestávce si to všichni přečetli. Já jsem to strhnul, když šel kolem jeden kantor. Tebe přece takové věci zajímají, ne?“

„Ano.“

„To jsem si myslel. Čti dál!“

A tak čtu ten zvláštní dokument dál, vždycky jednu řádku psanou chlapeckým písmem, jednu dívčím.

Vy rozumní, spravedlivý dospělí!

Říkáte: Nedělejte to!

A my vám říkáme: Co chceme dělat, to děláme, to se stavte na hlavu. Zase se uvidíme zůstaneme spolu, na to můžete vzít jed.

‚Town withoutpity!‘

Takové filmy natáčíte, abychom dali 1,50 marek za lístek a dívali se na takovou sračku.

, We need an understanding heart.‘

Takové písně píšete, abychom se dojali a desku koupili.

Teenager age!

Twen age!

Co ještě! Všechno jen reklama pro váš posranej průmysl!

„Nono,“ řeknu, „to si v tom spěchu stačili ještě dost ulevit. Měls to nechat viset.“

„Já to tam zase pověsím, až půjdu k jídlu. Chtěl jsem ti to jen ukázat. Až si to přečte některý kantor, tak to bude v tahu!“ Dočítám pamflet:

Všichni rodičové říkají: Vaše starosti bychom chtěli mít! Dobře, vy máte jiné starosti.

U vás jsou to peníze.

U nás je to láska, důvěra.

Myslíte, že láska se dá vypnout jako rádio?

„Tahle věta se mi obzvlášť líbí,“ řekne Noah, který čte se mnou. „A přitom přece museli stihnout vlak.“

Nemáte vůbec srdce?

Je pro vás láska cizí slovo?

Jakpak jsme přišli na svět my?

Z vás!

Dík lásce: Nebo ne?

Co se to s vámi děje?

Proč nám zakazujete, co jste sami dělali?

Proč nás za to trestáte, ačkoliv nám neustále říkáte, že jsme dřív zralý, dřív dospělí?

My to dobře víme.

Šéf má strach, že Carla otěhotní a že jeho internát bude mít špatnou pověst!

„Nono,“ řeknu.

„Jo,“ řekne Noah, „tady to přehvízdli. Ono takové těhotenství není právě nejpříjemnější.“

Proč nám nerozumíte?

Odevzdali jste nás sem do internátu jako kufry do úschovny, a když jeden druhému pomáháme ve své osamělosti, tak je to zločin?

K čemu jsou vaše krásné výroky?

Nikdy nepřijdete na to, že vás potřebujeme!

Je náš svět ještě vůbec nějak spojen s vaším?

Nežijeme my už v úplně jiném světě?

My si to myslíme!

Většina z nás si každopádně vybudovala své vlastní světy, jako my dva.

Proč je nestavíte s námi!

Protože jste blbci!

„To už zachází moc daleko,“ řeknu.

„To jo,“ řekne Noah.

Čtu dál:

Nemáte ani tolik rozumu, abyste nám rozuměli!

Myslíte si, protože jste byli jiní, že my musíme být taky takoví!

Ano, ano, ano, my jsme jiní!

Jednou budeme dospělí – a jinak, jinak, jinak, na to vemte jed, jinak než vy.

Pokusíme se našim dětem rozumět a hájit je. A naše děti budou šťastnější, než jsme my! Nežijte blaze, to vy stejně nemůžete, to jste nikdy neuměli.

Carla Honigsteinová a Gaston Latouche.

„Tak,“ řekne Noah, „a teď mi to zase dej, aby se naši kantoři taky trochu potěšili.“ Vezme pamflet a strčí ho do kapsy.

„Jak to bude s tebou? Hraješ dál nemocnýho, nebo už odpoledne vstaneš?“

„Proč?“

„Chichita pořádá macumbu. Bod tři.“ Noah se směje. „Chichita přece pochází z Ria, ne? No a v Brazílii, tam mají takovou pověru. Chichita byla přítelkyní Carly. Proto dělá macumbu, aby dobří duchové ochraňovali Gastona a její přítelkyni Carlu a aby jim zlí duchové nemohli nic udělat. Aby jejich láska trvala dál, i přes rozloučení.“

„To je blbost.“

„Jiný kraj, jiný mrav. Já tam jdu. A hodně ostatních taky.“

„V jednu vstanu a přijdu.“

„Ale musíš s sebou vzít pár cigaret nebo trochu tabáku, sirky nebo pití.“

„Proč?“

„To nevím. Chichita řekla, že nám všechno vysvětlí, až budeme v rokli. Já přinesu malou flašku kořalky.“

„Já vezmu cigarety,“ řeknu. „Je jedno, jaké cigarety?“

„Ano, duchové kouří a jí všechno,“ řekla Chichita. „To jsem rád.“

„Nedělej si z toho legraci. Gaston a Carla uprchli.“

„Já si nedělám legraci. Já bych vážně chtěl, aby duchové ty dva ochránili. Jen proto jsem řekl to s těmi cigaretami. Ať jsou duchové spokojení.“

„Láska je láska je láska,“ prohlásí Noah. „See you later, alligator!“

12

Tři hodiny odpoledne, svítí slunce, vane jižní vítr, bělavé mráčky plují po obloze. A sto dvacet dětí stojí tiše a němě před malou jeskyní v rokli a přihlíží, co drobná, něžná Chichita s pletí jako bílá káva dělá. Staví otevřené láhve s kořalkou do jeskyňky, klade vedle nich balíčky cigaret a sirky. Aby si duchové mohli cigarety zapálit. A láhve musejí být otevřené, duchové nemají žádné vývrtky. V lese, přímo nad Rio de Janeirem, tam u Corcovada, říká Chichita, tam je velká spousta jeskyní. A všude se najdou zbytky svíček, prázdné krabičky od cigaret a láhve od kořalky. I bílé ženy pořádají macumbu, aby duchové ochraňovali jejich lásky, aby se jejich přání splnila. Chichita řekla: „Samozřejmě jsou v Riu prasata, takoví pobudové, rozumíte, ti si z toho dělají obchod, vymetou všechny jeskyně a ukradnou cigarety a kořalku vychlastají. Ale lidé u nás přesto věří, že si to odnesli duchové, když jsou cigarety pryč a láhve od kořalky prázdné.“

„Pokládáš macumbu tedy za podvod?“ zeptal jsem se.

Odpověděla: „Pokládáš to ty za podvod, když katolický farář pije víno a říká, že je to krev Páně, a dá ti oplatku a řekne, že je to tělo

Páně?“

Teď zapaluje Chichita svíčky a nechá vždycky trochu vosku skápnout na zem, aby se svíčka přichytila a pevně stála. Je to nejméně padesát svíček, které zapaluje, potřebuje na to hodně času. V malé rokli je naprosté ticho, nikdo nemluví, jen vítr ševelí nad námi ve stromech. Velké děti. Malé děti. Kluci. Děvčata. S bílou pletí. S černou pletí. Se žlutou pletí. Hnědí. Děti z celého světa. Přišly sem na macumbu, v myšlenkách na Gastona a Carlu, milence, kteří vyletěli, v úctě před duchy, s úmyslem získat si jejich přízeň dárky, aby Gastona a Carlu učinili šťastnými. Tady stojí…

Vedle mě stojí Geraldina. Těsně u mě. Naproti stojí Hansi, můj „bratr“. Nespouští z nás oči. Ten sviňák! Teprve nedávno mi někdo řekl, že Hansimu už je třináct, a ne teprve jedenáct. Tak jsem se ho zeptal. Řekl: „Jasně, že jo, ale já jsem mrzák, trpaslík, ne? Už tak se mi posmívají. Dvakrát jsem propadl. Kdyby věděli, že jsem ve třinácti tak malej a neduživej… Člověče, to je jen osobní obrana!“

Tedy třináct mu je, tomu nedomrlýmu dárečkovi.

Proto ty jeho rozumné řeči.

Už jsem se divil, že jedenáctiletý mluví tak chytře… Geraldina šeptá: „Kdy tě uvidím?“

Vím, že to s ní musím skončit, ale nevím ještě jak. Čas! Teď poťřebuju čas! Musím přemýšlet. Možná se budu muset domluvit se svým „bratrem“. Zašeptám tedy: „Dnes už ne. Mám horečku. Musím do postele. Vstal jsem jen kvůli macumbě. Večer přijde doktor.“

„Je to něco zlého?“

„Ale kde. Zítra je to pryč.“

„Olivere.“

„Ano?“

„Nic. Jen tak. Mám tak ráda tvé jméno. Oliver. Když jsi dnes ve třídě chyběl, měla jsem strach… tak hrozný strach, že se ti něco stalo…“

„Ale prosím tě!“

„Ne, vážně! Uklidnila jsem se teprve, když mi Wolfgang řekl, že ležíš s horečkou v posteli.“ Díky, Wolfgangu! „Miluji tě. Miluji tě. Miluji tě.“ Teď zapálila Chichita už všechny svíčky.

Něco mě napadne: „Musíme být opatrní. Jinak vyletíme, stejně jako Carla a Gaston. Šéf má špicly všude. I mezi žáky.“

„Máš pravdu.“ Hned ustoupí trochu stranou. „Ach bože,“ řekne, „představ si, kdyby takhle odervali od sebe nás! Já… já bych se zabila!“

„Neblbni!“

„Já neblbnu. Já bych se vážně…“

Naštěstí malá Chichita v tomto okamžiku vstane a začne mluvit, anglicky.

„Tiše,“ řeknu.

„Budu teď mluvit s duchy,“ prohlásí Chichita. „Tak jak se to dělá u nás doma, v pralese. Budu prosit dobré duchy, aby Gastona a Carlu a jejich lásku ochraňovali a aby od nich zaháněli zlé duchy. Vy ostatní proste za oba, co vyletěli, každý ve své řeči, každý ke svému bohu. Ale musíte se přitom všichni dívat do hořících svíček.“

Chová se při tom jako velký šaman černošského kraalu. Vzývá duchy se zvednutými pažemi, kroutí tělem a mluví s nimi, malá Chichita, jejíž otec buduje v Chile nějakou přehradu; Chichita, která odpoví na otázku slečny Hildenbrandové, co je nejhorší na světě: „Děti. To říká vždycky můj otec.“

Tady se vlní a otáčí, zvedá ruce a mluví portugalsky s duchy, tady v Taunusu, uprostřed Německa, třináct tisíc kilometrů od svého domova.

Dívám se na děti, velké, malé. Mnohé se modlí hlasitě, mnohé němě. Všichni se dívají do hořících svíček v jeskyňce. I Noah se modlí. (Zvláštní – on, který se chová tak intelektuálsky.) Geraldina se modlí němě, má sepjaté ruce. Rašid, malý princ, se modlí persky. Ostatní anglicky. Slyším spoustu jazyků. Všichni se tady modlí k mnoha rozdílným bohům za Carlu a za Gastona a za jejich lásku. Ali, malý černoch se svým komplexem nadřazenosti, ten tu ostatně není. Macumby se s protestem nezúčastnil. „Je to pohanské, ďábelské pomýlení,“ prohlásil prý, jak mi řekl Hansi. „Všichni jste hříšníci a přijdete do pekla, když se toho zúčastníte. Je jen jeden Bůh, můj Bůh!“

Ach, malý Ali…

Po chvíli se modlím i já, němě, samozřejmě.

Bože, ať je to láska mezi Verenou a mnou. Opravdová láska. Dej, ať se sejdeme. Ať zůstaneme spolu. Ať nás nikdo a nic nerozdělí. Už jsem dost starý. Můžu pracovat. Můžu nás všechny tři uživit, Verenu, Evelynu, sebe.

„Modlíš se?“ zašeptá Geraldina.

„Ano.“

„Co?“

„Aby ti dva byli šťastni.“

„Já jsem se modlila, abychom my dva byli šťastni. Je to moc špatné?“ Dívá se na mě úpěnlivě.

„Ale kde,“ řeknu, „to vůbec nevadí.“ Co jenom udělám s Geraldinou?

Chichita zvedne paže a řekne: „To je konec macumby. Všichni odejděte. Každý sám. Nikdo nesmí s nikým promluvit nebo se otočit. Každý myslete jen na Gastona a Carlu. Jinak macumba nebude působit.“

Sto dvacet dětí se mlčky rozchází, myslí na Carlu a Gastona. A v malé jeskyni hoří svíčky, leží cigarety a sirky pro duchy, stojí tam láhve kořalky, už otevřené. Protože duchové přece nemají vývrtky.

„Jsem velmi zklamán, panstvo! Stále ještě sice věřím, že z vás mohou být rozumní, spravedliví lidé, ale tato víra byla dnes mocně otřesena! Vím o vaši macumbě. Stál jsem v pozadí a všechno jsem sledoval. Velmi jste mě zklamali, mě a všechny učitele a všechny vychovatele, kteří se snaží…“

Hluboký, klidný šéfův hlas zaznívá z ampliónu, který je umístěn v hale naší vilky. Dveře mého pokoje jsou otevřené, takže slyším, co šéf říká ve velké jídelně těm, kteří tam sedí. A taky všichni ostatní, kteří už jsou tohoto večera ve svých domech, to můžou slyšet, neboť amplióny jsou ve všech pavilónech. Šéf může, když chce, mluvit přes mikrofon se všemi budovami.

Ležím v posteli. Lékař tu byl, konstatoval, že jsem zdráv, ale doporučil mi, abych ještě do příštího rána ležel. Poloslepá slečna Hildenbrandová mi přinesla večeři (opět ve dvou kastrolech), teď sedí u mé postele a naslouchá her masters voice z ampliónu v hale.

… četl jsem, co Gaston a Carla připíchli na tabuli. Všichni jste to četli. Byli jste tím jistě nadšeni. Ti dva nám to dali, nám dospělým, co?“

Slečna Hildenbrandová neustále poposedává.

..Chtěl bych se vás jednou něco zeptat: Věříte skutečně, že slečna Hildenbrandová a všichni učitelé a všichni vychovatelé a já jsme vaši nepřátelé? Tomu věříte?“

Slečna Hildenbrandová je stále nervóznější.

„Věříte skutečně, že bychom si neuměli představit nic lepšího než vychovávat tři sta dětí a mezi nimi mnoho obtížných, které jinde vůbec už nechtěli přijmout? Myslíte si to?“

„Nevíte, jak je to pro mě hrozné, Olivere,“ říká slečna Hildenbrandová.

„Proč pro vás?“

Ale šéf mluví dál a ona jen mávne rukou.

„Moji vychovatelé a učitelé z vás onemocní, zničí se z vás, ano, z vás! A nedostanou nikdy ani slovo díku. Mnohé z nich nenávidíte a trápíte. Zač? Za to, že z vás chtějí udělat lidi, slušné lidi? Mnohdy mi je z vás nanic a ptám se: proč se vlastně o vás staráme? Vám se zdají Gaston a Carla velkolepí. A slečně Hildenbrandové, té udavačce, té teď osladíme život, že ano!“

Poloslepá slečna posmrkává a řekne ztraceně: „Ach ano, to udělali, to jistě…“

Najednou už vůbec nemám chuť k jídlu a dám kastroly s večeří pryč.

Šéfův hlas zaznívá z haly dál: „Tu větu, kterou ti dva napsali o teenagerech a twenagerech, to je jediná normální věta! Ano, tam jsme my dospělí udělali chybu! Ale ne takovou, jakou myslíte nebo jak oni dva napsali! Nebyly to nejdřív zájmy průmyslu, nejdřív jsme přišli my, vychovatelé. My vychovatelé jsme si mysleli, že jste zralí pro víc svobody. A také jsme vám ji dali. Ještě nikdy nebyla mládež, která by měla víc svobody než vy!“

V ampliónu se ozve protestní mručení.

„Protestujte si, jak chcete. Ale je pravda, co říkám. Že z toho pak průmysl udělal obchod, to je jiná věc. Ano, my jsme dělali totéž, co Gaston a Carla – a proto jste dnes tady! Ale my jsme to dělali později. Když jsme dospěli, ne v patnácti! Nazýváte mě spravedlivým. To je pro mě čest, ale také mě to velmi zavazuje. Dnes v noci jsem nespal. Přemýšlel jsem, jestli jsem o Carle a Gastonovi rozhodl správně. A říkám vám, bylo to správné!“

Opět nesouhlasné mručení v ampliónu.

Slečna Hildenbrandová sedí se sepjatýma rukama a vypadá, jako by se chtěla rozplakat.

„Vaši rodiče vás přivádějí ke mně. Moji spolupracovníci a já neseme za vás zodpovědnost. Nesli jsme ji i za Gastona a Carlu. Netvařte se přece tak hloupě! Víte, jak snadno se může stát, co už nikdo nemůže napravit. Je to lež, je-li řečeno, že myslím jen na svůj internát a jeho pověst. Myslím na vás!“

Slečna Hildenbrandová si povzdechne.

„Přece vážně nevěříte tomu, že by některý lékař kvůli vám dal svou existenci v sázku? A chcete vy šestnáctileté chodit s velkým břichem? Kdo pak bude vychovávat vaše děti? Jak má vypadat příští generace? Už naše je dost zlá!“

„Snězte přece něco, Olivere,“ řekne starostlivě slečna Hildenbrandová.

„Nemůžu.“

Hlas šéfa: „Doufám, že víte, jak vás přesto mám rád. Ale dnes s vámi večeřet nemůžu. Je mi hrozně zle. Jdu teď domů. Nějakou dobu mě nebudete v jídelně vídat. Protože já vás totiž nechci vidět.“ Pomlka. „Bude-li mít někdo vážné starosti, může samozřejmě přijít kdykoliv ke mně do bytu. Ale já, já teď nebudu nějaký čas chodit k vám. Dobrý večer.“

V ampliónu to klapne.

„Ach bože, ach bože bože,“ řekne slečna Hildenbrandová a nyní se jí skutečně řinou slzy z očí.

„Copak je?“

„Teď jsem pro celou školu udavačka.“

„Ale to ne!“

„Ale ano, udavačka! Ale já jsem přece musela ohlásit, co jsem viděla!“

„Samozřejmě, slečno Hildenbrandová, samozřejmě.“

„Tady se přece nedalo mlčet!“

„Naprosto vyloučeno.“

„Někdy si myslím, že jste všichni jen tak zbláznění a hladoví po životě a příliš brzo vyzrálí, protože to Bůh nebo příroda nebo Prozřetelnost nebo kdovíkdo tak zařídil. Myslím si: přijde atomová válka, to mají ty děti v krvi. Ony cítí, že za deset let budou mrtvé. Tedy chtějí žít, žít, žít!“

A pak řekne bez jakéhokoliv přechodu: „Olivere, vy jste tak laskav k Hansimu… „ „Odkud to víte?“

„On sám mi to řekl… „ Ta bestie, ten prolhanec!

… a já vám za to děkuji, neboťjá jsem vás přece o to prosila, abyste se o něho staral. Jste slušný, spravedlivý chlapec,“ (jaká slova!), „řekněte mi: měla jsem se zachovat jinak? Měla jsem zamlčet, co jsem na vlastní oči viděla?“

„Ne, slečno Hildenbrandová, to byste nemohla. Musela jste splnit svou povinnost.“

„Ale jestli mi teď budou říkat udavačka… půl roku, celý rok to může trvat, než nějaké dítě ke mně získá důvěru, než zase budu moci některému dítěti pomoci…“

„Ne!“

„Ale ano!“

„Slečno Hildenbrandová.“ řeknu, „já vám pomůžu.“

„Vy mi…“

„Ano, vysvětlím všem, malým i velkým, že jste nemohla jednat jinak. A děti na mě dají!“

„To… to opravdu chcete udělat?“

„Ano, slečno Hildenbrandová.“

Vůbec nesmím pomyslet na to, co všechno už teď mám na krku! Slečnu Hildenbrandovou. Geraldinu. Hansiho. Rašida. Svou milounkou rodinu.

Ale co! Téhle staré paní je mi líto! Přece taky jednomu může být někdy někoho líto, nebo ne? Jaký je to svět?

Slyším Verenin hlas: Kdybych neměla Evelynu… Krásný svět je to!

Slečna Hildenbrandová vstane, podá mi ruku a já jí automaticky potřesu, zatímco ona mi říká: „Děkuji vám!“

„Zač?“

„Ze jim to všechno chcete vysvětlit. Děti…“ Vzlykne. „Děti… ty jsou přece můj život…“

„Ano,“ slečno Hildenbrandová.

„Vy… Vy jim řeknete, že jsem nemohla jednat jinak?“

„Ano, slečno Hildenbrandová.“

„Děkuji vám. Děkuji vám, Olivere.“

„Ale prosím vás, přestaňte!“

„Dejte mi nádobí, já to odnesu do jídelny. Když už nemáte hlad…“

„Ne, děkuji už nemám hlad.“

„A spěte dobře, Olivere, spěte dobře!“

„Vy taky, slečno Hildenbrandová.“

Pak odchází, s hliníkovým nádobím v ruce, a samozřejmě hned taky narazí na rám dveří.

Musela se hodně praštit, čelo má krvavě rudé, ale ona se nadlidsky ovládá. Usměje se dokonce, když se ke mně otočí.

„Tohle elektrické světlo,“ řekne. „To jsem prostě bezmocná. Ve dne vidím jako jestřáb.“

„Ano,“ řeknu. „Jistě,“ řeknu. „Snad jste si moc neublížila,“ řeknu.

14

Myslím, že už jsem jednou přiznal, že jsem zbabělec. Vím, že musím s Geraldinou promluvit. Ale odkládám to, nemám k tomu prostě odvahu. V pátek ráno jsem musel opět do školy. A seděl jsem proti Geraldině, celých šest hodin. Nebylo to nic příjemného. Při obědě se zeptala, kdy se uvidíme.

„Dej mi ještě den, nebo dva. Cítím se bídně.“

„Ale ovšem. Samozřejmě. Nejdřív se úplně uzdrav…!“

Geraldina… Hansi…

Hansi…

To je nebezpečí! Jak mi to Hansi vyhrožoval, když nesměl u jídla sedět vedle mě? Dřív než se mnou uzavřel tohle odporné bratrství? „Dovím se, kde bydlej, a povím to panu Lordovi!“ To by byla katastrofa! Hansi musí při jídle sedět vedle mě. Musím promluvit s šéfem.

Navštívím tedy šéfa v jeho bytě.

„Pane doktore, Hansi je můj bratr. Vy sám jste z toho přece měl radost…

„Ano, a…“

„A slečna Hildenbrandová mě prosila, abych se o něho staral. Zapomeňte na tu příhodu s Rašidem. Rašid je mnohem samostatnější, mnohem méně komplikovaný. Hansi by chtěl při jídle sedět vedle mě. Myslím, že by se mu to mělo dovolit.“

Podívá se na mě ironicky a řekne: „Ty ale máš obrovské pedagogické nadání. A byl jsi přece taky na macumbě.“

„Kde?“

„Netvař se tak hloupě. Viděl jsem tě. Tobě se to také zdá ode mě sprosté, že jsem Gastona a Carlu vyhodil?“

„Ne,“ řeknu. „Ano,“ řeknu. „Ne,“ řeknu. „Ne, nezdá se mi to sprosté. Asi jste to musel udělat, pane doktore.“

„Neudělal jsem to rád, Olivere,“ řekne šéf. „Věříš mi alespoň to?“

„Jistě, pane doktore.“

„Já mám taky slabost pro velké lásky. Ale tohle tady je škola, rozumíš? Tohle není bordel!“

„Samozřejmě. Nemohl jste jednat jinak.“

„Říkáš to upřímně?“

„Naprosto upřímně.“

„Jak o tom smýšlejí druzí?“

„Různě.“

„Hodně jich zuří na mě a na slečnu Hildenbrandovou, že?“

„Ano, pane doktore.“ Směje se.

„Proč se smějete?“

„Protože jsem si zvolil takové krásné povolání,“ řekne. „Tak dobrá, posadím Rašida k Alimu a Hansiho k tobě. Ale víš, že tím Rašidovi velmi ublížíš?“

„Nemůžu se zachovat všem, pane doktore. Vy a slečna Hildenbrandová jste řekli, abych se staral o Hansiho. Myslím, že on to taky víc potřebuje. Rašid vydrží trochu víc.“

Šéf dlouho přemýšlí. Pak řekne: „Jsi zvláštní chlapec.“

„Proč?“

„To ti nechci vysvětlovat. Ale obávám se, že přesto budu mít s tebou ještě hodně starostí.“ A dřív než můžu odpovědět – co jsem ostatně na to mohl odpovědět? – řekne: „Chudák Rašid.“

„Vždycky je někdo chudák,“ řeknu.

A pak tedy sedí Hansi při jídle vedle mě a dívá se na mě rozzářeně a nadýmá se a vytahuje (pokud to je u něho možné), a Rašid sedí vedle domýšlivého, černého Aliho, který s ním nemluví, a dívá se na mě, neustále, smutně, nechápavě. Ještě někdo se na mě neustále dívá: Geraldina, od dívčího stolu. A její pohled říká věci, které nemůžu napsat, protože by je nikdo neotiskl. Sotva do sebe dostanu jídlo. Pudink nechám, mám strach, že bych ho zvrátil.

„Můžu si vzít tvůj pudink?“ ptá se Hansi.

„Jistě.“

„Netvař se tak, člověče,“ řekne. „Všechno jde přece výborně! A když budeš dál dělat to, co od tebe chci, pak uvidíš, jakýho z tebe udělám za pár týdnů kanóna! Celej internát bude na hlavě! Všechny se o tebe budou rvát – když budeš chtít. Ale ty nechceš. Ty máš svou sladkou náramkovou micku.“

„Drž hubu,“ řeknu chabě, zatímco on se láduje mým pudinkem. Protože Geraldina se na mě dívá. A Rašid se na mě dívá.

15

Při večeři, v pátek, když vycházíme z jídelny, mi Geraldina vtiskne do ruky dopis. Strčím ho do kapsy a úplně na něj zapomenu, protože tohoto večera hraju s Noahem šachy (a prohrávám, on hraje senzačně), a čekám celou dobu na to, až bude 11 hodin a doufám jen v jedno: Že pak uvidím tři dlouhé světelné signály a ne tři krátké, protože tři dlouhé znamenají, že Verena v sobotu ve tři může přijít k naši věži.

„Člověče, ty hraješ jak ponocnej,“ řekne Noah.

„Nejsem úplně okay.“

„Tak to si raději zahraju s Wolfgangem.“

„Ano, hraj s ním.“

Je 10 hodin. Jdu ven na balkón. Měsíc svítí a při jeho bledém světle přečtu, co mi Geraldina napsala.

Můj milovaný!

To, co nyní následuje je monolog z filmu „Hirošimo, má lásko!“ Třikrát jsem šla na ten film, protože se mi tak líbil, a místo, které Ti tady opisuji, jsem v kině, ve tmě, zapisovala. Nevím, jestli tenhle film znáš. Monolog je ze scény, ve které je vidět současně ulice Hirošimy a Neversu, toho malého městečka ve Francii. Nad tím zaznívá hlas Rivy – hlavní představitelky. To je to, co říká a co jsem zapsala, ve tmě, než jsem Tě poznala, můj milovaný, ale já jsem věděla, cítila, tušila, že někdo jako Ty jednou přijde, tak jako se ve filmu setkají Riva a ten muž.

To je to místo:

Potkávám tě. Toto město je jako stvořené pro lásku. Ty jsi jako stvořený pro mé tělo. Měla jsem hlad, hlad po nevěrách, lžích a umírání. Odedávna. Dobře jsem věděla, že jednoho dne přijdeš. Čekala jsem na Tebe s bezmeznou trpělivostí. Znič mě. Znetvoř mě k svému obrazu, aby nikdo jiný po Tobě nepochopil tuto touhu.

Zůstaneme sami, má lásko. Noc neskončí. Pro nikoho už nevzejde den. Nikdy, už nikdy. Konečně.

S Tebou jsem šťastná. Budeme spolu upřímně oplakávat uplynulý den. Nic jiného nebudeme mít na práci, nic, než oplakávat uplynulý den.

Čas bude uplývat. Nic než čas. A čas k nám bude přicházet. A nadejde čas, ve kterém už nebudeme mít jméno pro to, co se z nás stane. Z našeho vědomí pro to bude docela poznenáhlu mizet jméno. A pak, pak najednou zmizí úplně…‘

To je monolog z toho filmu, můj milovaný. Líbí se Ti? Líbím se Ti ještě? Alespoň trochu, trošičku? Rychle se uzdrav! Ať můžeme být zase spolu! Bez lásky. Já vím, Ty mě nemůžeš milovat, v této chvíli. Ale buďme spolu. Žebrám o to. Já žebrám!

Geraldina

Nádhera, když se jednomu stane něco takového v nepravý okamžik, co? V okamžiku, kdy si s tím neví rady. Vezmu sirky, spálím dopis a popel sfouknu z balkónu dolů do parku. A zatímco se ještě zabývám touto činností, rozsvítí se nahoře, v jednom okně bílé vily nad věží a nad stromy baterka – dlouze. A ještě jednou: dlouze. A ještě jednou: dlouze.

Tentokrát mám baterku u sebe. Teď ji rozsvítím, třikrát dlouze – dlouze, dlouze, dlouze. Ještě jednou stejné znamení z výšky. Zítra ve tři, Vereno, zítra ve tři, má lásko. Ve staré věži. V naší věži.

16

„Já…“

„Já…“

„Ne! Neříkej to! Prosím! Já to také neřeknu!“

To je náš pozdrav, nahoře v komůrce staré římské věže, v sobotu odpoledne ve tři hodiny. Objali jsme se, políbili jsme se. Byl jsem tady tentokrát dřív, ona přicházela po schodech nahoru, rychlé kroky na nízkých podpatcích. Má na sobě chrpově modré šaty a přes ně béžový kabát, protože je zima, a tu a tam poprchává.

„Ale já vím, co jsi chtěla říct!“

„Co?“

„A já to chtěl říct taky!“

„Neříkej to!“

„Ne.“

..Stačí, že víme, že jsme to oba chtěli říct ne.“

„Ano.“

Má dnes už zase barvu ve tváři, je opět nalíčená. Vypadá ještě trochu pohuble. Ale už zase okay. Kdyby se člověk podíval z věže do dálky, viděl by hory a vesnice, města, hrady a krávy v dešti, v tomhle smutném, zářijovém mrholení. Kdyby se podíval, říkám. Ona se tentokrát nedívá, tentokrát se nedívám ani já. Tentokrát jsme už o obrovský kus dál. Kde dál? Blíž k dobrému? K zlému? K něčemu, co přinese štěstí? Co přinese smutek?

„Kde je Evelyna?“

„Dole.“

„V dešti?“

„Má můj deštník. Déšť jí nevadí. Hraje si s Asadem.“

„Jak se máš, má lásko?“

„Dobře. A ty?“

„Mně je dobře, jen když můžu být u tebe,“ řeknu. „Nebuď sentimentální. To já nesnáším.“

„Ty to nesnášíš? Sama jsi přece tak sentimentální… „ „No dobře. Ale stejně toho nech.“

„Vždyť už nic neříkám,“ řeknu. Asad štěká. Evelyna se směje. Slyším, jak se prohánějí mokrým lesem. „Ti dva se mají fajn,“ řeknu. „Ano.“

„Budeme se taky jednou mít fajn?“

„Fajn?“

Nato nastane ticho, které mnozí spisovatelé ve svých knížkách popisují takto:!“

„……………!“

„No jistě,“ řeknu, „jeden nemusí na všecko dostat odpověď. Tvůj muž si ničeho nevšiml?“

„Co myslíš?“

„Mé návštěvy. Květiny…“

„Ne. Můj bratr samozřejmě nepřišel. I když věděl, že tam ležím. Mému bratříčkovi je to jedno. Vidíme se, jen když mě potřebuje pumpnout. Jinak jsem pro něj vzduch.“ A zvedne si široký límec kabátu a podívá se na mě svýma obrovskýma černýma očima a rty se jí trochu chvějí. „Olivere…“

„Ano?“

„Máš ještě něco s tou dívkou?“

„Ne.“

„Nelži. Řekni raději ano, to je míň zlé.“ A dole znovu štěká pes a Evelyna se zase směje.

„Nelžu. Něco jsem s ní měl. Ale teď jí řeknu, že je po všem.“

„Kdy?“

„Zítra. Já jsem zbabělec.“

„Zbabělče,“ řekne, „chop se zbabělcovy ruky.“ A ještě jednou mě políbí, něžněji, vroucněji než poprvé. Pak zašeptá: „Už tě nikdy nepolíbím, dokud jí to neřekneš. To bylo naposled.“

„Ano, ano, jistě. Už určitě nemáš žádné bolesti?“

„Určitě ne. Co je nového v internátě?“

„Všechno v pořádku. Dva vyletěli. Chodili spolu. Nachytali je v lese. Děti pořádaly macumbu. Taky jsem tam byl.“

„Co jste dělali?“

„Něco jako zaklínání duchů. Aby ti dva byli šťastni. Máme tam jednu malou Brazilanku, ta všechno připravila. A všichni se modlili, každý svou řečí.“

„Ty taky?“

„Ano.“

„Co?“

„Abychom my dva byli šťastni.“

Hlava jí téměř zmizí v límci kabátu. Říká: „Já jsem se taky modlila.“

„Když jsem odešel z nemocnice, že?“

„Jak to víš?“

„Cítil jsem to. Když jsem jel autem.“

„Je to nesmysl,“ řekne. „Skončí to strašně.“

„Jasně,“ řeknu.

„Když skončím v bídě, co potom?“

„Uživím tebe i Evelynu.“

„Ty? Ty jsi přece ještě dítě. Nic nemáš. Nic neumíš Ty… „ Odmlčí se a teď přistoupí k okenním obloukům a podívá se do dešlě a dolu. „Mami!“ volá Evelyna. Tamhle mává. A Asad štěká.

„Ty nemáš žádnou cenu,“ řekne.

„Ne,“ řeknu.

„Jsi vandrák.“

„Ano.“

„Já jsem taky vandrák.“

„Tak vidíš,“ řeknu. „Zbabělce, chop se zbabělcovy ruky. To se mi ostatně nelíbí. Od koho to je?“

„Nevím.“

„Ale já znám něco, co se ti bude líbit! A vím taky, od koho to je.“

„Od koho to je?“ ptá se svým zastřeným drsným hlasem, ale docela tiše, a dívá se ven do mokré zelené krajiny sobotního odpoledne.

Neodvažuji se ani položit jí ruku na rameno, jakkoli blízko za ní stojím.

„Od Shakespeara,“ odpovím. „Z ‚Bouře‘. Prospero to říká. Čteme právě Shakespeara víš, anglicky. Náš anglický učitel je docela príma. Vypadá skvěle. Velkolepě se obléká. Každý den jiný žaket. A jemné hedvábné šátky kolem krku. Noah si myslí, že je na kluky. Všechny holky po něm jedou. Jestli je na kluky, tak tajně. Chová se k holkám přímo kouzelně, tedy vážně! Musím bezpodmínečně zabránit, abys ho kdy potkala!“

„Co jsi mi chtěl říct z ‚Bouře‘?“

„‚We are made out of such stuff as dreams, and our little life is rounded by a dream‘.“

„To jsem četl já. Včera.“

„Co to znamená?“

„Jak to? Měla jsi přece své boy-friends!“

„Ty jsi sprostý!“

„Ne, Vereno, ne!“

„Tak mi řekni, co to znamená,“ řekne a dívá se ven do deště a dolů k Evelyně, která si hraje se psem mezi květinami. „Přesto totiž umím jen špatně anglicky.“

„To přibližně znamená,“ řeknu, „jsme z takové látky, z jaké jsou sny, a naše malé bytí obklopuje snění.“

„To je krásné.“

„Ano, že je to krásné?“

Teď se otočí a podívá se na mě a mě polije horko a hned mně přejede po zádech mráz. Ještě nikdy jsem se necítil tak rozpačitý, když se na mě některá žena podívala. No, no, this must be love…

„A naše malé bytí obklopuje snění?“

„Ano,“ řeknu.

A vítr šumí v podzimním listoví. Prší, tiše prší, vrať se domů, pastýřko.

„Máš odvahu?“

„Cože?“

„Ptám se, jestli máš odvahu.“

„Já?“ odpovím. „Já jsem rozený zbabělec, to přece víš.“

„Nech těch nesmyslů,“ řekne a oči jí začínají hořet a její úzká tvář se ještě zúží. „Řekla jsem mu to.“

„Komu?“

„Mému muži.“

„Co?“

„Že jsem tě potkala. S jinými chlapci. Docela náhodou. Padlo tvé jméno. Tak jsem si pomyslela: Mansfeld? Mansfeld? A oslovila jsem tě. A že jsi to byl ty! Syn jeho starého obchodního přítele!“

„Vereno!“

„Ano?“

„Ty ses zbláznila!“

„Samozřejmě! O tom přece neustále mluvíme! Chci tě vidět častěji! Déle! Nejenom potají. Nejenom v téhle věži. Už jsi pomyslel na to, co bude, až přijde zima?“

„Mluv dál.“

„Co ti mám říct? V tomhle životě se stane vždycky jen pravý opak. Můj muž byl nadšen! Řekl, že bych ti měla zavolat do internátu a zeptat se tě, jestli nechceš být naším hostem, zítra, na večeři.“

„Už zítra?“

„Ano. Proto se tě ptám, jestli máš odvahu.“

„Myslím, že ano.“

„Myslela jsem si, když už k nám jednou přijdeš, můžeš přicházet častěji. Taky do Frankfurtu. Brzy odtud odjedeme.“

„Celou minulou noc jsem se toho bál.“

„Čím chceš jednou být, Olivere?“ Neodpovím, protože se stydím. „Ještě to nevíš?“

„Ale ano.“

„Tak mi to řekni.“

„Zní to tak blbě.“

„Řekni mi to!“

„Spisovatelem.“

„A proto se stydíš?“

„Je to tak těžké. Zřejmě se jím nikdy nestanu. A vůbec… „ „Už jsi něco napsal?“

„Směšné příběhy lásky, pro dívky. Jinak nic.“

„Napiš přece náš příběh!“

„Náš příběh?“

„Příběh nás dvou! Jak jsme se poznali. Co se až dosud stalo. A co… „ Zarazí se. Proto se zeptám:

„Chtěla jsi říct: A co se ještě stane?“ Přikývne a dívá se ven do deště.

„Dobře,“ odpovím. „Dobře. Zkusím to. Dám ti všechno přečíst. A když to bude špatné, tak mi to řekneš, ano?“

„Ano. A když se mi něco bude zvlášť líbit, tak ti to taky řeknu.“

„Prosím.“

„Olivere…“

„Ano?“

„Zítra večer tam bude taky Enrico. Vrátil se z Říma. Můj muž ho pozval. Máš tolik odvahy?“

„Co tady znamená odvaha? Zřejmě to bude nepříjemné spíš jemu, když mě zase uvidí! Ale jak si to všechno představuješ dál?“

„Máš ke mně důvěru?“

„Samozřejmě že ne,“ řeknu. „Blbost,“ řeknu. „Samozřejmě že mám, Vereno.“

„Tak mi dej ještě trochu času. A když dnes v jedenáct přijdeš na balkón, tak něco uvidíš.“

„Učila ses?“

„Ano,“ řekne. „Ovládám morseovku skoro perfektně. Máš smokink?“

„Mám, a docela pěkný.“

„Tak si ho zítra večer oblékni. Můžeš vůbec ven?“

„Musím se zeptat šéfa. Ale určitě to půjde. Jste přece tak nóbl. Určitě by velmi zapůsobilo, kdyby tvůj muž zavolal do internátu a řekl, že mě zve. Jinak bude ještě šéf myslet, že chci do Friedheimu, do Kakadu.“

„Co je to?“

„Jeden pajzl, kde si můžeš sehnat děvku.“

„Odkud to víš?“

„Jeden ze starších kluků mi to pověděl.“

„Chtěl bys jednu takovou, Olivere?“

„Víš, až dosud jsem rád spal se vším, co je ženská.“

„A teď?“

„Teď už jen s jednou.“

„Je to pravda?“

„Při mém životě. Ne, při tvém životě. Ne, při životě Evelyny!“

„Vážně a doopravdy?“

„Vážně a doopravdy.“

Přistoupí ke mně a já mám najednou takovou křeč v celém těle, ve všech údech, srdce mě bolí a nemůžu hnout ani prstem. Řekne, těsně před mými ústy: „Musí to být opravdu pravda, víš…“

„Já vím. Je to opravdu pravda.“

„Já jsem ale úplný blázen, jestli si s tebou něco začnu…“

„Já jsem taky blázen.“

„…ale ty se mi tak líbíš.“

„Ty mně taky.“

„To špatně skončí. Jsem o tolik starší.“ Už zase!

„Neříkej pořád stejný nesmysl!“

„Říkám to pořád?“

„Neustále. Onemocním z toho.“

„Ale já jsem skutečně o dvanáct… „ „Buď klidná!“

„Už jsem klidná. Už jsem klidná.“

A tu, právě když ji chci políbit, zaštěká dole pes a Evelyna začne zpívat: „Všechny kačenky plavou na jezeře, hlavy pod vodou…“

„Někdo jde,“ řekne Verena a okamžitě se má k odchodu. „Musím pryč. Zítra v osm, ano?“

„Ano. Ať tvůj muž zavolá do internátu.“

Políbí mě, ale jen úplně zběžně, na tvář, pak jde rychle ke schodišti a říká: „Jestliže někdo půjde nahoru, tak se schovej. Jinak pár minut počkej.“

„Ano. Dnes večer v jedenáct?“

„Dnes večer v jedenáct.“

Hned nato zmizí. Přistoupím k vyhlídce a vidím, jak vychází z věže a s Evelynou a se psem odchází do lesa, do podzimního deště, pryč ode mne, dál, aniž se otočí. Už zmizela mezi stromy. Nějaký tlustý muž a tlustá žena přicházejí, dlouho pozorují věž a pak jdou dál. Zřejmě je tabule odradila od výstupu nahoru.

Sednu si na starou bednu a dám si ruce před obličej a opět cítím Vereninu voňavku.

Diorissimo.

Mám napsat náš příběh, řekla. To udělám. Ještě dnes začnu.

Pane bože, na kterého se obracím já nestoudník jen tehdy, když něco potřebuji, když něco chci, pro sebe nebo pro druhé, dej, ať je to dobrý příběh!

17

Princ Rašid Džemal Ed-Din Runi Bender Sápur Isfahání se modlí: „O, vy věřící, nikdo, žádný člověk se nemá posmívat druhému, neboť jsou tito druzí, tito posmívaní, možná lepší než oni, posměváčci. Ani žena se nemá posmívat druhé, která je možná lepší než ona. Neobelhávejte se navzájem a nenadávejte si navzájem. Vyhýbejte se pečlivě podezírání, neboť mnohé podezření je hříchem. Nepátrejte zvědavě po chybách druhých a nemluvte zle o druhých v jejich nepřítomnosti. Žádal snad někdo z vás, aby mohl jíst maso svého mrtvého bratra? Jistě máte před tím odpor. Proto se bojte Alláha. Vizte, On je smířlivý a milosrdný. Och, lidé, Alláh vás stvořil z jednoho muže a jedné ženy a rozdělil vás v národy a kmeny, abyste se mohli láskyplně poznávat. Opravdu, jen toho Alláh ctí, kdo je mírumilovný a kdo prokazuje největší lásku. Neboť Alláh je Alláh a zná všechna lidská srdce.“.

Konečně je jedenáct hodin. A v jedenáct hodin stojím v dešti na velkém balkóně v prvním poschodí před naším pokojem, a z noci, ze tmy, z deště ke mně přichází ve světelných signálech toto poselství z vily nad starou věží:

ZITRA… V… OSM… JA… SE… TESIM…

Zablikám zpátky odpověď:

JA… SE… TAKY… TESIM… ZITRA… V… OSM… Ze tmy a houstnoucího deště přicházejí tyto znaky: DOBROU… NOC… OLIVERE… Odpovídám:

DOBROU… NOC… MA… LASKO…

Ano, napíšu náš příběh. Napíšu příběh této lásky. Vracím se do pokoje.

Noah a Wolfgang jsou ještě vzhůru, je rozsvíceno, dívají se, jak si svlékám župan.

„Člověče, vždyť ty jsi úplně mokrej!“ řekne Wolfgang. „Kde ses potloukal?“

„Dej mu pokoj,“ řekne Noah. „Nevidíš, co se s ním děje?“

„Co se s ním děje?“

„He is in love.“

Yes – I am in love.

Zítra v osm.

Verena Lordová.

Verena.

18

První, co vidím, když vstoupím do vily, je Rubens mého otce: taková tlustá, světlovlasá nahotinka, která si myje nohy. Tady visí ten obraz, v dřevem obkládané hale domu pana Manfreda Lorda. To je už dost legrační, ne? Mně se to zdá tak legrační, že zapomenu dát sluhovi (v černé livreji), co mi otevřel, papír, do kterého jsou zabaleny květiny, které jsem přinesl. Tento sluha má hladký, podlouhlý obličej s ledově studenýma očima a se rty tak úzkými, že by se mohlo věřit, že vůbec nemá ústa. Je malý a hubený, pyšný a sebejistý. Když si tak pomyslím na našeho pana Viktora! Jaký to byl výborný chlap. Kde ten asi teď pracuje?

Tenhle sluha a zahradnický manželský pár, to jsou tedy lidi, kteří Verenu nenávidí, uvažuji, zatímco nejdříve zírám na Rubense a pak na sluhu. Taky Verenou opovrhují. To mi řekla, toho večera, když jsme se seznámili. Toho večera, když jsem ji dovezl domů. Musím se mít na pozoru před tímhle sluhou. Přívětivě. Naprosto přívětivě.

„Pardon, prosím, pane, tento papír…“

„Ó ano!“ Úsměvy, samé úsměvy. „Když budete tak laskav.“

Bude tak laskav. Vezme ode mne papír.

„Srdečné díky, pane…“

„Jmenuji se Leo, pane Mansfelde.“

„Srdečné díky, pane Leo.“ Je hned vidět, jak mu to „pane“ dělá dobře. Sáhnu do kapsy. „Ach ano! Nepokládejte mě, prosím, za nějakého parvenu. Ale mám takový hrozný zvyk, pane Leo.“

„Pardon, prosím, to si vůbec nedovolím pomyslet, pane Mansfelde!“

„Ale ano, ano. Už se mi to párkrát stalo, když jsem byl pozván.“

„Copak, pardon, prosím?“

To je zřejmě jeho trik, to věčné „pardon, prosím“.

„Stalo se mi, že jsem zapomněl, když jsem pod párou odcházel, nechat něco pro lidi, kteří se o mě celý večer tak starali. Hrozné, ne? Předpokládám, že dnes večer budete obsluhovat vy?“

„Ano, pane.“

„A kdo vaří?“

„Manželka zahradníka.“

„Smím si tedy dovolit vám oběma předem tady to předat?“ Dávám mu třicet marek. Nejdřív jsem mu chtěl dát jen dvacet. Ale to by se musel dělit. Takhle si může nechat deset marek pro sebe.

Tohleto se spropitným předem, to je zase můj trik. Dělám to vždycky, když jsem pozván. Nejraději se vkradu do kuchyně a vtisknu kuchařce bankovku do ruky. Znáte to sami: Na většině party dojde led nebo sodovka. Když je kuchařka takhle prošpikovaná, tak má pro vás vždycky stranou nádobku s ledem nebo sifon…

Ještě jednou si prohlídnu tohohle Pardon-prosím-sluhu. Získal jsem teď přítele? Kdo to může vědět? K panu Manfredu Lordovi přichází tolik pracháčů…

„To v žádném případě nemohu přijmout, pane Mansfelde!“

„A když vás o to poprosím?“

„Nu, tedy, tak srdečně děkuji. I jménem paní Kleinové. To je manželka zahradníka.“ Ukloní se a usmívá se tím falešným úsměvem, ten pes, který špicluje Verenu a se kterým musím počítat.

Zašupovací mahagonové dveře se otevřou a objeví se pán domu. Sluha zmizí.

„Milý Olivere – smím vám tak přece říkat –, mám upřímnou radost, že vás mohu pozdravit ve svém domě!“ S rozpřaženýma rukama ke mně přichází Manfred Lord.

Ten člověk vypadá velkolepě! Musím myslet na jednoho filmového chirurga, který se před suitou svých asistentů a sester snáší chodbou k operačnímu sálu. Je přinejmenším o hlavu větší než já. Jeho smokink musel stát jmění. Úsměv je zářivý. Jasné modré oči. Vlasy má bílé, sčesané dozadu. Vysoké čelo. Tenhle muž, pomyslím si, je chytrý a nebezpečný. To jeho přívětivost je tak nebezpečná. Má ušlechtilý úzký nos a mohutný týl. Cítím jeho vodu po holení, „Knize Ten“, a prachy, prachy, prachy! Má znějící, zvonivý, fascinující hlas.

„Jaké přinášíte nádherné květiny!“

„Chtěl jsem vaší paní…“

„A k tomu ještě rudé karafiáty! Její zamilované květiny! Jak jste na to přišel?“

„Já… „ Bacha! „Nevím, pane Lorde. Rudé karafiáty mám taky velmi rád. Asi tedy proto!“

„Ovšem, proto!“ Směje se srdečně a poklepává mi na rameno. Ví něco? Tuší něco? Má nějaký plán? Jaký? To je zřejmě síla tohoto muže, že se z jeho otevřeného, upřímného obličeje nedá nikdy vyčíst, co si právě myslí a co cítí.

„To ale bude mít moje paní radost!“ Všimne si mého pohledu a opět se zasměje. „Ten Rubens, co? Váš Rubens!“

„Ano.“

„Vydražil jsem ho, víte. Při aukci v Lucemburku. Vašemu otci se tento obraz najednou přestal líbit. Proto ho dal pryč. Neboť peněz má přece dost, co? Hahaha!“

„Hahaha!“ Teď jsem se trochu vzchopil. „Když už tady nahoře v Taunusu máte na stěnách takové obrazy, to bych pak chtěl vidět váš byt ve Frankfurtu!“

„Uvidíte ho, chlapče, uvidíte! Jsem nadšen, že vás Verena objevila! Syna mého starého přítele…“

„Nemáte strach, pane Lorde? Myslím, že se sem někdo vloupe, když tu nejste?“

„Někdo tu pořád je, milý příteli. A pak pojišťovna. A zařízení se samospouští a jiné pěkné věcičky pro každého, kdo by se snad chtěl pokusit tajně se sem dostat.“

Jeho zářivý úsměv zmizí, jako když utne, a on se na mě zadívá svýma modrýma očima, které ztvrdly. Nebezpečný člověk, tenhle Manfred Lord. S tím asi ještě něco zažiju, pomyslím si.

19

Verena má na sobě černé přiléhavé šaty s odhalenými rameny a na bocích má něco jako šerpu. Má drahocenné šperky, briliantový náhrdelník, briliantový náramek, briliantové náušnice v uších a na šatech briliantovou růži. Je velmi silně nalíčena. Když Manfred Lord a já vstupujeme do salónu, rovněž dřevem obkládaného, na chvíli prudce zčervená. Pak ke mně přistoupí, koktajlovou sklenici v ruce: „Pane Mansfelde! Tady jste konečně! Mohu vás seznámit s panem Enricem Sabbadinim?“

Teď ke mně přistoupí ten italský beau z letiště. I on má na sobě smokink, temně modrý. Zdá se, že je nervózní. Ukloníme se navzájem. „Těší mě, že vás poznávám, pane Mansfelde,“ řekne svou akcentovanou němčinou. Levou ruku přitom stále svírá a otvírá. V pravé drží sklenici.

„Představ si,“ řekne Manfred Lord, „Oliver má rád stejné květiny jako ty, miláčku!“ A opět se usmívá, zatímco předávám květiny a Vereně líbám ruku. (Diorissimo. Snad tenhle večer nějak přežiju.)

„Ale pane Mansfelde! Tolik květin!“

„Dávám rád květiny.“

„Tady to slyšíš, Vereno, rád dává květiny.“ Tenhle Manfred Lord! Stiskne knoflík. Okamžitě se objeví Leo. „Vázu na květiny, prosím.“

„Ano, prosím, milostivý pane.“

„Co budete pít, Olivere?“ Pán domu jde k baru, který je ve staré skříni. Salón je zařízen starožitně. Tlusté koberce. Tmavý nábytek. Obrovský gobelín. „Koktajl? Whisky?“

„Whisky, prosím.“

Připravuje mi ji. Láskyplně. Pečlivě. Jako lékárník lék.

„S ledem?“

„Ano, prosím.“

„Vodu nebo sodu?“

„Sodu.“

„Řekněte stop, až jí bude dost.“

„Stop.“

Rychle whisky vypiju a Lord už mi plní znovu sklenici.

Pak stojíme se svými drinky v kruhu. Manfred Lord přečnívá všechny a zdá se, že má z tohoto večera opravdovou radost.

„Napijme se na to,“ řekne, „že Verena zase našla našeho – ne, už musím říkat mého! – Olivera! Vy oba nevíte, jak často jsem na něho myslel… Malý Oliver! Ale teď už je z něho velký Oliver, opravdový muž. Zeny po něm musí určitě šílet!“

„Ne. Proč?“

„No, vypadáte přece báječně! Nezdá se ti, Vereno? Nezdá se vám, Enrico?“

„Vypadá báječně,“ řekne Enrico. Verena neřekne nic. Jen se na mě dívá. Teď musím něco říct, a to hned!

„Nesmysl,“ řeknu proto, „dovolte mi, abych připil na milostivou paní. Ona vypadá báječně. Já… já… „ A teď se podívám na Verenu a myslím si: Všechno si taky nenechám líbit! „… ještě jsem neviděl krásnější ženu, než jste vy, milostivá paní!“ Zvednu sklenici. Všichni pijí. Enrico se při tom zakucká a musí kašlat.

„Jaký šarmantní mladý muž,“ řekne Manfred Lord, když dopije. „Skutečně, Vereno, nemohu ti být dost vděčný za to, že jsi ho objevila.“

„Proč vlastně stojíme?“ zeptá se Verena.

Usedneme do starých, obrovských křesel, která stojí před krbem. V krbu praská oheň. Verena se dívá do plamenů. Enrico (má na nohou zase ty nádherné přešpičaté boty) na mě zírá. Manfred Lord se dívá pobaveně střídavě na Enrica a na mě. Své ženě nevěnuje jediný pohled. Zamne si ruce a řekne: „Není přece nic příjemnějšího než oheň v krbu, je to tak, Olivere? Našel jste snadno cestu k nám?“

„Ano.“ Sakra, to jsem udělal chybu.

„Bravo! Většina lidí, když sem přichází poprvé, zabloudí. Cheerio, vespolek!“

Zvedáme sklenice.

„Už se tu docela dobře vyznám, pane Lorde. Moje škola není daleko od vašeho domu.“

„Samozřejmě,“ řekne a široce se usmívá, „na to jsem zapomněl. Jste teď takříkajíc náš soused. Není to báječné, Vereno? Když tu nebudu a Oliver bude mít čas, můžete se spolu jít projít nebo si v Ambassadoru vypít čaj, nebo si na našem kurtu zahrát tenis!“

„Mám jen dvě hodiny volna denně, pane Lorde. Vůbec nemám čas hrát tenis. A máme zakázáno chodit do Ambassadoru.“

Manfred Lord se zakloní v křesle, sklenici v ruce. „Není to hrozné, drahoušku? Nesmí do Ambassadoru, nehraje tenis, má jen dvě hodiny volna denně! A Enrico hraje tenis a smí do Ambassadoru a měl by čas – a musí zpátky do Říma! Ubohý miláčku!“

Manfred Lord, muž ženy, kterou miluji. Tváří v tvář muži s kterým spí. Manfred Lord, který Verenino dítě…

V této chvíli přichází Evelyna. Zdá se tak droboučká. Přes světle modré pyžamo má župánek a k tomu světle modré pantoflíčky.

„Neruším?“ zeptá se zdvořile a přemoudřele.

„Ale vůbec ne, Evelyno,“ řekne Manfred Lord.

„Nejsem Evelyna, papá.“

„A kdopak jsi?“

„Jsem dnes večer pan Meier.“

Verena mi to tiše vysvětlí: „To je taková stará hra. Někdy není Evelynou, ale panem Meierem, panem Schnitzem nebo Klingelbroselem.“

Pomyslím si: dnes večer není Evelynou, ale panem Meierem, aby se přede mnou mohla lépe přetvařovat.

„Jaké je vaše povolání, pane Meiere?“ zeptá se Manfred Lord.

„Jsem velký finančník,“ odpoví Evelyna.

„Ach, rozumím. A čím vám mohu posloužit, pane Meiere?“

„Chtěl jsem jen říct dobrou noc.“

„To je od vás velmi milé, pane Meiere. Tak to, prosím, udělejte.“

„Ano, pane,“ odpoví Evelyna.

Své matce dá velkou pusu, obě se vroucně obejmou. Všimnu si, že Evelyna má ruku zaťatou v pěst. „Dobrou noc, ať se ti něco pěkného zdá.“

„Ano, mami.“

Pak jde malé děvčátko k Manfredu Lordovi. Podá mu ruku, ale nedá mu pusu a řekne vážně: „Mějte se hezky, pane Lorde.“

„Vy taky, pane Meiere. Však se uvidíme zítra na burze. Ale nechcete mi vůbec dát pusu?“

Lord se zřejmě mimořádně baví.

„Ale ano,“ zašeptá Evelyna.

Její nevlastní otec dostane pusu na tvář, rychlou. Na chvíli se přestane smát, pak Evelynu plácne.

Ta putuje němě dál a udělá pukrle před Enricem. Teď přichází ke mně. Co držela v levé ruce, drží teď v pravé.

„To je pan Mansfeld, Evelyno,“ řekne Lord.

Evelyna zase udělá pukrle a podá mi ruku.

„Dobrou noc, pane Mansfelde,“ řekne.

A pak odchází, droboučká, ve světle modrých pantoflíčkách ke dveřím a zmizí. V mé ruce je teď to, co právě ještě bylo v její ruce: něco horkého, měkkého. Pan Leo se objeví s vázou, ve které jsou mé rudé karafiáty. „Kam ji smím postavit, milostivá paní, pardon, prosím?“

„Na stůl před krbem.“

„Nebude tam na ně příliš teplo, miláčku?“ zeptá se Lord mírně. „Když ty karafiáty jsou tak krásné. Ráda bych je tady večer viděla.“

„Samozřejmě. Tedy sem, Leo.“

„Ano, prosím, milostivý pane.“

Enrico Sabbadini se na mě dívá, jako by mě chtěl zavraždit. Sluha Leo se na mě usmívá jako ryba, když staví květiny na stůl s mramorovou deskou. Sluha Leo se narovná. Sluha Leo řekne: „Květiny jsou na stole, milostivá paní.“

20

„Nebudeme si nic namlouvat, milý Enrico. Čas celého velkého zlatého hospodářského zázraku je passé,“ říká Manfred Lord a nabere si ještě dvě račí klepeta ze stříbrného podnosu, který mu přidržuje sluha Leo (servíruje v bílých rukavicích). „Děkuji pěkně. Jeden můj přítel – musíte si určitě vzít majonézu, milý Olivere, je skutečně výtečná, naše kuchařka ji pokaždé bere u šéfkuchaře Frankfurtského dvora –, ano, tedy tento přítel mi včera řekl něco, co se mi velice líbilo… Nezajímá tě to, miláčku?“

„Ale ovšem, že mě to zajímá, Manfrede!“ Verena sedí vedle mě. Jídelnu osvětlují mnohoramenné svícny, žádné elektrické světlo. A zatímco to říká, stoupne mi pod stolem svým malým střevícem pořádně na nohu. „Podle čeho tak soudíš?“

„Měl jsem ten dojem, promiň. Tedy ten přítel mi řekl, a proto jsem připadl na zlato: doba, ve které jsme museli neustále stříhat zlaté vlasy, protože tak rychle dorůstaly, ta je neodvolatelně pryč. Teď musíme dávat pozor, abychom nezplešatěli!“

Enrico se směje, Verena se směje, já se směju, pan Lord se směje. Svíčky ve stříbrných svícnech plápolají. Rak je výtečný. A já mám Verenin malý střevíc mezi svými botami a tisknu jej, pořád, velmi něžně. Pan Leo mi teď servíruje raka a usmívá se přitom způsobem, že mě napadá dětská písnička, kterou jsem zaslechl, když jsem Verenu navštívil v sanatoriu: „Trpa – trpa – trpaslík, sed si v lese na patník, dělal, že je velký král, každý se mu potom smál…“

Řekněte, kdo asi je Leo? Důvěrník pana Lorda, to jistě. Co ty dva spojuje? Kolik toho Leo o něm ví? Teď dorazil k Enricovi. Ten unaveně odmítá. Nemá chuť.

Verena neustále naléhá na mou botu. Nejdřív si myslím, že jsou to Morseovy značky, ale nejsou. Jen tlačí na botu. Ta bude pěkně vypadat, potom. Až budu vstávat, musím si ji rychle očistit o kalhoty, jinak si toho ještě někdo všimne. Dělá tohle Verena často? Musela to už dělat víckrát, protože v tom má obrovskou rutinu. Tak náruživě mi tiskne nohu – a její tvář je úplně bez výrazu. Solidní paní domu. Manželka milionáře. Dáma. Kdybych teď vstal a stáhl jí hlavu dozadu za ty její modročerné vlasy a políbil ji…

Nemyslet na to. A nedívat se na ni. Mám strach se na ni podívat. Vím taky, proč. Kvůli jejímu muži. Protože tenhle Manfred Lord je osobnost, skutečná osobnost. To mě úplně zmátlo. Myslel jsem si: bude to jeden z těch ledových žraloků, co se objevují vždycky na konferencích u fotra, ale ne, tenhle Manfred Lord je gentleman, aristokrat, u toho jsou peníze v rodině už jistě po pět generací – ne jako u mé rodiny teprve deset let.

Vím, že i Verena Manfreda Lorda dávno ohodnotila a poznala.

Ale ohodnotit člověka a poznat ho ještě neznamená mít ho rád…

Po racích se podává cordon bleu s pomfrity a míchaným salátem. Pijeme šampaňské. Ročník 1929. Na ty zlaté vlasy. Na tu pleš! Pak Birne Heléne. Mokka. Francouzský koňak. Pak jsme už zase v salóně, před krbem.

Jediný, kdo neustále hovoří a zřejmě se cítí jako králík v jeteli, je Manfred Lord. My ostatní sotva něco jen tak prohodíme. Verena a já jsme alespoň jedli. Sabbadini ani to skoro ne. Zírá zachmuřeně před sebe. Jen výkladům svého obchodního přítele usilovně naslouchá. A pan Lord vykládá spoustu věcí. O penězích, samozřejmě. Říká spoustu chytrých věcí. Mnohému nerozumím. Ale každopádně z toho vyplývá, že je po zázraku. Co Erhard dokázal, průmysl a vláda a odbory zničí. Teď se musí každý začít ohánět na vlastní pěst.

Takové věci říká Manfred Lord, v krbu praskají polena, staré obrazy a obrovský gobelín matně září, a koňak (Fine Napoleon 1911, četl isem to na etiketě), stříbrné svícny, Vereniny šperky, obrovské koberce, mahagonové stěny, to všechno by to mohlo slyšet, kdyby to umělo poslouchat. Zřejmě má Manfred Lord pravdu v tom, co říká. Jenže jestliže má pravdu, lidi bez Fine Napoleon, stříbrných svícnů, šperků a koberců a vil to pocítí dřív než on a jemu podobní.

Tato myšlenka mě tak zneklidňuje, že se zvedám, abych na chvíli zmizel.

Verena mi chce ukázat, kde je toaleta, ale už vstává její usmívající se muž (co ví, co cítí, co tuší?) a doprovází mě halou ke správným dveřím.

Na toaletě vyndám z kapsy malý balíček, který mi vtiskla do ruky Evelyna. Kousek marcipánu, zabalený do papíru. Kousek z toho marcipánu, který jsem jí dal! Na papíruje neobratnými písmeny (Verena mi vyprávěla, že Evelyna už umí psát) napsáno toto:

MILÝ STRÝČKU MANSFELTE!

TY MÁŠ PŘECE TAKY RÁD MARCYPÁN

PROSÍM UDĚLEJ, CO SI ŘEK, POMOS MAMINCE A MNĚ.

JE TO MOC NALÉHAVÉ, PROSÍM,

TVOJE EVELYNA.

21

Když jsem spláchl marcipán a papír, vrátím se do salónu.

Všechno je jako dřív. Manfred Lord hovoří, ostatní naslouchají. Mluví o penězích, ale všechny jeho věty jsou dvojsmyslné. Říká: Musíte dávat dobrý pozor, Enrico, velmi dobrý pozor!“

Říká: „Váš otec je mým přítelem, Olivere. Přátelé mých přátel jsou moji přátelé. Chcete být mým přítelem?“

„Otec není mým přítelem, pane Lorde.“

Na to se shovívavě usměje jako doktor Frey, náš učitel dějepisu, když některý žák špatně odpoví, a řekne: „Budeme přesto přátelé?“

Otáčím v ruce obrovskou bachratou číši se starým koňakem a vím, že musím odpovědět, a to rychle, když už říká: „Každý člověk potřebuje přátele, ještě to v životě poznáte. Tedy?“

„Ano,“ řeknu. Měl sem říct ne?

POMOS MAMINCE A MNĚ. JE TO MOC NALÉHAVÉ…

Manfred Lord znovu naléhá.

„Na naše přátelství,“ řekne rozjařeně.

Musím teď dávat pozor, koňak mi stoupá do hlavy.

Nesnesu mnoho. Enrico Sabbadini, jak se zdá, taky ne. Má rudou tvář, oči mu plavou. Co se děje s tím beauty-boy? A co se děje s Manfredem Lordem? Chce nás opít? Zřejmě. Chce vidět, jak se pak budeme chovat, co pak budeme dělat, co pak budeme říkat?

Jeho úsměv. Jeho šarm. Jeho nadřazenost…

„Ještě sklenku, Olivere?“

„Ne, děkuji, já musím ještě řídit.“

„Ten kousíček!“ Opět dolévá sklenice. Pan Sabbadini je teď namol. „A Enrico přespí u nás.“

Obdivuhodná je Verena. Pije a pije a není na ní nic znát. Vůbec nic! To by ovšem opět svědčilo pro to, že přece jen byla barmankou nebo něčím takovým. Ale nebyla jí, nikdy v životě! Teď už ji znám tak dlouho, že tajemství jejího života nejen cítím, ale i vím: toto tajemství existuje! A kdyby měla stovku mužů. Kdyby si stokrát říkala děvka. Tahle žena s komplexem strachu z chudoby je rodem rovna svému muži. Ne, je mu nadřazena! A její rodina musí být nadřazena jeho rodině, neboť…

Co to všechno pletu? Jsem opilý? Snad jsem neuvažoval dokonce nahlas? Zřejmě ne. Zřejmě se pan Manfred Lord zaobírá stejnými myšlenkami jako já, protože políbí Vereně ruku a řekne: „Už dlouho jsi nevypadala tak krásně jako dnes večer, miláčku…“

10 hodin.

11 hodin.

11 hodin 30 minut.

Se mnou se všechno točí. Nejsem na to zvyklý. Enrico se neustále opakuje, aniž to ví, jako všichni opilí. Je směšný.

Kdy se prořekne? Musím odtud pryč! Jestli vypiju ještě jednu sklenici, vstanu a řeknu, že Verenu miluju!

„Poslední doušek, milý Olivere?“

Teď zase pijeme šampaňské.

„Ne, ne já…“

„Nesmysl! Leo nám všem udělá ještě silnou kávu, už ji připravuje. Tedy připijme na naši nádhernou paní domu!“

A tak tedy všichni pijeme na Verenu, která je skutečně tohoto večera překrásná, a ona se usmívá, ale její obrovské, černé oči přitom zůstávají vážné jako vždy. Cítím její ruku. Pak mám v dlani malou bílou pilulku. S příštím douškem šampaňského ji spolknu, aniž si toho kdo všimne. V té chvíli se mi zdá, že mi za očima exploduje atomová bomba. Pak je mi náhle hrozné horko a cítím, jak se mi pod smokinkovou košilí řine pot. Pak se tak zamotám, že mám strach, že vypadnu z křesla. A pak jsem střízlivý. Téměř úplně střízlivý. Rozhodně mám v hlavě úplně jasno.

22

O půlnoci se objeví sluha Leo. „Hovor z Říma, milostivý pane.“

Jedenapadesátiletý Lord elasticky vyskočí. „Můj makléř! Hlásí dnešní kurs akcií. Pojďte se mnou, Enrico. Přepojte nám to do knihovny, Leo.“

„Jak si přejete, milostivý pane.“

Lord políbí Vereně ruku. „Omluv nás, prosím, na několik minut, miláčku. Oliver tě zatím zabaví.“ A mně: „Je mi velmi líto, ale jak říkám, obchody už nejsou takové, jaké byly. Člověk se musí víc otáčet, tak jdeme, Enrico!“

Ten ho následuje vzpřímeně a rychle. Taky je najednou téměř střízlivý. Jo, když jde o peníze!

Dveře se zavřou.

Jsme sami. Díváme se na sebe.

..Děkuji ti, bože,“ řekne.

„Zač?“

„Žes nás nechal o samotě, alespoň na pár minut!“ Sedí na pohovce u krbu, já v křesle. Teď se přisune blíž, a já opět cítím konvalinkovou vůni, vůni její pleti.

„Můžou se každým okamžikem vrátit…“

„Když mají na pořadu akcie, tak to trvá vždycky hodně dlouho.“

Její oči! Její oči! Nikdy jsem neviděl takové oči. Šeptá, její tvář je docela blízko u mé tváře, a obě naše tváře jsou osvětlené ohněm v krbu:

„Skončila jsem to, Olivere…“

„Skončila?“

„S Enricem.“

„Cože?“

Její zastřený hlas. Její blízkost. Konvalinková vůně. „Pomohla ti ta tabletka?“

„Ano. Moc. Děkuji.“

„Pokouší se tě opít. Enrica taky. Je cynik. Všiml si, že s Enricem je konec…“

„On o tom něco věděl?“

„Ne. Ale cítil. On vycítí všechno! Teď je zvědavý, co se stane dál. Nikdy se nesmíš v jeho přítomnosti opít! Dám ti příště celou tubu těchhle tabletek. Jsou obrovské.“

„Ty… ty jsi řekla Enricovi, že je konec?“

„Ano.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože už ho nemám ráda.“

„Neměla jsi ho přece nikdy ráda!“

„Ne, ale on si to myslel. Proto nemohl dnes večer jíst. Zraněná mužská ješitnost – to je to nejhorší.“

Sedí tak blízko, chtěl bych ji vzít, přitisknout k sobě, líbat. Neodvážím se toho.

„Už nechci lhát. Jsem na to příliš stará.“

„Obelháváš přece svého muže! Neustále!“

„Ten mě živí, mě a Evelynu. Toho musím obelhávat.“ Jaká konverzace! Začínám se smát. Je to tím šampaňským? Je to strachem?

„Komické, ne? Víš, proč jsem Enricovi vlastně řekla, že je konec?“

„Proč?“

„Protože se mi tak líbíš.“ Mlčím.

„Jsem trochu blázen, to víš. Teď… teď jsem blázen do tebe. Chci tě mít.“ Mlčím.

„Tak mluví jen děvka, ne? Nu, já jsem děvka. Přesto mě chceš?“

„Mám tě rád.“

„Přestaň s tím. Já nemluvím o lásce. Já mluvím o tom druhém. To nemá s láskou moc společného!“ Luskne prsty. „Láska? Láska je jen slovo! Já nechci lásku! Nechci žádnou lásku! Já chci tebe! Chci to! Rozuměl jsi?“

Kývnu hlavou.

„Já vůbec neumím mít ráda. Tedy to nikdy nebude láska. Nemůže to být. Nesmí to být.“

„Musíme být velmi opatrní. Nesmí si něčeho všimnout. Jinak vyhodí Evelynu a mě na ulici. A musely bychom tam, odkud jsme přišly. Není to tam nijak krásné…“ Hlas jí znejistí, skloní hlavu. Hladím její chladné ruce. „Budeme dávat dobrý pozor, ano?“

„Ano.“

„Nikdy nám nesmí nic dokázat. Nech to na mně. Nikdy nám nic nedokáže. Znám ho. Dělá dojem nadčlověka, že?“

„Ano.“

„Má taky své slabosti. Znám je všechny. Není žádný nadčlověk, to mi věř. Nikdo není nadčlověk. Já jsem žila jako – promiň! Ale znám muže. Mně nikdo nic nenamluví. Proto taky už žádného nebudu mít ráda. Což nemá znamenat, že muže nepotřebuji.“

Tedy přece děvka? No a? Co mi to dělá?

„Je to naprosto jasné?“ Ona taky trochu přebrala, teď je to znát.

Jak dlouho potřebuje makléř, aby ohlásil nové koupě?

„Ptám se, jestli je to naprosto jasné?“

„Naprosto jasné.“

Ale ovšemže to bude láska, jistě, jistě! „Vezmi si raději sama jednu tu tabletku.“

„Ano, máš pravdu.“ Sáhne do malé kapsičky, spolkne přípravek a vypije naráz sklenici. Teď jí oči přímo hoří. „Měla bych se stydět, ne?“

„Proč?“

„O dvanáct let starší než ty. Prostě děvka.“

„To slovo už neříkej!“

„Bože, jak ty se umíš na člověka zle podívat.“

„Nejsi žádná děvka!“

„Ne? A jak ty tomu říkáš, co jsem, prosím?“

„Nech toho!“

„Dobře, nechme toho. Víš, že si připadám jako mladá žena, když jsme spolu?“

„A copak nejsi?“

„Ano, je mi třiatřicet.“

„No a?“

„Nebylo by žádné ‚no a‘, kdyby ti nebylo jedenadvacet. Je to bláhovost, všechno! Ale já už na tom nemůžu nic změnit. Chci tě. Myslím neustále jen na to. Víš, od kdy?“

„Od kdy?“

„Od té chvíle, kdy jsi na klinice řekl: ‚Ty jsi vším, co na světě mám, a vším, v co věřím, a vším, co miluji.‘ To mě tak pobláznilo! Protože mi to ještě žádný muž neřekl!“ A její tvář se blíží, blíží se její rty, jsou neustále blíž. Teď už cítím na tváři její dech. „Zítra ve tři ve věži?“

„Ve tři.“

„Polib mě.“

Šaty se jí kousek svezly, vidím její krásné nohy, hluboký výstřih šatů, tvář kočky s přivřenýma očima. Její velké rty. Těsně před mými. Vezmu ji za ruce, chci ji obejmout a políbit. Vtom zaslechnu šramot. Oba se lekneme. Pan Leo vchází do salónu, v ruce podnos s kávovým příborem. Usmívá se.

„Odvykl jste si zaklepat, než vstoupíte?“

„Klepal jsem, milostivá paní. Milostivá paní a pan Mansfeld mě zřejmě neslyšeli,“ odpoví pan Leo a prostírá šálky na mramorový stůl. „Zřejmě oheň v krbu praská tak hlasitě.“

Přes jeho skloněnou hlavu na sebe pohlédneme a já najednou něco vím s absolutní jistotou, a je to tak kýčovité, že se to stydím napsat. Přesto to napíšu, protože tohle má být pravdivá kniha. Toto tedy vím s absolutní jistotou: Verena bude jedinou opravdovou láskou mého života. A já budu jedinou opravdovou láskou v jejím životě. Po této lásce už nepřijde nic. Pro ni ani pro mě. Už vůbec nic.

23

Tato noc je velmi teplá.

Když o půl druhé přijdu do Quellenhofu, všichni spí. Za jiných okolností bych se vysmál sobě i tomu, co teď dělám. Donesu si z pokoje papír a tužku a z nočního stolku vedle postele vezmu baterku. Pak vyjdu na balkón, rozsvítím baterku, pověsím ji na hřebík a posadím se na lavičku. Světlo baterky dopadá na blok, který držím na kolenou.

Co mi dnes večer řekla Verena? „Láska je jen slovo.“ Láska je jen slovo?

Láska je všechno. Je všechno. Všechno.

A já, romantický blázen, tu sedím a píšu první stránku:

LÁSKA JE JEN SLOVO

Román

A na druhou stránku:

PRVNÍ KAPITOLA

To bylo docela jednoduché.

Ale teď? Jak začnu? Kterou událostí? Taky docela jednoduché. Začnu tím, jak to začalo. Mým příjezdem na letiště. Píšu:

Kdyby to nebylo k breku, jeden by se tomu musel smát. Stejná komedie pokaždý, když se vracím do Německa. Už sedm let to samý. Pomalu by se tihle pánové mohli obeznámit s tím, že v jejich seznamech stíhaných osob je zapsán můj pan otec. On – ne já…

Něco mě upoutá. Vzhlédnu. Nad černými korunami stromů vidím bílou vilu Manfředa Lorda. V jednom okně zabliká baterka, teď zase, dlouze, krátce, dlouze, dlouze, dlouze. Verena! Viděla světlo mé baterky.

D… O…B… R…O… U…N… O…C… M…I… L…A… C…K… U…

vysílá.

A „dobrou noc, miláčku,“ odvysílám morseovkou i já.

A pak jsem tak sentimentální, že sotva dopíšu větu, kterou jsem začal. Zhasnu baterku. Taky nahoře ve vile je tma.

Láska je jen slovo, řekla. Že je děvka, řekla. Odporoval jsem jí. Ale nebylo třeba jí odporovat. Přesto! Musí děvka pořád zůstat děvkou? Nemůže mít člověk rád děvku? Nemůže se změnit? Nikdy už nebude mít ráda žádného muže, protože muže zná, řekla. Zná muže? Opravdu už nebude mít nikdy ráda? Dělá člověk vždycky to, co si předsevzal? Myslím, že ve skutečnosti nikdo netouží po lásce víc než ona.

Ona, která sobě a mně chce namluvit, že láska je jen slovo…

Po špičkách se vrátím dovnitř. V jednom pokoji se ještě svítí. Dveře tohoto pokoje mají nahoře skleněnou výplň. Nehlučně přistoupím ke dveřím. Je to pokoj pana Hertericha, našeho vychovatele. Sedí nehnuté na posteli, hlavu zabořenou v dlaních. Působí dojmem naprosté, absolutní beznaděje.

Tak sedí milióny mužů na celém světě ve svých pokojích, muži, kteří nedosáhli svého cíle, kteří chtěli víc, než dokázali, kteří ztroskotali na tom, čemu se říká tíha okolností. Oni všichni měli svůj cíl! Krásný, vysoký, ctižádostivý. Bojovali dlouhá léta, aby ho dosáhli, ničili si přitom zdraví, popírali skutečnost. A pak? Pak přišel den, kdy rezignovali, jako tady ten přede mnou, jako rezignoval pan Herterich.

Proč se vzdali? Vlastní neschopnost a poznání této neschopnosti. Osobní chyby. Rodina. Děti. Příliš málo peněz. Příliš mnoho povinností. Příliš mnoho alkoholu. Promarnili svůj cíl a svůj život. Teď to poznali. Mají jedinou jistotu: nic se nezmění až do smrti.

Myslím, že člověk nemusí být ani tak starý, aby získal takovou jistotu. Mnohé zlomí život brzy, jako tady toho, který sedí přede mnou, hlavu zabořenou v dlaních, ztracený, osamělý, bez šancí. Jistě i pan Herterich někdy dřív snil o tom, že bude novým Pestalozzim, dobrodincem lidstva. Teď už to ví. Ví, že se jím nestane. Vůbec ničím se nestane. Bude putovat od jedné školy ke druhé, bezmocný a špatně placený, špatně oblečený, přezíraný, pohrdaný, a žáci jako Ali ho budou mučit.

Vkradu se do svého pokoje, pomalu, nehlučně. Jestli si taky budu muset jednou přiznat, že ze mě žádný spisovatel nebude, nikdy, nikdy, nikdy? A když, bude to trvat dlouho, než si to přiznám? Bude to po této první knize? Po jedenácté?

Kdy?

ČTVRTÁ KAPITOLA

.

1

Ráno po večeru u pana Manfreda Lorda mám těžkou hlavu, napuchlé oči a vůbec žádnou chuť k jídlu. Hansi sedí vedle mě, ale to je fuk. Myslím, že vůbec nevidí, jak mi je zle a že piju jen kávu. Vypravuje mi horlivě poslední drb a spěchá, aby byl taky včas hotov. „Ali vyrazil Giuseppovi dva zuby. Giuseppe leží v posteli. Stalo se to po hodině náboženství.“

„Kdy?“

Hansi se škytavě směje: „Víš přece, že Ali je zbožnej na dvě stě procent. A že Giuseppe je komunista. Tak dávej pozor. Farář nám povídal o Adamovi a Evě. Co udělá Giuseppe? Po hodině si otevře hubu a prohlásí tou svou anglickou němčinou, že tomu nevěří, že by ze dvou lidí, ať už maj jakou chtěj barvu kůže, mohlo pocházet tolik miliónů lidí různejch barev kůže a různejch ras. Ale to už mu Ali skočil na krk a vyrazil mu dva zuby. Vlastně to bylo zbabělý, protože Giuseppe je takovej podvýživa a Ali je vypasený prase. Prostě osud! Teď leží Giuseppe v posteli, doktor tu byl…“

„Já dám Alimu taky jednou do zubů.“

„To neuděláš! Zbláznil ses? Chceš se snad chytit s farářem?“

„Máš pravdu, Hansi.“

„Já mám vždycky pravdu.“

„Ty jsi mazanej.“

„To vím sám.“

„Potřebuju tvou radu.“

„Co se děje?“

„Teď ne. Potom.“

Později stojíme před školou, u starého kaštanu. Máme ještě deset minut času. Řeknu: „Bratr musí bratrovi pomáhat, ne?“

„Udělám pro tebe všechno! Co je? Superštětka?“

Kolem nás se hemží tři sta dětí, smějí se a křičí, nikdo nerozumí, co říkám, co Hansi říká. U vchodu do školy stojí Geraldina. Nehnutě. Ruce za zády. Dívá se na mě. Ale já se na ni nepodívám. Mluvím s Hansim, tiše, pospíchám: „Ano, Geraldina.“

„Nemůžeš se jí zbavit?“

„Ne.“

„Sem si moh myslet. Musíš počkat na někoho novýho.“

„Ne, je to všechno složitější. Ona… ona na mně hrozně visí. Já… já bych jí nechtěl ublížit… ale musím se jí zbavit!“

„Rozumím,“ řekne a brousí si podrážku o zem. „Paní Lordová, co?“

Na to mu nepřistoupím: „Hansi, tys mi pomohl znovu najít ten náramek. Nemůžeš mi teď taky pomoct, abych se Geraldiny zbavil? Rozmysli si to. Třeba tě něco napadne.“

„Může být. Mě vždycky něco napadne. Tedy má to být mírnou cestou.“

„V žádném případě ne brutálně.“

„Můžeš se na mě spolehnout, Olivere.“ Potřese mi rukou. „Ahoj, já už musím pálit.“

„Jak to? Kam ten spěch?“

„Ze zásady nedělám úkoly, chápeš? Každý ráno je opíšu od našeho primuse. Každej se musí zkrátka umět o sebe postarat.“

A rychle odkulhá, křivý a chromý, malý mrzák, jemuž matka celá léta svazovala ruce a nohy, aby mohl pěkně žebrat, kterého jeho nevlastní otec mučil, kdykoliv jen mohl, tamhle jde, ubohý a ošklivý. Samozřejmě, že je zlý. Brzy se mám dovědět, co rozumí „mírnou cestou“.

2

Osm hodin.

Zvoní. Tři sta dětí se hrne do školní budovy. Máme dnes první hodinu Tchoře. Latinu. U schodů mě chytne Geraldina. Už se nemůžu zdejchnout.

„Co je s tebou?“ Má vlhké rty, vidím, jak se jí prsa prudce nadzvedají a klesají. Jde vedle mě.

„Co by bylo? Nic! Proč?“

„Proč se schováváš? Proč se nemůžeme setkat?“

„Geraldino, já.“

„Ty máš jinou!“

„Ne!“

„Máš!“

„Ne.“

„Ale ano! A až se to dovím, kdo to je, tak udělám takovej skandál, že to ještě nikdo neviděl! Tebe mi žádná nevezme! Rozumíš? Žádná!“

Teď už křičí. Kluci a holky se zastavují, poslouchají, ušklebují se a šeptají.

„Geraldino… Geraldino… buď přece tiše… „ „Ale co, tiše!“

„Ano, tiše! Já tě o to prosím!“

V tu chvíli se úplně promění, ramena jí klesnou a do očí jí vhrknou slzy.

„Já… já jsem to tak nemyslela. „No dobře.“ Pánové, pánové!

„Opravdu ne… „ Poslušně teď šeptá. „Já už vůbec nemůžu spát… v noci ležím a myslím na to, jaký to bylo v rokli, a dnes v noci… Miluji tě, Olivere… Já tě tak hrozně miluji…“

Ještě deset metrů do třídy. Deset metrů může být někdy pořádně dlouhých!

„Miluješ mě taky?“

„Ovšem.“

Mačká mi ruku.

„Kdy se uvidíme?“

„Ještě nevím.“

„Ve tři v rokli?“

Dnes je krásný den a slunce mírně hřeje. Po modré obloze táhnou bílé mráčky a ze stromů padají pestré listy, jeden za druhým. „Ne, dnes to nepůjde.“

„Proč ne?“

„Já… já mám domácí vězení,“ vymyslím si honem.

„Zítra?“

„Ano, možná zítra.“

Do zítřka snad Hansi na něco přijde!

Ještě víc mi zmáčkne ruku svou horkou, upocenou rukou. „Tak budu odteďka myslet už jen na zítřek. Už žiju jen pro zítřek. Těším se už jen na zítřek. Ty taky?“

„Ano, já taky.“

Proč se tohle muselo stát právě mně. Proč?

Slečna Hildenbrandová prochází kolem nás, tápe podél zdi. Zdravíme. S dobrotivým úsměvem nám odpovídá. Jsem jistý, že nás vůbec nepoznává. Vůbec neví, kdo jsme. Taky neví, že tu bude už jen čtyřiadvacet hodin. Já to taky nevím. Nikdo to neví. Přece jen možná někdo. Hansi.

3

„Těším se už jen na zítřek,“ řekla Geraldina.

Konečně jsme došli ke dveřím. Ještě jednou se na mě podívá těma úplně zaplavenýma očima – takovýma, jako měla v rokli –, pak jde na své místo a hned nato vstoupí Tchoř. Tohoto dne se Tchořovi, našemu ubohému latinářovi, který je hoden politování, panu doktoru Friedrichu Haberlovi, malému mužíkovi s domečkem, se starým páchnoucím oblekem, podaří tah, za který ho celá třída neodvolatelně a bez výjimky, dokonce i náš primus Friedrich Sudhaus, po zbytek roku bude nenávidět. A to už něco znamená!

Protože tomu by to přece mohlo být dost jedno, když si Tchoř zamne ruce a tou svou hroznou fistulí oznámí: „Tak přátelé, teď přistoupíme k naší písemné práci. Prosím, vyndejte si knížky.“

Celá třída vytáhne Tacita, protože si každý samozřejmě myslí, že nás Tchoř nechá překládat kousek z Germánie.

Najednou ta sketa řekne: „Nejen Tacita, smím-li prosit, také ještě Horácovy básně!“

Neklid ve třídě.

Co to má znamenat?

Hned se to dovíme.

„Já totiž nejsem tak hloupý, víte!“

Ne, to ne, ty blbče!

„Vím dobře, že se tady při každé práci špikuje.“ (Špikování = buď se opisuje od souseda, nebo se pracuje s malými taháky, pokud se včas vysonduje, které místo se bude překládat. Nebo se pod lavicí zalistuje v jednom malém sešitku – však ho znáte: „Stručný průvodce klasiky“.)

„Tak tedy, u mě se špikovat nebude,“ řekne Tchoř a nadme se ještě více a smrdí tím ještě o něco víc potem. „Tuto metodu jsem převzal od jednoho rakouského kolegy. Rozdělím třídu na dvě skupiny, skupinu A a skupinu B. Jedna skupina bude překládat Tacita, druhá Horáce.“

Teď je venku slyšet tichý, tichoučký jižní vítr, tak všechno utichlo. Geraldina vypadá, jako by měla omdlít. Latina jí vůbec nejde.

Walter, její ex-přítel, který sedí za ní a vždycky jí pomáhal, by jí pomohl i dnes, tím jsem si naprosto jist. Ale co teď?

Hodně lidí ze třídy se tváří, jako by právě udeřil blesk. Něco takového tady ještě nikdy nebylo!

„Odpočítat!“ komanduje Tchoř.

Co můžeme dělat?

První řada odmumlá své A, B, A, B,…

A teď druhá řada. Tchoř to zařídí tak, aby nikdy za sebou neseděli dva ze stejné skupiny. To znamená, střízlivě a prakticky: špikovat se teď vůbec nedá. Pěkně pitomý a navíc přišitý!

Je mi z toho horko. Nejdřív, než jsem poznal Verenu, jsem chtěl i tady odtud vyletět, abych naštval fotra. Ale teď – teď je to přece úplně jinak. Naprosto jinak… Patřím do B-skupiny.

Bože, dej, ať B-skupina dostane Tacita!

Tchoř nás napíná. Mašíruje sem a tam, usmívá se a mlčí.

Noah má odvahu říct: „Pane doktore, kdybyste nám teď chtěl zadat ta místa. Čas ubíhá.“

Tchoř se zastaví a komanduje řízně jako pruský gardový oficír v kabaretní frašce (Asi měl ráno v domečku, milounkém, krach se ženuškou, saní, saničkou): „Skupina A překládá Horáce, skupina B Tacita!“

Díky, milý Bože!

Pak zadá místa.

O Horácovi nemám ani páru! V internátech, kde jsem byl dřív, jsme ho nečetli. Mezera ve vzdělání. Trapná, jistěže.

Z Tacita se překládá strana 18, kapitola 24 až 27 včetně. Nijak dlouhé kapitoly, vždycky tak deset patnáct řádků. A jak už jsem řekl, Tacita, toho znám pomalu nazpaměť. Už ho čtu třetí rok.

Tak do toho! A miluji tě, Vereno, miluji tě, a dnes odpoledne ve tři tě uvidím ve věži. V naší věži…

„Proč se usmíváte, Mansfelde.“

To snad už zachází trochu daleko. Co to dnes do tý malý nestvůry vjelo, sakra?

„Snad se člověk může usmívat, když má radost z práce, pane doktore.“

(Kup si raději nový oblek!)

Cvaknu propisovací tužkou a rozzářeně na něho hledím. To přece jen dlouho nevydrží. Začne znovu pochodovat sem a tam mezi řadami stolků.

Pánové – tentokrát dá hladce dvěma třetinám třídy šestku! Mně ne! Má to své přednosti, když člověk dělá jednu třídu třikrát. To už se jednomu nemůže moc stát. Tak se teď na ty pindy podíváme.

Genus spectaculorum unum atque in omne coetu idem. Nudi iuvenes, quibus id ludricum est…

Tenhle hnůj vykydám za půl hodiny.

Když vzhlédnu, vidím venku padat červené, hnědé, žluté a zlaté listy. Přichází podzim, zima. V této hodině, uprostřed překladu Germanie, mám poprvé ten pocit, který se mi později vrátí – ne často, ale vrátí se.

Umiňuji si, že o tom s nikým nepromluvím, ani s Verenou ne. A než jí dám „naši“ knížku, aby mi řekla, jestli je dobrá nebo špatná, tak tuhle stránku, na které jsou tyhle řádky, dám pryč.

Není to nijak nepříjemný pocit, nijak úděsný, panický. Vlastně to není vůbec žádný pocit. Je to jistota. Při této hodině latiny mám poprvé ve svém životě zvláštní, ale absolutní jistotu, že brzo umřu.

Dost trhlý, co?

4

Líbáme se. Nekonečně.

Stojíme ve staré místnosti nahoře ve věži, okenními oblouky padá dovnitř odpolední slunce, mírný vítr přináší listí a my se líbáme. Ještě nikdy jsem takhle žádnou dívku nelíbal, žádnou ženu jsem tak nelíbal. Napsal jsem v této knížce, že tak bláznivé, tak šílené jako s Geraldinou to už nikdy nebude. Tak je to i s tímto polibkem. Ale u Geraldiny to nebylo nic než žádost, smyslnost, tělesnost. Teď, když líbám Verenu, se k tomu pojí ještě něco jiného, něco, co je tak vlahé a mírné jako jižní vítr, který tu nahoře vane.

My „zkažená mládež“, abych zase po dlouhé době užil tohoto výrazu, my přece všechno pošlapeme, že? Nesneseme vysoké tóny, nenávidíme fráze. A někdo takový vám teď řekne, co se pojí k Vereninu polibku: něžnost, melancholie, touha – a láska.

A láska, ano.

Napsal jsem, co Verena řekla o lásce onoho večera, když jsem byl pozván do domu jejího muže. Ale Verena je žena, která neví, co říká, je bezradná a ztratila hlavu – jako všichni, všichni, o kterých píše Rudyard Kipling. Jsou verše, a ty jsou tak krásné, že si je navždy pamatuji. Tohle píše:

God have mercy on such as we,

Doomedfrom here to eternity!

Na věčnost prokletý. Udělali z téhle řádky titul knihy a taky titul filmu. Ale to je Verena, to jsem i já, to jsme asi všichni. A mezi milióny prokletých, ztracených stojíme my dva, Verena a já, vysoko nad stromy Taunusu, jednoho slunečného zářijového odpoledne, a líbáme se způsobem, jakým jsem se ještě nikdy nelíbal.

Zvláštní: Geraldina říká, že mě miluje, a nemiluje mě. U ní to znamená jen to jediné. Verena říká, že u ní to znamená jen to jediné, a má mě ráda. Ona to určitě neví. Její podvědomí to musí vědět, její svaly a šlachy, její rty a žlázy jejího těla vědí víc než ona.

Pomalu proráží špičkou jazyka mezi mými zuby a hladí mi jazyk. Oběma rukama mě drží za hlavu a já ji objímám. Láska. Samozřejmě že je to láska. A jednou to pozná. „Láska je jen slovo?“

Ne, ne, ne!

Pustí mé rty a její obrovské černé oči jsou tak blízko, tak blízko.

Jednou jsem potkal jednu správnou holku, a když jsme to spolu vzali vážně, vynalezli jsme takovou hru. Každý, kdo řekne „jsem šťastný“ nebo „jsem šťastná“, musí zaplatit padesát feniků. Aby nemohla vybujet tahle pitomá sentimentalita! Nestálo nás to tehdy ani fenik, tahle hra.

„Jsem šťastný,“ řeknu a chci zase Verenu políbit, a ruce mi zajedou k ní pod svetr. Ale ona mě odstrčí. „Ne,“ řekne.

„Co je?“

„Přestaňme. Já… já už po tomhle polibku nemůžu.“

„Pojď…“

„Kde? Tady? V téhle špinavé díře?“ Rozhlédnu se. Prach. Špína. Harampádí. „Museli bychom si lehnout na zem. Nemáme deku. Není tu voda. Mýdlo. Nic. Ale já bych chtěl k tobě…“

„Myslíš, že já ne?“ Rychle ode mne odejde a postaví se zády k jednomu okennímu oblouku. Mezi námi jsou tři metry. „Myslíš, že já ne? Ale ne tady! Chci, abys byl něžný, aby nás nikdo nemohl vyrušit. Sem může každou chvíli někdo přijít. Chci, abychom měli dost času, a ty musíš být za hodinu zase ve škole.“

S tím vším má pravdu.

„Takže musíme počkat, až tvůj muž odcestuje.“

„Ten tak rychle neodcestuje.“

„Ale pak…“

„Nech to na mně. Já už pro nás najdu nějaké místo. Vždycky jsem našla nějaké místo.“ Vidíte, taková je. Jen žádný cit. A když se nějaký objeví, honem ho zmrazit! Láska je jen slovo…

„Kromě toho to má taky svůj půvab,“ řekne ještě.

„Co?“

„Tohle dráždění, tohle čekání na premiéru.“ Tak vidíte, tohle mi taky ještě řekne.

5

Verena má toho odpoledne na sobě černý lesklý kožený kabátek, sytě červenou sukni, sytě červený svetr, sytě červené punčochy a černé boty na vysokých podpatcích. Modročerné vlasy jí spadají přes ramena a oči jí žhnou. Vím, že je to kolportážní slovo, ale jí skutečně žhnou, tyhle její veliké, obrovské oči!

„Olivere…“

„Ano?“

„Kdo tě tak naučil líbat?“

„Já nevím…“

„Nelži! Byla to žena? Dívka?“

„Vážně já… „ „Řekni mi to!“

„Vereno! Ty jsi žárlivá?“

„Směšné. Jen by mě to zajímalo. Ledasčemu tě naučila.“

„Nikdo mě nic neučil. Ty, tys mě líbala, já jsem se jen nechal líbat.“

„Už mě to nezajímá.“ Odmítavě mávne rukou. Taková je. A proto |i mám rád. Jen proto? „Kdy to bude, Vereno?“

„Už to nemůžeš vydržet?“

„Ne.“

„Řekni to.“

„Už to nemůžu vydržet.“

Nohou několikrát rychle klepne o zem.

Asi ji to vzrušuje.

„Jsi hezký, Olivere.“

„Blbost.“

„Vážně! Nadbíhají ti děvčata?“

„Ne.“

„Ale ano. A tady už taky jednu máš.“

„To není pravda.“ Ne, stop! Tak často jsem lhal ve svém životě. Verenu nechci obelhávat, Verenu nesmím obelhávat, nikdy. „Já jsem… „ „No…“

„Jen jsem se s ní vyspal – to bylo všechno.“

„Pro tebe. A pro ni? Má tě ráda?“

„Ano. Ale já jsem jí hned řekl, že ji nemám rád.“

„A už k ní nikdy nepůjdeš?“

„Nikdy.“

„Ona to ví?“

„Řeknu jí to.“

„Kdy?“

„Dnes. Nejpozději zítra. Ona je tak napůl cvok, víš? Musím být opatrný, aby mi nezcvokatěla úplně.“

„Co znamená, že je napůl cvok?“

Vyprávím Vereně všechno, co jsem s Geraldinou prožil. Mlčky mě poslouchá. Nakonec řekne: „Taková je tedy ta, co mi ukradla náramek.“

„Ano.“

„Musíš jí to říct, Olivere. Musíš jí to říct… Proč se na mě tak díváš?“

„Já… ovšem, řeknu jí to… Je to jen divné, že na tom tak trváš.“

„Proč je to divné?“

„Jinak si hraješ na takovou ledovku…“

„Taky jsem. Ale pokud je někdo mým milencem, nechci, aby měl nějakou jinou.“

‚Láska je jen slovo‘. Ale u ní to bude víc, jsem si docela jist. To všechno se jen tak říká.

„Můžu jít kousek blíž k tobě?“

„Jestli se mě jen dotkneš, tak to budu já, kdo zcvokatí.“

„Nedotknu se tě. Jen nechci být tak daleko od tebe.“

„Pojď až k trámu.“

Trám je půl metru od ní. Jdu těsně k němu. „Kde je Evelyna?“

„Nechala jsem ji doma. Střídám to, víš? Aby to Leovi nebo zahradníkovým nebylo nápadné. Řekla jsem, že jdu do Friedheimu nakupovat. Leo je ostatně od té party ke mně poprvé přívětivý,“ řekne.

Poprvé přívětivý… Na tuhle větu si ještě vzpomenu…

„Proč zavíráš oči, Olivere?“

„Rozbrečel bych se jinak.“

„Proč?“

„Protože jsi tak krásná.“

Teď pohodí hlavou tím svým typickým pohybem a vlasy jí zavlají. „Olivere, já mám špatnou zprávu.“

„Spatnou zprávu?“

„Odjíždíme zítra do Frankfurtu.“

Jednou jsem se učil boxovat. Hned v první hodině mi můj sparring-partner zasáhl játra. Vynesli mě z ringu. Tak se cítím teď. „Můj muž to oznámil dnes ráno. Taky nevím, co se děje.“

„Že by si něčeho všiml?“

„Možná. Možná ne. Často dělá takové věci, nečekané, nepochopitelné. Zvláštní druh teroru, rozumíš? Nikdy nemám vědět, co přinese příští hodina, co můj pán a vládce zamýšlí.“

„Tvůj pán a vládce…“

„Jsem na něm závislá, živí mě. A Evelynu taky. Dokázal bys ty nás uživit?“

Já… sakra, proč jen nejsem starší? Proč nejsem vůbec nic, proč vůbec nic neumím?

„Ještě ne. Teprve až vyjdu ze školy…“

„Chudáčku Olivere,“ řekne. „Nebuď smutný. Já jsem šikovná. Už jsem svého muže podvedla tolikrát. Odtud do Frankfurtu je to autem půl hodiny. Bydlíme v Miquel-Alee. Číslo 212. A ty máš přece vůz.“

„Ano… „ Teď mi je zase do breku.

„Tak vidíš! Najdu pro nás kavárnu, najdu malý hotel, nějaký penzión. Odtud prostě zmizíš. Říkal jsi, že máte toho komického vychovatele.“

„To ano, ale…“

„A pak se sejdeme.“

„Ale vždycky jen na pár hodin, Vereno, vždycky jen na chvíli!“

„Není to lepší než vůbec nic?“

„Chtěl bych být pořád s tebou, pořád, ve dne v noci.“

„Ve dne přece chodíš do školy, Olivere… Ale přesto budeme spolu… celé noci… až do svítání… Nádherné noci… Můj muž zase odcestuje…“

„Cože?“

Dole jsou lidé, slyšíme je hovořit a mlčíme, dokud se jejich hlasy nevzdálí. „K poblití,“ řeknu pak. „Pozítří ještě ke všemu jedeme na exkurzi! Ta taky trvá tři dny. To do Frankfurtu nemůžu. Šest dní tě neuvidím.“

Verena zpozorní.

„Jakou exkurzi?“

Vyprávím jí to.

6

To bylo totiž tak: Dnes jsme zase měli dějepis u doktora Freye. Řekl: „Nechci, aby si někdo z vás myslel, že vyprávím pohádky o třetí říši, nebo že přeháním. Proto pojedeme patnáctého do Dachau a prohlédneme si koncentrační tábor, který tam kdysi byl. Pojedeme autobusem do Mnichova, přespíme a další den pojedeme do Dachau. To je nedaleko. Koncentrační tábory byly většinou blízko měst a vesnic. Jen lidé ve městech a vesnicích o tom nevěděli. Copak je, milý Sudhausi?“

Primus Friedrich Sudhaus, jehož otec je starý nacista a teď generální prokurátor, něco potichu řekl. Teď vstává a říká nahlas: „Domnívám se, že bývalý koncentrační tábor není žádný výletní cíl.“

„Také neděláme žádný výlet, milý Sudhausi.“

„Pane doktore, smím vás požádat, abyste mi neříkal neustále milý Sudhausi?“

„Promiňte. Nebylo to míněno zle. Dnes v noci jsem četl ve Valdštejnovi, že u Stralsundu ztratil pětadvacet tisíc mužů. Pak už jsem nemohl usnout a musel jsem neustále na to myslet. Co to má znamenat: on že je ztratil? Patřilo snad jemu těchto pětadvacet tisíc mužů? Pětadvacet tisíc mužů, to je pětadvacet tisíc životů, pětadvacet tisíc osudů, nadějí, obav, lásek, očekávání. Pan Valdštejn neztratil pětadvacet tisíc mužů – pětadvacet tisíc mužů zemřelo,“ říká doktor Frey a pokulhává po třídě. „A zůstaly tu po nich jejich ženy, jejich děti, matky, rodiny, nevěsty! Pětadvacet tisíc – to je už pěkné množství, myslím. Mnozí z nich zřejmě nebyli hned mrtví a měli bolesti, velké bolesti, ještě dlouho. A když odmyslíme mrtvé, zůstalo také zřejmě ještě hodně zmrzačených, s jednou rukou, s jednou nohou, s jedním okem. To v dějepisných knihách nebo u Schillera není. O tom se nepíše vůbec nikde. Také se nikde nepíše o tom, jak vypadal koncentrační tábor Dachau a jak vypadá – dnes. Musíte si zvyknout na to, že mám vlastní metodu vyučování dějepisu. Kdo nechce jet s sebou, nemusí, nebudu ho nutit. Ať jen zvedne ruku.“

Otočím se. Noah zvedne ruku. Jinak nikdo. Ani Sudhaus ne.

Ten teď sedí a je ve tváři úplně rudý, „rudej jak dva raci“, to říká Hansi. Zlostí. Jasně, mít fotra nacistu, taky bych teď zlostí zrudnul. Vlastně může být jednomu takovýho Sudhause líto. Člověk je produktem své výchovy.

„Vy nechcete jet s námi, Goldmunde?“

„Ne. Prosím, abych tady směl zůstat.“

Doktor Frey se dlouze zadívá na Noaha, jehož rodiče šli do plynu v Osvětimi. Noah klidně jeho pohled opětuje.

„Chápu vás, Goldmunde,“ řekne nakonec doktor Frey.

„Věděl jsem, že mě pochopíte, pane doktore,“ odpoví Noah.

Doktor Frey se obrátí k ostatním. „To by tedy bylo. Goldmund zůstává tady. Vyjedeme patnáctého, ráno v devět hodin.“

A najednou začne Wolfgang tleskat. Vážně, Wolfgang, syn válečného zločince.

„Copak je s vámi, Hartungu?“

„Jste velkolepý, pane doktore!“

„Ušetřte mě jakýchkoliv projevů sympatie,“ odpoví na to doktor Frey.

7

To všechno jsem teď vykládal Vereně v naší věži. Najednou se rozesměje. „Patnáctého?“ zeptá se. „Ano.“

„A šestnáctého jste v Mnichově?“

„Ano. A sedmnáctého se vracíme. Co je?“

„Předtím jsem měla pro tebe špatnou zprávu. Teď mám jednu dobrou. Šestnáctého budu taky v Mnichově. Sama!“

„Cože?“

„Jeden přítel z mládí se žení. Manfred – jako můj muž – ho nesnáší. Ten přítel mě požádal, abych mu šla za svědka. Svatba se koná v devět hodin. Když je Dachau tak blízko Mnichova, tak se přece nejpozději do odpoledne vrátíte.“

„Nejpozději.“

„Pak přijdeš ke mně… ke mně do hotelu… Budeme mít odpoledne… večer… a noc, celou noc!“

Křečovitě polykám. To vždycky, když jsem hodně vzrušen.

„Za čtyři dny, Olivere! V Mnichově! Ve městě, kde nás nikdo nezná! Ve městě, kde nemusíme mít strach! Kde nemusíme spěchat! Máme čas! Čas! Čas!“

„Ano,“ řeknu, na víc se nezmůžu.

A teď je třemi kroky u mě, obejme mě, podívá se mi opět do očí a zašeptá: „Já se tak těším… „ „Já taky.“

Pak se ještě políbíme. Jako poprvé. Jak se asi budeme pořád líbat. Protože tohleto je právě láska.

A zatímco se líbáme a všechno kolem mě se začíná točit, trámoví, okenní oblouky, haraburdí, všechno, všechno, musím si přece jen pomyslet: Verena a koncentrační tábor Dachau. Koncentrák Dachau a Verena.

To je pěkná kombinace, pomysleli jste si asi. Zdá se vám to nevkusné? Zdá se vám to děsivé? Chci vám říct, co je to! Láska léta Páně tisíc devět set šedesát.

8

V příštích čtyřiadvaceti hodinách jsem se dopustil tří velkých chyb. Žádná z nich už se nedá napravit. Každá bude mít své následky, své zlé následky. Chovám se jako idiot. Já, který si o sobě myslím, že |sem tak chytrý.

Popořadě:

Z věže odchází vždycky nejdřív Verena. Já počkám několik minut, pak jdu za ní. Když vyjdu z věže a ujdu snad takových sto metrů, přichází proti mně pan Leo, ten sluha: malý hubený, domýšlivý a sebejistý. Vede Asada na procházku. Tentokrát má pan Leo na sobě starý šedý oblek a košili s velmi ošuntělou kravatou.

„Ach, to máme krásný den, že ano, pane Mansfelde.“ Přehnaně se ukloní.

„Dobrý den.“

„Byl jste se zřejmě podívat na rozhledně?“

„Ano.“

„Je pořádně stará.“ Dnes vypadá pan Leo zarmouceně. Jeho hladký, podlouhlý obličej se zdá ještě delší a hladší, jeho rty jsou jen dvě tenké čárky. „Říká se, že ji budovali ještě staří Římané.“

„Ano, to jsme se učili ve škole.“

Povzdechne si.

„Proč vzdycháte, pane Leo?“ (Viděl Verenu?)

„Jak to tak říkáte, pane Mansfelde. Klid, Asade, klid! Jak to tak pěkně říkáte: učili ve škole. Učil jste se to v drahém soukromém internátě, pane Mansfelde. Já, pardon, prosím, když o tom mluvím, jsem mohl chodit jen do obecné školy. Moji rodiče byli chudí. A přitom jsem tolik žíznil po vzdělání!“ (Žíznil, vážně řekl žíznil. Lidi dokážou říct i ta nejsměšnější slova.) „Věřte mi, jsem nešťastný člověk, pane Mansfelde. I teď ještě – a je mi osmačtyřicet – bych se chtěl dál rozvíjet, snad si otevřít menší hostinec na venkově, menší restauraci. Není to příjemné, pořád sloužit, věřte mi!“

Co chce, tenhle oslizlý chlap!

„Jistě, pane Leo. Já se obávám, já teď musím…“

Vtom mě chytne pevně za rukáv. Jeho oči se snaží dívat žalostně. Tenhle pokus se mu nezdaří. Jsou, jaké jsou, tyhle šedé rybí oči: ledové, potměšilé. Už jsem napsal, že jsou okamžiky, ve kterých přesně vím, co se stane, co ten druhý ještě řekne nebo udělá. Teď mám taky takový okamžik.

Tenhle pan Leo je životu nebezpečný.

Najednou mě zamrazí.

„Taky už jsem měl peníze,“ naříká pan Leo a zastoupí mi cestu, „nastřádané fenik po feniku. Pak zasáhl osud! Ty naprosto zlé věci se stanou vždycky jen chudým lidem, pardon, prosím. Kde je bohatství, tam se hrne zase jen bohatství – to se přece říká, není-liž pravda?“

„Co se stalo?“

„Naletěl jsem podvodníkovi. Ten muž mi ukázal takový malý venkovský hostinec. Rozkošně položený. Nádherně zařízený. Kuchyně, to byl sen. Jídelna…“

„Ano, ano, ale…“

„Pardon, prosím. Byl jsem nadšen. Chtěl jsem to okamžitě koupit. Dal jsem mu peníze. Za tři dny jsem se dověděl tu hroznou pravdu.“

„Jakou pravdu?“

„Ten muž vůbec nebyl majitelem! Byl to jen makléř. Majitel mu dal všechny plné moci k prodeji a odjel na dalekou cestu. Personál v tom jel s ním. Tak mě mohl ten lump snadno provázet domem a tvářit se, jako by mu patřil. Není to strašné?“

Vytáhne kapesník, vysmrká se a pak výsledek zdrceně prohlíží.

„Musíte toho muže zažalovat.“

.Jak bych mohl, pardon, prosím? Samozřejmě hned zmizel. Úřad ve Frankfurtu, dopisní papír – všechno podvod! Jeho krásný automobil – vypůjčený.“ Přistoupí o krok blíž a já cítím jeho zkažený dech. „Vy přece taky máte takový krásný automobil, pane Mansfelde, nemám pravdu? Viděl jsem ho dole ve Friedheimu, v garáži.“

„Co to s tím má co dělat?“

„Obávám se, že budete muset jednomu ubohému muži trochu pomoci.“

„Nerozumím…“

„Ale ano, ale ano, už rozumíte! Dáte mi pět tisíc marek. Abych měl zase alespoň nejnutnější základ. Samozřejmě pět tisíc zdaleka nestačí, ale s hypotékami a půjčkami v bance…“

„Co jste to teď říkal?“

„Musíte mi dát pět tisíc marek, pane Mansfelde. Pardon, prosím, je mi to nemilé, ale jinak to nejde. Ne, jinak to nejde.“

„Za prvé žádných pět tisíc nemám…“

„Můžete si vzít úvěr na svůj krásný automobil.“

„… a za druhé bych vám sice rád pomohl, ale přesto se mi to zdá velmi zvláštní, že se s takovou prosbou obracíte právě na mě, úplně cizího člověka.“

A vím, vím všechno, co přijde…

„Já jsem možná cizí člověk pro vás, pane Mansfelde, ale vy pro mě nejste cizí, pardon prosím.“

„Co to má znamenat?“

„Když jste byl pozván k milostivému pánovi a já přinášel kávu, byly dveře salónu jen přivřené. Nemohl jsem prostě jinak, než že jsem vyslechl všechno, o čem jste mluvil s milostivou paní.“

„Já jsem vůbec nic…“

„Pane Mansfelde, pardon, prosím, musíte se uklidnit. Podívejte se na mě. Se mnou život zacházel tvrději než s vámi. Můj otec nebyl žádný milionář. Všimněte si, jak jsem klidný. Bohužel jsem také nemohl zabránit tomu, abych neviděl, jak jste se vy a milostivá paní právě chtěli políbit…“

„To je lež!“

„Jsem zvyklý, že mi lidé nadávají, pane Mansfelde. Jistě také lžu, když tvrdím, že jsem před chvílí zahlédl milostivou paní, jak vychází před vámi z rozhledny. Jistě taky lžu, když označím milostivou paní za milenku pana Sabbadiniho…“

..Zbláznil jste se?“

„Já ne, pane Mansfelde, pardon, prosím, já ne! Milostivá paní – a říkám to s největším respektem a s nejhlubší obavou – milostivá paní zřejmě trpí depresemi a citovými zmatky, neboť je mi, budiž bohu žalováno, do trapně přesných podrobností známo mnohé, co v posledních letech dělala.“

„Co dělala?“

„Podváděla milostivého pána, pardon, prosím. A s vícero… „ „Když budete mluvit dál, tak vás praštím.“

„Malého, slabého, ubohého muže? To byste skutečně chtěl, pane Mansfelde, takový velký a bohatý a mladý? Nu, nejsem zvyklý na nic jiného. Udeřte. Jen udeřte. Já se bránit nebudu.“

Takhle to dál nejde. Věděl jsem, věděl jsem přesně, že to takhle bude. Ale takhle to dál nejde.

„Mlčte! Ani slovo z toho, co říkáte, není pravda!“

„Jsou důkazy, pane Mansfelde, pardon, prosím, jsou telefonické rozhovory!“

„A co znamenají telefonické rozhovory?“

„Vlastním magnetofonový přístroj. Kromě toho existují také dopisy. Bohužel.“ Ta sketa.

„Jste mou poslední nadějí, pane Mansfelde. Půjčte si na automobil. Dostáváte jistě vysoké kapesné. Můžete obnos platit ve splátkách.“

„Pět tisíc marek? To je přece nesmysl!“

„Je rovněž nesmysl, co se píše v těch dopisech, nesmysl je, co člověk zaslechne, když běží magnetofonové pásky.“

Dopisy. Telefon. Sakra, proč si Verena nedala pozor!

„Jsem jist, že by se milostivý pán dal okamžitě rozvést, kdyby o tom všem věděl. A teď taky ještě o vás…“

„Já…“

Ale teď už se nedá přerušit, ten gauner, který mi tak hrozně připomíná mého „bratra“ teď už má dávno vrch. A on to cítí: „… taky ještě o vás, říkám, necháte mě laskavě domluvit, pardon, prosím. Milostivá paní přišla přece, jak tak člověk slyší, ze… hm… špatných poměrů… „ Udělám krok dopředu. On o krok ustoupí, ale mluví dál: „… a domnívám se, že se velmi bojí, aby se do těchto poměrů nemusela vrátit. Vím, že chováte sympatie k milostivé paní. Co je to pět tisíc marek, pokud se jedná o to…“

Jeho hlas se ztrácí, jako když se u rádia zakroutí knoflíkem. Zírám na něho a myslím si: Samozřejmě neví nic určitého, nemá žádné důkazy, střílí naslepo. A pak zase jeho hlas: „strávit konec svého života jako sluha a den za dnem…“

„Přestaňte! Nemáte jediný dopis! To všechno je přece podvod!“

Nato vytáhne z kapsy tři dopisy v obálkách, které jsou všechny adresovány poste restante Frankfurt, a mlčky mi je podá. Jeden přečtu. Ten jeden mi stačí.

„Kolik dopisů?“

„Osm.“

„A kolik magnetofonových pásků?“

„Taky osm.“

„Kdo mi zaručí, že nelžete? Jste přece vyděrač?“

„Samozřejmě. Na druhé straně, pardon, prosím – kdo mi zaručí, že mě kvůli vydírání neudáte? Možná není vaše sympatie k milostivé paní tak velká?“

Teď se dopustím první chyby. Myslím si: za všech okolností musím dostat dopisy a pásky. A za žádnou cenu o tom všem nesmím Vereně říct. Protože kdybych jí o tom řekl, hned by se se mnou přestala stýkat, to je jasné. Nejde o to, že jí nechci poděsit. To je nesmysl, když má člověk co dělat s vyděračem. Ale ona mě už nebude chtít nikdy vidět! Bude – přinejmenším na nějakou dobu, možná navždy – svému muži věrná. Ne, nesmím Vereně o tom nic říct.

Hned nato se dopustím chyby číslo dvě: „Když vám obstarám peníze, musím samozřejmě dostat všechny dopisy a pásky.“

„Samozřejmě.“

„Ano, samozřejmě! A pak přijdete a řeknete, že nemáte osm, ale patnáct dopisů a magnetofonových pásků a…“

„Přísahám vám…“

„Přestaňte! Nebo vás přece jen praštím!“

„Jsem na to zvyklý. Jsem na to zvyklý, že se se mnou takto jedná.“

„A dáte mi na ty peníze potvrzení.“ Jaký je tohle idiotský požadavek, to se dovím teprve později.

„Ale jistě, pane Mansfelde, ale rád!“

Má to smysl takovýmu chlapovi říct, že je hnusná svině? Vůbec ne. Co by následovalo? Nic. Už jen jediný dopis stačí…

A já držím ještě dva další s jinými rukopisy na obálkách. A on jich má ještě pět. Údajně jich má jen pět…

„Kdy bych tak mohl počítat s penězi, pane Mansfelde? Pardon, prosím, ale ta věc trochu pospíchá.“

„Musím nejdříve do Frankfurtu. Musím nejdřív vyhledat nějakou banku.“

„To nemusíte.“ Vytáhne lístek. „Dovolil jsem si už jednu zvolit Kopper & Co. Nejlepší banka v místě. Nejkulantnější obsluha. Bere nejmenší úroky. Myslel jsem si, pardon, prosím, kdybyste například zítra ve svém volném čase zajel do Frankfurtu, abyste odevzdal papíry od vašeho automobilu a podepsal směnku, pak byste mohl už pozítří obdržet šek.“ Teď mluví stále rychleji. „Ne snad, že bych chtěl tento šek! Tento šek byste mohl zavřít, než bych se dostal k tomu, abych ho proměnil. Já bych velmi prosil hotové peníze.“ Jako blbec, jako blbec mu sletím do jeho posraný pasti. „Čekal bych pak na vás tady pozítří odpoledne ve tři.“

„Jak to? Pan Lord přece už zítra odjíždí do Frankfurtu.“

„Má tam své vlastní služebnictvo. Zahradník s manželkou a já zůstáváme přes zimu tady. Ach, kdybyste věděl, jak osamělé to tu často je, jak…“

„Dost.“

„Pardon, prosím. Pozítří ve tři?“

Verena. Nesmí se nic dovědět. Jinak ji ztratím. Jinak ji ztratím. Chyba číslo jedna. Tenhle hnusnej křivák, musím zaplatit, aby mi dal dopisy a pásky. Musím mu zaplatit. Musím mu zaplatit. Chyba číslo dvě.

„Ano.“

„Smím si, pardon, prosím, dovolit poznamenat, že by mi bylo nanejvýš líto, kdybych vás tady pozítří ve tři nenašel, milý pane Mansfelde? Pojď Asade, pojď! Hledej klacíček, hledej! Ano, kdepak jen je, ten krásný klacíček?“

9

Princ Rašid Džemal Ed-Din Runi Bender Šápur Isfahání se modlí: „Och, vy věřící, nechoďte ve stopách satanových, neboť ten, kdo jde v jeho stopách, dopouští se jen hanebných zločinů a toho, co je zakázáno a druhým škodí…“

Je půl deváté.

Jsem teď raději vždycky u toho, když se Rašid modlí. Opatrnosti nikdy nezbývá. Ali a Hansi už jsou v posteli, mírní a hodní jako beránci. Hansi se mnou celý večer nepromluvil, u jídla ne, ani dřív, ani potom.

„Napadlo tě něco?“ zeptal jsem se v jídelně.

Zavrtěl hlavou. Později najednou zmizel. Teď tu leží a civí do stropu. Než jsem přišel sem, zastavil jsem se vedle u Giuseppa, kterého Ali tak ztloukl. Spí ještě se dvěma jinými malými chlapci, s jedním Řekem a s chlapcem z Bavorska. Donesl jsem Giuseppovi pralinky. Celý zářil, ten malý vyhladovělý chlapík, a tou strašnou angličtinou mi řekl: „Děkovat ti, Oliver…“

A když už jsem byl zase u dveří: „Oliver?“

„Ano?“

„A já přece mít pravda! Náboženstva být opium pro lida.“

Ten, který ho tak ztloukl, neúprosně zbožný černý Ali („Je jen jeden Bůh, můj Bůh!“) sepjal teď nad dekou ruce. Taky se modlí, schválně ve stejnou dobu jako Rašid, samozřejmě.

Uvažoval jsem, jestli mu to můžu zakázat. Nemůžu. Tak se modlí oba, Ali ostatně docela tiše. „Otče náš jenž jsi na nebesích…“

„Kdyby nad vašimi kroky nebděl milostivý a slitovný Alláh, tak by nikomu z vás neodpustil vaše hříchy…“ Jeho hříchy.

Ještě jsem dokázal přečíst druhý ze tří dopisů. Na ten třetí mi už chyběla odvaha. Všechny tři dopisy jsem spálil v lese a popel rozšlapal.

„…dej nám chléb vezdejší a odpusť nám naše viny…“

Naše viny. Co je Verena zač? Nekladu si tuto otázku proto, že podvádí svého muže. Kladu si ji proto, že takové dopisy okamžitě nezničí. Leo jí je musel ukrást. Je něco takového možné? Není Verena vážně trochu trhlá? To jsem konečně já taky. Ale osm dopisů…

Jistě, kradl jí je delší dobu, celá léta. To se může stát. Ale nemělo by se to stát. Musí přece dávat pozor! Teď na ni dám pozor já. Nesmí být nešťastná.

„… Alláh odpouští, komu On chce, neboť Alláh slyší a ví všechno. Bohatí mezi vámi ať nepřísahají, že příbuzným, chudým a vystěhovalým pro víru už nic nedají. Mají mnohem více odpouštět a…“

Ne! Ne! Ne! Vereně nesmím nic říct! Beztak už málem panikaří. (okamžitě by to se mnou skončila. Udělala by konec dřív, než to vůbec začalo. Musím tomu lumpovi opatřit pět tisíc marek a musím spálil dopisy a pásky, a musím doufat, že už další nemá. Vlastně by jich ani neměl víc mít. Tak neopatrná zase Verena přece nemůže být! Zvláštní, že ani trochu nežárlím na ty druhé muže!

„… jakož i my odpouštíme našim viníkům. A neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého. Amen.“

Kapesné mi zdaleka nebude stačit na splátky. Budu muset napsat matce. Rašid se modlí: „…projevit svou milost. Což si nepřejete, aby vám Alláh odpustil. Jak jste zlí, o tom bude svědčit proti vám o soudném dnu vaše vlastní tělo, vaše vlastní smysly a…“

V tomto okamžiku se dole v hale rozezní elektrický gong. To je vždycky znamení, že šéf promluví ze své kanceláře domácím rozhlasem, který umožňuje spojení všech pavilónů se školou.

Rašid se přestane modlit. Ali se posadí na posteli.

Jen Hansi klidně leží dál. Znuděně prohlásí: „Nemusíme chodit dolů. Otevři dveře Olivere, uslyšíme i tak, co starej chce.“

Otevřu dveře. Mnohé dveře se otvírají. Malí chlapci v pestrých pyžamech se ženou zvědavě dolů do haly. Hlas šéfa je sem dobře slyšet, můžeme zůstat na pokoji.

„Prosím všechny učitele, vychovatelky a vychovatele, aby ke mně okamžitě přišli. Musím s vámi něco projednat. Jestli si někdo z vás malých nebo velkých teď myslí, že by mohl využít nepřítomnosti vychovatelů, aby mohl vyvádět neplechu nebo snad utéci, pak zítra opustí internát.“ Doktor Florian chraptí a zdá se, že jen s námahou ovládá svůj hlas. „Navíc si přeji, abyste se všichni bez výjimky dostavili zítra v 7.15 do jídelny na snídani. Musím vám něco sdělit. Dobrou noc.“

Cvak. Vypnul aparát.

„Do postelí! Marš, zpátky do postelí, já musím odejít!“ slyším malomyslný hlas pana Hertericha. „Co se stalo?“ ptám se.

„Já můžu počkat do rána,“ řekne Hansi a otočí se ke stěně.

Když přijdu do svého pokoje, opakuji otázku.

„Co by bylo?“ řekne Noah, který čte „Olympii“ Roberta Neumanna. „Zřejmě nám šéf oznámí, že musí zvýšit školné.“

„Jo,“ řekne Wolfgang, který luští křížovku, „nebo že mu bundeswehr odloudil poslední personál z kuchyně a že si budeme muset nádobí umývat sami.“

„Breakfast is always the time for news such as this,“ řekne Noah. Ale oba se mýlili. Příštího rána, je mlhavé a chladné, se skutečně všichni žáci shromáždí přesně v 7.15 v jídelně. Za několik minut se objeví šéf. Ve tváři je žlutý, má tmavé kruhy pod očima. Určitě nespal. Dnes se mi zdá ještě vyšší a hubenější, jde taky trochu víc předkloněný. Mluví velmi tiše.

„Dobré jitro,“ řekne doktor Florian.

Tři sta dětí mu odpoví na pozdrav.

„Řekl jsem vám před několika dny, že raději nějakou dobu nebudu jíst pohromadě s vámi. Ani dnes s vámi nebudu jíst. Sdělím vám, co vám musím sdělit, a zase odejdu a vy se nasnídáte sami…“

Ohlédnu se. Hansi, který stojí za mnou, vystřihne blbečka, jeho tvář je naprosto bez výrazu. Učitelé a vychovatelé vypadají stísněně. Podívám se naproti ke stolu, kde sedává Geraldina, a hrkne ve mně.

Její místo je prázdné! Hned nato se dovím proč.

„Geraldina Reberová se včera večer vážně zranila. Na úzké cestě, která vede nahoře podél rokle mezi domem velkých děvčat a školou. Všichni víte, že jsem co nejpřísněji zakázal, abyste touto cestou chodili, právě proto, že je tak úzká a nebezpečná – a i kdyby byla desetkrát kratší!“

Hansi si míchá lžičkou kávu.

„Geraldina včera večer přesto šla touto zakázanou cestou. Zřítila se do rokle. Zlomila si obě ruce, má těžký otřes mozku, a lékaři se obávají, že si poranila páteř.“

Poranila páteř!

Houska mi vypadne z ruky.

„Slyšel jsi to?“

„Nejsem přece hluchej,“ řekne Hansi.

„Geraldina byla převezena do frankfurtské nemocnice. Telefonoval jsem její matce. Už je na cestě. Nikdo z vás nesmí zatím Geraldinu navštívit. Její stav je velmi vážný. Naposledy vám říkám, že je zakázáno chodit cestou kolem rokle. Koho nachytám.dostane důtku. Víte dobře: kdo dostane třetí důtku, musí opustit školu. To je všechno.“ Šéf si přejede kapesníkem po čele, pak zvedne hlavu, očividně velmi unaven. „Ach ano, ještě něco. Slečna Hildenbrandová dala výpověď. Všichni jste ji znali, mnohým z vás velmi pomohla. Řekla mi, že osobní rozloučení s vámi by pro ni bylo velmi těžké, a prosila mě, abych vás všechny srdečně pozdravoval. Bude na vás stále myslet.“

Šéf se na chvíli odmlčí, pak pokračuje: „Nikdy na vás nezapomene. Z našeho internátu už odešla a bydlí nyní dole ve Friedheimu.“

Někdo, koho nevidím, se hlasitě zeptá: „Ale proč dala výpověď, pane doktore?“

Učitelé a vychovatelé se dívají do země a já okamžitě slyším, že šéf nemluví pravdu, neboť jeho hlas teď zní úplně jinak. „Slečna Hildenbrandová byla už opravdu stará a už také nebyla zdráva. Víte, že musela velmi namáhat zrak. Lékař… lékař jí nařídil klid. Neodcházela… neodcházela od nás snadno.“ Odmlka. „Nevím, co jste k ní cítili vy. Nevidím do vás. Já jsem cítil a cítím ke slečně Hildenbrandové největší vděčnost. A já na ni také v žádném případě nikdy nezapomenu… „ Přejede si opět kapesníkem po čele.

Noah vstane.

„Co je, Noahu?“

„Vstávám na počest slečny Hildenbrandové.“

Nato se zvednou i všechny ostatní děti. Jen Hansi si dál míchá kávu.

Rýpnu ho.

„To je nějakýho sraní!“ řekne. Ale vstane. Za několik vteřin si Noah zase sedne. Ostatní si taky sednou.

„Na shledanou,“ řekne šéf. Rychle odchází. Cestou ke dveřím musí projít kolem mého stolu. Nejdřív se zdá, že mě nevidí, pak se najednou zastaví.

„Ach, Oliver…“

„Pane doktore?“

„Už jsi dojedl?“

Ještě jsem ani nezačal jíst, ale nedostal bych do sebe nic, nedokázal bych to polknout. „Ano, pane doktore.“

„Tak pojď se mnou, chtěl bych ti něco říct.“ Jdeme do jeho pracovny.

„Posaď se. Neříkal jsem v jídelně pravdu. Ne celou pravdu. Slečna Hildenbrandová nepožádala o propuštění. Já jsem ji propustil. Musel jsem to udělat.“

Se mnou se všechno točí. Je mi nanic. Geraldina se zřítila. Poraněná páteř. Geraldina. Páteř. Geraldina… „Posloucháš mě vůbec?“

„Ano, pane doktore. Musím se sebrat.“

„Víš, že byla téměř slepá?“

„Ano.“

„A že měla otoky na nohou a neustále bolesti při chůzi?“

„Ne, to sem nevěděl.“

Na jeho psacím stole stojí karafa s vodou. Nalije si plnou sklenici, vezme z tuby dvě tabletky, spolkne je a zapije.

„Bolí mě hlava,“ řekne. „Mám hrozné bolesti hlavy. Co ti teď povím, musíš si nechat pro sebe. Nesmíš o tom s nikým mluvit. Dáš mi na to své slovo?“

„Máte mé slovo, pane doktore.“

„Povím ti to jen proto, že mě slečna Hildenbrandová před svým odchodem o to prosila. Měla tě obzvlášť ráda.“

„Právě mě?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože se staráš o chudáka Hansiho. Prosila tě přece o to, když jsi sem přišel, ne?“ Přikývnu.

„Udělalo by jí velkou radost, kdybys ji tu a tam navštívil. Víš, kde ve Friedheimu bydlí?“

„Ano.“

„Navštívíš ji?“

„Ano.“

„Děkuji ti. Tedy, abychom to vzali zkrátka: taky slečna Hildenbrandová chodila vždycky zakázanou cestou nahoře podél rokle. Kvůli svým nohám. Je to totiž taky velká zkratka dolů do Friedheimu, nejen do dívčí vily.“

Nejen do dívčí vily! Proto mě tehdy Geraldina tak rychle dohonila, když jsem vzal Verenin náramek z jejího pokoje!

„Včera po večeři chtěla slečna Hildenbrandová s Geraldinou udělat ještě několik testů a promluvit s ní – ve Friedheimu, ve svém pokoji, v neutrální atmosféře…“

„Proč?“

„Geraldina byla v poslední době obzvlášť labilní a dalo se s ní těžko vycházet. Její výkony ve škole byly stále horší. Proto s ní chtěla slečna Hildenbrandová promluvit. Pomohlo to mnoha dětem, když s nimi promluvila. Šla tedy s Geraldinou zakázanou cestou dolů, jako první. Najednou zaslechla výkřik. Otočila se a viděla s hrůzou, že Geraldina uklouzla a…“

„Zřítila se do rokle?“

„Ne, ještě ne! Visela volně ve vzduchu na příkré stěně a držela se kořene. Křičela o pomoc. Slečna Hildenbrandová přispěchala a pokusila se ji vytáhnout nahoru za ruku…“

„A?“

„Slečna už přece skoro neviděla. Byla noc. Nechytila ji za ruku, ale uchopila kořen, kořen byl bílý. Jediným trhnutím ho vyrvala ze země – a Geraldina se zřítila do rokle.“

Když to řekl, vstal, přešel k oknu a zadíval se do podzimní mlhy. „Slečna Hildenbrandová se co nejrychleji vrátila do školy. Telefonoval jsem pro lékaře a zavolal sanitku. Všichni běželi do rokle. Teprve když Geraldinu odvezli, vyprávěla mi slečna Hildenbrandová, jak lo všechno bylo.“

„A tak jste ji propustil.“

„Ano. Chtěla zůstat ještě do dnešního dne a rozloučit se s vámi všemi ale to…“ Tady se zarazí. „… to jsem jí nemohl dovolit. Odvezl jsem ji ještě v noci svým vozem do Friedheimu.“

„Proč?“

„Nervově se zhroutila. Záchvaty pláče. Nemohla by se dnes ráno před vámi objevit. To říká i lékař. Dal jí něco pro uklidnění. Nyní spí. Příští dny musí strávit na lůžku.“ Najednou má docela jasný a tvrdý hlas. „Je to moje vina.“

„Jak to?“

„Jestli Geraldině nesroste správně páteř, jestli – Bůh nedopusť –, jestli… „ Nedokáže to říct. „Jestli zemře?“

„…pak je to moje vina, ne vina slečny Hildenbrandové!“

„To je přece nesmysl, pane doktore!“

„To není nesmysl! Věděl jsem celou dobu, že už nevidí. Věděl jsem celou dobu, že tím ohrožuje druhé, že ohrožuje i sebe. Měl jsem ji propustit už před lety. Jenže jsem to nikdy neudělal.“

„Protože vám jí bylo líto. Protože jste věděl, jak velice měla ráda děti.“

„To je jedno, proč. Prostě jsem to neudělal! Jestli… jestli se Geraldina zase docela neuzdraví, pak jen na mně je vina, jen na mně!“

„Poslechněte, pane doktore…“

„Nepřeji si, abys něco říkal. Teď víš všechno. Chci být sám. Na shledanou.“

Vstanu a odcházím. Zírá ven do mlhy a já ze strany vidím, jak se mu chvěje tvář. V hale a na velkém schodišti postávají děti a mluví o Geraldině.

Je za sedm minut osm. Jdu, knížky pod paží, k východu, protože teď potřebuju čerstvý vzduch. Najednou mě někdo zatahá za rukáv. Je to Hansi. Šeptá a táhne mě stranou. „No, jak jsem to provedl?“

„Co?“

„No – to?“

„Ty jsi…“

„Psst! Zbláznil ses? Ne tak nahlas! Říkal jsi přece, že se jí musíš zbavit, a že ti mám pomoct – nebo ne?“

„Ano.“

„Tak vidíš! A já jsem ti pomohl! Mírnou cestou, jak sis to přál.“ Teď už vím, co je pro Hansiho „mírná cesta“.

10

„Babka vždycky chodila domů zkratkou, i když je to zakázaný,“ šeptá Hansi. Zamkli jsme se na záchodě. Hansi celý září. Je bez sebe radostí a štěstím. Myslím, že budu brzo zvracet.

Otvírám malé okno.

„Zavři to, jinak nás venku někdo uslyší.“

Zase okno zavřu.

„Nemáš čouda?“

Dám mu cigaretu.

Zapálí si a zhluboka zatáhne.

„Včera dopoledne jsem slyšel, jak babka…“

„Neříkej babka!“

„Ale jdi, takový slepý střevo!“

Slepý střevo: to je ta malá dáma, která se půldruhého roku snažila udělat z Hansiho normálního, slušného člověka. To je onen nešťastný člověk, který včera večer ztratil své místo. Slepý střevo, to je stará, téměř slepá slečna Hildenbrandová.

„Co jsi slyšel?“

„Jak babka říkala Superštětce: Dnes večer po večeři přijdeš ještě na hodinku ke mně. Jsi tak neklidná, říkají ostatní děvčata a učitelé. Že křičíš ze spaní. Při vyučování sníš.“ Ušklíbne se. „To je z toho, žes ji tak dobře…“

„Drž hubu!“

Vyfoukne zase kouř.

Mně je pořád hůř.

„Co to má znamenat, drž hubu? Jak to se mnou mluvíš? Řekl jsi, že se jí chceš zbavit, nebo ne?“ Neodpovídám. Řekl jsem to. Nejsem o nic lepší než on. „No tak!“ Teď je spokojen a zase se šklebí tím svým odporným šklebem. „Celý den jsem si lámal hlavu. Pak jsem to vyhmátl.“

„Co?“

„Tak mě nech domluvit, člověče! Senza plán! Kolo drátu. Čmajznul jsem to u zahradníka.“

„Nač?“

„Nač, on se ptá nač! A to ti je jedenadvacet? Aby slítla do rokle, tvá maličká.“

„Ty jsi plánoval vraždu?“

„Blbost, vraždu. Doufal jsem že si zlomí pár kostí a půjde do nemocnice. Abys měl pokoj!“ Zase zhluboka zatáhne.

„Samozřejmě, že si hned zlomí páteř, to jsem se ani neodvažoval doufat!“

„Hansi!“

„No co je, co je? Něco takovýho trvá měsíce. Teď od ní máš pokoj na celý měsíce! A až se vrátí, kdo ví, třeba jí přece jenom něco blbě sroste a už si nebude moct dovolit riskovat a tak se na tebe mačkat. Na nikoho! Pak má utrum! Podívej se na mě. Já jsem měl taky zlomenou páteř. Nikdy žádnou pěknou holku nedostanu. Není to snad řešení? Nemůžeš snad alespoň říct díky?“

11

„Ty jsi…“ Já přece jenom budu muset zvracet.. „Ty jsi ten drát…“

„Uvázal ke stromu, co roste z rokle, a natáhl jsem ho po zemi na druhou stranu ke křoví. Tam jsem se schoval a čekal, dokud nepřišly, babku nechám přejít. Když jde Superštětka, tak to zvednu. Zakopne, uklouzne, padá, ale zachytí se kořene. Zlostí bych se kousl do kolena, že hned nesesvištěla dolů! Ale naštěstí se Hildenbrandka kolem ní tak blbě motala, až tvá maličká zmizela. Pustím drát a už jen čekám, dokud babka neodběhne pro pomoc. Pak odvážu drát od stromu a zmizím. Kolo drátu leží zase pěkně v zahradnictví. Geraldina možná umře. Ale i když neumře – rozhodně máš teď od ní do vánoc pokoj. Nejmíň do vánoc. A jak říkám, může se docela dobře stát, že pak bude vypadat jako já. Co je? Děsíš se toho, co?“

„Ano.“

„Sem si mohl myslet. Nejdřív hodně hluku a pak plný kalhoty. Hned ti řeknu ještě něco.“

„Co?“

„To všechno jsem udělal hlavně kvůli sobě.“

„Kvůli sobě?“

„Jo. Ještě nejsem totiž tak docela přesvědčenej, že mě najednou nezdrhneš a nevezmeš si za bratra Rašida nebo někoho jinýho z těch sráčů. Čím víc toho o tobě vím, tím jsem jistější. Vím už o madam Lordové. Teď víme oba o týhle záležitosti s tvým drahouškem. Když chceš, jdi k šéfovi a všechno mu vybal. A já okamžitě najdu pana Lorda a vybalím zase jemu všechno.“

„A kdyby… kdyby byla Geraldina mrtvá?“

„Tak by prostě byla mrtvá. To bys ale ronil slzy, co?“

„Ty jsi… ty jsi ďábel…“

„To už říkalo hodně lidí, to pro mě není nic novýho. Obsloužil jsem tě promptně, nebo ne? Jsem tvůj bratr, nebo ne? Bratr musí pro bratra udělat všechno.“

„Ne vraždit.“

„Taky vraždit.“

„Ne.“

„No tak do toho, do toho, tak jdi k šéfovi a udej mě! Mně nenapadá jen něco takovýho jako tohle s drátem! Já bych taky někdy hrozně rád chtěl vědět, co pan Lord řekne, když ho navštívím nebo mu napíšu psaníčko!“

Hansi. Pan Leo. Je toho pořád víc. Je to pořád horší. Vím, že nejednám správně, nechci to, ale nemůžu jinak. – Kvůli Vereně.

Může být šťastná láska, může vůbec vzniknout láska tam, kde je tolik nepravostí?

„A slečny Hildenbrandové, té ti není vůbec líto?“

„Proč chodí po zakázaný cestě?“

„Měla ráda své povolání.“

„Nejvyšší čas, že šla do penze. Dělej si starosti ještě o tu starou rachejtli!“

Cítím, jak se mi zvedá žaludek.

„Na kom ti víc záleží – na Superštětce, nebo na paní Lordové?“ Neodpovídám. Je mi zle.

„Tedy na paní Lordové. Takže k šéfovi nepůjdeš a neřekneš ani slovo.“

Zase neodpovídám. Ale vím, že má pravdu. Nepůjdu k šéfovi a nic neřeknu. Jsem na to příliš zbabělý. Ohrozil bych Verenu. Ale nejenom to. Vyletěl bych z internátu, kdybych řekl, co bylo mezi Geraldinou a mnou – protože to už bych taky musel říct, kdybych něco řekl. Jsem příliš zbabělý, příliš špatný, příliš vlažný. Nejsem o nic lepší než Hansi. Budu držet hubu.

A zaplatím panu Leovi.

God have mercy on such as we, doomed from here to eternity. „Nic neříkáš. To je taky odpověď. Okay, Olivere.“ Zase mlčím.

A to je, vidíte, chyba číslo tři. Nejhorší a s nejhoršími následky..Když budeme mít štěstí, bude muset ležet celej rok! Slyšel jsem o takovejch případech, kdy už páteř vůbec nesrostla! Já jsem specialista na záležitosti páteře. Musím bejt. Já…“

„Hansi…“

..Ano?“

„Prosím tě, jdi ven. Rychle!“

„Proč?“

„Musím zvracet.“

12

Jel jsem do Frankfurtu a půjčil jsem si peníze na svůj vůz. Budu splácet těch 5000 marek po 320 markách měsíčně. Setkal jsem se s panem Leem a dal jsem mu hotové peníze. On mi dal potvrzení:

Prohlašuji tímto, že jsem 14. září 1960 obdržel od pana Olivera Mansfelda DM 5000, – (pět tisíc německých marek)

Leo Galler

Chtěl jsem na něm podrobnější prohlášení, ale to mi odmítl dát. Řekl, že to by se raději peněz zřekl a ponechal si dopisy a magnetofonové pásky. Bylo taky směšné očekávat, že by mi potvrdil, že mě vydírá. V každém případě pokládám prohlášení, které právě mám, za jistou ochranu. To se ještě podivím!

Když jsem mu dal peníze, předal mi pan Leo pět dalších dopisů a osm magnetofonových pásek. Šli jsme spolu do prázdné vily Manfreda Lorda a poslechli jsme si pásky na jeho magnetofonu, neboť jsem se chtěl ujistit, že mi neprodává jakékoliv pásky. Byly pravé. Spálil jsem těch pět dopisů a osm pásek v lese.

Možná si opatřil pan Leo od dopisů fotokopie a dal si je ověřit u notáře. Možná si pásky přehrál. Možná má ještě více pásek, ještě víc dopisů. Nevím. V tomto okamžiku jsem učinil, co jsem mohl. Nic chytřejšího mě nenapadlo. Věděli byste vy něco lepšího? Jsou situace, ve kterých se dá jen doufat. Já doufám.

Prozatím lékaři zakázali, řekl šéf, aby Geraldinu kdokoliv v nemocnici navštívil. Prý kritický stav. Hansi je velmi spokojený. Poslal jsem Geraldině květiny. Udělal jsem zase chybu?

Určitě.

Dachau je dnes pro celý svět pojmem. Byl to koncentrační tábor číslo jedna. Tady vraždění národů začalo. Autobusem jste z Mnichova v táboře za třicet minut. Ale ani obyvatelé Mnichova, ani obyvatelé Dachau nevěděli, co se v táboře dělo. Vůbec nikdo nic nevěděl.

Baráky ještě stojí. Bydlí v nich lidé, svobodní lidé. U vchodu do tábora svítí žlutá telefonní budka. Aby lidé, kteří dnes, v roce 1960, žijí v tomto táboře, mohli také telefonovat. To lidé, kteří v tomto táboře žili až do roku 1945, nemohli. Podle toho se pozná pokrok lidstva.

Mezi baráky se suší prádlo. Zeny se šátky na hlavách procházejí kolem, děti si hrají. Stojí tu kaple. Cesty jsou posypány černou škvárou.

Náš autobus zastavil před vchodem do tábora. U brány čekal starší muž. Provází nás. Na uvítanou řekl: „Já jsem truhlář. Sám jsem tu byl vězněn. Teď tu provázím návštěvníky. Přichází sem hodně návštěvníků, hlavně z ciziny.“

„A Němci?“

„Taky.“

„V jakém poměru asi?“

„Na takových třicet cizinců připadne jeden Němec,“ odpoví bývalý vězeň. Kulhá, mimochodem, stejně jako doktor Frey. Celá třída jde mlčky za oběma muži. Jen Noah chybí. Požádal, aby směl zůstat v internátě. Bez něho je tu Wolfgang jako ztracený.

Friedrich Sudhaus vypadá, jako by měl každým okamžikem vybuchnout. Něco si pro sebe drmolí. Nerozumím mu co.

Je krásný den. Modré nebe. Jasná viditelnost. Naprosté bezvětří. Jdeme ke krematoriu. Baráky. Tady trpěly tisíce a tisíce lidí. Tady byly tisíce a tisíce lidí týrány, mučeny. Tady byly tisíce a tisíce lidí zavražděny. Krematorium. Tady byly tisíce a tisíce lidí spáleny. Půl hodiny od Mnichova. Bere mě hrůza.

Slyšíme krákat vrány. Najednou si všimnu, že stojím před barákem, který má nad vchodem nápis: HOSTINEC.

„Tady je hospoda?“ ptám se.

„Tady jsou dvě hospody,“ odpoví náš průvodce. „Lidé, kteří bydlí tady v barákách, si tam večer vypijou své pivo. Nějaký čas bylo na ceduli dokonce: HOSTINEC U KREMATORIA.“

„To není pravda,“ řekne Wolfgang a vidím, že má slzy v očích. „To není pravda!“

„Ale ano,“ řekne truhlář klidně. „Hostinský pak musel jen obě poslední slova přemalovat, protože přišlo pár lidí odnaproti z Bamberku a protestovali. Jistě tím nic zlého bývalý hostinský nemyslel, chtěl jen prodat víc piva. Ostatně dříve to byla dezinfekce.“

„Co byla dezinfekce?“

„No, ta hospoda.“

„Pojdte dál,“ říká doktor Frey a kulhá za kulhajícím průvodcem před námi. Děti si hrají s míčem, honí káču a obruče. Mnohé mají kola. Na střechách baráků trčí televizní antény. Ale protože je tábor tak obrovský, neznamená tohle všechno prostě nic. Cítím jednu jedinou úděsnou prázdnotu. A za půl hodiny je člověk v Mnichově…

„Teď vám ukážu muzeum,“ řekne náš průvodce. „Je umístěno v krematoriu.“

V krematoriu jsou stoly, na nich pohlednice a brožury. Pak je tu několik vitrín s hroznými upomínkami na to peklo. V rohu stojí dřevěný stojan.

„To je jeden z těch takzvaných kozlů,“ vysvětluje průvodce. „Na ten byli vězni přivázáni a bičováni.“

I Wolfgang teď už vzlyká. Walter se ho pokouší uklidnit: „Přestaň Wolfgangu… Přestaň, slyšíš! Všichni se sem dívají!“

„Tak ať… tak ať…“

„Ale proč? To už je všechno dávno pryč!“ Už dávno pryč!

Průvodce říká: „Tady je jedna z našich návštěvních knih,“ a ukáže na pult. Chci knihu, která tam otevřená leží, zvednout, ale nejde to.

„Museli jsme ji připevnit,“ vysvětluje náš průvodce, „jednu nám dokonce ukradli. Počkejte, přinesu vám několik dalších.“ Odejde a hned se zase vrátí s šesti šedými knihami.

„Jakou tady máte návštěvu?“ ptá se doktor Frey.

„Asi půl miliónu za rok, ale jak říkám, mnohem víc cizinců než Němců.“

Listujeme v knihách. Pokud rozpoznám, jsou tu zápisy od Američanů, Spanělů, Holanďanů, Číňanů, Japonců, Izraelců, Arabů, Peršanů, Belgičanů, Turků a Řeků – především ale od Angličanů a Francouzů, a samozřejmě i od Němců.

Wolfgang stojí u okna. Obrací se k nám všem zády, ale podle toho, jak se mu chvějí ramena, je poznat, že brečí. Nechce, aby to bylo vidět. Přesto je to vidět. Před oknem, u kterého stojí, se rozprostírá celý svět Alp, od Allgau až po Berchtesgaden.

Nemyslím, že by to Wolfgang vnímal.

Najednou si vzpomenu na šéfa. Jak stál u okna v pracovně a obracel se ke mně zády, když říkal: „Jestli se Geraldina zase docela neuzdraví, pak jen já mám vinu, jen já.“

To je samozřejmě nesmysl.

Stejný nesmysl, jako když si teď Wolfgang myslí, že je vinen nebo spoluvinen na tom co se stalo, jen proto, že měl takového otce. Může mu to člověk vymlouvat? Myslím, že by to nemělo smysl. Když jsem se to pokoušel vymluvit šéfovi, poslal mě pryč.

Šéf a Wolfgang: nevinně se oba cítí vinni na vině druhých.

Kdyby teď byl alespoň Noah nablízku? Ten by už věděl, co říct, něco pro útěchu. Mě nic nenapadá, nic chytrého. Vezmu si poznámkový blok a opíšu si několik zápisů. Tady jsou. Jména a adresy jsem vynechal, protože neznám lidi, kteří to psali, a ani nevím, jestli by jim to nevadilo, kdybych se o nich zmiňoval. Ale zápisy jsou přesné, slovo od slova:

Že lidé dokážou něco takového. To není možné!

Honte aux millions dAllemands qui ont laissé ces crimes s’accomplir sans protest.

Ubohá, těžce zkoušená vlasti! Máme tě jen tím víc rádi!

Jamais plus?

Jsem pro, aby tyto tábory byly konečně odklizeny.

Jaká ostuda, že je na takovém místě místo pro restaurace!

To bylo a zase brzy bude!

Je to hrozné, co se tady dělo, ale nemělo by se to pořád znovu jitřit. Jednou se musí zapomenout na minulost. Kromě toho by se taky měl zřídit památník zajateckých táborů v nichž byli němečtí vojáci.

Nečiňte prosím za toto odpovědnou nás, mladou generaci. Stačí že už za to naši otcové museli pykat.

Jeden německý člověk mi řekl včera v jednom hostinci v Dachau: „Není nic k vidění v koncentračním táboře. Povídá se o tom toho hodně, ale není to pravda. „ Dnes jestli já uvidím jeho, já jeho zabiju.

Where, oh where were the thinking Germans?

Pod to někdo jiný připsal:

What did you expect them to do about it?

Smutnější než vidět muzeum je číst tuto knihu – muzeum je minulost, tato kniha je aktuální.

„A nyní mě, prosím, následujte do spalovací místnosti,“ říká náš průvodce. Všichni jdeme němě za ním. Nikdo už nemluví. Na nebi svítí slunce, které už pozbylo svého žáru. Pak vstoupíme do velké místnosti a stojíme před pecemi. Je jich tu velmi mnoho a před všemi leží věnce…

14

„… se stuhami, velké a malé věnce, mnohé už zaprášené. Dveře pecí byly otevřené, a i v otevřených dveřích visely uschlé věnce, dokonce byl mezi nimi jeden zlatý,“ vyprávím Vereně. Je pět hodin odpoledne a už se stmívá. Verena se ubytovala v hotelu na Karlplatze a má tu celé apartmá, ložnici, salón, koupelnu. Tak může přijímat návštěvu, aniž by budila pohoršení, a nedělalo to nijak špatný dojem, když jsem se ohlásil dole u vrátného.

Verena má na sobě kalhotový komplet: velmi úzké kalhoty a velmi volný, splývavý kabátek. Látka je protkávaná zlatem. Sedíme na široké pohovce před velkým oknem a vypili jsme čaj. Jsem tady asi půl hodiny. Všechno jsem Vereně vyprávěl, co jsem v Dachau viděl a slyšel. Neřekla ani slovo. Když jsem přišel, políbili jsme se, ale ona si zřejmě hned všimla, že se mnou není něco v pořádku, protože se najednou ode mě odtáhla, vzala mě za ruku a vedla mě k velké pohovce. Myslím, že jsem mluvil velmi rychle a velmi rozrušeně.

Verena se na mě nedívá. Dívá se z pátého poschodí hotelu dolů do hloubky na dopravní zmatek ve městě. Je stále větší tma. Rozžínají se první světla. Vidím velké neonové reklamy:

OSRAM – JASNÝ JAKO SVĚTLO DENNÍ

REX – ZNAČKA DOBRÝCH VAJEČNÝCH NUDLÍ

OBCHODNÍ DŮM

ELIZABETH TAYLOROVÁ V BUTTERFIELD 8

Vidím tisíce lidí, kteří se mačkají v tramvajích, stovky aut, která zastavují před spoustou dopravních světel nebo se rozjíždějí v nekonečné řadě a všemi směry. Teď končí pracovní den. Teď se vracejí domů…

Teď se vracejí domů, chudí a bohatí, z půjčoven a bank, z dílen a obchodů, z úřadů a továren.

Tolik lidí jsem snad ještě nikdy pohromadě neviděl, a taky ještě nikdy tolik aut na jednom obrovském náměstí.

Člověku by se mohla zamotat hlava, když se podívá dolů.

NAKUPUJ U LINDBERGA

DRESDNER BANK

UFA

POJIŠŤOVNA VICTORIA

Tolik lidí. Kolik z těch starších asi… Ne, už, na to nemyslet! Ano, ino, neustále na to myslet! Nikdy nechci zapomenout, co jsem dnes zažil, nikdy na to nedokážu zapomenout.

Bertolt Brecht napsal: „Ať druzí mluví o své ostudě, já mluvím o té mé.“ Stále ještě se Verena dívá nehnutě z okna dolů. A čaj stojí před námi, v apartmá je klimatizace, všechno je nové, všechno je solidní, všechno je krásné a já cítím Diorissimo, konvalinkovou vůni.

„Jen půl hodin odtud,“ řeknu.

Přikývne a mlčí a dívá se dál dolů na mravenčí hemžení na Karlplatze. Najednou se na mě podívá. V tom šeru svítí její obrovské černé oči jako hvězdy v odlesku světel zvenku.

Svým hrdelním zastřeným hlasem řekne: „Nemusíš to říkat, Olivere.“

„Co?“

„Co jsi chtěl říct.“

Najednou se mi nedostává vzduch. Vstanu a pokouším se z toho dostat hlubokým dýcháním. Nedaří se mi to. Zakoktám: „Je mi to tak líto. Tak jsem se na to těšil.“

„Já taky.“

„Ale já jsem si nemyslel, že je to takové. Tak strašné.“

„Byla to moje chyba.“

„Ne.“

„Ano. Já jsem to přece navrhla.“

Teď naberu zhluboka dech. Sednu si vedle ní a hladím jí kolena, hladím zlatem protkávanou látku. „Vereno, kdybys byla u toho…“

„Nemusela sem u toho být. Rozumím ti i tak. Tak dobře ti rozumím, miláčku.“

„Nemohu, Vereno… Já nemohu… Mám strach, že se každým okamžikem rozbrečím jako kluk, který brečel v tom lágru. Mám strach, že se rozbrečím, až tě budu držet v náručí… a zničím všechno… a všechno rozbiju…“

„Rozumím ti. Rozumím ti.“

„Je to hrozné. Teď jsme sami. V jiném městě. Nikdo nás nezná. Máme čas. Oba si to přejeme. A stane se něco takového.“

„Nemluv. To je v pořádku. Všechno je v pořádku. Je to tak hezké, že sedíš vedle mě a že oba máme čas a že jsme v jiném městě a nikdo nás nezná.“

„Možná, kdybych se trochu napil…“

„Ne,“ řekne, „nepij nic. Nesmíš pít. Nesmíš zapomenout na nic z toho, co jsi mi teď vyprávěl.“

„Já to všechno napíšu. I tohleto.“

„Ano, i tohleto.“

„Vereno, já tě mám rád.“

„To neříkej.“

„Vereno, já tě mám rád.“

„Můj muž byl taky v NSDAP. Neměl nic společného s Dachau. Ale byl v NSDAP.“

„Co myslíš, kolik z těch tam dole bylo v partaji, Vereno? Kdo myslíš, že sedí tamhle v tom autě, v téhle tramvaji, v každém omnibuse?“

„Tvoje generace za to nemůže. Ale já, já jsem věděla, že pan Manfred Lord byl v partaji, když jsem se za něho provdala. Evelynin otec nebyl. Provdala jsem se za pana Lorda z vypočítavosti, z chladné vypočítavosti.“

„Protože jsi neměla co jíst.“

„Je to omluva?“

„Ano. Ne. Já nevím. Pro ženu možná.“

„Olivere?“

„Ano?“

„Byl tvůj otec v partaji?“

„Samozřejmě! Proč myslíš, že mi je tak mizerně?“

Pak se držíme za ruce a mlčíme. Venku už je úplná tma a temný hluk doléhá z hloubky k nám nahoru. Odpoledne se nebe pokrylo mraky. Teď začíná pršet, tiše, docela tiše. Třpytivé kapky stékají po okně. Vypadá to, jako by okno plakalo.

15

Nejméně hodinu takhle sedíme vedle sebe a držíme se za ruce, nemluvíme a díváme se ven do světel a dolů k lidem.

Má zastřený a hluboký hlas, když teď řekne: „Znáš… znáš naši dohodu a znáš život, jaký jsem vedla. Víš, co jsem zač. Víš, že mezi námi to nikdy nesmí být láska. Ale kdybych žila jiným životem, kdyby všechno bývalo bylo jiné, pak… pak bych se dnes do tebe zamilovala, Olivere.“

Mlčím.

Po dlouhé chvíli řekne: „Chceš, vezmeme si taxi a trochu se projedeme?“

„Ano. Znáš Mnichov?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

Oblékne si plášť do deště a uváže si na hlavu šátek. Opustíme apartmá a sjedeme výtahem dolů do haly. Recepční, první vrátný, druhý vrátný, všichni se usmívají. Myslí si své. Je nám to jedno, co si myslí. Vrátný před vchodem přivolá písknutím taxi. Pomůžu Vereně nastoupit a řeknu šoférovi: „Jezděte hodinu po Mnichově.“

„Jak si přejete.“

I v taxi se hned zase držíme za ruce a čas od času se na sebe podíváme, ale nemluvíme. Sjíždíme dolů dlouhou ulicí s mnoha obchodními domy a osvětlenými výlohami. Prší stále víc. Dojíždíme k velkému náměstí.

Šofér se ptá, jestli jsme odtud.

„Ne.“

Od té chvíle se chová jako průvodce cizinců. „Tohle je radnice se slavnou zvonkovou hrou, hraje vždycky v jedenáct. Vidíte ty figurky?“

„Ano,“ řeknu. Ale vidím jen Verenu.

Prší. Po postranních sklech stékají proudem kapky. Stěrače mohutně zabírají. Stále nové ulice se světly, auty a lidmi. Nějaká ruina.

„Tohle je Národní divadlo.to se právě znovu staví.“ Trochu později: „Tohle je Feldherrnhalle. Tady Hitler… „ „Ano,“ řeknu, „my víme.“

„Odtud až k Bráně vítězství je to přesně jeden kilometr. To tak přikázal král Ludvík, aby to tak bylo.“ Šofér se zasměje sám pro sebe.

„Ve škole, když jsem byl kluk, se mě pan učitel zeptal: ‚Alois, co je to kilometr?‘ A já na to:.Kilometr, to je vzdálenost od Feldherrnhalle k Bráně vítězství!“

Osvětlená brána. Vypadá jako triumfální oblouk.

„Tohle je Brána vítězství.“

Brána vítězství. Protože jsme pořád tolik vítězili.

Široká ulice.

„Schwabing,“ vysvětluje nám šofér. „Máš cigaretu?“ zeptá se Verena.

Zapálím cigaretu a podám ji Vereně, nabídnu taky šoférovi („Budu tak smělý!“) a pak si taky jednu zapálím. Kodrcáme po úzkých, malých uličkách, ve kterých je spousta lokálů, kde se scházejí umělci. Pak jsou tyto domy za námi a my projíždíme nyní už setmělým obrovským parkem, jehož staré stromy se objevují před světly reflektorů a pak zase rychle mizí.

„To je Anglická zahrada,“ řekne šofér.

Matně vidím jezero, v jehož vodě se odrážejí ojedinělá světla. A pořád se ještě držíme za ruce a čas od času se na sebe zadíváme. Ale naše těla se nedotýkají, jen naše ruce.

Jedeme velkým obloukem a vrátíme se na širokou ulici za parkem. Tato ulice vede k vysokému sloupu, na němž je postava s křídly a zvednutou rukou.

„To je Anděl míru.“

Anděl míru.

A půl hodiny odtud…

V tomto okamžiku řekne Věřena tiše: „A půl hodiny odtud…“

Noah má celou horu kriminálních románů. A právě v krimi, v Udavači od Edgara Wallace, jsem před několika dny četl větu, na kterou teď musím myslet: „Pro každého muže žije někde na světě žena, kterou jen musí potkat, aby ji okamžitě chápal a aby i ona okamžitě chápala jeho.“

Nakonec projíždíme novou městskou čtvrtí. Vidíme moderní výškové domy, sady, řady garáží. Prší stále víc. „To je parkové město Bogenhausen. Právě to dodělali.“ Vracíme se a jedeme z periférie do centra. Verena mi drží pevně ruku.

Šofér nás upozorňuje na Lázně prince regenta a trochu později na Dům umění. Velký provoz, hodně dopravních světel, hodně lidí. Černý obelisk.

„Ten dal udělat Napoleon, z roztavených německých kanónů, po válce, té, co jsme prohráli, já jen nikdy nevím, která to byla.“ Hlavní nádraží.

„Vidíte, jak se tady pořád staví! Já nevím, odkud je panstvo, ale to je přece skandál! Patnáct let po válce a pořád ještě nejsou hotovi! Půl střechy už měli, když přišli na to, že je v tom nějaká konstrukční závada, a zase všechno znovu strhli. Korupce, říkám vám, nic jinýho. Tak si jiná firma taky na tom vydělá ještě půl miliónu. A na cestující leje dál když jdou k vlaku. Patnáct let po válce!“

Jestlipak taky lilo na lidi venku v Dachau, půl hodiny odtud, po dvanáct let, když je vyháněli z baráků na ty strašné apely – na ty uvězněné, týrané, umírající? Jestlipak na ně lilo?

„Teď vás zavezu nahoru k Harrasovi, a to by byla tak právě hodinka u konce.“

„Máš hlad?“

„Ne,“ řeknu.

„Já taky ne.“ Dá mi něco do ruky, nějakou skleněnou trubičku. „To jsou tabletky na spaní. Vezmi si dvě, než si lehneš, já to udělám taky tak. Abychom usnuli.“ Ani slovo o tom, jestli strávíme večer společně, ani slovo od ní, ani slovo ode mě. Strčím tabletky do kapsy. Jsem jí za ně velmi vděčný.

„Jak zůstaneme ve spojení?“

„Napíšu ti, ty napíšeš mně. Poste restante na hlavní poštu.“

„Ne!“

„Proč to říkáš tak rozzlobeně?“

„Protože… já… já nikdy nepíšu dopisy! Člověk nikdy nemůže vědět, co se s dopisy stane. Někdo je může najít. Někdo tě může vydírat. Někdo může vydírat mě.“

„Ano,“ řekne nešťastně, „máš pravdu. Já jsem hrozně neopatrná. Víš, že jsem už několik dopisů ztratila? Většinou je hned spálím, ale některé jsem si schovala a ztratila. Jen doufám, že je nikdo nenajde.“

„To doufej.“

„Zavolám ti.“

„Ale né z domu.“

„Proč ne? Na Emu se můžu absolutně…“

„Kdo je Ema?“

„Naše kuchařka. Je při mně.“

„To nestačí. Musíš telefonovat z pošty. Projdi se. Mezi druhou a tři čtvrtě na čtyři. Kdykoliv jen můžeš. Budu každý den v tu dobu v garážích ve Friedheimu čekat na to, že zavoláš.“

„A když to nepůjde, abych odešla?“

„Tak budu čekat zbytečně. Nesmíme riskovat, abys volala do internátu. Vždycky by to mohl někdo odposlouchávat.“

„Proč jsi tak opatrný, Olivere? Proč jsi tak nedůvěřivý? Stalo se něco?“

„Ano.“

Vyletí ze sedadla.

„Co?“

„Ne nám… S jinou ženou… s jednou jinou ženou se mi už jednou něco stalo… protože jsme byli neopatrní a telefonovali jsme si a psali dopisy.“

„Tak, teď bychom byli u Harrase, panstvo.“

„Prosím?“

„Tady jsme u Harrase.“

„Ach tak!“

„Mám panstvo zavézt zpátky do hotelu?“

„Ano, prosím,“ řekne Verena. A mně: „Nebuď smutný. Prosím tě, nebuď smutný.“

„Ne.“

„Bude to trvat jen několik dní. Přísahám! Ani týden to nebude trvat. Pak už budu znát nějaký bar nebo kavárnu, kde bychom se mohli scházet. Pak…“ – položí mi své rty na ucho – „… pak najdu nějaký hotel.“

„Ano.“

Zase mi pevně stiskne ruku.

„Ani květiny ti nemůžu poslat,“ řeknu.

„To nevadí, Olivere… Nepotřebuji žádné květiny… Tebe… tebe potřebuji… uvidíš, bude to krásné, tak krásné jako ještě nikdy… pro tebe a pro mě…“

„Ano.“

Pak zastavíme před hotelem.

Vrátný s velkým deštníkem spěchá z haly, aby Verena nepromokla. Slyší každé slovo. Už se nemůžeme políbit. Nemůžeme už ani pořádně mluvit.

„Dojeď dobře domu.“

„Ano.“

„Pozítří odpoledne zavolám.“

„Ano.“

„Hezky se vyspi.“

„Ty taky.“

Ruku jí přece jen políbím.

Usměje se na mě a odejde pod deštníkem vrátného rychle do hotelu. Už se neotočí.

Čekám, dokud nezmizí, pak si zase sednu do taxíku, který čeká, a dám šoférovi adresu malého hotelu, kde bydlím s naší třídou. Teď lije jako z konve.

16

Samozřejmě netelefonuje každé odpoledne. Nemůže. Bylo by to nápadné. Její muž sezve společnost na oběd. Musí se s ním setkat někde ve městě. Jasně, nepředstavoval jsem si to jinak.

Ale každé odpoledne mezi druhou a tři čtvrtě na čtyři čekám v garážích ve Friedheimu. Garáže patří jedné staré paní, jmenuje se Liebetreuová, a mají zpustlou zahradu. Ve vysoké trávě stojí stůl a lavice. Když je pěkné počasí, sedím na lavici, a zatímco čekám, píšu tento román – můj román. Řekl jsem paní Liebetreuové, že čekám na telefon. Dal jsem jí peníze. Paní Liebetreuová má starého bernardýna. Zvířata mají neobyčejný instinkt. Často začne pes tiše kňučet. Pak vím: nejpozději za pět minut zazvoní v kanceláři garáží telefon a bude to Verena. Vždycky se omlouvá, že nemůže volat každý den. Vypráví, co zažila. Byla v divadle. Pohádala se s manželem. Touží po mně. „A já, a já, má lásko!“

„Buď trpělivý. Už jen trochu, trochu trpělivosti. Můj muž je momentálně jako posedlý. Nepustí mě z očí. Nevšiml si snad něčeho? Ale já pro nás něco najdu. Možná už zítra, možná pozítří.“

„Možná za rok.“

„Nemluv tak. Já to chci přinejmenším tak jako ty! Copak mi nevěříš?“

„Ale ano. Promiň.“

„Myslíš na mě?“

„Pořád.“

„Já taky. Pořád na tebe musím myslet. A na tu jízdu taxíkem. Buď trpělivý. Napiš náš příběh. Píšeš?“

„Ano.“

„Líbám tě, miláčku.“

„Já tě taky líbám.“

Tak to jde den za dnem. Jsem trpělivý, čekám, píšu. Často prší. Pak píšu v kanceláři. Velkým oknem vidím dva mechaniky, jednoho starého a jednoho mladého, jak opravují auta. Bernardýn mi vždycky leží u nohou. Někdy kňučí. Pak jsem šťastný a civím na telefon, na telefon, na telefon, a pak telefon zazvoní a já zase slyším Verenin hlas, alespoň její hlas.

Přichází neděle, takzvaná „návštěvní“. Od dálnice se sem táhnou řady pompézních aut, jaké jsem viděl, když jsem sem přijížděl. Milí rodičové navštěvují milé dětičky. Přinášejí dárky a balíky žrádla a jdou s dětičkami jíst do Áčka, protože s milými rodiči se do Áčka smí. Za mnou nepřichází nikdo. K mnoha jiným dětem taky nikdo nepřichází. Buď bydlí rodiče příliš daleko, nebo nechtějí přijít, nebo nemůžou.

„Já jsem rád, že svou mámu nevidím,“ říká Hansi. Je to pravda?

Zaleze na celý den do postele.

Jen jedna dvojice dospělých přijela vlakem a cestu od stanice do internátu šla pěšky: Walterovi rodiče. To je ten kluk, co přede mnou chodil s Geraldinou. Walterovi rodiče nešli se svým synem do Áčka. Přinesli si s sebou obložené chleby. Už brzy odpoledne se zase rozloučili. Vypadají stísněně. Walter přijde ke mně, když tu tak posedávám a prohlížím si celý tenhle vylhaný tyátr, a řekne: „Tak myslím, že manželství našich je v pytli.“

„Jak to?“

„Žádný prachy. Táta je na mizině. Bezvýznamný úředník, chápeš? Říká, že už tu bídu a beznaděj taky nevydrží. Chce emigrovat. Do Kanady. Už má všechny papíry.“

„No príma, člověče.“

„Príma? Hovno príma!“

„Jak to?“

„Máma chce bezpodmínečně zůstat v Německu.“

„A ty?“

„Říkají, že se mám rozhodnout sám. Krásná volba, co? V každým případě o vánocích padám. Táta už nemůže zaplatit školný.“

„A stipendium bys nedostal?“

„Na to nemám dost dobrý známky.“

Někam zaleze a schová se jako nemocné nebo postřelené zvíře. Hodně dětí zalízá o návštěvních dnech do lesa, když jejich rodiče nepřijdou. Teď to Walter udělá taky tak. Zvláštní, manželství jeho rodičů ztroskotalo na nedostatku peněz, našich zase na tom, že bylo peněz až moc.

V penězích to tedy nebude.

Tak asi k šesté sedmé hodině začnou dospělí najednou hrozně pospíchat. Objímání. Napomínání. Polibky. Slzy. A kolona mercedesek i opel-kapitanů a BMW se dá zase do pohybu, tentokrát údolím dolů. „Návštěvní“ neděle je za námi. Rodiče vykonali svou povinnost. Děti zůstávají. Vrhnou se na balíky, přežerou se a mnohé to už v noci zase vyzvrátí, mnohé teprve až ráno. Ve všech třídách zůstanou prázdná místa. Je to vždycky tak. Vždycky stejné.

17

Já si ostatně nemůžu stěžovat. Dostávám poštu – od matky. Můj utec mi nepíše nikdy, moje milovaná tetinka Lizzy taky ne. V dopisech mé matky jsou peníze, o které jsem ji prosil, protože přece musím zaplatit směnky za auto. Její písmo je velmi tenké a roztřesené, je poznat, že píše vleže, a všechny dopisy jsou velmi krátké a navzájem se sobě velmi podobají.

Můj milý Olivere

jak víš, ležím už zase několik týdnů v sanatoriu, ale už se mi daří mnohem lépe! Velmi se těším na vánoce, že Tě zase uvidím. Možná budu smět na svátky dokonce domů. Kdybych jen neměla ty věčné deprese a poruchy krevního oběhu. A ta nespavost! Ale to taky přejde. Jednou dokončíš školu, budeš skutečně dospělý a pak ti vysvětlím mnohé, čemu dnes ještě nerozumíš. Objímá Tě a líbá Tě tisíckrát

Tvá milující

mami

Mně nemusíš nic vysvětlovat. Já už dlouho všemu rozumím. Mé blahopřání, teto Lizzy! Jen tak dál. Ještě několik sanatorií a můžete na matku uplatnit paragraf 51. Pak konečně budeš samovládkyní, tetinko! Pěkně to děláš, vážně, máš mé uznání. Á propos pošta! Geraldinu prý ještě stále nikdo nesmí navštívit.

Chudák Walter to zkusil. Poslali ho pryč. Geraldině se daří lépe, ale ještě zdaleka ne dobře. Při léčení páteře se objevily komplikace.

Taky si sednu a vyždímu pár řádek pro Geraldinu, ubohé, nic neříkající řádky, zatímco sedím v garážích paní Liebetreuové a čekám, že zazvoní telefon. Tohoto dne se nedočkám.

Čas ubíhá.

Teď už je říjen. Hodně prší, stromy jsou černé a holé, vane studený vítr. V naší třídě vznikla jazzbandová kapela, do které patří i Noah a Walter. Kapela pořádá často večer ve sklepě pavilónu jam-session. Vždycky mají obrovský úspěch.

Jinou atrakci odstartoval dr. Frey. Kdo chce, může v televizi sledovat seriál „Třetí říše“. Žáci od šestých tříd výš.

Velký televizor stojí v jídelně.

Velmi mnoho žáků chodí koukat na to vysílání. Taky vychovatelé a učitelé jsou přítomni.

Dokument líčí události mezi rokem 1933 a 1945 ne chronologicky, ale podle oblastí. Takzvané uchopení moci.

Tažení proti inteligenci.

Pálení knih.

Polské tažení.

Tažení do Ruska.

Koncentrační tábory.

Invaze. A tak dále.

Často se stane, že žáci pohlédnou na dospělé, když se například na sjezdu NSDAP v Norimberku, v Krollově opeře, kde se konal říšský sněm, nebo na olympijském stadióne zvedá statisíce pravých rukou a masa řve své „Heil!“, když „Fuhrer“, vychrtlý Goebbels nebo tlustý Goring, pěnu u huby, přeskakujícími hlasy vyřvávají své nehoráznosti.

Když se Goebbels ptá:

„Chcete totální válku?“

A frenetický řev davu odpovídá:

„Ano! Ano! Ano!“

To byli naši otcové.

To byly naše matky.

To byl německý národ.

Ne celý národ, bylo by hloupé tvrdit něco takového. Ale jeho velká část. Chcete válku? Ano. Ano. Ano.

Ne opovržlivě, ale udiveně, nechápavě, zmateně se dívají děti v takových okamžicích na dospělé.

Často sedím zády k televizoru a dívám se jim do tváří.

Vypadá to, jako by se děti chtěly ptát: Jak jen bylo možné, že jste nalítli takovým řvounům, takovým vypasencům, takovým zločincům? Jak se vám to mohlo stát? Neříkají nic.

Ptají se očima.

A dospělí sklánějí hlavy.

Friedrich Sudhaus nikdy nechodí na tyhle večery. Prý píše dlouhé dopisy, říkají jeho spolubydlící. Nikdo neví, komu. Brzy se to máme dovědět.

Pan Herterich, náš vychovatel, je stále bledší a hubenější. Nikdo ho nebere vážně. Nedá se taky říct, že by nás rušil. Prostě v tom jede s námi. „Myslím, že toho jsme vychovali,“ prohlásí Ali.

Malý černý Ali rozpoutal svou náboženskou nesnášenlivostí málem skandál. Jsou dva kostely ve Friedheimu, jeden evangelický a jeden katolický. V neděli chodí děti do kostela. Párky chodí vždycky společně do stejného kostela, ať jsou stejného vyznání nebo ne.

Raději napíšu: párky chodily.

Protože s tím je konec.

Ali se toho domákl a hrozně se rozčilil, když uviděl ve svém katolickém kostele tři evangelické holky a tři evangelické kluky. Okamžitě běžel za důstojným pánem.

Ten zatelefonoval evangelickému kolegovi. Načež ten zjistil, že se v evangelickém kostele zdržuje taky pár katolíků.

Oba duchovní páni navštívili obratem šéfa a stěžovali si.

Od té chvíle chodí dohlížitelé a vychovatelé do obou kostelů. Jaký je výsledek? Párky rozdílného vyznání na bohoslužbu vůbec nejdou.

Zmizí v lese.

Zřejmě se tam nemodlí…

Noah řekl Rašidovi: „Starosti těch pánů bych chtěl mít. Buďme rádi, princátko, že tu nejsou taky mešity a synagógy!“

„Naši mešitu bych tady rád měl,“ odpověděl Rašid. „Bylo to tak krásné doma, když muezzinové svolávali k modlitbě.“

Žáci třetí, páté, sedmé a osmé třídy vytvořili sbor. Nacvičují v tělocvičně a specializují se na černošské spirituály. Jsou mezi nimi vážně výborní zpěváci, perně nacvičují, a až budou hotovi, chtějí pořádat koncerty – v ostatních městech, má to být soutěž s jinými sbory. Jeden z těch, kdo nejkrásněji zpívají, je chudák malý Giuseppe. Někdy je poslouchám, když mají zkoušku. „Minstrels“ – tak si říkají – znají hodně písní. Náš učitel hudby pan Friedrichs obstaral texty a noty. Nejvíc se mi líbí píseň: „Stand still, Jordan!“

Stand still, Jordan! Stand still, Jordan! But I cannot stand still…

But I have to stay still.

Neboť stále je hlas vším, co z Vereny mám, a ani to ne každý den, ačkoliv každý den čekám jako vyprahlý na její hlas, na zavolání.

„Buď trpělivý… jen ještě trošku trpělivosti… Dává na mě hrozný pozor… Nemůžu už ani společně s Evelynou sama odejít… Teď právě odjel na hodinu do města… Musím končit, nezlob se, miláčku. Doufejme, že zítra.“

Doufejme, že zítra.

Že by měla někoho jiného?

Ne, pak by mi už vůbec netelefonovala.

Nebo přece?

Napiš náš příběh a měj trpělivost, řekla. Jsou to teprve dva týdny, ale mně se zdá, jako by to byly dva roky. Co mám dělat? Píšu náš příběh. Píšu pořád dál, rukou. Když text vylepším, přepíšu ho na stroji. Je to už pěkně tlustý svazek stránek, bohudíky, už moc tlustý na to, abych mohl ztratit odvahu a nechat toho.

Zpočátku jsem měl totiž neustále chuť toho nechat, protože mi připadlo, že jsou to všechno zbytečné řeči. Možná jsou to přece jen zbytečné řeči…

Ale musím ještě vyprávět jednu příhodu, které se celý internát usmívá (nesměje, jen usmívá).

Psal jsem přece, že máme učitele angličtiny, s nímž čteme Shakespearovu „Bouři“. S rozdělenými rolemi.

A taky jsem napsal, jaký je senzační. Mladý. Stále výborně oblečený. Je neustále laskavý, a přesto má velkou autoritu.

My všichni ho máme rádi. A on má rád nás – kluky trochu víc než holky. Ale to už se musí dávat moc dobrý pozor, aby se to poznalo, že je na kluky trochu víc, protože je v tom směru neobyčejně opatrný a v internátě by si nikdy nic nedovolil. Na to je příliš ctižádostivý!

A tak tedy Hansi (který vždycky všechno ví) hlásí: Jednoho rána, když náš učitel angličtiny – jmenuje se Aldridge – přijde do čtvrté třídy, stojí na jeho stole váza s nádhernými květinami.

Kdo ji tam postavil?

Nikdo se nehlásí.

Mr. Aldridge se usmívá a uklání na všechny strany, a když se nikdo nepřihlásí, děkuje všem.

A všichni jsou zase jednou nadšeni jeho laskavostí.

Do čtvrté třídy chodí Chichita s pletí jako bílá káva, která pořádala macumbu za Gastona a Carlu. Chichitě je patnáct let.

Po hodině, když všichni odcházejí ze třídy, se Chichita schválně opozdí. Hansi – ten malý ďábel je všude – poslouchá za dveřmi, a co slyší, to pak samozřejmě vypráví nejen mně, ale všem ostatním…

Mr. Aldridge sbalí knížky a řekne udiveně: „Co tu ještě děláš, Chichito? Teď je přece přestávka?“

„Musím vám něco říct, Mr. Aldridgi…“

(Celá konverzace se odehrává samozřejmě anglicky, ale natolik už Hansi anglicky umí, aby všemu rozuměl, a protože taky ještě kouká klíčovou dírkou, může později i tvrdit, že Chichita se hrozně styděla, „ale jak, to vám tedy povídám, byla rudá jako rak!“)

„Nuže, Chichito?“

„Ty květiny…“

„Co je s květinami?“

„Ty jsem vám dala já.“

(„Rudá jako dva raci, to vám povídám!“)

„Ty? Ano, ale proč mi dáváš květiny?“

„Protože… to nemohu říct!“

„Já bych to ale rád věděl!“

„To se ale musíte otočit, Mr. Aldridgi, prosím.“

Tak se učitel angličtiny otočí k malé Chichitě zády a ona řekne docela tiše: „Protože… protože… vás miluji!“

A pak utíká ven ze dveří (Hansi sotva stačí uskočit) a dolů chodbou a ven.

Když se tohle roznese při obědě, je na tom Chichita samozřejmě zle. Je naprosto zoufalá. Kdo poslouchal? Kdo to všechno prozradil? Sedí u stolu, nejí a jen civí před sebe.

Teď musím ještě říct, že mnozí z těchhle homosexuálů mají skutečně obrovský šarm, so help me God!

Víte, co se stane?

Učitelé jedí s námi ve stejném sále, a ve stejnou dobu. Najednou Mr. Aldridge vstane, jde k Chichitě, zvedne její ubrečenou tvář a řekne s úklonou: „Byla jsi tak hodná a pilná v posledních týdnech, že bych se tě chtěl na něco zeptat.“

„Vy… se… vy se mě chcete… něco zeptat… Mr. Aldridgi?“

„Udělala bys mi tu radost a šla se mnou dnes večer v sedm na večeři do Áčka?“

(To samozřejmě nejdřív dohodl se šéfem, protože se na něho rychle podívám a ten se směje pod fousy.)

Mr. Aldridge mluvil tak hlasitě, že to museli slyšet všichni v sále. Všechno úplně ztichne.

Malá Chichita vstane, utře si slzy a udělá pukrle.

„Velmi ráda, Mr. Aldridgi,“ řekne, „jestli vám nebudu na obtíž…“

„Na obtíž? Bude mi potěšením a velkou ctí, Chichito! Dovolím si zajít pro tebe v půl sedmé do tvé vily.“

Tak dostane Chichita od jedné přítelkyně zvlášť krásné šaty a od dalších děvčat rtěnku a voňavku a pak vstoupí zavěšena do Mr. Aldridge do Áčka, kde se společně navečeří. V půl desáté leží Chichita v posteli a je nejšťastnější dívkou v internátě! Samozřejmě nemůže celou noc usnout.

Ale teď skončily posměšky a šuškání, teď Mr. Aldridge napravil, co Hansi způsobil. Víc si Chichita nepřeje.

Zbožňuje Mr. Aldridge při vyučování jen ještě víc a on ji tu a tam pohladí po vlasech. Ona má teď z angličtiny jen samé jedničky, tak dobře se učí.

Šťastná Chichita!

Je jí patnáct a spokojí se s večeří. Ale mně je jednadvacet.

A každý nový den je pro mě temnější a po každém rozhovoru se cítím mizerněji. Dokud nepřijde 11. říjen.

11. říjen připadá na úterý a lije jako z konve. Sedím v kanceláři paní Liebetreuové a píšu, když Verena zavolá. Její hlas zní udýchaně: „Konečně! Konečně je to možné! Čtrnáctého mám narozeniny a dnes ráno řekl můj muž, že musí třináctého bezpodmínečně letět do Stockholmu a vrátí se teprve patnáctého! Miláčku, sladký miláčku, já tě zvu na oslavu svých narozenin!“

„Ale to tam přece taky budou jiní lidé!“

„Všichni odejdou nejpozději ve dvanáct. Vybrala jsem samé starší lidi. Půjdeš s nimi a pak se zase vrátíš a budeme mít celou noc pro sebe!“

„A personál?“

„Spí nahoře. Má ložnice je v přízemí. Musíme jen být zticha. Není to nádherné? Proč nic neříkáš?“

„Protože je to tak nádherné. Je to tak nádherné, že nedokážu nic říct.“

18

„Love is just a word. It does not mean a thing…“

Zpěvačka má dětský hlas, doprovází ji klavír a bicí. Malá deska se otáčí na kotouči gramofonu, na který automaticky dopadá vždy deset desek za sebou. Tančíme při Verenině zamilované písni. Ještě tři další dvojice se pomalu otáčejí. Je to prostá melodie, na kterou mohou tancovat i starší lidé.

„…iťs a fancy way of saying: two people want to swing…“

Verena nemá na sobě žádné šperky, jen jeden krásný prsten. Vlasy si dnes vyčesala nahoru. Šaty ji obepínají tak těsně, jako by to byla její druhá kůže, a jsou z látky, která vypadá jako ryzí stříbro. Je pod nimi znát každý tvar, každá křivka jejího těla. Jsme všichni trochu opilí. Verena si myslí, ze není nápadné, jak my dva tancujeme. Dali jsme si paže kolem sebe. Tiskne se ke mně celým tělem. Kdyby u nás na party, které někdy pořádá šéf v internátě, někdo takhle tancoval, okamžitě by letěl. Cítím, jak je Verena vzrušená. Já jsem vzrušený stejně jako ona, a ona to taky cítí. A dělá všechno, aby mě ještě víc vzrušila.

„… love is just a word, and when the fun begins, a word we use to cover mountain-high with sins…“

Půl dvanácté.

„Nač myslíš?“ šeptá Verena. „Na to.“

„Já taky. Hned odejdou. Nejpozději za půl hodiny jsou všichni pryč.“ Přitiskne se ke mně ještě pevněji. Už se sotva hýbeme z místa. Oči má veliké jako ještě nikdy. Je tak krásná jako ještě nikdy. Je tak nalíčená jako ještě nikdy.

„…love is just a word, thaťs dropped all over town…“

Teď už se vůbec nehýbeme z místa. Jen se kolíbáme v rytmu téhle smutné písně.

„…an active little word – and most improper now…“

And most improper now?

„Líbí se ti ta píseň?“

„Ne.“

„Skoda. Mně docela ano. Je to moje filozofie: láska je jen slovo.“

„Zatím.“

„Prosím?“

„Už to dlouho nebude tvá filozofie.“

„Ach, miláčku!“

„…love is just a word. But let me make it clear…“

„Stiskni mě víc. Ještě víc. Hodně pevně, Olivere.“

„Pozor! Ten doktor Fielding nás nespouští z očí!“

„Ach ten! Ten jen žárlí.“

„Jak to?“

„Dvoří se mi už celá léta. Blízký přítel mého muže. Vidíš přece, jakou dračici má za manželku. Když už sám nesmí a nemůže, tak mě alespoň pozoruje na každém kroku. Je to stejné na každém večírku, jedno, s kým tančím, jedno, s kým mluvím.“

„No právě.“

„To je jedno. Říkám ti, že je to jedno. Mně je dnes všechno jedno!“..Ne tak hlasitě. Slyší to.“

„Tak ať. Mám narozeniny.“ Teď přece jen šeptá. „A za hodinu…“

„…ťhough I know, we know, iťs really insincere…“

Doktor Fielding nám jde na nervy už celý večer. Pořád nás sleduje. Co když ho tím pověřil Manfred Lord? Ne, zřejmě má Verena pravdu. Žárlí. A nemůže a nesmí a netroufá si. I teď se dívá, tančí s jednou šperky ověšenou dámou, ale tvář má neustále obrácenou k nám. Ale teď jsem tak vzrušen, že mi je to taky jedno, jako Vereně.

„…love is just a word – a word we love to hear…“ Klavír. Bicí. Trumpeta naříká.

Píseň, v jejímž textu je obsažena Verenina životní filozofie, končí.

Posadíme se, doktor Fielding připravuje koktajl. Třepe šejkrem. Jeho žena se dívá na hodinky. Už potřetí. Někdo řekne, že po tomto posledním přípitku oslavenkyni by se mělo končit. Všeobecný souhlas. Pánové musejí ráno časně do svých úřadů.

„Vydělávat chlebíček, milostivá paní,“ řekne Fielding, nedívá se však na Verenu, ale na mě. Má jemný instinkt, tenhle starej žok.

Připíjíme Vereně na zdraví. Obě servírky a sluha už šli spát, stejně tak kuchařka. I Evelyna už leží několik hodin v posteli. Ještě mě pozdravila, když jsem přišel, odtáhla mě stranou a zašeptala: „Přečetl sis tenkrát můj dopis?“

„Ano.“

„A?“

„Všechno bude dobré, Evelyno.“

„Kdy?“

„Víš, něco takového je moc těžké. Něco takového trvá dlouho. Musíš mít trpělivost!“ Trpělivost!

To mi Verena taky říkala.

Všichni lidé zřejmě musejí mít trpělivost…

„Já jsem přece trpělivá,“ zašeptala Evelyna a podala mi svou horkou malou ručku, „hrozně trpělivá. Ale koukej, ať to dlouho netrvá, ano? Prosím tě, ať už to moc dlouho netrvá!“

„Je to tak zlé?“

„Je to smutné,“ odpověděla. „Maminka se už vůbec nesměje. Dřív se tolik smála. A její muž mě nemá rád…“

Verena pozvala čtrnáct hostí včetně mě. Hosté přinesli malé dárky. Cigaretové pouzdro. Cínový popelník. Různé drobnosti do kuchyně. Jednu obrovskou, velmi tlustou, umně zdobenou svíci do obrovského dřevěného svícnu, který stojí v hale. A tak podobně. Já jsem daroval Vereně jedenapadesát rudých karafiátů. (Komentář doktora Fieldinga: „Vy ale musíte mít hodně peněz, mladý muži!“)

Od Manfreda Lorda dostala Verena nový prsten – již včera –, ten má jistě své dva karáty. A taky jí daroval jemně béžového turmalínového norka. Prsten má Verena na ruce, září a blýská se ve světle. Norkový kožich odložila. Drahocenné dary Manfreda Lorda mě polekaly. Tento muž miluje svou ženu. Teď sedí ve Stockholmu se svými obchodními přáteli. Před hodinou telefonoval a ještě jednou jí gratuloval. Dokonce si zavolal k telefonu i mě: „Jsem tak rád, že tam taky jste, Olivere. Postarejte se trochu o Verenu! Tančete s ní. Jsou to přece samí starší lidé. Jste tam jediný mladík! A Verena tolik touží po mládí. Vidíte, příteli, já jsem přece pro ni taky příliš starý…“

„Cynismus,“ řekla Verena, když jsem zavěsil. Sledovala s uchem na sluchátku celý rozhovor. „To je jeho druh cynismu.“

„Ale ten norek… ten prsten… Musí tě mít rád…“

„Jistěže mě má rád. Svým způsobem. Ale já ho nemám ráda. Řekla jsem ti přece, že jsem…“

„Uklidni se.“

To byl večer. Koktajly. Výtečné jídlo. Káva, koňak. Whisky. Šampaňské. Verena je výborná paní domu, pozorná, jistá. Pošle brzy děvčata spát. Dělá všechno sama. Několikrát musí zajít do kuchyně. Jednou jdu za ní. Tam se líbáme, dokud jeden druhého neodstrčí.

„Já už to dlouho nevydržím.“

„Brzy miláčku, brzy. Už je deset. Vrať se k ostatním. Jinak to bude nápadné.“

Tak se vrátím. Je to velmi krásný dům. Tady všechno vydechuje serióznost, stabilitu, tradici a důstojnost. Když procházím tímto domem, uvědomuji si teprve, v jakém zbohatlickém domě jsme kdysi bydleli my, jaký je můj otec parvenu.

To si myslím. Ještě přijdu na to, že tě mohou klamat nejen lidé, ale i domy.

19

Všichni se baví a pijí, koktajl „For the road“ (a doktor Fielding se celou dobu na mě dívá tak upřeně, že slyším, jak mu jeho žena podrážděně říká: „Nedívej se tak pořád na ně! Vždyť se zesměšňuješ. A kromě toho mě to uráží!“) a Verena se mě zeptá jakoby nic a nijak zvlášť potichu:

„Co je s tou dívkou?“

V té chvíli vážně nevím, co myslí:

„S jakou dívkou?“

„S tou dívkou s náramkem. Řekl jsi jí to?“

„Nemohl jsem.“

„Jak to?“

Vyprávím, co se stalo Geraldině. I když je to divné, Verena tomu hned věří.

„Ale jakmile jí povolí návštěvy, půjdeš za ní a povíš jí to?“

„Přísahám.“

Opravdu to udělám. Měl jsem to udělat hned. Neměl jsem toho zmetka Hansiho prosit o pomoc. O Hansim raději Vereně neřeknu nic, ani o smutném odchodu slečny Hildenbrandové.

„Jako dva holoubci,“ popichuje doktor Fielding. S takovou těžkotonážnicí, co má za manželku…

„Co tím myslíte, milý doktore?“ Verena se usmívá.

„Jak dobře se vy dva bavíte! Už celý večer vás pozoruji. Musíte si skvěle rozumět!“

„Naše rodiny jsou spolu velmi spřáteleny, milý doktore. Zvlášť můj muž a Oliverův otec.“ Tak lehko se Vereně nikdo nedostane na kobylku.

Paní Fieldingová toho teď už má plný zuby: „Jdeme, Jurgene, teď už ale opravdu konec! Musíš ráno časně z domu.“ A obrácená na nás všechny, řekne hlasitě (to je její pomsta): „Ráno mně bude zase naříkat, jak je mu bídně. Nemá v pořádku játra. Neměl by vůbec pít!“

Ostatní dámy jsou všechny přibližně stejného střihu a pánové se vlastně zase všichni podobají doktoru Fieldingovi. Každý by se zřejmě rád zbavil své staré a oženil se s pěknou mladicí, štíhlou, sladkou, která není zlá a neustále mrzutá. Ale houbelec! Máme rovnoprávnost! To už musí takový žok peněz sebou pořádně zatřepat, když se s ní chce dát rozvést. Kdo by to chtěl? Tak to raději doma peklo, v bance miliónky a někde v city tajné apartmá s kočičkou. Taková přítelkyně má samozřejmě několik takových starých hochů po ruce a rozvrh hodin. Všechny zkoušejí napodobit velkou Rosemarii. Přeháním?

Tak si někdy zajeďte do Frankfurtu nebo do některého jiného velkého německého města. To budete koukat…

To by byla taky jedna stránka hospodářského zázraku. Jenže si ji Erhard nepřál. Ale koho to zajímá!

Hádka mezi panem a paní Fieldingovými – je za pět minut dvanáct – je signálem k tomu, aby se všichni zvedli. Zatímco hosté v hale hlučně oblékají kabáty (a je mezi nimi mnohý norkový kožich), zatímco pokud možno nápadně dávají peníze pro personál na mosazný talíř, šeptá mi Verena: „Všechny dveře jsou otevřené. Zase je tiše zamkni.“

Přikývnu a usměju se na doktora Fieldinga.

Velké loučení. Objímání. Ojedinělé ženské polibky na ženské tváře. Snad se Evelyna neprobudí. Nebo někdo za zaměstnanců. Konečně jsme venku. Dům stojí v malém parčíku. Zatímco odcházíme po štěrkové cestě, Verena už zhasíná ostentativně některá světla v přízemí.

Staré kované lucerny podél cesty ještě svítí. Naše vozy parkují na ulici. Samé mercedesky. Noblesse oblige. A můj jaguár. Nové loučení. Tentokrát spěšnější. Panstvo chce domů. Jen doktor Fielding nedá pokoj: „Máte před sebou ještě dlouhou cestu, mladý muži.“

„Ani ne starouši,“ chci říct, ale řeknu samozřejmě:

„Ach, sotva čtyřicet minut, pane doktore.“

„Jakpak to pojedete?“

Hned mi to nezapne a odpovím: „Tak jak jsem přijel. Po Miquel-Allee dolů k Rheingau-Allee a pak přes Wiesbadenskou ulici na dálnici.“

Hned dostanu, co mi patří.

„To je výborné! To nám můžete dělat lodivoda. Jeďte před námi! My bydlíme na Wiesbadenské 144.“ Sakra, to mi chybělo.

Nedá se nic dělat. Musím jet. Vlastně jsem jen chtěl objet blok a někde zaparkovat.

Vyjedu. Fielding pořád za mnou. Ve Wiesbadenské ulici začnu pozorovat čísla 120, 130, 136. Teď by měl brzdit. 140. Jede dál za mnou. Ach tak je to tedy!

Chce vidět, jestli taky opravdu jedu do internátu.

Naštěstí znám Frankfurt jako svoje boty. A naštěstí mám sportovní vůz. Tak do toho! Teď něco zažiješ, hošane.

Na křižovatce prudce strhnu volant doprava – předtím jsem nedal blinkry – A dupnu na to. Nahoru k lázním. Od lázní zase doprava. A ještě jednou doprava, do Rodelheimské Landstrasse. Tady je jedno takové osamělé parkoviště, na tom zastavím, pneumatiky jen zakvičí, a vypnu světla. Cekám tři minuty. Pět minut.

Kolem neprojede jediný vůz. Pana Fieldinga jsem zřejmě setřásl. Přesto. Raději ještě jednu minutu. Třeba mě hledá.

Zatímco čekám, myslím na pana Hertericha. Pomohl jsem mu už tolikrát za tu dobu, co jsme oba v internátě, že jsem mu dnes večer řekl naprosto otevřeně: „Jedu pryč a vrátím se až ráno.“ Je už tak zničený a zlomený, že jen zamumlal: „Ale přijďte alespoň včas na začátek vyučování.“

„Samozřejmě.“

Jeho přívětivost se vysvětluje tím, že jsem Alimu dvě minuty před tímto rozhovorem vlepil facku, protože polil inkoustem vychovateli oblek (a kolikpak jich asi chudák vůbec má?). Zatímco jsem panu Herterichovi vysvětloval svůj úmysl, čistil si kalhoty a sako citrónem a hadříkem, který neustále namáčel do horké vody.

„Asi dám výpověď. Už to nevydržím.“

„Nesmysl. Určitě se prosadíte.“

„Ano,“ řekl beznadějně a čistil dál své polité staré sako. „Samozřejmě. Docela určitě.“ Tak to bylo.

Teď už jsem odčekal šest minut. Žádný vůz kolem neprojel. Rozjedu se. V Bockenheimské ulici je garáž, otevřená ve dne v noci, na to si ještě vzpomínám. Je to vůbec štěstí, že se ve Frankfurtu vyznám. Dám zřízenci od pumpy tučné spropitné a on mi slíbí, že mi zaveze vůz do garáže. Řeknu, že si pro něj přijedu zítra velmi brzo ráno. Ten muž má službu do osmi. Takže se ještě uvidíme. To je dobře. Ještě lepší je, že vůz zmizí.

K Vereninu domu je to odtud sotva pět minut pěšky. U palmové zahrady zahnu severním směrem. Nikoho není vidět, ani človíčka. A to je teprve čtvrt na jednu. Zeppelin-Allee, Frauenlobstrasse. A už vidím žlutou vilu, zelené okenice. Všechny okenice jsou zavřené, ale za dvěma nebo třemi se ještě svítí, světlo slabě proniká škvírami ven. Pokoj v přízemí. Verenina ložnice je (bohudíky!) v přízemí. Bohudíky. Alespoň si nemusím lámat hlavu, jak se ráno dostanu ven, aby mě nikdo nezpozoroval.

Brána parčíku. Přivřená. Opatrně otvírám, aby nezavrzala, a zavřu ji za sebou. Zaskočí zámek. Tak je to dobře. Na štěrku jsou slyšet mé kroky. To nejde. Zuju se a běžím přes trávník. Budu mít mokré ponožky. Domovní dveře. Přivřené. Zavřu je. Opět klapne západka. V hale je tma, ale jedny dveře jsou otevřené, a z nich vychází světlo. Projdu halou s obrovskými zrcadly a skříněmi, které jsou podél celé stěny, zřejmě šatna. Další dveře jsou otevřené. Udělám ještě tři kroky a stojím u Vereny v ložnici. Široká postel, rozestlaná. Dvě rozsvícené noční lampičky s růžovými stínidly. Všechno v tomto pokoji je růžové: tapety, potahy na křeslech, toaletní stolek s velkým, třídílným zrcadlem, koberec.

Verena stojí přede mnou. Je teď úplně nenalíčená. Vlasy ji spadají volně přes ramena. Stojím tady a dokážu jen zírat, zírat na ni. „Šlo všechno dobře?“ Oba šeptáme.

„Fielding jel za mnou. Ale setřásl jsem ho.“

„Svlékni se. Tamhle je koupelna.“ Ukáže na druhé dveře, které jsou otevřené. V modře kachlíčkové koupelně vzadu taky svítí světlo. Začínám se svlékat.

„A když se probudí někdo z personálu?“

„Nikdo se neprobudí.“

„A Evelyna…“

„Když jednou usne, tak už ji nic nevzbudí.“

„A když…“

„Zamkneme dveře. Pospěš si.“ Usmívá se. Napsal jsem jednou, že jsem neviděl krásnější ženu. Ale tehdy jsem viděl jen její tvář. Teď píšu znovu: nikdy jsem neviděl krásnější ženu. Nikdy žádnou krásnější neuvidím. Pleť má ještě snědou z minulého léta, má dlouhé a krásně tvarované nohy, plná lýtka, malé břicho.

Nejsem žádný Casanova, nespal jsem s tisícem žen. Ale ty krásné, se kterými jsem spal, měly všechny jen docela malé břicho. Takové mají asi všechny skutečně krásné ženy.

Čtu si, co jsem právě napsal, a zdá se mi to směšné. Vyškrtnu to. Ne, nechám to tady.

Možná že se to čte směšně. Ale je to pravda.

Stejně jako mají všechny skutečně krásné ženy to malé znamínko, hnědé nebo černé, někde na tváři. Mnohé, které takové znamínko nemají, si je malují.

Verena už není nalíčená. Černé znamínko nad levou lícní kostí je pravé…

„Pojď,“ zašeptá.

Sednu si na kraj postele a hladím ji.

„Musíš být ke mně hrozně něžný, miláčku,“ šeptá. „Umíš být k ženě něžný?“

„Ano.“

„Opravdu něžný?“

„Opravdu něžný.“

„Pojď miláčku, buď ke mně něžný… Tak jsem po tom toužila… Oba jsme na to tak dlouho čekali…“

Položím jí tvář na stehna. Myslím, že jsem ještě nikdy nebyl tak opatrný, ještě nikdy tak něžný. Nikdy jsem nebyl tak zamilovaný. Tak hrozně zamilovaný. Takhle. Ještě nikdy.

V domě je ticho, naprosté ticho. Někde zaštěká pes. A v okamžiku, kdy se její stehna otvírají a její ruce se chápou mých vlasů, zase mám ten pocit, jaký jsem už jednou měl: tenhle směšný pocit, že musím brzy umřít.

Hned to přejde.

A pak už je tu jen Verena, jen Verena, jen Verena.

20

Zapomenu na své rodiče. Zapomenu na Geraldinu. Na všechno zapomenu. Na jedno nikdy: na tuto noc. Vyprávěl jsem, co jsem zažil s Geraldinou. S Verenou prožívám této noci poprvé něco jiného, něco docela jiného: že muž a žena mohou být jedno, jedna duše, jedna myšlenka, jeden člověk.

S Verenou zažiju této noci, že všechno, co jednomu způsobuje rozkoš, je rozkoší i pro druhého, že ruce a nohy a rty se pohybují, jako by se spolu domluvily, ne my. Co jsem zažil s Geraldinou, byl divoký sen. Co jsem této noci zažil s Verenou, je mírné a rozevláté, neustále se to stupňuje, neodchází to, nepřestává, je to pokaždé jen a jen silnější. Oba jsme se na party trochu opili. Teď jsme úplně střízliví. A docela střízliví si navzájem děláme všechno, co nás vzrušuje, ona mně, já jí.

Hodiny ubíhají. Dvě hodiny. Tři hodiny. Někdy klečím před ní a líbám ji po celém těle, nebo se na sebe díváme. Z jejích černých očí zmizel dnešní smutek, rezignace a zhnusení: vidím v nich jen naději, víru, důvěru. Ano, chvílemi jen sedím na koberci a dívám se na ni. Nebo se držíme za ruku. Nebo mě ona hladí ve vlasech.

Jednou, když se na mě dlouho dívala, otočí najednou prudce hlavu stranou.

„Co je?“

„Proč jsem tak stará?“

„Nejsi stará… jsi mladá… jsi nádherná…“

„Jsem o dvanáct let starší než ty.“

„Nejsi starší ani o den!“

Otočí hlavu zase ke mně. Pokouší se usmívat.

„Pojď, Olivere,“ řekne tiše. „Pojď zase ke mně. Je to tak krásné. Mám tak ráda tvé tělo tvé vlasy, tvé rty a tvé ruce. Mám všechno na tobě ráda.“

„Já mám rád tebe.“

Znovu se obejmeme. Někdy zasténá, ale docela tiše, aby se nikdo neprobudil. Myslím si, že je to nejkrásnější noc, jakou jsem kdy zažil. V tom okamžiku řekne: „Je to nejkrásnější noc, jakou jsem kdy zažila.“

„Opravdu?“

„Přísahám ti. Při Evelyně.“

„I já, Vereno, i já.“

„Kdyby se všechno dalo smazat… začít znovu… druhý život…“

„Druhý život?“

„Tak ráda bych byla ještě jednou mladá… Tolik po tom toužím… Být mladá jako ty…“

„Ale ty jsi… zůstaneš… nikdy nezestárneš…“

„Ach, miláčku… buďme šťastni… kdo ví, kolik takových nocí ještě budeme mít…“

Tentokrát nás to zasáhne jako nesmírná, obrovská vlna, která se řítí proti břehu, majestátně a pomalu, která se zvedá tak mírně… tak klidně. „Olivere…“

„Ano?“

„Já… právě mě napadlo něco… něco strašlivého… „ Mluví už v polospánku. Je půl páté.

„Co?“

„Co… co se stane, když se… když se přece… jenom zamiluji?“ Povzdechne si. Nadechne se, protáhne se.

Pak mluví zase nesouvisle. Útržky vět. Nerozumím všemu. „Portoferraio…“

„Co je to?“

„Moře… s tebou… vlny… „ „Vereno?“

„Plachetnice… slunce zapadá… tmavě rudé plachty… „ „O čem to mluvíš?“

„Elba… má tam dům… Jednou… sami… Jen my dva… zelené vlny…“ Hladím ji. Vzdychá. „Olivere…“

„Ano?“

„Jak se jmenuje… jak zní to místo…“

„Jaké místo?“

„Z… z Bouře…“

Nevím, jestli to přichází, protože jsem teď tak vyčerpán a unaven, ale mám pocit, že letím, letím, daleko a velmi vysoko.

Ještě si vzpomínám na to, že zavřu oči a odpovím: „Jsme z takové látky, z jaké jsou sny… a… a naše malé bytí obklopuje snění…“

Ležíme obráceni k sobě. Přetáhnu přes nás přikrývku. Přitiskne mi jednu ruku na záda, já jí taky. A usneme v tak pevném objetí, jak jen dva lidé mohou spát.

„Jsem já to blázen…,“ mumlá ze spaní. „Úplný… úplný blázen…“ A za nějakou chvíli: „Nový… nový život… docela nový… jiný… je to možné?“

21

Mám jednu vlastnost, kterou mi závidí spousta lidí. Když vím, že se musím v určitou dobu probudit, tak se probudím na minutu přesně – ať jsem sebevíc unavený.

Už jsem si během večera spočítal, že personál začíná pracovat tak v šest, nejpozději v půl sedmé. Musím tedy před šestou z domu.

Skutečně je to tak, i když jsem spal jako mrtvý, když se probudím, je jedna minuta po půl šesté.

Venku svítá. Vidím ještě mdlé světlo nového dne, které proniká dovnitř škvírami v okenicích.

Verena dýchá klidně a zhluboka. Přemýšlím, jestli ji musím vzbudit, abych se dostal z domu, ale pak si zase uvědomím, že její ložnice je v přízemí.

Opatrně se uvolním z jejího objetí.

Hluboce si ve spánku povzdechne a slyším, jak říká: „Ještě jednou mladá…“

Pak se otočí na druhý bok, přitáhne nohy k tělu jako malé dítě a dá si jednu ruku přes tvář.

Odejdu po špičkách do koupelny a umyju se studenou vodou. Obléknu se co možná nejrychleji. Tkaničky bot svážu dohromady a pověsím si boty kolem krku.

Ještě se na chvíli zastavím u Vereniny postele. Rád bych ji políbil, jen docela zlehka, ale paže jí přikrývá tvář a já ji nechci probudit.

Opatrně jdu k oknu. Obezřele otvírám okenici.

Teď už je venku docela jasno. Několik ptáků cvrliká v holých větvích. Seskočím z okna na podzimní, žlutavý trávník. Čekám. Nic se nehýbe.

Vlevo je mříž parčíku nejblíž. Skrčený běžím přes trávník. Mříž má nahoře příčnou tyč. Za tu se přitáhnu a zmáčím se při tom, železné tyče jsou vlhké rosou. Jsou zašpičatělé. O jednu si roztrhnu pravou dlaň.

Jednou se nebezpečně zakymácím, až mám strach, že sletím. Převážím se ale na stranu do ulice a už se jenom svezu na zem. Asi sto metrů utíkám v ponožkách, pak se zastavím a obuju si boty.

Jen aby nešel kolem žádný policajt!

Žádný kolem nejde.

Sejdu dolů alejí ke garáži.

Muž od benzínové pumpy vypadá bledě a nevyspale. Když se podívám do zadního zrcátka svého vozu, zjistím, že vypadám stejně. Mám spoustu času, proto jedu pomalu, i na dálnici.

Jak rychle jsem tudy projížděl – toho dne, kdy jsem poznal Verenu!

Uběhlo od té doby sotva několik týdnů – a celý můj život se změnil.

Dík Vereně.

Chtěl jsem z internátu doktora Floriana vyletět, abych naštval fotra. Teď už to nechci.

Chtěl jsem být špatný, líný a drzý žák jako až dosud. Teď už to nechci.

Teď chci příští rok udělat maturitu a pak nastoupit do závodu svého otce. Budu vydělávat peníze. Chci si udělat večerní kursy. Otec se postará, abych měl trochu vyšší plat, než je obvyklé.

Když to neudělá, pohrozím, že půjdu ke konkurenci. To by bylo pro ně žrádlo! Mansfeld-syn opouští otce. U konkurence bych dostal určitě víc.

Pak se Verena může dát rozvést. Šperky, šaty a kožichy má. Najdeme si nějaký byt.

Evelyna jde teprve příští podzim do školy. To nestojí nic. A když pak budu…

Teď jsem málem sjel do příkopu. Musím koukat na silnici, musím dávat pozor. Nesmím snít.

Snít. Panebože, jsem to ale utahanej! A teď do školy! Jedu se staženou střechou, abych se probudil. Ranní studený vítr mi cuchá vlasy.

Verena.

Spí teď? Jestlipak se jí taky něco zdá? O nás?

Dálnice prudce klesá. Je téměř prázdná. Jen tu a tam vidím nákladní auto. Les se změnil. Pryč jsou zlaté a rudé a hnědé a žluté listy. Stromy vystrkují černé větve a mokře se lesknou.

Brzy přijde zima.

Zavolá dnes Verena?

Teď musíme najít nějaký hotel.

Teď musíme najít nějaký malý bar.

Teď je všechno jinačí.

Teď už bez ní nemůžu být.

Může ona ještě být beze mě?

Nemyslím.

Všechno je jinačí. Po jedné jediné noci.

OBER-ROSBACH/PFAFFENWIESBACH/FRIEDHEIM

Opustím dálnici a projíždím malým biedermeierovským městečkem, kolem bílohnědých hrázděných domů, kolem kostela se zavalitou věží a barokní kopulí.

Chlapci z pekařství roznášejí housky. Řemeslníci jdou do práce. Tamhle je zase ten krám, CESTOVNÍ POTŘEBY. Sedlo a jezdecké potřeby jsou ještě za výkladem. Tentokrát vidím všechno velmi jasně, v čistém chladném vzduchu tohoto říjnového rána.

Náměstí.

Hintergasse.

VELKOOBCHOD S KADEŘNICKÝM ZBOŽÍM

SPECIÁLNÍ PEKAŘSTVÍ A. WEYERSHOFENOVÝCH DĚDICŮ

Je tu všechno, co jsem viděl tehdy, s ní, onoho nedělního odpoledne A skutečně, teď přechází i jeptiška s naškrobeným límcem přes silnici, modlitební knížku v bílých rukách, na kterých jsou vidět tmavé skvrny, jaké mají často na kůži staří lidé.

Pořád mám ještě moc času.

Tak vyjedu, malátný a sentimentální, tou špatnou cestou nahoru k letní vile Lordových.

V okolí všechno spí, nebo jsou domy a zámečky už opuštěné. Vidím stažené žaluzie, zavřené okenice.

I vila Manfreda Lorda se zdá být bez života. Zdalipak pan Leo dobře spí?

Najdu místo, kde se můžu obrátit, a jedu zpátky. Kameny, výmoly. 20 km. Tamhle je zase ta tabule na kraji cesty, kterou jsem už viděl:

LIDUMIL. SPOLEČNOST

/ANDĚL PÁNĚ/

OZDRAVOVNA

Tady je stezka, která vede k nabílenému starému hospodářskému dvoru. Tamhle je zelená pumpa. Několik slepic kdáká. Ale ani tady nevidím nikde človíčka, ani tady ještě den nezačal.

Lidumilná společnost. Anděl Páně. Ozdravovna. Dům. Slova.

Slova jako Elba, jako Portoferraio.

Neznám Elbu. Neznám tuhle Lidumilnou společnost. Poznám ji.

Verena bude u toho.

Ještě se toho hodně přihodí.

Tady, na Elbě a i jinde.

Prožijeme to společně. Vždycky společně.

Dobré. Zlé.

Všechno.

22

Když dorazím do Friedheimu, je sedm. Mladý mechanik otevírá právě garáže, tak tam můžu hned se svým vozem zajet. Zívám, narovnávám se, protahuju se. Košili mám zmačkanou, kravata mi sedí nakřivo. Sundám ji a rozepnu si límec. Mechanikovi dám spropitné. Když vyjdu na ulici, abych se vydal ke Quellenhofu a převlékl se, padnu přímo na šéfa.

Dlouho na mě nechápavě kouká, než ho napadne, kdo jsem.

„Oliver,“ zamumlá pak, úplně monotónně. A pak řekne bez jakékoliv obžaloby a rozčilování, stále tím jednotvárným smutným hlasem a s očima, které se dívají daleko, daleko kupředu: „Ty jsi nebyl v noci v internátě.“

„Ne pane doktore.“

„Kde jsi byl?“

„Ve Frankfurtu. Pan Herterich o tom neví. Slezl jsem přes balkón… „ Teď mluvím rychle, zatímco jdu po jeho boku nahoru k lesu...On opravdu nemá o ničem ani tušení pane doktore.“

„Slečna Hildenbrandová zemřela.“

„Cože?“

„Před dvěma hodinami. Jdu právě od ní.“ Stále ještě se dívá do dálky, do nedohledné dálky. „Měla dnes v noci záchvat. Hostinský zavolal lékaře. Ten konstatoval srdeční infarkt a dal jí injekci. Pak telefonoval dole v lokále pro sanitku.“

„Sanitku…,“ opakuji nechápavě. Jdeme teď po spadaném listí, kupami spadaného listí.

„Doktor telefonoval také mně. Když jsem přišel, byla už mrtvá. Sanitku jsme zase poslali zpátky. Ještě v posledních minutách, když ležela sama, napsala něco tužkou na zeď, velkými a už sotva čitelnými písmeny.“

„Co napsala?“

Řekne mi to.

Je tak zamyšlen, že se už vůbec nedostane k tomu, že jsem byl v noci pryč. Tohoto rána vypadá šéf poprvé jako starý muž… „Byla sirotek. Proto vás všechny měla tak ráda.“ Tolik listí. Tolik mrtvého listí. „Prosil jsem tě, abys ji navštívil.“ Mlčím.

„Nebyl jsi za ní, že ne?“

„Ne pane doktore.“

„Samozřejmě.“

„Bylo tolik… měl jsem tolik…“

„Ano,“ řekne nepřítomně. „Ano, ovšem. Příliš mnoho práce. Já rozumím. Pohřeb je pozítří ve tři. Tady ve Friedheimu. Budeš mít alespoň čas přijít na pohřeb?“

„Určitě, pane doktore. A jsem přesvědčen, že i ostatní přijdou.“

Ale to se mýlím. Kromě mě přijde sotva dvacet žáků. Dvacet ze tří set. Tolik let tu byla slečna Hildenbrandová. A tolika dětem pomohla a pokusila se pomoci. Učitelé a vychovatelé přišli všichni. A to je ovšem důvod pro většinu žáků, aby nechodili. Protože během pohřbu |sou ve svých vilách sami. Slečna Hildenbrandová už neměla žádné příbuzné. Stojíme kolem hrobu a nasloucháme proslovu faráře, pak každý hodí lopatku hlíny do hrobu. Přišli Noah a Wolfgang, taky Rašid. Hansi nepřišel.

23

Nepřišel, i když slečna Hildenbrandová zanechala závěť, ve které praví: „Sceno-stavebnici odkazuji milému Hansimu Lehnerovi, protože vím, jak rád si s ní vždy hraje.“

Stavebnici Hansi zatím obdržel – už přede dvěma dny. Vzal z krabice jen „matku“ a „záchod“ a strčil matce hlavu do záchodu. Tak tam už dva dny trčí. Záchod stojí vedle Hansiho postele, na jeho nočním stolku.

„Jak dlouho tam musí ještě zůstat?“ zeptal se Rašid. „Navždycky,“ odpověděl Hansi. „Pokud budu žít!“ Ale na pohřeb nepřišel. A já?

Abych ji navštívil, prosila slečna Hildenbrandová šéfa. Věděl jsem to. Nikdy jsem ji nenavštívil. Neměl jsem čas…

Opouštím hřbitov s Noahem a Wolfgangem. Ve škole se vybíralo na věnec. Teď tu leží, velký, krásný, s podzimními květy a zlatými písmeny na černé stuze, na černém hrobě, kde brzy uvadne a zetlí.

NIKDY NA TEBE NEZAPOMENEME…

Šéf jde před námi, docela sám, ruce v kapsách svého pláště, klobouk hluboko do čela. „Olivere…“

„Hm?“

„Řekl ti šéf, co slečna Hildenbrandová napsala na zeď vedle své postele?“

„Ano. Napsala: ‚Nechte mě umřít. Bez dětí přece nemohu žít!‘ Poslední slova se sotva dala rozluštit, říkal šéf.“

Chvíli mlčím, pak řeknu: „Napsala to s chybami. Musela to napsat těsně před smrtí.“

„Ano, to si taky myslím,“ řekne Wolfgang. „Byla vždycky taková pedantka, když šlo o pravopis.“

Jdeme chvíli mlčky po spadaném listí, až Wolfgang řekne: „Taková hodná. A takový konec. K breku.“

„Muselo by se brečet nad všemi lidmi,“ prohlásí Noah, „ale to nejde. Proto si člověk musí přesně rozmyslet, nad kým má brečet.“

„A slečna Hildenbrandová?“ zeptám se.

„To ano, nad tou ano,“ odpoví Noah, „ale kdo by toho byl schopen?“

24

Ráno toho dne, kdy měla pohřeb slečna Hildenbrandová, přišla k nám do třídy nová učitelka francouzštiny. Předtím jsme měli jednoho učitele, ale ten se v létě oženil a chtěl se přestěhovat do Darmstadtu. Zůstal jen do doby, než šéf sehnal náhradu.

Náhrada se jmenuje mademoiselle Ginette Duvalová.

Měla vystřídat předešlého učitele už k začátku školního roku, ale nepřišla k dohodnutému termínu: prý potřebovala na prodej bytu a vyřešení soukromých věcí a obstarání nutných papírů víc času, než se domnívala. To říká ona. Já jí to nevěřím. Taky hned řeknu, proč jí to nevěřím.

Mademoiselle přichází z Nimes. Je jí asi pětatřicet let a byla by opravdu hezká, kdyby nebyla pořád tak vážná.

Vážná, to je nepřesný výraz. Mademoiselle působí tragickým dojmem.

Je oblečena velice prostě, ale elegantně. Má pravidelnou, bledou tvář, krásné hnědé oči, krásné hnědé vlasy, a nosí sešlapané střevíce, na kterých je stále ještě vidět, že kdysi bývaly drahé. Je zřejmě chudá.

Mademoiselle Duvalová se nikdy neusmívá. Je korektní, ale nikdy milá. Je výtečná učitelka, ale nikdy není srdečná.

Mademoiselle má autoritu. Kluci jsou k ní nanejvýš zdvořilí. Ale zřejmě tuto zdvořilost vůbec nevnímá. Mademoiselle nás vyučuje, jako bychom byli loutky a ne lidi. Vypadá to, jako by si předsevzala hned při svém nástupu, že mezi sebou a námi vybuduje neviditelnou hráz.

Když uběhlo prvních třicet minut první vyučovací hodiny, řekl mi Noah tiše: „Tak si myslím, že je mademoiselle Duvalová hodně nešťastná.“

„Proč?“

„To nevím. Zeptám se jí.“

Vážně se jí zeptal, po obědě. Večer, když pak ležíme ve svých pokojích, řekne Wolfgangovi a mně, co se dověděl.

„Nejdřív mi řekla, že nemám být drzý. Chtěla odejít. A já měl najednou takový pocit, a vystihl jsem to přesně. Něco jsem jí řekl. Zastavila se. A pak mi všechno vyprávěla.“

„Co ti vyprávěla?“ ptá se Wolfgang.

„Moment,“ řeknu. „Co ty jsi jí vyprávěl?“

„Že jsem Žid a že všichni moji příbuzní přišli o život. To jinak nikdy neříkám! But I had this feeling.“

„Jaký pocit?“

„Že s ní to bylo něco podobného. Taky že to bylo něco podobného.“

„Co?“

„Je jí šestatřicet. Ve dvaačtyřicátém jí bylo osmnáct. V Nimes sestřelili vlastenci pět německých landserů. Němci dali zastřelit sto francouzských rukojmí. Mezi nimi byl i otec mademoiselle Duvalové a její bratr. Měla bratra velmi ráda. Matka si potom za několik let sama vzala život.“

Wolfgang tiše kleje.

„Mademoiselle Duvalová si tenkrát přísahala, že nikdy nevstoupí na německou půdu, že nikdy nepromluví s Němcem, nikdy nepodá Němci ruku. Dlouho to dodržovala. Teď je v koncích.“

„Proč?“

„Nemohla ve Francii jako učitelka francouzštiny najít práci. Pro práci v továrně je příliš slabá. Nesnese vedro a taky žádnou velkou zimu. Kdyby nepřijala nabídku doktora Floriana, tak by už neměla z čeho žít. Myslím si, že to jsou její poslední pěkné šaty, co jsme ji v nich viděli dnes v poledne. Možná má ještě tak jedny pěkné šaty. Ale viděli jste její boty?“

„Ano,“ řekne Wolfgang. „Boty má hrozný.“

„Samozřejmě že se nezdržela kvůli úřadům nebo kvůli bytu. Prostě se bála myšlenky, že musí do Německa. To mi neřekla, to si myslím já.“

„Taky si to myslím,“ řeknu. „Ale nakonec asi neměla co jíst a musela tedy přijet.“

„Tak to asi bude,“ řekne Noah. „Je teď úplně osamělá. Z vlastní viny. Odmítla bydlet v domě, kde bydlí ostatní učitelé. Má pokoj slečny Hildenbrandové dole ve Friedheimu. S ostatními učiteli se nebaví, ani při jídle. Říká, že jídlo je to nejhorší. Tolik lidí.“

„Tolik Němců,“ řekne Wolfgang.

„Ano, samozřejmě. Trpí topofobií.“

„To ji přejde,“ řeknu.

„Nevím,“ řekne Wolfgang.

„To bude záležet na nás a na tom, co zažije,“ řekne Noah.

„Když jednou uslyší, co pronáší ta svině Sudhaus, tak se zhroutí,“ namítne Wolfgang.

„Sudhaus je pro ni nebezpečný, to je pravda,“ řekne Noah. „Ale v naší boudě není jen Sudhaus. A v Německu nebyli jen Sudhausové!“

„Řekl jsi jí to?“

„Řekl jsem jí, že například já žiju jen proto, že mě schovali lidi, kteří nebyli Sudhausové. Ale byli to Němci.“

„A?“

„Usmívala se, se slzami v očích, a pokrčila rameny.“

„Vidíš. A tak to zůstane navždy.“

„Možná, Wolfgangu. Možná taky ne. Nikdy se nemá říkat ‚navždy‘. Nikdy se nemá říkat ‚nikdy‘. Nechtěla nikdy do Německa. Přesto je tady. Má nás tři. Má doktora Freye. Jejich tu ještě několik, kteří se jí budou líbit. Všechno závisí na tom, abychom jí dokázali, že se tato země změnila.“

„A změnila se tato země?“ zeptá se Wolfgang.

„Ano!“

„Ty tomu věříš?“

Na to řekne Noah velmi tiše: „Musím tomu věřit. Kdybych tomu nevěřil, byla by pro mě – a pro všechny, kteří tomu nevěří – jen jediná slušná cesta: okamžitě emigrovat.“

„No a?“

„Já nemůžu emigrovat. Já ne. Moji příbuzní v Londýně chtějí, abych udělal maturitu tady. Moji příbuzní to platí.“

„A po maturitě?“

„Odcházím okamžitě odtud.“

„Takže se tato země ještě nezměnila,“ řeknu.

„Musíme tomu věřit,“ odpoví Noah. „Nebo si to namluvit. Tak naprostý sebeklam to není! Myslete na lidi, kteří mě schovali a přitom riskovali svůj život. Myslete na Carla von Ossietzkého, o kterém nám vyprávěl doktor Frey. Myslete na doktora Freye. Mysli na sebe, Wolfgangu! Je mnoho takových lidí!“

„Ale nemají do toho co mluvit!“ namítá Wolfgang.

„Ale ten den nastane, kdy budou mít do toho co mluvit.“

„Tomu přece sám nevěříš.“

„Ne,“ odpoví Noah. „Ale tak rád bych tomu věřil.“

PÁTÁ KAPITOLA

.

1

„Miláčku –“

„Vereno!“

„Jsem tak ráda, že slyším tvůj hlas… když jsem se dnes probudila a tys byl pryč, dostala jsem tak příšerný strach… „ „Z čeho?“

„Ze bys mohl být mrtvý. Já… já… já jsem byla málem šílená strachy, že bys mohl mít nehodu na dálnici, že jsi mrtvý, že jsi umřel někde nahoře ve Friedheimu…“

Někdo v tu dobu zemřel ve Friedheimu, ale neřeknu Vereně nic o konci slečny Hildenbrandové. Sedím v kanceláři garáží a ruce mám tak vlhké rozčilením, že mi sluchátko málem vyklouzne z ruky.

Je pět minut po druhé hodině. Slunce svítí. Před několika hodinami zemřela slečna Hildenbrandová. Před několika hodinami jsem opustil Verenu.

Ve svém vyprávění jsem totiž přeskočil tři dny. Vlastně jsem je nepřeskočil. Vyprávěl jsem o pohřbu slečny Hildenbrandové. Nevyprávěl jsem ale o tom, co jsem v těchto dnech prožil s Verenou. Úmyslně ne. Chtěl jsem nejdřív ukončit všechno ostatní, abych měl místo pro Verenu a pro sebe. Proto taky začínám novou kapitolu.

Je to bezcitné a hrozné. Taková hodná stará paní zemře. A já napíšu: Abych měl místo pro Verenu a pro sebe.

Je to špatné, ale já se ani nestydím za to, že smrt slečny Hildenbrandové mi je lhostejná v tom okamžiku, kdy pomyslím na Verenu, jakmile uslyším její hlas. Lhostejná? Já o ní vůbec nevím! Vůbec o ní nevím!

„Bylo to tak krásné, Olivere… „ „Vereno…“

„Kdy se zase uvidíme?“

„Kdy budeš chtít.“

„Pozítří nemám čas. V pondělí musím s Evelynou k zubaři.“ Kdyby měla pozítří čas, nešel bych na pohřeb slečny Hildenbrandové.

„Ale v úterý odpoledne, Olivere…“

„Ano. Ano. Ano.“

„Ve tři?“

„Dřív!“

„Už ve dvě!“

„Nepůjdu na oběd, koupím si něco studenýho. Kde mám být?“

„Je to fantastické, Olivere, prostě fantastické… Mám jednu přítelkyni, odlétá zítra se svým mužem na tři měsíce do Ameriky. Dnes dopoledne mi volala. Mají malou chatu, velmi malou, dřevěnou… prosila mě, abych na to tam trochu dohlédla… když přijde zima a tak… ještě mi donese klíče…“

„A kde je, kde je ta chata?“

„To je ze všeho to nejfantastičtější! V Griesheimu! Na kraji Niederwaldu…“

„Niederwaldu? To je přece přímo u dálnice!“

„Ano, miláčku, ano! Nemusíš jezdit ani do Frankfurtu! Tam venku |e to teď úplně opuštěné, říkala mi přítelkyně. Majitelé ostatních chat tam nejezdí už ani na víkend!“

„V Niederwaldu jsem za dvacet minut!“

„No právě! Cesta se jmenuje Brunnenpfad. Je to Brunnenpfad 21. Tam nás vůbec nikdo nezná. Ještě nikdy jsem tam nebyla. Je to tam prý trochu primitivní…“

„Je tam postel?“

„Ano!“

„Tak to není primitivní.“

„Miláčku… mají tam elektrické světlo a bojler na horkou vodu a velká elektrická kamna, když se ochladí! Není to zázrak?“

„Já na zázraky nevěřím.“

„Tak proč… proč nám pánbůh tak pomáhá?“

„Už jsem ti to řekl. Protože to je láska.“

„Ne! Přestaň! Já nechci! Není to láska! Láska neexistuje! Ne pro ženu jako jsem já! Proč nic neříkáš?“

„Už nikdy nic neřeknu. Počkám na den, kdy to řekneš sama.“

„Olivere, mysli na naši dohodu!“

„Myslím na ni. Proto to už nikdy neřeknu.“

„A představ si, v té chatě je dokonce rádio a gramofon!“

„Výborně. Tak si tam můžeme hrát ‚Love is just a word‘. Vezmi tu desku s sebou.“

„Nemluv tak.“

„Vážně. Vezmi ji s sebou.“

„Nemuč mě. Prosím.“

„Já tě nechci mučit. Mám tě rád. Tedy v úterý ve dvě?“

„O půl třetí. To má můj manžel konferenci, ta bude trvat jistě do pěti.“

Jistě do pěti. To tedy asi budu chybět na odpoledním vyučování. Copak to máme? Nejdříve latinu. Tchoře. Ach, Tchoře! Z poslední písemky jsem dostal jedničku. Tchoře si užiju ještě dost.

„Olivere…“

„Ano?“

„Myslím už jen na úterý.“

„Já taky.“

A pozítří bude mít slečna Hildenbrandová pohřeb. Ale to Verena stejně nemá čas. Musí s Evelynou k zubaři.

2

Kdo dočetl tuto knížku až sem, bude si možná pamatovat na to, že jsem napsal, že můj bratr Hansi a pan Leo se mi zdají navzájem velmi podobní.

Kdo tuto knížku dočetl až sem, pomyslí si možná, že tohle není žádný román, ale v nejlepším případě deník. V románě nesmějí být žádné dublety. V této knížce k nim dochází. Hansi a pan Leo vykonávají stejnou funkci: vydírají mě. Jeden je miniaturním vydáním druhého.

Proti tomu nemůžu nic dělat. Vydírají mě oba dva. Protože samozřejmě píšu pomaleji, než žiju, a protože jsem zažil už daleko víc, než jsem napsal, můžu tvrdit: Není to vůbec žádný dublet, ale – je-li co takového – dokonce triplet! V blízké budoucnosti mě totiž nebudou vydírat pouze dva, ale dokonce tři lidi. Něco takového, myslím si, se stále ještě vyskytuje častěji v románech než v životě. A právě proto se mi zdá, jako bych přece jen prožíval román…

3

Domek v Brunnenpfad 21 stojí v zanedbané zahradě se zčernalými trsy květin, tlející trávou a holými stromy. Působí opravdu velmi zpustle. Domky vlevo a vpravo, daleko odtud, jsou opuštěné.

Celá krajina je opuštěná. Na konci stezky začíná černý les, Niederwald.

Zahradní brance od čísla 21 chybí zámek. Plot tvoří křivé tenké laťky. Jdu po uvadlém, žlutém trávníku, obcházím kaluže a zpřelámané slunečnice, projdu kolem převrácené konve. Vysoko v oblacích krákají vrány a špinavá ježatá kočka prolítne kolem mě, když procházím kolem kůlny na nářadí. Je za pět minut půl třetí. Ke vchodu do domku – je to spíš chatrč – vedou tři dřevěné schody. Zábradlí se viklá.

Verena tady ještě nebude, pomyslím si a přemýšlím, jestli na ni nemám počkat v kůlně na nářadí, aby mě tu náhodou někdo neuviděl. Mechanicky přitom stisknu kliku hnědě natřených dveří. Dveře povolí. Vidím nízký stolek, na němž hoří tři svíce. Stojí na talířcích. Vejdu dovnitř. Několik reprodukcí (van Gogh, Gauguin, Goya) na dřevěných stěnách, ne právě nejnovější houpací křeslo, tři stoličky, truhla, na ní láhve a za stolkem široká postel. Všechno v této místnosti trochu páchne ztuchlinou. Ale postel je čerstvě povlečená a rozestlaná. V hlavě postele je polička. Vidím cigarety, popelník a vázu s čerstvými astrami.

Něco zaslechnu.

Trhnu sebou.

Verena stojí přede mnou.

Má na sobě černé kalhoty, nízké boty a červený svetr. Musela přijít z druhé místnosti, která tu ještě je. Spatřím maličkou kuchyňku s kachlíkovým sprchovacím koutem.

„Vereno!“

„Psst!“ Rychle ke mně přistoupí, obejme mě a políbí. A zápach ztuchliny mizí, rozpadající se chatrč už se nerozpadá, je to palác, královský hrad.

Verena si klekne před elektrická kachlová kamna a zapne je. Ventilátor začne tiše bzučet.

„Hned tu bude teplo,“ řekne, podívá se k posteli a zvedne se. Myslím, že se poprvé v životě červenám.

„Právě jsem hotová s úklidem,“ říká. „Moje přítelkyně je hrozně nepořádná… Kde jsi nechal auto?“

„Daleko odtud. U Neufeldu, v Oeserstrasse. Jak ses sem dostala ty?“

„Taxíkem. Poslední kus cesty jsem taky šla pěšky. Byla jsem tu včera. To jsem začala s úklidem. Dnes mi zbývalo jen uklidit kuchyňku.“

Teď už si oči přivykly na měkké, teplé světlo svíček a vidím tady taky gramofon, rádio a mnoho knížek, které jsou naskládané po zemi. Na podlaze je levný koberec.

„Jaké to je?“ ptá se Verena.

„Nádherné.“

, Je to odporné. Ale je to všechno, co máme.“

„Mně se to zdá senzační.“

„Barabizna! Strašná! Ale postel je čistá. A docela nová.“ Verena se směje.

„Vyzkoušelas ji?“

„Okamžitě.“ Přitiskne se ke mně a já ji hladím po vlasech. „Zavřela jsem okenice. Musíme být opatrní. Nikdo si nesmí všimnout, že je někdo doma.“

„Doma?“

„Je to náš domov, miláčku.“ Vezme mou ruku a přitiskne si ji na prsa.“

Od té doby, co jsem vstoupil, slyším tichý, neustálý tikot. Vidí, že jsem si toho všiml. „Červotoč.“

„Cože?“

„To je červotoč.“

„Ach tak, snad nám ta bouda nespadne na hlavu.“

„To záleží naprosto jen na nás“, řekne a zase se směje. „Víš, my máme vlastně hrozitánské štěstí! Nejenom kvůli tady tomu domku. Můj muž má teď tolik práce, jako už dlouho neměl! Jakási záležitost s výškovým domem, který financuje, v Hannoveru. Celé týdny bude chodit domů až večer.“

Jen jestli ti nechystá nějakou léčku?“

„Tentokrát ne. Pracuje s doktorem Fieldingem, vzpomínáš si, s tím starým chlapem…“

„…co by tak rád s tebou spal.“

„Ano, Fielding mi to řekl. Oba musí neustále jezdit do Hannoveru. Tam se bude ten dům stavět.“

„Máme ještě víc štěstí! Zapomněl jsem ti říct, že každý čtvrtek odpoledne máme volno.“

„A sobotní odpoledne,“ řekne.

„A celou neděli,“ řeknu já. „Ne nesmíš nechávat Evelynu pořád samotnou!“

„Nebudeme se smět tady scházet každý den.“ Najednou znervózní. „Kolik je hodin?“

„Tři čtvrtě na tři.“

„Nemáme čas.“

„Ale máme.“

„Musíš do školy.“

„Jen si nedělej starosti! Dvě hodiny latiny. U toho idiota. Máme tolik času, kolik jen chceme.“

„Ne,“ řekne, „to nemáme, a ty to víš.“

„Ano, Vereno.“

„Mám pro tebe dárek. Podívej se do kuchyně na stůl.“

Jdu tedy do malinkaté vedlejší místnosti a slyším, jak zatím Verena zapíná rádio. Na kuchyňském stole je kladivo, vedle něho, rozbitá na kusy, malá gramofonová deska. Dám kusy dohromady a čtu, co je napsáno na etiketě:

LOVE IS JUST A WORD

FROM THE ORIGINAL SOUNDTRACK OF

„AIMEZ-VOUS BRAHMS?“

LÁSKA JE JEN SLOVO…

Rozbila svou oblíbenou desku. Desku, jejíž text je její životní filozofií. Nebo byl?

Vedle se zahřálo rádio. Slyším smutnou, a přece povzbudivou hudbu. Pomalu se vracím zpátky do pokoje. Verena stojí vedle rádia. „Je to hezký dárek?“

„Nejkrásnější! Ale…“

„Ale?“

„Teď už nemáš žádnou oblíbenou písničku.“

„Oba nemáme žádnou. Najdeme si nějakou novou.“

„Já žádnou nepotřebuju. Já potřebuju jen tebe.“

„Řekni to ještě jednou, prosím tě.“

„Já potřebuju jen tebe.“

„Takovou bez skrupulí, jaká jsem, takovou bláznivou?“

„Takovou bez skrupulí, jaká jsi, takovou bláznivou.“

„V téhle chatrči? A vždycky jen na chvíli? I když víš, že se pak vždycky musím vrátit k němu? I když víš, že nemáme žádnou naději?“

„Rozbila bys desku, kdybys sama nevěřila tomu, že je nějaká naděje?“

„This has been the ‚Warsaw Concerto‘. Ladies and gentlemen, you will now hear ‚Holiday in Paris‘, played by the Philadelphia Philharmonic Orchestra under the direction of Eugene Ormandy…“

4

Ležíme vedle sebe na široké posteli. Dráty elektrických kamen jsou do ruda rozžhavené. Hudba tiše zaznívá. Svíčky dohořívají. Verena má hlavu na mém rameni, její vlasy mi padají na prsa. Oba kouříme. Jednu cigaretu.

Dnes jsme tu poprvé. Budeme sem přicházet často. Budeme této staré chatrči říkat „náš dům“, i když patří cizím lidem. I když červotoči tikají ve stěnách a ničí je.

Jsme šťastni v „našem domě“! Poprvé v životě máme oba domov, přístřeší, Verena a já. Nikdy jsem neměl domov. Jednou jsem to Vereně řekl. Odpověděla: „Já taky ne, Olivere. U mých rodičů ne, a ani ve všech bytech, kde jsem bydlela, a ani ve všech našich vilách.“

Nikde.

Ještě nikdy jsme my dva neměli domov. Teď ho máme. Páchne ztuchlinou, zima přichází, brzy bude sněžit, nikdo neví, co se může stát, možná už zítra. Zalezli jsme a schovali se, zavřeli okenice, pouštíme si jen tichou hudbu a šeptáme, aby nás nikdo neslyšel. Tak šťastní jsme v tomhle nuzném domku…

Verena se přitiskne ke mně a já přetáhnu deku přes naše nahá ramena.

„Proč jsi rozbila tu desku?“

Neodpoví.

„Vereno.“

„Podej mi popelník, prosím tě.“

„Vereno.“

„Chceš slyšet, že jsem to udělala proto, že tě mám ráda.“

„Ne. Ano. Samozřejmě! Kdybys to řekla!… Ne, neříkej to! Nebyla by to pravda.“

„Jak to víš?“

„Jinak bys to řekla! Ještě to nemůže být pravda. Proč jsi tu desku rozbila?“

„Abych ti udělala radost. Ne.“

„Co ne?“

„To nebyl ten pravý důvod! Rozbila jsem ji už včera, když jsem tu uklízela. Při úklidu jsem si ji pořád pouštěla, pořád dokola. Pak jsem vzala kladivo.“

Vyfoukne kouř nosem.

„Proč, Vereno?“

Tak tiše, že jí sotva rozumím, řekne: „Já chci… já bych tak ráda…“

„Co?“

„Změnila svůj život.“

Teď jí vezmu cigaretu z ruky. Nemluvíme. Začíná pršet. Slyším, jak kapky dopadají na střechu z vlnitého plechu. „Olivere…“

„Ano?“

„Jednou ses mě ptal, odkud pocházím…“

„Ano. A ty ses rozzlobila. Řekla jsi, že do toho mi nic není.“

„Chceš to teď slyšet?“

„Ano. Rozbila jsi desku. Teď je na to vhodná chvíle.“ Déšť.

Tichá hudba.

Bzučení elektrických kamen. Náš domov. Verena vypráví…

5

Koku 1828 založil muž jménem Josef Immerwahr Willfried v městě Gleiwitzi „Hornoslezskou dřevařskou společnost“. Pradědeček Vereny Willfriedové byl tvrdohlavý muž medvědí síly, který se svými lidmi šel do Krkonoš a uměl se ohánět pilou a hákem. Zemřel roku 1879, zdravý jako řípa, na následky nehody: zabil ho strom starý několik set let. Syn Josefa Immerwahra, Walter Friedrich Willfried, Verenin dědeček, pokračoval v jeho díle. Tehdy třicetiletý, byl – v protikladu ke svému laskavému a liberálnímu předkovi – něčím jako vzorem pro postavu továrníka Dreissigera z „Tkalců“ Gerharta Hauptmanna. Neúnavný a nevyčerpatelný ve své síle, vykořisťoval dělníky jako nikdo v kraji. Zaměstnával v lesích ženy, staré muže a děti. Když jeho dělníci jednou revoltovali, propustil dvě třetiny osazenstva a dovedl si ještě chudší, a proto povolnější Poláky a Čechy. Své dělníky ubytoval v nouzových domech. Nejraději si vybíral negramotné a neustále se staral o to, aby i děti, pokud to jen nějak šlo, zůstaly písma a čtení neznalé. Ani Češi a Poláci si nedali všechno líbit. Avšak ke druhé vzpouře už nedošlo. S obdivuhodným instinktem rozpoznal Walter Friedrich Willfried v mase svých dělníků ty, kteří podněcovali ke vzpouře. Ještě dřív, než se mu mohli stát nebezpeční, udal je vždycky pro narušování klidu v zemi, nechal je vykázat nebo uvěznit. Ženy a děti prý pak často přicházely prosit o to, aby se milostivý pán smiloval a uvězněné nebo vykázané zase přijal do práce. Zapomněl jsem ještě, že Verenin dědeček neustále chodil do lesa s těžkou holí, aby dohlídl na to, jak „ta holota“ pracuje. Je zbytečné říkat, že hůl nenosil proto, jen aby měl něco v ruce…

Postoj a smýšlení tohoto druhu samozřejmě přinesly ovoce: pod Waltrem Friedrichem Willfriedem se stala „Hornoslezská dřevařská společnost“ největší v zemi. Spojil ji s rakouským „Lesním sdružením Steiermark“ a exportoval miliónové hodnoty. Walter Friedrich byl vlastním zakladatelem bohatství rodiny Willfriedových. Byl vznětlivý a prudký, hodně kouřil a pil. Zemřel roku 1925 na cirhózu jater.

Jeho syn Carl-Heinz, tehdy čtyřiadvacetiletý, převzal v třetí generaci vedení obrovského podniku. Jeho žena Edith mu dala dvě děti, Verenu, narozenou roku 1927, a Ottu, narozeného roku 1930.

Otec, který si vroucně přál za dědice zdravého, robustního chlapce, se nijak nesnažil skrývat své zklamání, když přišla na svět dcera. Neměl k ní nikdy alespoň trochu srdečnější vztah, ani na jediný den, ani na hodinu. Tato nelaskavost, ve které malé děvčátko vyrůstalo, se ještě zhoršila, když se narodil Otto. Neboť se brzy ukázalo, že chlapec je neduživý, rachitický a hloupý, později byl také špatným žákem. Jeden učitel to vyjádřil takto: „Je jedním z nejhorších žáků, protože je prostě blbý, říkám blbý, to neznamená líný!“ Své bezmocné zklamání nad takto nevydařeným synem nepřenášel otec na syna, ale na prvorozenou dceru. Verena vyrůstala v obrovské přepychové vile – jako i já jsem vyrůstal v přepychové vile, podobným způsobem, stejně osaměle, stejně nešťastně. Jedno nás dělilo: ve Verenině případě ovládala matka slabšího otce (slabší a neduživý jako jeho syn, i když si to nikdy nechtěl přiznat). Byla to matka, kdo ve skutečnosti řídil podnik. A tento podnik neustále vzrůstal. Rodina žila v největším možném přepychu. Willfriedovi byli – vedle uhlobaronů – jednou z nejbohatších rodin Slezska. Každé z dětí mělo vlastní děvče a vlastní „mademoiselle“. Jezdilo se v nejdražším mercedesu, v zimě se dělaly vyjíždky na ručně vyřezávaných saních. Šaty si nechávala Verenina matka šít jen v Paříži a ve Vídni, stejně tak kožichy a šperky si vozila jedině odtamtud. Podnikala nesčetné cesty. Jaro trávívala rodina na Riviéře.

Ale ve všem tom přepychu zůstala Verena plachým tichým dítětem, kterého si nikdo nevšímal, zatímco se domácí učitelé, pedagogové a lékaři snažili oddaně, byť marně, z neduživého Otty udělat opravdového muže.

Nikdo neměl Verenu rád, ani její matka ne, neboť její manželství se s lety zhoršovalo. Otec jí dával – vědomě nebo nevědomě – vinu za to, že mu porodila jen dceru a nepodařeného dědice, jemu, kterého po celý život ovládal jediný všudypřítomný pocit: strach! Carl-Heinz se bál, všeho a všech, lidí, zvířat, každého nového dne. Lekal se každého předpisu a každé schůze předsednictva, na kterou musel jít. Příliš často byl nemocen. Nechal si od své ženy radit ve všech důležitých rozhodnutích, nechal se od ní zastupovat na všech jednáních, která vyžadovala tvrdost. Nikdy nepoznal, že jeho syn Otto se mu naprosto podobá.

6

Zatím vyrostl podnik Willfriedových do takových rozměrů, že mohl snášet i příležitostná chybná rozhodnutí svého šéfa, tím spíše, že je většinou napravila energickým zásahem jeho neobvykle rychle stárnoucí žena.

„Když mě vozili v kočárku, lidé přede mnou smekali,“ vzpomíná si Verena. Lidé smekali i před bledým Ottou. Rodiče a děti jídali odděleně. Verena a Otto nechodili do veřejných škol, měli své soukromé učitele. Zatímco Verena prospívala dobře, Otto byl líný, stupidní a navíc potměšilý. Dovedl neustále svým učitelům dávat vinu za vlastní neschopnost, což mělo za následek, že se učitelé neustále střídali.

S třetí říší nastala největší doba pro „Hornoslezskou dřevařskou společnost“. Hitler připravoval světovou válku. Potřeboval uhlí, ocel a dřevo. Továrny měly nejvyšší stav osazenstva a největší obrat. Carl-Heinz byl tak mocný, že se ustoupilo i od toho, aby ho jako jiné vůdčí hospodářské osobnosti nutili do NSDAP. Nechali ho, aby si dělal, co chce, neboť jak řekl gauleiter, „co bychom z něho měli? To je stejně taková zkvašená flaška!“

Mýlili se v předpokladu, že by se Carl-Heinz nestal příslušníkem NSDAP z přesvědčení, že nenáviděl nenávidění hodný nový režim. On nebyl schopen žádné nenávisti, neboť on se přece všech a všeho bál, i režimu. Když Hitler roku 1939 přepadl Polsko, ztratil Verenin otec jakoukoliv životní sílu. „To nedopadne dobře,“ říkával, když vrchní velitelství wehrmachtu oznamovalo amplióny stále nová vítězství, „uvidíte, to nedopadne dobře.“ S takovými obavami se svěřoval jen šeptem, v knihovně, když se předem ujistil, že nikdo neposlouchá.

I když u toho byla Verena, mluvil neustále jen ke své ženě a ke svému synovi, jako by jeho dcera vůbec neexistovala. Lety si dokonale navykl.

Rodina byla stále bohatší, Verena byla stále osamělejší, její matka stále opotřebovanější, otec stále bojácnější.

Do továren namačkali po tisících cizí dělníky, Poláky, Čechy, Jugoslávce, Francouze, válečné zajatce.

Když vrchní velitelství wehrmachtu stále sporadičtěji oznamovalo vítězství, když dokonce Spojené státy vstoupily do války a začalo se mluvit o rozvrstvení fronty a o strategickém ústupu, bylo to s Carl-Heinzem Willfriedem stále horší.

Matka začala večer poslouchat vysílání stanice BBC. „Musíme být přece informováni,“ říkala. Když se jeho žena dopouštěla této zakázané činnosti, opouštěl Carl-Heinz pokaždé svůj dům, který se podobal zámku, a bezcílně bloudil nočními ulicemi.

„Nechci s tím nic mít,“ šeptal pak vždycky. „To je vlastizrada! Koho přistihnou, ten skončí v koncentráku!“

Tu a tam přišly letecké poplachy. Bomby sice nepadaly na továrny, ale už při alarmu Verenin otec hrozně panikařil. Při prvním varování seděl chvějící se a bledý v nejbezpečnějším továrním krytu. Když vyly sirény, zacpával si uši. Když jednou střílela protiletadlová obrana, hlasitě se rozplakal a stejně hlasitě se začal modlit – tváří v tvář svým zaměstnancům, své rodině, nasazeným dělníkům. Nikdy nezapomněl – jako jediný – na plynovou masku.

V létě 1944 přistáli Spojenci v Normandii. V téže době začala velká sovětská ofenzíva. Východní fronta se už nedala udržet. Poražená německá armáda se stahovala, tu a tam ještě kladla odpor, většinou však už jen neuspořádaně a nezadržitelně prchala.

Měsíc za měsícem to bylo horší. Verena si přesně vzpomíná:

„Jedno město po druhém dobývala Rudá armáda. Rusové pronikali v obrovských obchvatech na sever a na jih. Dlouho to již nemohlo trvat, čekalo se, že každým dnem dorazí k nám. 22. ledna 1945 večer učinil můj otec něco, co ještě nikdy neučinil. Poslouchal s matkou BBC. Nás děti předtím uložili do postele. Příštího rána otec se šoférem a vozem zmizel…“

Svou ženu, své děti, celý svůj majetek odepsal v nesmyslném, panickém strachu před blížícími se tanky Rudé armády. Ani peníze si s sebou nevzal. Prchal prakticky bez prostředků, s jediným malým kufrem, zabalený do tlustého kožichu.

K poledni onoho dne, kdy Verenin otec opustil svou rodinu, dorazilo do města čelo nekonečného proudu zpola vyhladovělých, promrzlých uprchlíků, kteří přitáhli pěšky nebo na přetížených koňských povozech.

„Rusové jdou!“ křičeli.

A: „Chleba!“

Verena viděla, jak mnoho lidí vysílením padlo.

Viděla první mrtvé ve svém životě, leželi na ulicích. Večer hlásilo rádio, že sovětské tanky dorazily do vzdálenosti třiceti kilometrů od města.

Obyvatelé to poslouchali zpola s děsem, zpola s úlevou. Gauleiter už to neslyšel. Ten se musel už před několika dny odebrat v jakési „tajné říšské záležitosti“ do Rakouska…

Verenina matka řekla: „To je jedno, co se stane – my zůstaneme! Kdo prchá, je ztracen. Podívejte se na ty ubožáky na silnicích! Neudělali jsme nic zlého. Zůstaneme tady, sem patříme.“

Za posledního slova zasvištěla střela a okenní tabule se s řinkotem roztříštila. Kulka se zavrtala do zdi čtvrt metru od hlavy Vereniny matky.

„K zemi!“ křičela matka.

Následovaly další střely.

Dveře se rozlétly.

Starý dílenský mistr a několik dělníků vniklo dovnitř. Nesli zbraně. Z oken opětovali palbu, která hned nato utichla.

„To byli nasazení dělníci,“ řekl dílenský mistr ztěžka. „Uprchli z táborů a zabili dozorce. Musíte pryč, paní Willfriedová…“

„Ne.“

„Zabijou vás! Všechny nás zabijou!“

„Já nikam nepůjdu,“ křičela Verenina matka. „Já jsem se tady narodila! Já jsem nebyla nacistka! Já nemám před Rusy strach!“

V tom okamžiku zase spustila palba a rozbitým oknem vletěla dovnitř hořící pochodeň. Pochodeň zapálila koberec a záclony. Dusivý dým naplnil místnost. Starý dílenský mistr odvlekl matku ven z místnosti, paže jí bezmocně visely a jen vyrážela nesouvislá slova.

O dvě hodiny později, v hluboké tmě, seděla Verena vedle svého bratra na voze krytém plachtou, na kterém bylo naloženo několik kufrů. Na kozlíku seděl starý dílenský mistr a matka. Jeli směrem na západ, za kanonády těžkých děl, vůz mezi tisícem vozů nekonečné řady uprchlíků. Když se Verena otočila, viděla hlavní budovu „Hornoslezské dřevařské společnosti“ v ohni. Verena se často otáčela a její matka jí říkala: „Nikdy nezapomeň, co teď vidíš, mé dítě.“

„Ne, mami.“

„Lidé, kteří zapálili náš dům, nejsou zlí. My jsme byli zlí. My jsme je odvlekli z jejich domovů a celá léta jsme je vykořisťovali.“

„Ano, mami.“

„Teď se nám za to mstí. My jsme začali tuto válku a přepadli jejich země. Ne obráceně! Proto teď jedeme nocí, proto teď mrzneme, proto máme strach. Nikdo nesmí přepadat jiný národ. Nikdo nesmí začínat válku. Na to nikdy nezapomeň!“

„Ne, mami.“

„Ty taky ne, Otto, na to nikdy nesmíš zapomenout.“ Chlapec neodpovídal. Spal.

„A ruští vojáci, kteří teď přicházejí, ti nepřicházejí dobrovolně. Nepochodují ze své vůle z Mongolska a ze Sibiře a z Kavkazu až do Slezska. Přišli, protože jsme přepadli jejich zemi. Kdo je přepaden, ten se musí bránit!“

„Drž hubu, ty komunistická svině!“ zařvala stařena, která se vlekla podle vozu a přidržovala se rukou postranice.

„Ano,“ řekl starý mistr, „bude lepší, když tak nebudete mluvit, paní Willfriedová. Znáte přece lidi.“

Dílenský mistr Ziegler byl starý sociální demokrat, který znal matku ještě jako mladou, krásnou ženu, v oné době, když se provdala za Carla-Heinze.

Carl-Heinz Willfried se v nočních hodinách toho dne, 23. ledna 1945, nacházel už blízko Halle. Příštího dne se obrátil směrem k jihu, do Bavorska. Verena se později dověděla, že si otec opatřil falešné doklady. Vykazovaly Carl-Heinze Willfrieda jako lékaře, který má uložit drahocenné léky pro „Alpskou pevnost“. Do Augsburgu dorazil ve večerních hodinách 25. ledna, zdržel se jen krátce, aby si opatřil benzín, a odjel pozdě večer směrem na Mnichov.

7

Verenina matka zemřela v jedné kůlně na kraji města Coburgu. Již první den ráno na útěku měla horečku. Mlčela o tom a pokoušela se zatajit zimnici, která jí otřásala. Jakmile se rozednilo, objevili se hloubkoví letci. Ostřelovali proudy uprchlíků. Lidé a zvířata umírali, mnozí křičeli ještě celé dlouhé hodiny. Ale nebylo nikoho, kdo by jim mohl pomoci.

Sníh byl rudý krví. Ti, co zůstali naživu, se vlekli pěšky dál. Dospělí nesli děti. A stále znovu hloubkoví letci. Uprchlíci se vrhali do příkopů, do bláta, do kaluží krve, do ledu. Starý dílenský mistr strhl Verenu a Ottu k sobě a položil se na ně, aby je chránil. Verenina matka ležela vedle. Těžce dýchala a sotva popadala dech. Teď teprve všichni poznali, že je nemocná.

„Musíme dál. Do příštího města. Tam bude nějaký lékař. Tam budou léky. Musíte si lehnout do postele, paní Willfriedová,“ řekl starý mistr, když bylo po náletu a ti, co přežili, se zase vlekli dál.

V příštím městě nebyl ani lékař ani žádná postel. Obyvatelé zavírali před uprchlíky dveře a okna. Někteří vyhodili chleba na ulici. Vereně se podařilo jeden bochník zachytit. Nějaká žena ji udeřila do tváře. Verena upustila bochník. Žena ji tloukla pěstí. Verena si držela krvácející nos a zavřela pálící oči. Když je opět otevřela, žena s bochníkem utíkala pryč.

Ani v příštím městě nebyl lékař, nebylo tam ani místo pro ně. Matka byla v deliriu. Už nikoho nepoznávala. Starý mistr dal jednomu sedlákovi zlaté hodinky a pět tisíc říšských marek – všechno, co měl. Za to dostal ubohý malý vozík a stejně ubohou herku. Ale mohli jet jen v noci, neboť přes den byli na obloze neustále letci. Verenina matka celé dny blouznila v horečce.

Konečně přišli do blízkosti Coburgu. Kůlna jim poskytla úkryt. Tady měly děti zůstat u nemocné matky. Mistr se vydal hledat něco k jídlu a lékaře.

Taky Verena chtěla zkusit vyžebrat trochu jídla. Nechala Ottu u matky. Prosila o chleba na jednom selském dvoře, kde jí otevřel tlustý sedlák s rudou tváří a obrovskou tělesnou silou.

„Pojď do kuchyně.“

Muž zavřel dveře a strhl z ní kabát a blůzu.

„Tloukl mě, až už jsem se nemohla bránit. Pak se mnou udělal, co chtěl,“ vypráví Verena. „A pak mě vyhodil a křičel: ‚Tady se chleba nerozdává! Zmiz odtud!‘ To byl první muž v mém životě. Nebylo mi tehdy ještě osmnáct let. Když jsem se vrátila do kůlny, byla matka mrtvá.“

8

Teprve když plačící Verena seděla vedle své mrtvé matky, vrátil se dílenský mistr.

Přinesl mrkev, chleba, brambory. Nalezl lékaře, který slíbil, že přijde.

Lékař přišel za tři hodiny.

Poslední slova, která Verenina matka řekla, byla: „Měli jsme zůstat.“

Pochovali Edithu Marii Magdalenu Willfriedovou, rozenou Elkensovou. Neměli žádné nářadí, aby mohli vykopat hrob. Navrstvili holýma rukama přes mrtvou sníh. Bylo dost sněhu v únoru 1945, dost sněhu pro mnoho mrtvých.

Pro Němce, Rusy, Američany, Angličany, Poláky, Belgičany, Francouze, Holanďany Jugoslávce, Italy a lidi mnoha jiných zemí. Starý mistr dovezl na malém voze Verenu a jejího bratra až do Frankfurtu nad Mohanem. Byl to chytrý, starý muž, užíval jen lesní cesty a vedlejší stezky, nikdy se nevydal po beznadějně ucpané hlavní silnici, a kradl jídlo pro děti a pro sebe.

„Ale vždycky nechal nejdřív najíst nás,“ vypráví Verena. „Snědl, až co zbylo. A nikdy toho nezbylo moc.“

Ve Frankfurtu byl před městem velký tábor. Tady žili až do jara roku 1946.

9

Vereně teď bylo osmnáct let, byla hezká a chodila v hadrech, měla modravě černé vlasy, žhavé černé oči a tragickou tvář. Jeden z amerických dozorců, kteří hlídali tábor se do ní zamiloval. „Jmenoval se Jack Collins a pocházel z Oklahomy,“ vypráví Verena. Jack byl druhý muž v jejím životě. Nesliboval jí jen chleba, on ho taky přinášel, nádherný bílý chléb, upečený z nejjemnější mouky.

Jack Collins přinášel i „K-Rations“, do kartónů zabalené vojenské příděly, ke kterým vedle základních potravin patřily taky čokoláda, žvýkačka a vždy po dvou prezervativech. První ochranné prostředky, které Verena ve svém životě viděla, užíval Jack, aby mu kalhoty nad vysokými šněrovacími botami lépe padly. Odstřihával proto prezervatlvům vršek, sroloval je a napjal je pak jako podvazky přes látku kalhot. Později se Verena dověděla, že to je sice v armádě zvykem, ale že to není vlastní určení těchto malých, do staniolu zabalených věciček.

Jack byl nezkušený, i když dojemný milenec. Prohřešoval se kvůli Vereně proti mnohým předpisům, byl nakonec degradován a řekl na to jen: „I don’t care a shit about my stripes! All I care about in this goddammed world is you, honey!“ Jack Collins, kdysi desátník, nyní už jen Private First Class, se staral o Verenu, Ottu a o starého mistra. To všechno dělal v době takzvané „non-fraternization“, tedy nedovoleně. Zima přešla. Jack nakonec opatřil Vereně i místo prodavačky v obrovském americkém „PX“, v luxusním obchodním domě, ve kterém se dalo – pokud byl člověk Američan – všechno koupit, od paličkované noční košile přes Chanel č. 5 až po nejjemnější silonky, od zmrazeného masa a zeleniny po cigarety, švýcarské hodinky, skotskou whisky a francouzské šaty.

Bylo to těžké umístit Verenu v „PX“, neboť měla potíže s americkou angličtinou a mluvila k nekonečnému obveselení všech „G. I.“ špatně a s mnoha chybně akcentovanými výrazy. Ještě obtížnější to bylo proto, že se mnoha Američankám, které tu nakupovaly, zdála příliš krásná.

Jack to přesto dokázal.

Jack také dokázal, aby Verena, Otto a věrný starý mistr mohli opustit tábor a mohli se nastěhovat do bytu v jižní části Frankfurtu. Jack obstaral kolo, na kterém mohla Verena každé ráno jezdit do práce, Jack obstaral uhlí, nábytek, Jack obstaral všechno.

V dubnu 1946 zemřel starý mistr, v srdci města, při přecházení Císařské ulice, padl mrtev. Mozková mrtvice.

V roce 1949 už bylo možné, aby se američtí vojáci ženili s německými děvčaty – samozřejmě teprve po nanejvýš svědomitém přezkoumání dotyčné „slečny“. Jack Collins okamžitě podal odpovídající žádost. Protože měl Verenu upřímně rád.

Ona ho ráda neměla, ale chtěla pryč z Německa. Jen pryč, pryč, pryč!

Jackova žádost prošla hodně místy mezi Frankfurtem a Washingtonem a přes všechno vyptávání se Jack nikam nedostal. Byl to prostý, upřímný chlapec, ne příliš inteligentní, ale neobyčejně hodný.

V dopisech svým rodičům psal „about his little sweetheart.“ Jeho otec byl farmář. Jack ho ukázal Vereně na fotografiích, ukázal jí matku, tři malé sourozence, dvůr, les za polnostmi, a zpíval při kytaře „Oh, what a beautiful morning!“

Koncem roku 1949 se dověděli, že mají dobré vyhlídky, „to get their papers okayed by the middle of 1950“. V létě byla jednotka, ke které Jack Collins patřil, z jednoho dne na druhý přeložena jinam. Obrovské transportéry vozily vojáky do Koreje. Tam vypukla nová válka.

29. června 1950 odletěl Jack globemasterem z „Rhein-Main-Air-Base“. Na pojízdných schodech se ještě jednou otočil, svůj dufflebag přes rameno, a zavolal na Verenu: „Don’t cry, baby, be back in no time at all!“

V tom se ostatně Jack Collins mýlil. Padl 13. listopadu. Zprávu o jeho smrti dostala Verena teprve v polovině prosince. Ministerstvo války vyrozumělo jen jeho rodiče. Ti informovali Verenu. Napsali, že they were so sorry for her.

10

Následovala pak doba, kdy bylo možné vidět Verenu každou noc v různých amerických klubech ve Frankfurtu. Flirtovala. Tancovala. „V této době jsem si navykla pít,“ říká Verena. Často byla tak opilá, že ji museli domů odvézt. Volila si libovolné přátele a odhazovala je, když jich měla dost. To se stávalo většinou velmi rychle.

Jak je známo, tento způsob, kdy se s muži zachází takto nezávazně, je obzvlášť dráždí. Verena byla brzo pojmem pro celou frankfurtskou garnizónu. Ucházeli se o ni vysocí důstojníci. Nechala se obdarovávat, chodila s nimi do společnosti, dala se líbat a chodila s nimi do postele – ne příliš často.

„To se nemá dělat příliš často,“ prohlásila tehdy jedné přítelkyni. „Musíš se dělat vzácnou. Jinak tě mají brzy dost.“

Mně vyprávěla onoho odpoledne, když mi prozradila historii svého života: „Jack byl mrtev. Nikdy jsem ho neměla opravdu ráda, ale byl ke mně hodný a já jsem si namluvila, že se ho naučím mít ráda. Tím to skončilo. Teď jsem si namluvila, že všechny lásky, ty současné a ty, které teprve měly přijít, musí skončit špatně. Tehdy jsem si umínila, že už nikdy nebudu nikoho milovat. Už nikdy!“

Co si umínila, to taky dodržela – málem tři roky. Zatím už si na ledacos zvykla a ledacos zažila. Kouřila a pila příliš mnoho, ale nevadilo jí to. Ostatně byla – zvlášť vůči americkým ženám – velmi opatrná. Nesměla dát příčinu k žárlivosti nebo stížnosti. Se ženatými muži si ze zásady nic nezačínala. V práci projevovala nevyčerpatelnou zdvořilost, ale i stejnou nepřístupnost vůči pěkným poručíkům a šarmantním plukovníkům. Nikdy v „PX“ nepřijímala dárky. Věděla proč. Každá německá prodavačka obchodního domu byla každý večer prohledána až do naha od příslušnic Women Auxiliary Corps, ženského pomocného sboru, zda z tohoto ráje nic neukradla.

„You are fired!“

To byla věta kterou Verena slyšela stokrát, když „WAC“ u některého děvčete objevila pár silonek nebo tabulku čokolády.

Verena nechtěla být propuštěna. Nikdy taky nekradla. Vykonávala svou práci a živila sebe a svého bratra, jak to jen šlo. Šlo to ostatně docela dobře, neboť dostávala od mužů spoustu dárků – po službě. Přesto se Otto Willfried pokoušel o černý obchod – dlouhou dobu úspěšně. Co dělal a jak to dělal, s čím obchodoval a s kým, to nemusím popisovat. Každý, komu tehdy bylo dvacet nebo víc, o tom ví všechno. A ti, kterým tehdy ještě nebylo dvacet, to nepotřebují vědět.

Nechtěl bych nikoho nudit nebo svádět svou knihou na šikmou plochu.

Přihlouplý, neduživý Otto vydělával v letech 1950 až 1953 mnohonásobek toho, co vydělávala jeho sestra za svou devítihodinovou pracovní dobu. Pronajímal velký byt v Bockenhausener Landstrasse. Jeho „divoké“ večírky byly proslulé. Měl hodně přítelkyň a hodně peněz.

12. dubna 1953 ho zatkla CID, americká kriminálka. Skupina agentů pod vedením jistého Roberta Stevense už dlouho pozorovala bandu, kterou Otto vedl.

Nyní zasáhla.

Všichni členové bandy, kteří provozovali černý obchod, byli postaveni před soud. Hlavním svědkem obžaloby v tomto procesu byl Mr. Robert Stevens.

11

Mr. Stevens, hlavní svědek obžaloby proti bandě, mluvil tak plynně německy, že by se mohlo předpokládat, že je německým emigrantem. Mluvil ale stejně plynně francouzsky, italsky a španělsky. Byl ve všem protikladem dobromyslného a omezeného Jacka Collinse. Vypadal skvěle. Byl kultivovaný a světaznalý a uměl zacházet se ženami.

A on dokázal, aby Verena ještě jednou změnila svůj názor na lásku a na muže.

Mr. Stevens se stal „her boy-friend“. V této funkci taky uměl mnohem lépe učinit ženu šťastnou než neobratný, neohrabaný a dojemný Jack, který padl v Koreji.

I Mr. Stevens mluvil o svatbě.

Kupoval Vereně šaty, šperky, směla řídit jeho chevrolet. Nejvíc, co pro ni udělal, bylo to, že nechal před procesem zmizet jistá akta, která velmi přitěžovala jejímu bratrovi, takže sice dvanáct členů jeho bandy bylo odsouzeno k nejvyšším trestům, ale Otto Willfried byl propuštěn.

Mr. Stevens byl čestný muž. Řekl: „Jsem ve Státech ženat. Už jsem podal žádost o rozvod. Bude to přirozeně nějakou dobu trvat.“

Přirozeně to trvalo nějakou dobu.

Trvalo to téměř dva roky. Verena nebyla v této době nešťastná, neboť Mr. Stevens ji vodil do společnosti, hýčkal ji a ona byla jednou z nejelegantnějších žen města, které mnohé jiné velmi záviděly. Mr. Stevens říkal často, že ji miluje, a stejně často to i dokazoval. V každém případě objevila Verena to, co považovala za lásku, teprve u něho.

V druhém roce jejich známosti Verena zjistila, že je těhotná. Mr. Stevens vášnivě hovořil o dětech („I want kids from you, sweetheart, lots and lots of kids!“). Protože v té době prohlásil, že rozvod pokročil do takového stadia, že rozhodnutí musí padnout v nejbližších týdnech, zamlčela mu svůj stav a předsevzala si, že ho tím překvapí po rozvodu.

Uplynul měsíc. Tři měsíce uplynuly. Rozvod stále ještě nenabýval platnosti. Tak řekla Verena Mr. Stevensovi, že čeká dítě. Vyděsil se a ona ho utěšovala: „Vzít si to už nemůžu dát – ale i kdyby to mělo trvat deset let, než tě rozvedou, budu tě stále milovat a vždycky budu šťastná, že máme spolu dítě. Ty taky?“

„Já? A jak, miláčku,“ řekl Mr. Stevens. „A jak!“

Příštího dne opustil Frankfurt.

Verena myslela, že ho poslali na nějakou neodkladnou cestu. Když se ani po týdnu nevrátil, šla k jeho posádce. Tam se dověděla od jednoho muže, který rovněž mluvil plynně německy, že Mr. Stevens byl přeložen a že už se do Frankfurtu nevrátí.

„Mohu dostat jeho adresu?“

„Lituji. Jeho poslání je top secret.“

„Ale já s ním čekám dítě!“

„To je mi velice líto, Miss Willfried.“

„Nemohla bych tu pro něho nechat dopis, abyste mu ho doručil? Chci přece jen, aby dostal ten dopis, nechci vědět, kde se zdržuje.“

„To samozřejmě můžete.“

Miss Willfried nechala u tohoto přívětivého pána během dalších dvou měsíců víc než dvacet dopisů. Na žádný z těchto dopisů nedostala odpověď, i když ji ten laskavý pán (své jméno jí nikdy neřekl a oslovovali ho jen Harry) ujišťoval, že každý jednotlivý dopis doručil.

„Ale on přece musí odpovědět! Ví přece, v jaké jsem situaci! Proč krčíte rameny?“

„Miss Willfried, já jsem znal Mr. Stevense jen nanejvýš zběžně. My se tu všichni známe jen velmi zběžně. Neustále jsme střídáni. To je pochopitelné při povolání, jako je naše, že ano?“

„Pochopitelné jistě…“

„Nemáme a nesmíme mít žádný kontakt s německým obyvatelstvem. Mr. Stevens jednal… hm… proti instrukcím (řekl ‚regulations‘). Obávám se – aniž bych cokoliv podnikal, to vám slibuji –, že se ani v procesu s vaším bratrem nezachoval tak docela korektně!“

„A jeho adresa v Americe? Adresa jeho ženy? Kdybych jí napsala… Rozvádějí se přece…“

„Skutečně?“

„Co tím chcete říct?“

„Nic, nic. Prosím vás, nerozčilujte se! Ve vašem stavu! I když je mi to velice líto, nemohu vám ovšem dát adresu jeho ženy.“

„Proč ne?“

„Protože pak byste znala jeho pravé jméno.“

„Ale já znám jeho pravé jméno! Jmenuje se Robert Stevens!“

„Miss Willfried! Nebuďte tak naivní! Muž od CID nemůže přece nikdy pracovat pod svým pravým jménem, jinak by dlouho nežil. To přece musíte chápat.“

To samozřejmě Verena chápala.

Poděkovala laskavému pánovi a řekla, že už nikdy nepřijde a nebude ho obtěžovat.

Na cestě ke dveřím potkala jednu velmi hezkou blondýnku. Slyšela ještě, jak tato dívka říká: „Teď je to sedm měsíců! Nepovídejte mi proboha, že pořád ještě neodpověděl!“

Člověk chápe, říká Verena, že toto všechno bylo tomu milému pánovi jménem Harry mimořádně trapné.

12

Porod jejího dítěte byl těžký. Verena měla zpočátku ještě dost peněz, aby ležela v první třídě, protože prodala šperky a různé dárky Mr. Stevense. Ještě jí něco zbylo. Když přišel její čas, zjistili lékaři, že císařský řez je nevyhnutelný. Po operaci dostala Verena otravu krve. Celé dny se vznášela mezi životem a smrtí.

Lékaři nakonec prohlásili, že je jen jediný prostředek, který by ji mohl zachránit: penicilin.

A musel to být americký penicilin, neboť německý se dal sehnat jen v malém množství a navíc ještě nebyl vyzkoušen. Americkým preparátem se léčilo načerno a byl velmi drahý. Verena zavolala jednoho kožešníka ke svému lůžku, aby mu prodala své kožichy.

Obchodník si vyžádal čas na rozmyšlenou. Přišel dvakrát znovu. Byl to chytrý muž a řekl si, že žena se čtyřicítkou horečky nebude dlouho schopna smlouvat. Skutečně, Verena prodala své kožichy hluboko pod cenou.

Americký penicilin jí zachránil život. Ostatně musela nyní do nemocničního sálu třetí třídy, protože už neměla žádné peníze.

Na vedlejší posteli, vyprávěla Verena, ležela prostá dívka z venkova, která stále znovu opakovala, když jí začaly bolesti: „Pane Bože na nebesích, tolik utrpení pro trochu radosti!“

Když byla Verena konečně propuštěna, varovali ji lékaři, že by s největší pravděpodobností mohla při dalším porodu přijít o život. Svému dítěti, malému děvčátku, dala jméno Evelyna…

Trvalo to dlouho, než se Verena zotavila. Ale netrvalo dlouho a byla bez peněz. Evelynu nosila přes den do dětského útulku, aby mohla jít pracovat – nejdřív jako sekretářka jedné pojišťovny. Večer navštěvovala kursy stenografie a psaní na stroji.

Touto dobou – uprostřed roku 1956 – se podařilo Carlu-Heinzovi Willfriedovi, jejímu otci, přes Červený kříž zjistit, kde Verena a Otto jsou. On sám skončil v Pasově, dostal už také velkou část takzvaného „vyrovnání škod“ za ztracený majetek na východě, který se nalézal za hranicí Odra-Nisa, a otevřel si dobře prosperující, i když nijak velký obchod se dřevem. Pozval své děti, aby k němu přišly. Už se taky dověděl o smrti své ženy. Napsal, že jím to hluboce otřáslo.

Verena odmítla sejít se znovu s otcem. Otto jel sám do Pasova a vyřídil toto její odmítnutí. Carl-Heinz Willfried byl, jak prohlásil, hluboce raněn postojem své dcery, pro kterou, jak řekl, tolik učinil.

„Verena myslí, že jsi zavinil matčinu smrt,“ řekl bledý, neduživý syn.

„Nesmysl!“ rozčilil se bledý, neduživý otec. „Pokouším se jí to celá léta vymluvit. Marně. Je to její utkvělá představa.“

„Co?“

„Žes nás nechal na holičkách. Že bychom se autem zachránili všichni. Tys vzal roha…“

„Nevzal jsem roha! Vyprošuji si tento výraz!“

„To říká Verena, ne já!“

„Musel jsem co nejrychleji převézt do bezpečí nejdůležitější věci. Prostě jsem musel pryč, Otto! Copak to nechápeš?“

„Samozřejmě že to chápu,“ odpověděl klidně Otto. A právě tak klidně pokračoval: „Já jsem tehdy matku, když ještě byl čas, pořád prosil, abychom šli. Ale ona nechtěla!“

„No prosím, teď to sám říkáš! Ona nechtěla!“

„Nechtěla, až doposledka ne. Starý mistr Ziegler ji musel násilím odvléct. Víš, jaká byla její poslední slova?“

Otto je zopakoval.

„To je jí podobné,“ řekl otec a zamyšleně přikývl. „Ano, opravdu, Otto, to je jí podobné. Drobná žena, ta nejlepší, jakou si člověk může přát. Ale tvrdohlavá a neopatrná. Podívejte se na mě. Co by ze mě bylo, kdybych byl taky tak neopatrný?“

Otec přijal Ottu do firmy. Otto zůstal v Pasově. Verena dodržela svou přísahu, že svého otce nikdy nenavštíví, že mu nenapíše a nikdy mu neodpustí.

„Ještě žije,“ vypráví. „Je starý, ale velmi zdatný. Jeho obchod dobře prospívá.“

„A tys ho opravdu už nikdy neviděla?“

„Nikdy.“

13

16 hodin 45 minut.

Už tak tři čtvrti hodiny se šťourá Tchoř v Tacitovi, jak předpokládám. Ležím vedle Vereny na široké posteli. Svíčky dohořely, zhasly. Jen červené světlo elektrických kamen osvětluje místnost. Stále ještě prší. Verena se narovná a zamáčkne cigaretu.

„To byl můj život,“ řekne. „Teď ho znáš, jako já tvůj.“

Sedí přede mnou, nohy přitažené k tělu. V místnosti je teplo. Hladím jí nohy, lýtka.

Řeknu: „Jednou jsem se tě zeptal, jestli jsi měla ráda Evelynina otce. Odpověděla jsi, že ano.“

„Taky jsem ho měla ráda, bohužel.“

„Máš ho ještě ráda?“

„Už dávno ne. Když zavřu oči, tak už si ho ani neumím představit.“

„Byla jsi dlouho sekretářkou?“

„Vystřídala jsem hodně míst, víš. Většinou jsem musela zase brzy pryč.“

„Proč?“

„Kolegyně intrikovaly proti mně.“

„Byla jsi pro ně příliš hezká.“

„Možná. Hned vždycky tvrdily, že mám něco se šéfem. Bylo to pro mě velmi těžké v té době. Já jsem přece nic pořádného neuměla! Zkusila jsem to v jednom daňovém úřadě, v zásilkovém domě, přijímala jsem zakázky v jednom obchodu s nábytkem – všechno to bylo k ničemu. Bylo to stále těžší. Měla jsem už staré a nemoderní šaty. Nové jsem si koupit nemohla. Musela jsem s Evelynou opustit byt, protože jsem nebyla schopna zaplatit nájem. Pronajala jsem si menší. Z toho jsem se taky musela brzy vystěhovat. Nakonec jsem bydlela v takové hrozné díře přímo u nádraží.“

„A tvůj otec?“

„Ten mi čas od času posílal peníze. Nechci ze sebe dělat žádnou hrdinku, věř mi to, Olivere! Ale já jsem mu ty peníze vždycky poslala zpátky. Nemohla jsem zapomenout jak zemřela matka. Ještě dnes na to nemůžu zapomenout!“

Zase se položí vedle mě a držíme se za ruce a dlouho mlčíme.

Pak řekne: „Na ulici jsem nešla nikdy. Seznámila jsem se s několika muži, samozřejmě. Nechala jsem se od nich pozvat. Když zjistili, v jakých žiju podmínkách, hned zase rychle zmizeli.“

„Taky když zjistili, že máš dítě.“

„Samozřejmě. A pak… víš… Ne, já myslím, že to nedokážu říct.“

„Řekni to.“

„Ne, že to nechci říct, myslím tím, že to nedokážu správně vyjádřit. Muži…“

„Co je s nimi?“

„Tak rychle poznají, když hraješ divadlo, když jim předstíráš vášeň nebo lásku…“

„Vy taky! Vy to máte ještě snadnější. Vy to můžete poznat dokonce mnohem rychleji!“ Něco mě napadne. „A tvůj muž?“

„To už jsem ti přece řekla. Toho jsem potkala ten večer, když jsem se chtěla s Evelynou zabít. Když jsem byla v koncích. Evelyna mu vběhla pod vůz a…“

„To nemyslím.“

„Co tedy?“

„Ty přece svého muže nemáš ráda?“

„Ne.“

„A on to nepozná? Právě on nic nepozná?“

„Samozřejmě že to pozná. Už mi to taky řekl.“

„A?“

„Říká, že mu to nevadí. Miluje mě, to mu stačí. Říká, že se mě nikdy nemíní vzdát.“ Mluví čím dál hlasitěji. „Co se v něm skutečně děje, to nevím. Nevím, jestli mi zítra nevyčte Enrica nebo tebe nebo některého jiného muže a nevyhodí mě. Ale řekni mi jedno, Olivere, řekni mi jedno: dokážeš pochopit, že už teď nikdy nechci bydlet v díře u nádraží, nemít nic k jídlu a pít s odpornými chlapy sekt a nechat se od nich ohmatávat? Chápeš teď, že už nikdy nechci být chudá, už nikdy, už nikdy?“

„Chápu to.“

„Ty jsi velkolepý.“

„Vůbec nejsem velkolepý. Ale ty jsi rozbila desku.“

„To už mě teď mrzí.“

„To neříkej!“

„Když to tak jde? My dva si přece vždycky chceme říkat pravdu, ne?“

„Uschovám si ty střepy.“

„Hloupý chlapečku.“

„Jednoho dne ti ukážu!“

„Nezačínej zase, prosím tě! To druhé bylo tak pěkné… Takové, jako ještě s nikým…“

„Ani s Mr. Stevensem?“

„Proč se ptáš?“

„Protože je otcem Evelyny. Žárlím na něho.“

„To nemusíš. Říkám ti přece, že už ani nevím, jak vypadal. A… a ani už nevím, jaké to s ním bylo.“

„Ale…“

Položí mi ruku na mou ruku. „Je pozdě. Musíme jít. Máme tak málo času, miláčku, tak málo času.“

Políbíme se.

So little time.

14

Už je úplná tma, když opouštím malý domek na spadnutí. Verena pečlivě zamkne. Přes velkou louku jdeme k mému autu. Zatímco jedeme po dálnici, ještě mě něco napadne: „Vyprávěla jsi mi ale přece jednou, že tvůj muž opatřil tvému bratrovi směnárnu ve Frankfurtu na nádraží?“

„To je taky pravda. Před rokem vzal Otto peníze z pokladny v otcově továrně. Otec ho vyhodil. Otto přišel ke mně a prosil. Tak to dělával dřív taky. Můj muž mu pomohl. Můj muž pomáhá mnoha lidem.“

„To je od něho přece pěkné!“

„Nedělá to pro ty lidi.“

„Ale?“

„Kvůli mně.“

„Abys ho jednou začala mít ráda?“

„Ano.“

„A budeš ho mít jednou ráda?“

Zavrtí hlavou. Stěrače tlučou a déšť bubnuje na okna a na střechu. U benzínové pumpy vystoupím a požádám, aby nám zavolali taxi. Pak se vrátím k Vereně.

„Pozítří je čtvrtek. To mám celé odpoledne volno. Uvidíme se v půl třetí?“

„Ano, Olivere, ano!“ přikývne.

A pak se díváme do tmy a do deště a sledujeme auta, která projíždějí kolem nás po mokré dálnici. Taxi přijíždí.

„Nenech si zastavit přímo před domem, Vereno.“

„Ne.“

„Mám tě rád.“

„Dobrou noc.“

„Mám tě rád.“

„Dojeď v pořádku domů.“

„Mám tě rád.“

„Zůstaň sedět, přejdu sama. Nechci, aby tě šofér uviděl.“ Odchází.

Taxi odjíždí. Jeho červená koncová světla zmizí v příštím ohybu.

Vrátím se vozem až k vjezdu na dálnici a vydám se na cestu domů do internátu. Quellenhof je prázdný, když dorazím. Všichni jsou ještě u jídla.

Cestou do svého pokoje potkám pana Hertericha.

„Bohudíky, že přicházíte včas. Doktor Haberle volal kolem čtvrté.“

„A?“

„Já… řekl jsem mu, že máte průjem a že ležíte v posteli.“

„Okay. Můžu snad pro vás něco udělat?“

„Ne, děkuji…“ Poklepává na dřevo a zoufale se usmívá. „Momentálně bohudíky jakžtakž s chlapci vycházím.“

„Vidíte! Já jsem vám to říkal.“

„Ale co se stane, až pan ředitel nebo některý učitel zjistí, že tak často mizíte?“

„Nikdo si ničeho nevšimne.“

„A když přece?“

„Tak vyletím.“

„To je vám tak jedno?“

„Vůbec ne! Proto to budeme dělat šikovně, pane Herterichu. Nechte to všechno na mně. Já pomůžu vám, vy pomůžete mně. Slibuji, že budu zdrhat hlavně už jen ve čtvrtek a v sobotu. To totiž smím.“

Přikývne ulehčeně a řekne tiše: „Nechci být dotěrný, ale ona je jistě velmi krásná.“

„Ano.“

„Moje žena byla taky velmi krásná, pane Mansfelde. Tak krásná, že se člověku hrnuly slzy do očí, když ji spatřil.“

„Co se s ní stalo?“

„Podváděla mě a dala se rozvést. Nikdy jsem jí nemohl nic poskytnout. Krásným ženám se musí něco nabídnout, že ano?“

„Asi,“ řeknu a myslím na Manfreda Lorda.

Ve svém pokoji si sednu na postel a myslím na sebe. Co já můžu Vereně nabídnout? Nic. Vůbec nic. Něco mě píchne do žeber.

Sáhnu do kapsy a vytáhnu pět kusů gramofonové desky. Na nočním stolku je složím dohromady.

LOVE IS JUST A WORD

FROM THE ORIGINAL SOUNDTRACK OF

„AIMEZ-VOUS BRAHMS?“

Sedím a civím na rozlámanou desku. „Láska je jen slovo.“ Déšť bubnuje do oken. Jen má noční lampa svítí. Pak zaslechnu hluk. Přicházejí první kluci od jídla. Rychle vezmu starou obálku a strčím kusy desky do ní. Obálku schovám do nočního stolku. Pak se položím na postel, zkřížím ruce pod hlavou a koukám se do stropu. Říká, že už si nevzpomíná ani na jeho tvář. Ale je otcem jejího dítěte! A jednou taky řekla, že v životě milovala jen dva lidi: Evelynu a Evelynina otce…

15

Letos v listopadu jsou protivné vichřice a hodně prší. Každé čtvrteční odpoledne a každé sobotní odpoledne se setkávám s Věřenou v „našem“ domku.

Pokaždé vypadá zchátraleji a chmurněji. Louka je jedinou blátivou louží, část plotu zničil vítr, zábradlí u vchodu do domku už taky vzalo za své. A červotoči horlivě vrtají ve zdech. Ale elektrická kamna udržují příjemné teplo v místnosti, kde se milujeme.

Každý přinášíme vždycky nějaký malý dárek. Dýmku. Parfém. Zapalovač. Rtěnku. Knížku. Nesmím dávat Vereně žádné velké dárky, aby nebyly u ní doma nápadné a abych je taky mohl zaplatit. Od té doby, co mám na krku směnky, musím šetřit. Někdy přijdu dřív já, někdy Verena. Většinou Verena. Kdo přijde dřív, vyvětrá, zapne kamna a připraví postel. Taky si vaříme čaj. Alkohol nepijeme nikdy. Verena říká, že chce být úplně střízlivá, když jsme spolu. To chci já taky.

Ještě přijde čas, kdy budeme mít oba jen jedno přání: opít se. (Ale teprve později – samozřejmě nestačím psát tak rychle, jak žijeme.)

Manfred Lord je stále ještě zaměstnán svým výškovým domem v Hannoveru. Navíc převzal i financování dvou set rodinných domků na okraji Brém. Zřejmě nad námi přece jen bdíš, milý Bože!

Pokaždé, když se pomilujeme, vyprávíme si ještě něco ze svého života.

Je stále chladněji a stmívá se stále časněji. Padají mlhy. Všechny stromy jsou teď docela holé. Brzy už bude prosinec.

Mlha, déšť, jeho bubnování na střechu domku, bzučení topného tělesa, naše objetí, naše rozhovory – to všechno jsem ještě nikdy nezažil, to jsem neznal. Verena říká, že ona taky ne. Než jsem ji potkal, vycházel jsem vždycky z toho, že všichni lidé lžou. Vereně věřím i to nejnepravděpodobnější! Není nic, co by vyprávěla, abych si pomyslil: Teď lže. Řekl jsem jí to. Odpověděla: „Přece jsme se dohodli, že se nebudeme navzájem obelhávat.“

Ještě jednou jsem jí zakázal, aby mi psala. Když se nevidíme, protože nemá čas nebo nemůže pryč z domu, tak si telefonujeme jako dřív. Sedávám v kanceláři garáží paní Liebetreuové, čekám na telefon od Vereny a zatím píšu „náš příběh.“

„To ale musí být velká láska,“ říká paní Liebetreuová.

Já neříkám nic.

Možná má taky magnetofon? Možná zná pana Lea? Ne! Ne! To jí křivdím. Láska je něco, po čem všichni touží, nejchudší, nejchytřejší, nejhloupější, nejbohatší, nejmocnější, nejubožejší, nejmladší, nejstarší, i paní Liebetreuová.

Geraldině se daří lépe, jak se proslýchá, ale ještě zdaleka ne dobře. Leží v sádrovém obvazu od krku až na břicho. Ještě stále ji nesmí nikdo navštěvovat. Poslal jsem jí květiny a nic neříkající dopis a dostal jsem tuto odpověď:

Můj nejdražší!

Můžu psát jen velmi krátce – kvůli obvazu. Děkuji Ti za květiny! Schovám si je, i když už budou suché, na celý život. Do vánoc se budu smět, říká doktor, přestěhovat do bytu, který tu pronajala má matka. O svátcích přijede otec z Cape Canaveral, Možná že se moji rodiče usmíří. Vůbec se neodvažuji na to myslet. Usmíření – a Ty! Hned po vánocích mě musíš navštívit. Modli se, ať mi páteř dobře sroste a ať nemusím chodit tak hrozně zmrzačená jako ubožák Hansi. Doktoři, kterým jsem řekla, že mám velkou lásku, mi řekli, že to mě zase úplně uzdraví. Nebylo by to nádherné? Objímá Tě a něžně Tě líbá mnohotisíckrát

Tvá Geraldina

Dopis jsem okamžitě spálil. Ale co bude po vánocích? Ach, je teprve začátek prosince!

Vypěstoval jsem si zvyk odkládat všechna rozhodnutí, a když jsem u Vereny, vůbec zapomínám, že nějaká rozhodnutí jsou.

16

Svíčky plápolají. Ležíme vedle sebe. Verena řekne znenadání: „Nietzscheho nesnáším. Ty?“

„Je k blití.“

„Ale včera jsem našla jednu jeho báseň, ta se hodí na nás.“

„Pověz ji.“

Řekne v mém náručí: „Vrány krákající v houfech neuspořádaných táhnou k městu: Vítr mlýn roztáčí, sníh už víří. Blaze tobě, domov kdo máš.“

„To bych do něho vůbec neřekl!“

„Já taky ne.“

Docela tiše zaznívá hudba z rádia. AFN vysílá „Rapsodii v modrém.“ Vždycky posloucháme jen AFN. Německé stanice nemá smysl poslouchat, a Luxemburg nemůžeme přes den na tomhle přijímači chytit.

„My ho máme, ne, Vereno? My máme domov!“

„Ano, miláčku!“

Střecha domku se začíná promáčet. Už nějaký čas musíme, když prší, rozmísťovat po levném koberci mísy, protože od stropu kape. „Já nemyslím tady ten domek.“

„Já vím, co myslíš.“

„Ty jsi můj domov. Ty jsi mé přístřeší.“

„A ty jsi to všechno pro mě.“

Pak se zase pomilujeme a déšť kape velkými kapkami do mís na koberci, zimní vítr hučí kolem nás a rádio hraje „Rapsodii“…

17

„Posaď se, Olivere,“ řekne šéf. To je 6. prosince, večer v jeho pracovně s mnoha knihami, globusem, různými dětskými výtvory a dětskými kresbami na stěnách. Šéf kouří dýmku. Nabídne mi cigarety a doutníky.

„Ne, děkuji.“

„Napiješ se se mnou vína?“

„Rád.“

Donese láhev starého Cháteau Neuf du Pape, výborně temperovanou, a nalije dvě sklenice, posadí se, popíjí, dívá se na mě, jako vždycky v sedě trochu předkloněn, to pro tu jeho výšku, štíhlý, klidný – no prostě jako James Stewart. Samá noha samá ruka jako on. Nejdřív jsem měl strach, když mě k sobě zavolal. Myslel jsem, že by to mohlo souviset s Verenou, ale mýlil jsem se. Jde o něco docela jiného.

„Dá se to pít, tohle víno, ne?“ ptá se šéf.

„Ano pane doktore.“

Bafá ze své dýmky.

„Olivere, když jsi ke mně přišel, navrhl jsem ti, abychom si někdy popovídali, vzpomínáš si?“

„Ano, pane doktore.“

„Je mi líto, že naše první rozmluva se nebude týkat tvých ale mých problémů.“

„Mně padá kámen ze srdce.“

„Jak to?“

„No, pořád ještě raději uvítám diskusi o vašich problémech!“

„Ach tak!“ Usměje se. Pak zvážní. „Chci o tom hovořit s tebou, protože jsi nejstarší v internátě a protože prostě jinak nikoho nemám.“

„Vaši učitelé?“

„Ty s tím nesmím zatěžovat. Taky ani nechci!“

„Tak ven s tím, pane doktore!“

„Co si myslíš o Sudhausovi?“

„O Friedrichovi? Jo, to není snadný. Oběť své výchovy. Sám o sobě není špatný! Ale když má za tátu takovýho nacistu, může ovšem jen věřit…“

„No právě,“ řekne šéf.

„Právě co?“

„Určitě nechceš cigaretu?“

„Ne.“

„Nebo doutník? Jsou docela lehké!“ Vypadá přepadle. Že by byl nemocný?

„Taky ne, děkuji, ne. Co je s Friedrichem?“

Šéf kreslí prsty neviditelné obrazce na desku stolu. „Udal mě,“ řekne. „Komu?“

„Svému otci. Víš přece, je generálním prokurátorem.“

„Právě na takové místo patří.“

„Správně by patřil za mříže. Ale kde je právo? Pan doktor Sudhaus je nyní velké zvíře. S nejlepšími styky na všech úřadech. Tobě je jednadvacet. Nemusím ti říkat, jak to u nás chodí.“

„Ne, to nemusíte, pane doktore. Co se vám vytýká?“

„Ze jsem zaměstnal pana doktora Freye.“

„Našeho učitele dějepisu?“

„Ano.“

„Ale toho přece mají všichni rádi!“

„Zřejmě ne všichni. Friedrich Sudhaus ho rozhodně rád nemá.“

„Ach tak! To myslíte návštěvu koncentráku v Dachau!“

„Není to jen návštěva v Dachau. Je to celý způsob, jak vyučuje dějepis. Televizní seriály. Knížky, které vám dává číst. To všechno dohromady Sudhause velmi pobouřilo. Řekl jsi předtím docela správně, že je produktem své výchovy. Nu, jako takový napsal svému otci.“

„Co?“

„Spoustu dopisů. Jak na mé škole jeden z mých učitelů vyučuje dějepis, jak je německý národ vláčen bahnem, německá čest, německá důstojnost, jak vám očkujeme komunistické a rozvratné myšlenky.“

„Ta svině! Myslím, že si přece jen vezmu jeden doutník, když dovolíte.“

Zatímco si odřezávám špičku doutníku a zapaluji si, ptám se: „A

dál?“

„A dál?“ Šéf se smutně usmívá a hladí lýkového koníčka, kterého má na stole a kterého mu asi darovalo některé dítě.

„Pan generální prokurátor Olaf Sudhaus je mocný muž. Stěžoval si u svých přátel na nejrůznějších úřadech.“

„Tomu nerozumím! Doktor Frey přece říká pravdu! Jaký dopisy mohl ten starej nácek napsat? Na co si mohl stěžovat?“

„Na to, že doktor Frey říká pravdu,“ odpoví šéf, vyklepává si dýmku a cpe si novou. „Pravda, Olivere, ta se musí rozšiřovat jen lstí, pokud se vůbec chce prosadit. Doktor Frey ji nehlásal se lstí, ale s odvahou.“

„To už je dost smutné,“ řeknu, „že i vy už nazýváte odvahou, když nám někdo říká pravdu o třetí říši a o té bandě zločinců!“

„Ujišťuji tě, že všechno, co říká doktor Frey, je mé mínění a že má můj souhlas. Doktora Freye obdivuji a vážím si ho.“

„No a? Tak přece Sudhause vyrazte! Vyrazil jste přece už jiné!“

„To bylo snadnější,“ řekne šéf a bafá z dýmky. „To šlo jen o muchlování v lese a však už víš, o co.“

„A tady?“

„Tady jde o politiku.“

„To je horší?“

„Politika je to nejhorší, co existuje,“ řekne šéf. „Podívej se: Tenhle pan generální prokurátor – máš úplnou pravdu, když říkáš, že Friedrich za to nemůže, že je tak vychován –, tenhle pán běhal z jednoho ministerstva na druhé a vykřikoval, že u mě poštvávají žáky agenti NDR. A že já jsem taky jedním z nich. Víš, kde se podle názorů Friedrichova otce nacházíš, Olivere?“

„Kde?“

„Ve škole, kde vychovávají samé malé komunisty!“

„Ať se nesměju!“

„To není k smíchu. V téhle souvislosti Friedrichův otec vždycky uvádí, že jsem dal stipendium malému Giuseppovi. A jeho otec je komunista. Co mám dělat?“

„A to Sudhaus s tímhle nesmyslem na ministerstvu prorazil?“

„Částečně, částečně ano. Tam samozřejmě všichni nekřičeli bravo!, když žádal, abych doktora Freye propustil, ale taky žádný neřekl krátce a stručně: ‚To vůbec nepřichází v úvahu, aby ten muž byl propuštěn, jinak udělám skandál, nebo zavolám do Spieglu, nebo cokoliv jiného!‘“ Šéf se rozkašle, jako by polkl kouř. „Je dobré, to víno, ne?“

Najednou mi ho je líto. Nazýváme ho spravedlivým. Spravedlivý taky je. Spravedlivý, slušný chlap. Stejně jako doktor Frey. Pomyslím si: co zmůžou spravedliví, slušní lidé? Co se jim stane?

„Ano, pane doktore.“

„Sneseš ještě jednu sklenku? Můžeš pak panu Herterichovi říct, že ses opíjel se mnou.“

„Já se určitě neopiju.“

„Ale já!“ řekne šéf a uvolní si límec. „Dnes večer se zpiju. A zítra mě u snídaně neuvidíte. Protože mi totiž samozřejmě bude zle. Mně je neustále zle. Pořád se mi chce zvracet.“

„Vždyť to taky je na zvracení!“

„Tak na zdraví, Olivere! Když pan generální prokurátor viděl, že na ministerstvech tak docela nepochodil, napsal asi padesáti rodičům. Máme tady asi dvě třetiny cizinců a třetinu Němců.“

„Vím.“

Pan generální prokurátor napsal samozřejmě jen německým rodičům.

„Co?“

„Ze náš učitel dějepisu je lump bez studu, který neví, co je čest. Že poštvává jejich děti. A že v zájmu jejich dětí navrhuje, aby se všichni rodiče spojili a požadovali okamžité propuštění doktora Freye.“

„A dál?“

Šéf ukáže na stoh dopisů.

„Asi dvacet procent rodičů mi napsalo, že stojí na straně doktora Freye. Asi patnáct procent neodpovědělo, mohu tedy předpokládat, že jsou v podstatě stejného mínění jako pan generální prokurátor.“

Rychle počítám a ptám se: „A zbylých pětašedesát procent?“

Pan generální prokurátor si své lidi dobře vyhledal. Pětašedesát procent rodičů požaduje kategoricky okamžité propuštění doktora Freye.

Potom je v jeho velké pracovně dlouhou dobu ticho. Šéf kouří. Já popíjím červené víno, které mi najednou už nechutná. „Pětašedesát procent?“ zeptám se konečně.

„Udivuje tě to? Mě ne. Já jsem počítal tak s osmdesáti až devadesáti procenty. Musíš to vidět i z jiné stránky. Rodiče nechtějí, aby jejich děti přišly o prázdninách domů a vyprávěly: My jsme viděli Dachau, my jsme viděli třetí říši! Rodiče chtějí mít svůj klid. Nepřejí si, aby se jejich děti ptaly, jak něco takového bylo možné. A tihle rodiče už teprve ne!“

„Ví doktor Frey o tom všem?“

„Nikdo o tom ještě neví. Jsi první, komu to povídám.“

„Proč?“

„Protože chci dřív, než něco podniknu, znát reakci dětí. Dospělí mi jsou lhostejní,“ řekne muž, který vlastní děti nikdy nebude mít. „Mě zajímá jen váš názor! Vím, jak spolu držíte. Vím, že se na tebe můžu spolehnout, Olivere. Neříkám ti úmyslně ještě všechno…“

„Co to znamená?“

„Co se může stát, když doktora Freye nepropustím.“

„Ano, copak vás můžou nutit, abyste propustil učitele, který říká pravdu?“

„Můžou, Olivere, můžou. Ale o to ještě v téhle chvíli vůbec nejde. V téhle chvíli bych jen chtěl, abys ty, jako nejstarší, svým způsobem vyzvěděl, co si děti o téhle věci myslí. Jsou-li všechny stejného mínění jako jejich otcové, tak nevidím žádnou naději.“

„Nejsou stejného mínění, pane doktore! Noah a Wolfgang…“

„To je něco jiného.“

„No dobře, ale i všichni ostatní – nebo většina ostatních – nesdílí názory svých otců pokud jsou to staří nacisté. My se nechováme nejlíp, to je pravda. Připravujeme vám a vašim učitelům hodně starostí…“

„To mi věř!“

„…ale nejsme nacisti!“

„To bych právě rád přesně věděl,“ řekne šéf. „Když to totiž budu s jistotou vědět, pak se budu bránit. I když to bude pořádně těžké.“

„Proč by to mělo být tak těžké?“

„To ti povím jindy. Mám momentálně hodně starostí.“

„Okay, šéfe,“ řeknu. „Ve dvou dnech máte mou zprávu.“

„A je jasné, že to zůstane jen mezi námi, co jsme domluvili?“

„Naprosto jasné. My držíme dohromady.“

Šéf vstane, vyndá dýmku z úst a podá mi ruku. „Děkuji ti, Olivere.“

„Já… ne… my děkujeme vám.“

„Zač?“

„Za doktora Freye.“

„Doufejme,“ řekne tiše a odvrátí hlavu, „doufejme, že mi i za dva měsíce za něho poděkujete.“

„Nevěříte mi?“

„Tobě ano, Olivere. Ale jinak už nemůžu věřit nikomu. Tenhle národ je zřejmě nepoučitelný. Ti, co byli mocní včera, jsou mocní i dnes.“

„To se na to nejdřív podíváme,“ řeknu.

18

Od počátku prosince je taková zima, že odstranili mříže mezi oběma velkými tenisovými dvorci a červené pískové plochy metodicky kropili vodou, která v noci umrzla. Velmi mnoho dětí se teď mezi druhou a čtvrtou prohání na bruslích na tenisových dvorcích. 7. prosince tu proto uspořádám schůzi.

Ve tři hodiny.

V noci jsem si promyslel, co musím udělat. Jsem nepořádný a líný. Když to ale musí být, umím být i svědomitý. Ne právě rád. Ale tentokrát to musí být.

Nastříhal jsem si ze čtverečkovaných sešitů na matematiku tři sta dvacet lístků, a sice z červeně čtverečkovaných papírů (ty se nevyskytují tak často) a tak, aby u toho nikdo nebyl. Aby při volbě nemohlo dojít k žádnému podvodu.

Tři sta dvacet lístků stačí, je nás všeho všudy, jak mi řekl šéf, v téhle době tři sta šestnáct žáků. Ráno jsem zašel na půdu Quellenhofu a donesl si dvě velké krabice od Persilu. Do víka jsem nožem vyřízl podlouhlé díry. To jsou volební urny. U snídaně jsem požádal Hansiho, aby všem v nižších třídách řekl, že jim chci ve tři hodiny na kluzišti říct něco důležitého. Ve vyšších třídách jsem to oznámil sám. Neřekl jsem nikomu, o co jde, jinak by mnozí raději možná vůbec nepřišli. Takhle jsou všichni zvědaví a skutečně se taky všichni ve tři hodiny na kluziště dostaví. Jsou ve šponovkách, pestrých norských svetrech nebo krátkých skládaných sukních přes vlněné punčochy, k tomu červené, žluté a modré šály. Je to veselý pohled proti černým stromům zimního lesa. (Pomyslete na Breughela.)

Musím mluvit dost hlasitě, aby mě všichni slyšeli.

„Nejdřív prosím, abyste se postavili na okamžik do tří řad za sebou a odpočítali se, abychom věděli, kolik nás tu je.“

Vznikne velká strkanice a tahanice, ale nakonec stojí všichni za sebou a odpočítají se. Podle prvního počítání je tu tři sta dva žáků. Druhý výsledek je tři sta pět. Třetí zase tři sta pět. Tři sta pět je správně, protože Geraldinu šéf výslovně vynechal, když mluvil o třech stech šestnácti žácích, a jedenáct je nemocných. U těch jsem byl už před snídaní (i v dívčí vile, se souhlasem šéfa) a vysvětlil jsem jim, o co jde, a požádal je, aby o tom mlčeli. Dal jsem každému nemocnému po jednom čtverečkovaném lístku a nechal je volit, tajně, otočil jsem se k nim zády. Jedenáct lístků už leží v obou krabicích od Persilu, které teď stojí na ledu.

„Dovolíte, pane poddůstojníku, abychom tuto vojenskou formaci zase rozpustili?“ volá Thomas.

Thomas, ten je syn generála NATO. Thomas nenávidí svého otce.

„Pojďte blíž, jak nejblíž můžete, ať nemusím řvát. Stalo se následující…“

Vysvětluji jim, co se stalo. Dlouho jsem přemýšlel, jestli mám říct: Jeden z vás udal doktora Freye svému otci jako antifašistu a spousta rodičů teď žádá, aby byl doktor Frey, který nás všechny vyučuje, propuštěn, nebo jestli mám říct: ‚Friedrich Sudhaus udal doktora Freye svému otci‘, a tak dále.

Friedrich Sudhaus má osobní přátele, Friedrich Sudhaus má osobní nepřátele. Nebyla by to objektivní volba, kdybych uvedl jeho jméno. Řeknu tedy: „Jeden z vás udal doktora Freye svému otci.“

Pak jim všechno vyprávím. Ti nejstarší poslouchají stejně pozorně jako ti nejmenší. Když skončím, stane se něco nečekaného: Friedrich Sudhaus se najednou otočí a chce zdrhnout. S tím jsem ovšem nepočítal, že se prozradí sám, ten blbec. Špatný nervy. The goddammed fool se samozřejmě nedostane daleko. Wolfgang mu nastaví nohu, Friedrich sebou řachne na led. A už je u něho Wolfgang a zvedá ho za jeho koženou bundu. Cedí mezi zuby: „To jsem si hned myslel, žes to mohl bejt jen ty, srdíčko!“

Jedním skokem je u Sudhause Thomas. Sudhaus vypadá, jako by se chtěl každým okamžikem rozbrečet. Thomas mu drží pěst pod nosem a říká: „Tady zůstaneš, ty prdeli s ušima!“

„Cos to řekl!“

„Že seš prdel s ušima! Nejdřív udávat, pak zdrhat. Heil Hitler!“

„Já jsem neudával! To byl někdo jinej!“

„Jasně,“ řekne Thomas, „proto ses teď taky posral, že jo? Pojď sem, Wolfgangu!“ Syn oběšeného válečného zločince se postaví k Friedrichovi z druhé strany.

Ten se teď už očividně třese. Ve tváři je žlutý.

„Nacistická svině,“ řekne Wolfgang.

„Klid!“ zařvu a mám hrozný strach, že má autorita je v pytli a že hned vypukne masová rvačka. „Takhle to nejde! To je naprosto jedno, kdo to byl a…“

„Blbost, to není jedno! Byl to Sudhaus!“

„Pomoc!“ křičí Friedrich. „Pane doktore Floriane! Pomoc!“

Wolfgang se rozpřáhne a utne mu takovou, že mnohým z přihlížejících spadne spodní čelist. Sudhaus vletí do náruče Thomasovi.

Ten zvolá: „Ve jménu Severoatlantického paktu!“ A ubalí mu jednu pěstí do břicha.

Sudhaus se složí. Wolfgang ho popadne a chce mu právě ještě jednu vrazit, když se najednou před něj postaví bledý hubený Noah a řekne tiše: „Nechte toho!“

„Cože?“

„Říkám, abyste ho nebili!“

Noah mluví tiše dál: „Oliver ještě neskončil. Ale jedno už jsem pochopil. Tady se stalo něco hodně zlýho. To se nedá napravit jenom nakládačkou. Je to tak, Olivere?“

„Jasně,“ řeknu a otočím se na Sudhause: „Kdybys neodpálil, ty blbče, tak by to nikdo nevěděl. Úmyslně jsem tě nejmenoval.“

Sudhaus se na mě dívá. Pořád polyká, aby se nerozbrečel. Pak se přece jen rozbrečí: „Já to nebyl! Já to nebyl!“

„Navíc ještě srab,“ řekne Thomas.

„Já to nebyl! Já…“

„Drž hubu,“ řekne Wolfgang. A mně: „Smím ho aspoň nakopnout?“

„Ne!“

„Jen trošku, docela malounko!?“

„Nechte konečně Olivera, ať to dopoví,“ řekne Noah. Nato se Wolfgang uklidní. Udělá vždycky, co Noah řekne. The body. And the brain.

„Každý z vás teď dostane ode mě lístek.“

„Nač?“ ptá se Hansi, můj bratr.

„Jsou to volby. A to tajné. Můžete jít k lavičkám nebo za stromy, až budete psát.“

„Co psát?“

„Jestli chcete, aby doktor Frey zůstal u nás, nebo jestli chcete, aby šel. Kdo chce, aby zůstal, napíše na svůj lístek ANO, kdo chce, aby tu nebyl, napíše NE. Kdo nemá žádný názor, nenapíše nic. Lístky složte a vhoďte do některé krabice. Tři sta lístků se nevejde do jedné, proto jsem přinesl dvě.“

Nějaký hlas: „A k čemu volby? Co my v tom zmůžeme?“

„Tři sta žáků už zmůže hodně!“ zvolá kávově hnědá, drobná Chichita.

„Ne v Persii,“ řekne malý princ. „Ale u nás,“ řekne Wolfgang. „No, jen jestli,“ namítne Noah.

„Ty se taky uklidni!“

„Ale prosím tě,“ řekne Noah, „u nás do toho nemají co mluvit ani dospělí!“

Sudhaus zařve.

„Co to bylo?“ zeptám se.

„Thomas mě kopnul!“

„Ty slízneš ještě víc, jen co tě nachytáme o samotě, ty svině!“ řekne Thomas. „Sázím se, že tvůj papínek napsal taky mýmu papínkovi. Pánové si budou zřejmě dobře rozumět. Tak už začni, Olivere!“

Otevřu krabice a rozdělím lístky všem, kteří se tlačí kolem. Řeknu přitom: „Někteří z vás se smějí. Tady není nic k smíchu. Tady jde o budoucnost jednoho člověka. Jestli tedy někdo z vás namaluje na lístek hvězdičku nebo ho zahodí, pak musí myslet na to, že zahazuje kousek budoucnosti doktora Freye.“

Hned na to smích ustane.

Všichni se roztrouší po kluzišti. Postávají kolem a diskutují a každý píše na lístek své ANO nebo NE docela potají, aby to nikdo jiný neviděl. Pak přijdou zase ke mně.

Thomas zvolá hlasitě: „Já jsem hlasoval pro to, aby doktor Frey zůstal!“

„Nikdo se tě neptal, jak jsi hlasoval,“ řeknu a strčím jeho složený lístek do jedné krabice. Zatímco tam strkám svůj lístek – napsal jsem na něj ovšem ANO – dodávám: „Nemyslete si, že těmito volbami je všechno vyřízeno. Nebo tím, že Friedrichovi vyrazíte pár zubů. To je teprve začátek!“

„Začátek čeho?“

„Zřejmě začátek dlouhé a obtížné historie,“ řekne Noah a podává mi svůj lístek. Bohudíky je bezvětří. Můžu tedy obsah krabic vysypat na zem.

„Kdo mi pomůže při sčítání?“ zeptám se. Hansi se tlačí dopředu.

„Prosím, Olivere,“ řekne malý princ, „směl bych ti taky pomáhat? Je to pro mě všechno tak nové a vzrušující. Ještě jsem nikdy nebyl u voleb.“

„Jistě, Rašide,“ řeknu a úmyslně přehlídnu zuřivý pohled, který mi uštědří Hansi. Hansi, můj bratr.

Upozorní na sebe brzy docela jiným způsobem než jen pohledem. A následky se pak už nedají přehlédnout…

19

Sčítání trvá dvacet minut.

Všichni pozorně sledují, co děláme. Lístky s ANO dáváme do levé krabice, s NE do pravé. Neplatné hlasy dáváme pod jednu krabici, a prázdné lístky pod druhou.

Otevřu jeden lístek, na který nějaké (malé) dítě napsalo: HOVNO! Na jiném lístku najdu symbol prasete, třetí lístek je prázdný. To by tedy bylo zdržení se hlasování. Oba druhé lístky jsou neplatné.

Po dvaceti minutách jsme s rozdělováním hotovi. Pro jistotu ještě jednou přepočítáváme. Mnozí počítají s námi, někteří hlasitě. (Každý ve své řeči.) Pak můžu napsat výsledek. Dívám se do svého bloku a říkám: „Volby přinesly následující výsledek – a přitom jsme započítali už hlasy jedenácti nemocných: Neplatné hlasy: jedenáct. Hlasování se zdrželo: dvaatřicet. Ano: dvě stě padesát šest.“

Na tomto místě začali mnozí jako zbláznění tleskat a křičet hurá...Klid!“ zařvu a chvíli trvá, než všechno zase utichne. „Ne: sedmnáct.“

Pískot, volání fuj a sprosté výrazy. Několik kluků se zase chce vrhnout na Sudhause který je bílý jako křída.

„Utište se! Zjistil jsem: Naše volby ukazují naprostou většinu, která je pro, aby doktor Frey zůstal.“

Opět potlesk: Noah netleská. Usmívá se svým smutným židovským nsměvem a v očích mu vidím šest tisíc let moudrosti a bezmoci.

„Druhý bod dnešního programu,“ řeknu. „Šéf mě pověřil touto věcí – nemyslete si, že jsem se do toho hrnul –, protože jsem nejstarší z vás. Bůh ví, že ne nejchytřejší!“ Ironický potlesk. „Vidím, že sdílíte můj názor. Ale tak chytrý jsem, abych vám řekl: Jestli teď Sudhause zmlátíte, tak naděláte jen víc škody. Pak byly celé volby na nic i dospělým jen dokážete, že také užíváte nacistické metody.“

„Jak to? On je přece užil první!“ volá Thomas.

„Chceš být takový jako on?“

Thomas plivne na zem.

„Tak vidíš,“ řeknu.

„Jo, člověče, ale něco se s tou arcisviní přece musí udělat,“ namítne Wolfgang, který Sudhause pořád ještě pevně drží. „Nemůžeme ho přece za to, co udělal, ještě polejvat čokoládou!“

Předstoupí malá Chichita a řekne svým vysokým hláskem: „Kdo křičí a mlátí kolem sebe, ten nemá nikdy pravdu. Já hlasuji pro to, aby byl Sudhaus dán na tak dlouho do polepšovny, než se celá věc vyjasní.“

„Bravo!“ volá někdo. Pak zase všichni tleskají: Vidím, že Noah se usmívá na malou Brazilanku. Ona září. „Kdo je pro, aby přišel Sudhaus do polepšovny, ať zvedne ruku!“

Zvedne se celý les rukou.

„Pomozte mi počítat,“ řeknu Hansimu a Rašidovi. Zase počítáme dvakrát.

Dvě stě čtyřiapadesát hlasů je pro, aby Sudhaus byl dán do polepšovny.

Polepšovna: to je horší než nejhorší nářez. Polepšovna znamená, že od tohoto okamžiku žádný s Friedrichem Sudhausem nepromluví, žádný si ho nevšimne, nedá mu opisovat, neodpoví mu, když promluví. Polepšovna znamená, že od dnešního dne všechny děti v jídelně vstanou a odejdou k jinému stolu, když Sudhaus přijde k jejich stolu.

Od dnešního dne bude spát sám, protože šéf to pro zvláštní případy dovolil a předvídal. Říká se tomu žákovská samospráva. Existuje několik kamrlíků s jednou postelí. Polepšovna pro Friedricha Sudhause znamená, že bude ode dneška uprostřed tří set dětí tak sám jako člověk na Měsíci.

„Jdi,“ řekne mu Wolfgang a pustí ho.

Friedrich odchází. Pohodí přitom hlavou zpátky a řekne: „Ještě všichni uvidíte, co z toho budete mít! To si s vámi vyřídím!“ Ale nezní to příliš přesvědčivě. Tři sta čtyři dětí se dívá za ním, dokud nezmizí.

„Bod tři dnešního programu,“ řeknu. „Ten nejdůležitější. Samozřejmě se našimi volbami a tím, že Sudhaus přijde do polepšovny, mnoho nedosáhlo.“

„Vůbec ničeho se nedosáhlo,“ řekne Noah.

„Ale ano, dosáhlo se toho dost,“ řeknu, „ale ne dost.“

„Co ještě můžeme udělat?“

„Musíme našim rodičům ukázat, že jsme rozhodnuti za doktora Freye…“

„Jen ještě řekni bojovat,“ zamručí Noah. „Pak budu potřebovat jednu z těch krabic pro ten výborný vanilkový pudink od oběda.“

„Bojovat, ano!“ zvolá Thomas. Je teď rozzuřený a útočí na Noaha. „Ty to máš snadný! Ty můžeš snadno dělat chytrýho a usmívat se a říkat, že to všechno přece nemá žádný smysl! Tvý rodiče poslali do plynu! Ale můj otec žije! V poslední válce vehnal statisíce lidí na smrt. V příští válce to udělá zase! Já nechci být takový jako on! Já chci bojovat ano, prosím! A ty se netvař tak povýšeně!“

„Thomasi,“ řekne Noah smutně, „jsi milý kluk. Promiň, že jsem se usmíval.“

Malý Rašid, který má rty už docela modré zimou, se zeptá: „Jak se dělá něco takového? Jak se bojuje za doktora Freye?“

Na to odpoví Giuseppe, kterému je stejná zima, a stále ještě mluví tou příšernou anglo-německo-italskou hatmatilkou: „Per favore, to já býta specialista. In Napoli, ja, mein Pappa…“

„Kterej sedí v lapáku,“ řekne rychle a sprostě Ali.

Wolfgang si ho podá a řekne stejně rychle: „Hubu drž, usmrkanče! Jinak z tebe udělám kompot!“ Ali zmlkne. „Mluv dál, Giuseppe,“ řekne Wolfgang přívětivě malému Italovi. „Co bylo s tvým otcem?“

„Je to jena my Stief-Pappa! To já říkat uža, si?“

„To nehraje roli,“ řekne Noah. „Všichni víme, že tvýho otce nezavřeli kvůli nějakému sprostému zločinu, ale proto, že se účastnil stávky. A to není žádná ostuda.“

Giuseppe si přetře rukou oči. „Grazie, Noah. Ano, kvůli stávky! To já museta povídat.“

„Co?“

„My muset dělat a stávky. Všichni, co napsali ANO, dělat stávky.“ Thomas se rozesměje. Už to pochopil.

Wolfgang ještě ne. „Jaký stávky, Giuseppe?“

„My nejít do schula, si? My nejít taka dlouha do schula, dokud šéf říct: ‚Doktor Frey zůstat!‘“

„Šéf přece vůbec nechce doktora Freye vyrazit,“ řekne Noah. „To žádají rodiče. My uděláme šéfovi jen těžkosti s takovou stávkou a nedosáhneme vůbec ničeho.“

„Všechno my dosáhnout, yes,“ volá Giuseppe.

„A čeho dosáhl tvůj otec?“ ptá se Noah. „Zavřeli ho!“

„Ano, ale teprva potom – po tom s novostavba, vy nevědět? Tehdy po týhla stávka všechny dělníky dostali sexa procenta víc – jak se to řekne?“

„O šest procent víc mzdy,“ řekne Thomas. „Ano, mzdy. Muset jena všichni držet pohromada, yes?“ Malý princ se zeptá svým jemným hláskem: „A když nás všechny taky zavřou jako jeho otce?“

„Nikdy v života!“

„Bohužel!“ řekne Thomas. „Jakto bohužel?“ zeptá se princ.

„To by bylo to nejkrásnější, největší propaganda! Dvě stě padesát sest žáků zavřeno, protože nechtěli ztratit učitele antifašistu! Představte si něco takovýho! Palcové titulky ve všech novinách! Mezinárodní ohlas! V Německu jsou demokraty jedině děti! To by bylo příliš krásné!“ Povzdechne si. Pak se zasměje. „Ale půjde to i tak! Znám dva anglické korespondenty v Bonnu. Těm napíšu ještě dnes.“

Docela malý kluk, kterého jsem tu ještě nikdy neviděl, řekne: „To se stávkou je mi všechno jasné, a taky se mi to líbí. Ale já mám tak přísné rodiče. Ti mě pěkně zmlátěj, kdyby třeba šéf chtěl vyrazit všechny, co budou stávkovat!“

Wolfgang se zeptá: „Proč by nás měl vyrazit? Bude nám vděčnej! Giuseppe, ty jsi obrovskej!“ Malý Ital se blaženě usmívá. „Po tom, co tu Oliver říká, je přece šéf na straně doktora Freye. A pár nacistických otců ho vydírá. Ten musí být z naší stávky nadšenej! A největší radost bude mít z toho, že má možnost vyrazit takový prezenty, jako je Sudhaus – ne nás!“

„Sudhaus půjde sám od sebe, to vám garantuju,“ řekne Thomas. „Napíšu hned teď těm dvěma novinářům, co se tu děje. Chtěl bych to pozítří číst! V Times, v Daily Mirror! Lidi, to je možná obrovská věc!“

„Pomalu,“ řekne Noah, „pomalu. Můžeš jim okamžitě napsat, ať sem přijedou, pro mě za mě třeba expres. Ale nesmějí ještě uveřejnit žádný článek.“

„Proč ne?“

„Protože možná nebudeme žádný článek potřebovat. Tvůj otec přece taky dostal o šest procent víc, a neuveřejňoval se žádný článek, že Giuseppe?“

„Si.“

„A proč?“

„Podnikatela, on se stydět. Být trapná, yes?“

„Tady to bude zřejmě taky různým pánům otcům trapné,“ řekne Noah. To je zvláštní, jak se najednou změnil. Na tváři mu vyskákaly červené hektické skvrny. On, který se vždycky tak ovládá, je vždycky tak rozvážný, najednou se vůbec neovládá, je stejně rozčilený jako Wolfgang!

Noah mluví udýchaně. „Články jsou naše nejsilnější zbraně!“ Zbraně, řekne Noah!

„S nimi musíme vyčkat až nakonec, když už vůbec nic jiného nepomůže.“

„Ty jsi najednou tak optimistický,“ řeknu.

„A nemůžu snad taky jednou být?“ zeptá se Noah rozpáleně. Hned potom je zase starým Noahem. „Ostatně nejsem optimista, ale realista. Když se dělá něco takového, pak se to musí dělat pořádně.“

Stojí vedle mě, a tak slyším, jak mu Chichita šeptá: „To bylo od tebe chytré, to s tím článkem.“

„Čistě otázka logiky.“

„Ne, ty jsi chytrý,“ šeptá malá Brazilanka, „Ty a mister Aldridge, vy jste tady ze všech nejchytřejší!“ Stiskne mu ruku a běží pryč. Noah rozpačitě pokašlává a ohlíží se. Dělám, že jsem nic neslyšel. Nato se Noah usměje a tentokrát je to radostný úsměv…

Příštího rána, 8. prosince, chybí dvě stě jednašedesát žáků na vyučování. To znamená, že osm nerozhodných se taky ještě přidalo k nám. Když učitelé v osm hodin ráno přijdou do tříd, nevěří svým očím! Z těch nejmenších přece jen alespoň několik přišlo na vyučování. Z velkých chybějí téměř všichni.

V mé třídě vstane Friedrich Sudhaus, když vstoupí Tchoř. Friedrich není schopen podat vysvětlení k této jedinečné událostí. Tchoř se řítí k šéfovi. U toho se už shromáždili všichni ostatní učitelé. Stojím vedle doktora Floriana, protože jsem mu musel sdělit, co zamýšlíme. Neřekl jediné slovo, jen se jednou otočil. Myslím, že se musel smát a nechtěl, abych to viděl…

„Pane řediteli, v mé třídě…“ spustí Tchoř bez dechu a celý zpocený. Šéf ukáže jen na kus balicího papíru, který je nalepený na vnější straně dveří jeho pracovny. Na něm je napsáno:

Z DANÉHO PODNĚTU VSTUPUJEME NA TAK DLOUHO DO ŠKOLNÍ STÁVKY, DOKUD NEDOSTANEME ZÁVAZNÉ PROHLÁŠENÍ O TOM, ŽE DR. FREY ZŮSTANE NA ŠKOLE! NEBUDE VYSTAVOVÁN ŽÁDNÉMU NÁTLAKU A BUDE SMĚT NADÁLE VYUČOVAT JAKO AŽ DOSUD.

Text sestavil Noah. Plakát jsme vylepili na dveře my dva ve dvě hodiny ráno. Museli jsme promáčknout jedno sklo, protože domovní dveře byly zamčené. Peníze na nové okno jsem šéfovi přinesl hned ráno s sebou. Vrátil je a řekl: „To zaplatím sám. Mohli jste klidně rozbít ještě několik oken.“

„Jedno stačilo, pane doktore!“

„To jsem mínil jen symbolicky. Děkuji ti, Olivere.“

„Neděkujte mi příliš brzo. Kdo ví, co ještě přijde.“

„To je mi jedno!“

.Jedno? Předevčírem jste ještě říkal, že jste ztratil jakoukoliv odvahu!“

„Ale díky vám jsem ji zase nabyl,“ odpoví šéf a ukáže němě a s pokrčením ramen na podpis na plakátu:

DO TÉTO STÁVKY VSTUPUJE 261 Z 316 ŽÁKŮ

INTERNÁTU PROFESORA FLORIANA

FRIEDHEIM, 8. PROSINCE 1960

20

Samozřejmě musí šéf zachovat vnější zdání a dělat všechno tak, aby to nevypadalo, že stojí na naší straně. Proto pronese toho rána o půl deváté proslov do školního rozhlasu. Vyzve všechny žáky, aby se okamžitě dostavili na vyučování. Všichni, co ho poslouchají, se jen šklebí. Šéf říká, že jestli se do hodiny neobjevíme na vyučování, budeme dovedeni násilím.

„Dá se jena jedna dělat,“ prohlásí Giuseppe, „stávka v seda.“

O hodinu později, když vychovatelé a učitelé přijdou do domu malých kluků, sedí všichni na podlaze. Když je dospělí zvedají, nekladou vůbec odpor, jen jsou malátní jako bláto a nechávají se odnést. Už po několika metrech dospělým dojdou měchy. Nahoru do školy je to pěšky dvacet minut! A učitelé a vychovatelé taky nejsou příliš horliví. Zkusí to jen s malými, velkým dají vůbec pokoj. Kdo by mohl například unést tak obrovského chlapa, jako je Wolfgang?

Z pavilónu velkých a malých holek slyšíme, že to tam probíhá veseleji. Naše dámy se vzpěčují, aby na ně muži sáhli. Krásná Santayana prý hrozila šéfovi, že zalarmuje policii, jestli se jí členové učitelského sboru neslušně dotknou.

A propos policie: Tu zalarmoval ve své přehnané horlivosti pan doktor Haberle. Naštěstí je ve Friedheimu jen jedna četnická stanice. Celkem pět mužů. Jeden má vždycky volno. Jeden musí zůstat v revíru. Zbývají tedy tři starší pánové, kteří přijdou a pokoušejí se transportovat dvě stě jedenašedesát dětí. Po hodině to zpocení a s velkým klením vzdají.

K poledni oznámí šéf, že nedostaneme najíst, dokud budeme stávkovat. „Teda docela jaka v Neapoli,“ řekne Giuseppe. Spousta kluků a holek má ještě balíky z domu. Dáme dohromady kapesné a někteří zaběhnou dolů do Friedheimu a nakoupí chleba, mléko, ovoce a konzervy, hned na několik dnů. Elektrické vařiče a ponorné vařiče jsou v každé vile.

Přineseme taky panu Herterichovi talíř jídla, ale ten odmítne a řekne chabě: „Vybízím vás naposledy…“ Nikdo ho neposlouchá.

K večeru dorazili angličtí novináři z Bonnu, které zavolal Thomas. Ubytovali se v Áčku, pak nás vyzpovídali a udělali si fotky. Jsou to docela primoví chlápci. Přinesli s sebou několik kartónů cigaret.

Hansi sedí na posteli a kouří jednu za druhou.

„Taková stávka není marná věc,“ řekne. „To by se mohlo dělat častějc!“

„Si,“ řekne Giuseppe, „ale ne děti, dospělí!“

21

Už prvního dne stávky telefonoval šéf rodičům Friedricha Sudhause. O obsahu tohoto rozhovoru je nám známo jen tolik, že skupina kolem generálního prokurátora nadále trvá na propuštění doktora Freye. Ten byl až do vyjasnění případu poslán na dovolenou a odjel do Frankfurtu, kde bydlí v malém hotelu.

Druhého dne stávky přišel úředník ze Správy vyšších škol z Frankfurtu (Angličani si vyfotili i jeho) a prohlásil nám, že škola bude zavřena a my všichni že přijdeme před soud pro mladistvé, jestli bude slávka pokračovat. Nikdo s ním nepromluvil ani slovo.

Odpoledne oznámil šéf školním rozhlasem, že výzva Správy vyšších škol byla odvolána výnosem ministerstva kultury. Opětovně nás vyzval, abychom se objevili na vyučování.

„Jena teď neztratit nerva!“ říká Giuseppe.

Třetího dne stávky (mluvím denně telefonicky s Verenou, ale nemůžu jet do Frankfurtu, protože se neví, co se v příští čtvrthodině může stát) se objeví Mercedes 300 se šoférem, pro Friedricha Sudhause. Ten o tom musel vědět předem, protože má zabaleno a hned zmizí.

Téhož dne dostane Thomas od svého otce telegram, v němž ho nabádá, aby se neprodleně distancoval od stávkujících. Thomas jde hned na poštu do Friedheimu a telegrafuje na adresu svého otce do hlavního stanu NATO:

nemyslim na to prerusit stavku + kazdy pokus me odtud odvezt bude mit za nasledek ze uprchnu a policie me bude muset hledat + hodne stesti + thomas

Na tento telegram už nepřijde žádná odpověď.

Protože ale taky od Sudhausova otce a lidí kolem něho už nepřichází žádná odpověď usoudí Noah: „Thomas musí říct svým novinářům, aby to teď spustili!“

Pátého dne otiskne pět londýnských novin na prvních stranách fotografie a zprávy o událostech v našem internátě. O den později si můžeme tyto zprávy přečíst v německých novinách – i když ne na prvních stránkách.

Nyní přichází spousta reportérů. Četníci, učitelé a vychovatelé se je pokoušejí zadržet, ale my chodíme naproti lesem a řekneme jim všechno, co chtějí vědět. Pak se šestého dne objeví mnoho nových zpráv. Toho večera se ohlásí školním rozhlasem taky šéf: „Musím vám sdělit, že Friedrich Sudhaus a třináct dalších žáků opustilo náš internát. Všichni rodiče, kteří žádali, aby byl doktor Frey propuštěn, jsou srozuměni s tím, že zůstane a že bude učit nadále tak jako dosud. Zítra v osm hodin vás všechny bez výjimky očekávám na vyučování. Vaše stávka končí.“ Hned nato se v domě malých kluků ozve hurónský řev. Kluci ve svých pestrých županech a pyžamech poskakují, boxují a tancují.

A znovu šéfův hlas. Odkašlává si dlouho, dokud nemá jasnější hlas, a mně se zdá, jako by se musel strašně snažit, aby mluvil vážně: „Odsuzuji samozřejmě jednání všech, kteří stávkovali, co nejpřísněji. Bude se konat disciplinární šetření. Ostatně vám přeji dobrou noc.“

„Dobrou noc!“ řve chór dětí.

Příštího rána máme první hodinu dějepis. Hubený doktor Frey vstoupí do třídy. „Posaďte se.“ Všichni si sednou.

„Dostávám se dnes k událostem, u kterých jsme… hm… byli přerušeni,“ řekne doktor Frey a pokulhává po třídě jako dřív. „Dostáváme se k takzvanému Hitlerovu uchopení moci a k roli, kterou při tom hrál německý těžký průmysl…“ Jeho hlas je stále nejistější. Teď nemůže dál. Otočí se k nám zády. Na delší chvíli se odmlčí. Pak řekne tiše: „Děkuji vám.“

22

Bankéř Manfred Lord se směje tak dlouho, že mu až zaskočí a rozkašle se. Pak se přestane smát, chopí se sklenice a pije. Nakonec si projede rukou své krásné bílé vlasy. „To je nádherná historie,“ řekne, „co říkáš, miláčku?“

„Ano, Manfrede,“ odpoví Verena.

„Nemůžeme vám dost poděkovat! Teď konečně vidí celá cizina, že se to u nás na západě změnilo, že dorůstá nová generace, imunní proti každé diktatuře,“ řekne Manfred Lord, který vypadá tak dobře a taky byl v NSDAP – i když on jistě nic zvláštního neprováděl. Jak se celá ta hrůzná historie vlastně mohla stát, není schopen dnes nikdo z nich dost dobře říct.

Nebo ano, přece!

Vším je vinno SS.

Je večer 14. prosince.

Pan Lord byl tak laskav, že mě zase jednou pozval.

Včera, tři hodiny potom, kdy jsem byl s jeho ženou v „našem“ domku, telefonoval do internátu.

„Uděláme si opravdu příjemný večer. Žádný smokink! Můžete přijít, jak chcete.“

„Jste velmi laskav, pane Lorde.“

„To bude asi naposled před vánocemi, že?“

„Ano. Dvacátého začínají prázdniny.“

..No vida! Tedy v osm?“

„V osm. Děkuji vám.“

A tak sedíme v příjemně vyhřáté zimní zahradě ve skvostné vile Manfreda Lorda v Miquel-Allee ve Frankfurtu. Kolem nás tropické rostliny v obrovských květináčích, plazí se po stropě, z něhož visí košíky s překrásnými orchidejemi, cattleyemi a cypripediemi. Je skutečně velmi útulno v této zimní zahradě, jejíž vybudování stálo určitě celé jmění, protože když jsem přišel, ukázal mi Manfred Lord s hrdostí rostliny, které jsou tak vzácné, že jsou na celém světě sotva do tuctu. Miluje a pěstuje rostliny.

A staré cenné knihy. Má fantastickou knihovnu. Ta taky musela stát celé jmění…

Verena a on pijí gingerale s whisky, já piju jen pivo ze stříbrného poháru. Už nikdy se u pana Lorda neopiju.

Všichni máme na sobě svetry, Verena červený, protože jsem jí jednou, když jsme se sešli v „našem“ domku řekl, že mám tenhle červený svetr na ní rád.

„Jste výborní chlapci,“ řekne Manfred Lord a sáhne po nové láhvi. „A skvělá děvčata. Mně se to zdá velkolepé, tedy vážně!“

Kdykoliv se k nám otočí zády, podíváme se s Věřenou na sebe. Byli jsme v poslední době často pohromadě. Tak často, jak jen spolu dva lidé můžou být. Když se na sebe podíváme, je to, jako bychom se objali. Před chvílí vyšel Lord jednou ven a Verena mi podstrčila několik fotografií. Ty fotografie teď mám v kapse kalhot.

„A ten malý Giuseppe! To asi musí být kvítko!“

„Ano,“ řeknu a pohlédnu na Verenu, která špulí rty jako k polibku, než se její muž otočí. „Je to výborný kluk. Jen, víte, pane Lorde, tak docela šťastně ta záležitost přece jen neproběhla.“

„V jakém smyslu?“

„V novinách se o tom nic nepíše. Nikdy se o tom nebude psát. Ale ta věc má dohru a dá našemu šéfovi ještě zabrat. Mluvil o tom se mnou včera večer. Jak to vypadá, je prakticky na mizině a může svůj krám o prázdninách zavřít, jestli se nestane zázrak.“

„Tomu nerozumím.“

„Jeden z těch, co byli bezpodmínečně pro to, aby doktor Frey byl vyhozen, a kdo vzal svého syna z internátu, je jistý pan Christiania.“

„Christiania?“ Lord svraští čelo. „Snad ne Horst Christiania, od Christiania & Wolf v Hamburku?“

„Ano, ten.“

„Ale Horst je přece…“ Lord se odmlčí. Jsem si jist, že chtěl říct:… můj dobrý přítel. Avšak je opatrný. „Co bylo s Horstem?“

„Pan Christiania… „ – je vlastně nehorázné, jak klidně se bavím s mužem, jehož žena se mnou spí, jehož ženu miluji; je neuvěřitelné, jak rychle si člověk na něco takového zvykne – „…pan Christiania poskytl šéfovi úvěr. Tehdy byl internát teprve skutečně vybudován. Až do té doby byly vily jen pronajaty. Před třemi lety je ředitel koupil. Na to potřeboval peníze, hodně peněz.“

„

„To je jasné.“

„Řekl mi včera večer, že se trochu přecenil. Ne katastrofálně. Pokud má v internátě víc než tři sta žáků, může půjčku dobře splácet. Ale v posledním roce se se třemi směnkami opozdil. Pokaždé požádal pana Christianiu, aby ji prodloužil nebo navěsil na poslední směnku, která je myslím splatná koncem roku 1964. Ten to vždycky beze všeho udělal, protože jeho syn byl přece v internátě a…“

Lord mávne odmítavě rukou a přikyvuje. Tiše hvízdne: „Nemusíte mi dál nic vyprávět, Olivere. Už jsem pochopil. Teď samozřejmě žádá Christiania všechny splatné směnky najednou, že?“

„Ano, pane Lorde.“

Lord se směje. „Ne zrovna fair, ale myslím: starý nacista. Syn tam už není. Člověk musí chápat i stanoviska jiných lidí. Víc: musí se pokusit vmyslet se do druhých lidí. To říkám vždycky, že, miláčku?“ A poklepe přitom své ženě na koleno. Jestlipak se taky pokouší vmyslet se do ní a do mě? „Vám zteplalo pivo. Ne ne, žádný odpor, dejte to sem!“ Vyleje zbytek z mého poháru a vezme novou láhev ze stříbrné nádoby s ledem.

„Tak! Tohle chutná určitě líp, co? Kolikpak dělají ty tři směnky? Myslím dohromady? Co má ten váš kantor hned vysolit?“

„Sto tisíc.“

„Hm.“

„Ano, a zbytek chce pan Christiania teď taky. Pokouší se mu vypovědět smlouvu.“

„A to může?“

„Říká, že může.“

„Hm.“ Manfred Lord se zhluboka napije, pak se zvedne a prochází se po zimní zahradě mezi palmami, kaktusy a vzácnými popínavými rostlinami. „Hm,“ řekne a přitáhne si jednu temně fialovou bíle skvrnitou cattleyu. „Krásná, co?“ Putuje dál a pozoruje další orchidej. Otočí se ke mně zády, ale instinkt mi říká, že se teď nemám dívat na Verenu, ani jí nedávat znamení, protože se okamžitě může otočit…

Teď!

Takže klade nástrahy.

Proč by právě pan Lord neměl klást žádné nástrahy? Každý klade nástrahy. Nikdo do nich nemusí padat. Já jsem mu na to nenaletěl. „Řekněte svému – jak se jmenuje ten váš kantor?“

„Profesor Florian.“

„Řekněte profesoru Florianovi, že těch sto tisíc může okamžitě mít ode mě a že Christianiu zavolám ve věci té smlouvy. Kdyby se s ním nedalo mluvit – my staří chlapi jsme všichni už trochu zvápenatělí,“ řekne a usmívá se šarmantně, ach, tak šarmantně, „tak převezmu celou smlouvu. Váš profesor si nemusí dělat starosti.“

Kdybych neseděl, asi by mi to podrazilo nohy.

Dívám se na Lorda. Usmívá se. Dívám se na Verenu. Ona se taky usmívá.

„Ale proč to chcete udělat?“

„Copak, Olivere?“

„Tohle… převzít tohle riziko?“

„Není to žádné riziko. Škola prosperuje dobře. Nemám vůbec strach o své peníze. Naopak! Christiania určitě na ty směnky přiklepl pěkný úrok. Dokonce na tom vydělám. Tak co?“

„Můj muž rád pomáhá druhým,“ řekne Verena. A tu si vzpomenu, že to už jednou řekla. Pan Lord, dobrodinec. Velkorysý pan Lord. Ušlechtilý pan Lord. Proč to dělá? Verena to ví a já to taky vím: aby imponoval své ženě. Aby jí ukázal jaký on je výborný. Aby se ho naučila mít ráda. Neboť že ho ráda nemá, toho už si přirozeně dávno všiml. On, on ji má rád. Taky takový chudák, pomyslím si, zatímco mám radost za šéfa, a napadá mě Heine:

Ona byla milá a on ji miloval.

On ale nebyl milý a ona ho nemilovala.

To jsme právě četli v hodině němčiny. (Číst židovské spisovatele je opět dovoleno.) Legrační. Tenhle Manfred Lord je tak milý, a přesto ho Verena nemá ráda. A přesto, bohudíky! Řeknu (neboť musím něco říct, a to ještě před Novým rokem): „Zachráníte jeho existenci, pane Lorde!“

„Ale co!“

„Vážně, bude určitě hrozně šťastný!“

„Ať přijde zítra odpoledne ke mně do kanceláře, ve čtyři!“

Zítra ve čtyři se tedy sejdu s Verenou…

„Ano, pane Lorde. A já vám děkuji – jménem šéfa, chci říct, jménem profesora Floriana.“

„Teď už ale dost s touhle záležitostí,“ řekne pán domu, utrhne jednu orchidej, jde s ní ke své ženě, vezme jí sponku z vlasů a upevní s ní orchidej na jejím červeném svetru, na pravém prsu. „Nejkrásnější, která kvete,“ řekne Manfred Lord a políbí jí ruku. Jak je asi myším, když je kočka…

Mám přece jen horší nervy, než jsem myslel. Nemůžu se na to dívat, jak jí líbá ruku, dotýká se prsou, hladí jí vlasy. Řeknu: „Půl dvanácté. Obávám se, musím koukat, abych se dostal do postele, jinak budu mít malér.“

„Ach, zůstaňte ještě, Olivere! Je to přece dnes tady tak útulné. Jednou ležérně! A jen tak mezi sebou… „ A jen tak mezi sebou.

„Ne, opravdu. Venku je kluzko. A dost velká mlha. Budu muset jel jen pomalu.“

„No, když tedy opravdu musíte… „ Přistoupí ke mně a nalije mi zase plný pohár. „Poslední doušek před velkou cestou!“

„Děkuji pane Lorde.“

„Cigaretu?“

„Ne děkuji mockrát.“

„Ale já si ještě jednu… Kde jen mám zapalovač?“

„Dovolíte… „ Sáhnu do kapsy. Když vytahuju sirky, málem mi vypadnou z kapsy Vereniny fotografie. Vidím, jak se kousne do rtu. Připálím panu Lordovi. Poklepe mi na rameno.

„Děkuji. Tak tedy příjemné svátky a dobrý vstup do nového roku, můj milý! My dva vás budeme velmi postrádat, že ano, Vereno?“

„Velmi.“ (Aniž se na mě dívá.)

„Ach, ještě něco! Nechtěl byste mi prokázat jednu laskavost?“

„Samozřejmě.“

„Jde o vašeho otce.“

„O otce?“

„Ano, je přece takový blázen do knížek jako já, že ano.“ To souhlasí. Můj fotr skoupí všechno. Čím dražší, tím lepší. Z čehož se dá usuzovat, že knížky nezískává, aby je četl. V jeho domě v Echternachu se to jen hemží prvními vydáními, folianty, starými biblemi. „Celý rok jsem pro něho hledal knížku, kterou si přeje. Nikdy se po ní neptá, ale já vím, že mě jen nechce obtěžovat. Teď jsem tu věcičku konečně sehnal. Je to moje překvapení pod stromeček. Chtěl byste tu knížku vzít s sebou?“

„Rád pane Lorde.“

Přísahám vám, tehdy jsem neměl ani nejmenší podezření. Proč bych neměl s sebou vzít nějakou knížku? Ne, ne, ti už to začali sakra zchytra, můj fotr, ten gauner, a šlechetný, tak šlechetný Manfred Lord…!

23

Tento tak šlechetný Manfred Lord zazvoní.

Vzápětí se ozve zaklepání a tentokrát vstoupí, jen v černém obleku, ale velmi domýšlivý, hubený, usmívající se, s ledově chladnýma rybíma očima jako vždycky, pan Leo. Pan Leo, sluha z vily nahoře v Taunusu. Pan Leo, který ode mě inkasoval pět tisíc marek. Pan Leo, který ukradl milostné dopisy, které jiní mužové psali Vereně, který odposlouchával její telefonické hovory a nahrával je na magnetofon, Pan Leo, vyděrač.

„Zvonil jste, milostivý pane? Ach, dobrý večer, pane Mansfelde.“

„Dobrý večer, pane Leo.“

Manfred Lord mluví sonorním, klidným hlasem: „Buďte, prosím, tak laskav a zajděte do mé ložnice. Na nočním stolku leží tenká knížečka. Přineste mi ji.“

„Velmi rád, milostivý pane.“

Manfred Lord se zeširoka usmívá. „Udivuje vás, že je tady a ne ve Friedheimu, že?“

„Ano. Tedy…“

„Vzal jsem ho sem. Přesněji řečeno: on o to požádal. Zdá se mu to příliš osamělé tam nahoře. Skutečně se to dá pochopit! Zahradník má alespoň ještě manželku. Leo je dočista sám. A pak, my míváme v zimě tolik hostů. Tady může být užitečný. Ve Friedheimu štípe dříví, odhazuje sníh, jinak nic.“ (To všechno bez důrazu, bez narážky, bez pohledu.) „Moje paní je taky ráda, že je tady. Ze ano, drahoušku?“

„Ano,“ odpoví Verena a podívá se mi s úsměvem přímo do tváře, abych poznal, že se nedá zastrašit, „znamená pro nás samozřejmě velkou pomoc. Je to perfektní sluha.“

Zaklepání.

Dveře se otevřou.

S úklonou vejde ta sketa dovnitř.

„Je to ta správná, milostivý pane?“

„Ta je to, děkuji pěkně. Můžete si jít lehnout, Leo.“

„Děkuji, milostivý pane. Přeji panstvu příjemný odpočinek.“

Lord přistoupí ke mně. Knížka, kterou drží v ruce, vypadá staře, její obal je ušpiněný. Jistě ležela dlouho někde ve sklepě.

„To je Dybuk,“ řekne Manfred Lord. „Slavná dramatická legenda ze světa východního židovstva.“ Nalistuje zažloutlý titulní list. „Dybuk je zlý duch, který může vstoupit do člověka. Knížka se ostatně nejmenuje Dybuk, ale Mezi dvěma světy.“

Mezi dvěma světy.

„Ale to je přece psáno německy, to nejsou hebrejské znaky!“

„Je to překlad do němčiny. Vidíte: Nakladatelství Benjamina Herze. První vydání, od znalců velmi ceněné a hledané. Autor se jmenuje AnSki. Dybuk je jeden z nejhranějších kusů na židovských scénách. Tedy, kdybyste to vzal s sebou…“

„Samozřejmě.“

Pak večer končí.

Manfred Lord se zavěsí do Vereny, když si v hale oblékám kabát. Pořád ještě doufám, že se mi podaří být chvíli s Verenou o samotě, ale Lord si také přehodí přes sebe kabát. Své ženě řekne: „Je skutečně hrozná mlha a kluzko. Už v žádném případě nechoď ven, miláčku! Já doprovodím Olivera k vozu.“

„Dobrou noc, milostivá paní.“ Políbím jí ruku. Její prsty se přitom zatnou do mých. „Děkuji za pěkný večer.“

To je všechno. Víc mě nenapadá.

Nechá mě projít domovními dveřmi jako prvního, jeho široká záda zakryjí Verenu, už ji neuvidím. Kované lucerny osvětlují štěrkovanou cestu, která vede k bráně parku.

„Ach,“ raduje se Manfred Lord, „Leo už posypal cestu, co tomu říkáte! On je skutečná perla! Na toho se můžu stoprocentně spolehnout. Vždycky! Už osm let je u mě. Šel by za mě do ohně!“

Jak daleko už jsme? Co ví pan Lord? Co tuší? Má Leo…

Stojím před jaguárem.

Potřeseme si rukama.

„A hodně pozdravů doma, Olivere! Hodně štěstí!“

Vyjedu. On stojí na místě, jednu ruku v kapse, a mává. Mávám taky. Co mám jinak dělat?

Mlha je této noci nad Frankfurtem velmi hustá a dálnice je velmi zledovatělá. Nemůžu jet rychleji než třicítkou, a i tak mi často vůz podklouzne.

Na jednom neobyčejně prázdném, neobyčejně tichém parkovišti zastavím a vytáhnu fotografie, které mi dala Verena. Je jich sedm, různě veliké, některé z poslední doby, některé starší. Na jedné je jako docela mladá dívka na maškarním bále, na jiné v síťovaných punčochách, malých černých kalhotkách, ve fraku a cylindru. V ruce má vycházkovou hůl, v puse nekonečně dlouhou cigaretovou špičku a očividně hraje Marléne. Na jiné je úplně nahá. Tenhle snímek musel být udělán před krátkou dobou, protože na něm má účes, který nosí ještě teď; a moderní boty. Kdo ji asi fotografoval?

Ať ji fotografoval kdokoliv – nenávidím ho! Nikdo nemá vědět, nikdo nemá vidět, jak je Verena krásná! Všechny fotky roztrhám. Pak kousek po kousku zapálím a čekám dokud neshoří. Popel rozšlapu. Konečně jedu dál. Mlha je stále hustší. Jednou mi málem vběhne pod kola jelen. Rád bych si ty fotky nechal, zvlášť tu, na které je Verena nahá. Ale nesmím nic riskovat. Škoda. Jistě si myslela, že mi tím udělá velkou radost. Ne, musel jsem je spálit.

Leo…

24

15. prosince 1960, 17 hodin.

Je čtvrtek. Mám tolik času, kolik chci. Ale Verena ne. Musí domů. Na čtvrtou hodinu objednal její manžel k sobě šéfa, aby mu dal peníze za směnku. („Děkuji ti, Olivere. Jsi báječný. A ten pan Lord musí být taky výborný! Nevíš, co to pro mě znamená, že mi teď někdo pomůže!“ – „Ano, vidíte, pane doktore, jsou přece jen ještě slušní lidé v této zemi…“)

Ne, Verena musí domů.

Strávili jsme čtyři hodiny v „našem“ domku. Teď se Verena obléká. Tak rád se při tom na ni dívám, má nádherné pohyby.

Všechno, všechno, všechno na ní je tak pěkné.

Já už jsem oblečený, sedím na posteli a kouřím. Svíčky už zase dohořely. Venku, před zavřenými okenicemi, sněží. AFN vysílá vánoční hudbu, bez přestávky.

„Proč je tam Leo?“

„Aby mě špehoval, samozřejmě.“

„Nemáš strach?“

„Od té doby, co jsme spolu, ne.“ Zapne si punčochy, vleze do sukně. „To je zvláštní, dřív jsem vždycky mívala strach.“

„Bylo by i teď lepší mít strach.“

„Proč to říkáš?“ Zatáhne zip na sukni a sáhne po červeném svetru. „Stalo se něco?“

„Ne. Ale když sama říkáš, že tě špehuje…“

„Já jsem strašně opatrná. Měním taxíky. Chodím na různé pošty. Jsem chytřejší než on… „ Usmívá se. „Tenhle červený svetr nevydrží věčně, jestli ho mám pořád nosit.“

„Koupíme nějaký nový.“

„Líbily se ti mé fotky?“

Přikývnu.

„Co je?“

„Kdo dělal tu fotku, co si na ní nahá?“

„Proč?“

„Protože to chci vědět!“

..Nelíbí se ti? Já sama. Samospouští.“

„Vereno…“

„Zapni mi, prosím tě, svetr! Lhala jsem. Enrico ji dělal.“

„Zahodíš ji teď?“ Zapnu jí svetr.

„Taky nechci lhát. Spálil jsem ji.“

„Ze žárlivosti?“

„Z opatrnosti. Spálil jsem všechny fotky. Ještě včera v noci. Dobře jsem si je prohlédl. Když zavřu oči, vidím každou jednotlivě před sebou. Zvlášť tu jednu. Tu, na které jsi nahá. Ale musíme být opatrní, oba! Leo je tady. Mysli na to!“

„Myslím na to.“

„Vereno…“ Stojím před ní, ona se dívá na mě. „Musíme být opravdu opatrní… Kdyby se něco stalo… kdybychom ztratili jeden druhého… pak… pak už bych nedokázal žít.“ Jdu k rádiu a zavřu je. „Promiň, jsem banální.“

„Nejsi banální, miláčku. Máš pravdu. Je to jen smutné. Ty fotky měly být mým dárkem k vánocům.“

„Dostal jsem ho,“ řeknu a vezmu desky z mé tašky. „Teď dostaneš ty svůj dárek.“

„Co je to?“

„Náš román. Takhle daleko už jsem.“

Běží ke mně – ještě v punčochách – a vezme mi desky z ruky. „Už jsi toho napsal tolik?“

„Napsal jsem toho mnohem víc. Ale to je všechno, co jsem stačil opravit a přepsat. Bude to velká kniha.“

„Bude to taky velká… aféra, ne?“

„Chtěla jsi říct láska?“

„Ne!“

„Opravdu ne?“

„Ne! Ne! Ne!“ Hladí mi tváře. Pak listuje v rukopise. „186 stran…“ Otevře desky a čte první list: „Láska je jen slovo.“

„Obrať.“

Obrátí a čte věnování: „Pro V. – z lásky.“ Políbí mě na tvář. „Ach, Olivere, já sem tak vzrušená!“

„To věnování musíme samozřejmě dát pryč, kdyby to mělo někdy vyjít jako knížka,“ řeknu. „Jedině že byste pak už byly s Evelynou u mě.“

Usmívá se, a aby mě to nebolelo, přikývne.

„Ale musíš to číst potají. A musíš to dobře schovat. Tady.“

„Mám ještě lepší úkryt. Bankovní sejf.“

„Ty máš sejf?“

„Už několik let. Není v něm nic. Můj muž o něm neví. Uložím do něho knížku. Já jsem tak zvědavá, Olivere!“

„Třeba je úplně špatná.“

„Určitě ne!“

„Nezlob se, když se tam někdy píše něco, co se ti nebude líbit.“

„Slibuji ti to.“ Pohladí postel. „Měj se dobře, postýlko!“ řekne. Pak prochází pokoje. „Měj se dobře, rádio, mějte se dobře, svíčky. Měj se dobře, stole, židle, lampo, všichni se mějte dobře! Teď nás dva dlouho neuvidíte!“

„Osmého ledna budu zase tady.“

„To tu ještě nebudeme. Můj muž s námi jede do Svatého Mořice. Vzal si to do hlavy. Co mám dělat? Vrátíme se teprve patnáctého, to je konec týdne.“

„Ale jak se domluvíme?“

„Vůbec nijak. Musím ti zavolat sama.“

„Nebydlím doma. Jdu do hotelu. Moje matka je zase v sanatoriu.“

„V kterém hotelu budeš bydlet?“ Řeknu jí to. Dám jí telefonní číslo. Všechno si zapíše. „Nezapomeň někde ten lístek!“

„Ne. Můj muž většinou o svátcích odpoledne spí.“

„Tak to uděláme stejně jako dosud. Budu čekat mezi druhou a tři čtvrtě na čtyři, jestli zavoláš.“

„Ano, Olivere. Samozřejmě se může stát, že to někdy nevyjde… Například na Štědrý den nebo na Silvestra.“

„Jasně. Ale nesmíš brát rukopis s sebou!“

„Vzít s sebou? Zítra odpoledne, až odletíš, přijdu sem a přečtu všechno. Všechno! Najednou!“

Pak vypneme elektrická kamna a sfoukneme svíčky. Verena zamkne domovní dveře a zavěsí visací zámek. Zase hustě sněží. Jdeme k autu. Silnice jsou prázdné. Můžu ji tedy políbit.

„Měj se hezky, Olivere.“

„Budu na tebe pořád myslet.“

„A já bych tě chtěla tolikrát políbit, kolik spadne na zem sněhových vloček.“

„Padejte, sněhové vločky, padejte přece rychleji, prosím!“

25

20. prosince, po předvánočním obědě, sejdu dolů do Friedheimu, abych si v garážích vyzvedl jaguára. Přesněji řečeno, běžím, protože jsem se přejedl, jídlo bylo totiž výborné. Teď musím trochu trávit.

To je tak, myslím, asi ve všech internátech na světě: před vánocemi, velikonocemi a velkými svátky je jídlo vždycky výborné! Aby dítka taky správně odpovídala, až přijdou domů a rodiče se zeptají na stravu. Nebo jsem nespravedlivý? Děje se tak z lásky k bližnímu a v úctě před velkými křesťanskými svátky?

Vedle garáží je obchod s obuví. „Pařížské modely“ se píše na jednom plakátě. Jednou jsem si tu prohlížel boty, a to tedy byly boty! Ve Frankfurtu se sotva dostanou lepší. Kdo tady asi něco takového kupuje?

Vyjedu s jaguárem z garáže a vidím, kdo tu například nakupuje: doktor Frey. Vychází právě ze dveří, dva balíčky v ruce. Když mě spatří, stane se něco, čemu bych nikdy nevěřil: doktor upadne do rozpaků! Ve tváři zrudne, rychle se otočí a strká zpátky do dveří nějakou ženu, která chtěla vyjít za ním a která určitě nakupovala společně s ním. Tu ženu bohužel nepoznám.

No co, pomyslím si a stoupnu na pedál. Proč by doktor Frey tady neměl někoho mít? Výborně! Já mu to přeju!

V Quellenhofu zase jednou na sebe natáhnu věci, které se dají snadno svlékat (celnice, ta celnice!) a sbalím si cestovní tašku. Beru si s sebou jen něco málo prádla, několik knížek, toaletní potřeby a Dybuka, kterého posílá pan Lord mému otci.

Noah tenhle kus zná a vyprávěl mi o Chasidiovi, zbožném Židovi východní Evropy. Tak si říkám, že by neškodilo, kdybych si Dybuka během cesty trochu prohlídl, zdá se to být zajímavá věc.

Tři hodiny.

Musím jet. Nejpozději ve čtyři vystartuje Teddy Behnke, jak mi napsal. (Strach z mlhy.) Tak řeknu Noahovi a Wolfgangovi, kteří zůstávají v internátě, ahoj, sejdu dolů a řeknu Rašidovi a Hansimu na shledanou. Černý Ali odjel už včera, prý rolls-roycem. Rašid je smutný, když se loučím, ale drží se. Za rok za dva taky bude doma, říká. Ale když se chce rozhovořit o perské politice, řekne Hansi, který je nezvykle mírumilovný: „Zapomeň na politiku, člověče! Uděláme si tady pár senzačních dnů. Já si myslím, že nejšťastnější kluk široko daleko jsem já!“

„Proč?“

„Protože nemusím domů. Manžel mý mámy to zkoušel dostat mě domů, ale šéf ho vyrazil! O, radostné, ó blažené vánoce!“ řekne malý zmrzačený Hansi a klepe malému princovi na rameno. „Mám pro tebe překvapení, Rašide. Zůstane tu taky pár holek. Až se setmí, půjdeme naproti k jejich vile. To ti něco ukážu. Neptej se co, uvidíš. Je to mý vánoční překvápko. Když několik záclon nezatáhnou…“

„Ty jsi strašný prase,“ řeknu.

„A ještě tak mladý,“ řekne Hansi. „Ahoj, starouši! Leť pomalu.“ Když nesu tašku k vozu, vidím Giuseppa. Stojí vedle jaguára a září. „Ciao, Olivere!“

„Vypadáš tak rozzářeně, Giuseppe!“

Ukáže mi dopis, je celý špinavý a pomačkaný, jak ho zřejmě Giuseppe často četl.

„Od má mamma, yes? Psát, ministerpresident Fanfani, on dát velká vánoční amnes… amenis… amnesi…“

„Amnestii.“

„Ano. Mamma psát, pappa mít šance, že ho pustit. Pak on přijede jako dělník do Německa. Protože v Napoli žádná práce, rozumíš? Tady práce. Pappa vydělat peníze. Může přijet navštívit mě. Krásné vánoce, viď, Olivere?“

„Ano, Giuseppe. Moc ti přeju, aby tvého otce propustili.“

„Určitě!“

Potřeseme si rukama.

Vyjedu příkrou cestou dolů do Friedheimu. Přitom předjedu dva dospělé, kteří pomalu, zabráni do rozhovoru, putují sněhem. Poznám je hned: doktor Frey a mademoiselle Duvalová, naše nová učitelka francouzštiny, která je v Německu tak nešťastná. Jedu kolem nich, ale nezdravím je a neruším. Ani bych je zřejmě nevyrušil. Jsou naprosto zabráni do rozhovoru. Teprve na hlavní silnici si uvědomím, co jsem viděl: mademoiselle už nemá na nohou své staré, ubohé boty, ale nové, černé kozačky.

26

Letiště Frankfurt. Odbavování pasů. Nové tváře. Staré divadlo. Seznam stíhaných osob. Významné pohledy. To celé blboučké předstírání.

Normální cestující prohlížejí na celnici nanejvýš při vjezdu do Německa, ale ne při odletu. Já ovšem nejsem normální cestující. Mě filcujou, ať přilétám nebo odlétám.

Díky, papá, díky.

„Váš pas, prosím.“

„Jmenujete se?“

Usmívat se. Usmívat se. Neztratit trpělivost. Když to člověk zažil padesátkrát, tak to snad po jednapadesáté taky přežije!

„Oliver Mansfeld. Ale já jsem syn, ne otec.“

Nemá to smysl. Jeden z úředníků listuje v seznamu stíhaných osob, druhý mi zastoupí cestu.

Za závorami, venku na zasněžené startovací dráze, vidím naši Bonanzu, na jejíž trup dal fotr tak decentními červenými písmeny, z nichž každé je nanejvýš půl metru vysoké natřít své jméno. Před letadlem stojí starý dobrý Teddy Behnke. Má na sobě koženou bundu, kalhoty z kordového sametu a na hlavě kuklu. Vypadá senzačně.

Je tu velký provoz teď před vánocemi, za mnou stojí celá řada lidí, proto jde dnes všechno trošku rychleji. Ale na osobní prohlídku stejně musím! Nu copak? Potkám přitom zase jednoho známého: malého tlustého Bavoráka, který mě filcoval, když jsem přijel v září. Teď mě zase filcuje. Ještě dokonce vím, jak se jmenuje: Koppenhofer.

Má z toho obrovskou radost, že jsem si zapamatoval jeho jméno. Lidem se může tak snadno udělat radost…

Stojím v dřevěné kabině, jako jsem stál tehdy v září, když jsem malým okýnkem poprvé v životě spatřil Verenu, která právě líbala Enrica Sabbadiniho. Teď je Enrico odservírovaný. Teď líbám Verenu já. Lidičky, ten čas utíká.

Zatímco pan Koppenhofer prohlíží mé toaletní potřeby a mé košile, musím myslet na Geraldinu. Navštívil jsem ji dnes dopoledne na klinice a popřál jí všechno nejlepší. Sotva mohla mluvit, tak byla vzrušená. Já jsem sotva mohl mluvit, protože jsem nevěděl, co bych měl mluvit.

Už se jí daří líp. Ještě před svátky ji převezou do bytu, který její matka najala. Tam musí dál ležet. Ani sádrový obvaz jí ještě nemůžou sundat. Ale já ji smím navštívit.

„Já se na to tak hrozně těším. Ty taky?“

„Ano, Geraldino.“

„Byt patří paní Bottnerové, zapamatuj si to. Nejdřív zatelefonuj! Napsal sis všechno?“

„Ano, Geraldino.“

A tak dále, tímhle způsobem. Mohl bych taky nechat běžet magnetofon, místo abych mluvil sám. Květiny jsem jí poslal. Ale ať už teď může Geraldina mluvit málo nebo moc – po Novém roce musím k ní. A říct jí, že je konec. Je mi to líto, opravdu. Ale musím to říct, musím, musím, musím.

Nemůžu Verenu déle… Co je?

Pan Koppenhofer promluvil.

Opět se omlouvá, než mě požádá, abych se svlékl, a prohlásí, že koná jen svou povinnost, a já mu prohlásím, že ho naprosto chápu. To všechno už tu bylo…

27

Bonanza roluje na startovací dráhu. Teddy má kolem krku hrtanový mikrofon a dostává z věže pokyny. Nechá motory běžet na plný plyn, a jako vždycky svědomitě přezkouší před startem všechna bezpečnostní opatření.

Když jsem vyšel z celnice, šel mi celý rozzářený naproti.

„Jsem tak rád, že vás zase vidím, pane Olivere!“ Jaký má čistý, slušný obličej! Vleče tašku, kterou pan Koppenhofer tak důkladně prohlížel, k Bonanze. Teď už jsme připraveni.

„Okay, tower. This is Two-one-one-one-one-zero. Repeat: All clear. I am taking off,“ slyším, jak říká Teddy do mikrofonu.

Sedím za ním. Stiskne obě plynové páky. Bonanza nabírá rychlost, rychleji, rychleji, zvedá se, a Teddy ji hned vytáhne nahoru do mraků, které dnes visí velmi nízko.

Nějakou chvíli se Teddy ještě domlouvá s věží, pak letí až k příštímu rádiovému majáku podle kompasu a já zatáhnu černý závěs mezi ním a sebou, aby ho neoslňovalo, když teď v kabině rozsvítím, protože v mracích je velká tma. Neklidný let. Bonanza se buď neustále propadá, nebo plave. Mluvíme spolu přes závěs.

„Je mi líto,“ řekne Teddy, „nesmím výš. Příliš velký provoz nad námi.“

„Mně to nevadí.“

„V baru je koňak a whisky.“

„Ano, vezmu si něco,“ řeknu, vstanu a otevřu skříň z mahagonového dřeva, která je v kabině. V ní jsou láhve a sklenice, v pevných úchytech. Je tu dokonce malá nádobka s ledem. Tak fajnovej je můj fotr, kterej mou matku chce dostat do blázince a kterej je pod pantoflem tety Lizzy, kterej Spolkovou republiku okradl o 12,5 miliónu marek. Udělám si drink, posadím se zase za Teddyho a čekám, dokud nedomluví s příští radiostanicí. Pak si vezmu sám mikrofon.

„Teddy… „ „Ano?“

Neptám se ho, jestli se taky nechce napít, nikdy nepije, když letí. Zeptám se: „Co se děje v Lucembursku?“

Jeho hlas přichází ze sluchátka, které mám na hlavě: „Já… já bych o tom raději nechtěl mluvit, Olivere.“

„Teta Lizzy, královna, co?“

„Opravdu…“

„A má matka zase v sanatoriu. Už šest týdnů! Jak dlouho tam tentokrát zůstane?“

„Lékaři vyslovují obavy, pane Olivere. Milostivá paní je stále zamlklejší, stále častěji propadá těžkomyslnosti. Mluví tak málo…“

Bravo, teto Lizzy! Mé blahopřání, teto Lizzy! Gratuluji ti, milá tetinko!

Ať slouží!

Abys chcípla, pěkně pomalu, pomalu.

Vypiju sklenici, udělám si nový drink a dívám se z okna vedle sedadla, ale mraky, kterými prolétáme, jsou teď dočista tmavé. Čas od času mluví Teddy s pozemní stanicí. Má matka…

Nechci teď na ni myslet, protože mi je najednou hrozně bídně. Musím něco udělat. Opít se nemůžu a nechci. Mluvit s Teddym? Ten musí držet stroj v kursu a potřebuje k tomu klid.

Číst!

Chci si prohlídnout knížku, kterou mi pan Lord dal s sebou pro fotra. Vytáhnu Dybuka z kabely a otevřu zažloutlé stránky.

PRVNÍ AKT

Před rozhrnutím opony je slyšet z dálky při úplné tmě tichý, mystický zpěv:

Proč asi, proč asi

se duše propadá

z oslnivé výše

v nejhlubšípropasti?

Kde končí pád, začíná vzestup

svržené duše znovu prahnou po světlu…

Opona jde pomalu nahoru.

Vidíme modlitebnu ze dřeva, s velmi starými, věkem zčernalými stěnami. Jeden trám je podpírán dvěma sloupy. Uprostřed trámu, nad ochozem, je starý měděný lustr. Pult, na kterém leží tóra, je přikryt tmavým šátkem…

Čtu dál, obracím stránky. Bonanza letí těžkými sněhovými mraky, neustále se propadá. Popíjím whisky, listuji dál. Slyším Teddyho hlas: „Redhair seven… Redhair seven! This is Two-one-one-one-one-zero…“

Čtu:

CHANAN (tiše, ale rozhodně): Proti hříchům se nemá bojovat, máme je ale mírnit. Jako zlatník čistí zlato v silném ohni, jako sedlák čistí zrno od plev, tak má být hřích očištěn od nečistého, aby v něm zůstalo už jen svaté.

„Okay, Redhair seven, okay… following your instructions…“

HENNOCH (udiveně): Svatost v hříchu – jak se to slučuje dohromady?

CHANAN: Všechno, co Bůh stvořil, má v sobě jiskru svatosti.

HENNOCH: Hříchy nestvořil Bůh, ale zlá moc!

CHANAN: A kdo stvořil zlou moc? Také Bůh! Zlá moc je…

Obrátím.

… druhou stránkou Boha, a protože jest tímto, musí obsahovat svatost. Moment!

Postavím sklenku do úchytu vedle okna.

Přejedu prstem velmi opatrně po papíru. Něco mě totiž při obracení stránky zarazilo. Nezarazilo by to nikoho, kdo jen tak vyklepává knížku, jako to udělal pan Koppenhofer. Ale když se rukou přejede po stránce…

Když se rukou přejede po stránce, tak jsou cítit dvě docela malé, téměř nepatrné nerovnosti. Teď objevím dokonce tři. Jsou to vpichy jehlou. Někdo propíchl „e“, „o“ a „t“.

Obrátím stránku.

Teď už nečtu, teď už jen ohmatávám stránky. Na některých stránkách nenajdu nic, na některých něco najdu. Propíchlé „z“. Propíchlé „b“, dvě propíchnutá „l“.

Vezmu papír a tužku a zapisuji po řadě písmena. Ne všechna, na to je tu příliš mnoho vpichů. Jen několik.

E.O.TZ.B.L.L.A.K.X.W.U.W.H.B.H.H.H.…

RABBI ASRIEL:

Co se ode mne žádá? Já jsem stár a sláb. Mé tělo potřebuje klid. Má duše touží po ústraní, ale všechna muka a všechna bolest celého těla ke mně doléhají. Každá prosba, která se ke mně dostane, mě píchne v těle jako jehla…

Píchne jako jehla!

Propíchnuté „o“ v „Co“. Propíchnuté „b“ ve „sláb“, „1“ ve slově „tělo“, „t“ ve slově „bolest“, „1“ ve slově „těle“. Stále další vpichy. Velmi jemné, sotva postřehnutelné, ale přece jen postřehnutelné. O.B. L. T. L.…

Prolistuji celou knížku. Stále další vpichy.

Můj otec a tolik šlechetný Manfred Lord. Jsou pevně spřaženi. Vy mysleli si s Dybukem něco pěkného. Něco moc krásného pro své černé machinace.

K. L. I. T. R. E. E. R. W. P.

ŠESTÁ KAPITOLA

.

1

Dvě kočky. Tři králíci. Jedna kavka.

Mírumilovně žerou v malém altánu. Elektrická lampa na stropě dává světlo. Venku teď vychází z křoví taky srnka. Před altánkem v parku stojí krmítko. I srnka začne žrát. Moje matka klečí v altánku na zemi a mluví se zvířaty a já přihlížím. Je pět hodin večer. V parku leží hodně sněhu. Jen několik cest je proházeno.

„Tahle klinika se mi líbí ze všech nejvíc,“ řekne matka. Kavka jí zobe z ruky. „Ve všech ostatních byly vždycky jen jedno nebo dvě zvířátka, ale tady je jich hodně, zvlášť v létě! Nejraději bych tady zůstala navždy! Tady mě zvířátka už tak dobře znají, vždyť už jsem tady byla dvakrát.“ Kavka je sytá a posadí se matce na rameno. Zavolá jasně: „Kjak!“

„Ano, ano, maličká, chutnalo ti to?“

Takhle to už probíhá několik dnů, pokud jsem tady: přesně v pět krmí matka svá zvířátka. Lékaři to dovolili. Matka nemusí ležet v posteli. Pohyb a čerstvý vzduch jí prospívají, říkají lékaři.

Matka odmítá přijímat návštěvy. Já jsem jediná výjimka.

Kočka zamňouká a dostane ještě trošku mléka.

„Nezapomněl jsi na oříšky?“ zeptá se matka.

Ne, nezapomněl. Prosila mě o ně včera. „To bude tvůj vánoční dárek pro mě, ano? Hodně, hodně oříšků! Ptáčci je mají tak rádi, a taky veverky. Co myslíš, kolik je tady veverek a ptáčků – a velmi vzácní, pestří!“

Koupil jsem kilo oříšků.

Člověk by si mohl myslet, že matka zestárla o dvacet let od té doby, kdy jsem ji před čtyřmi měsíci viděl naposledy. Vypadá jako přízrak. Snad neváží víc než pětačtyřicet kilo. Ruce už má jen kost a kůži, tváře průsvitně bílé, protkané modrými žilkami. Oči má velmi zarudlé. Tu a tam otáčí hlavou, jako by měla krk v oprátce a chtěla se z ní osvobodit. To je její nejnovější tik. Chodí velmi nejistě, často klopýtá. Vyžaduje jen neustále kávu. Většinou leží oblečená na posteli a zírá do stropu.

„Je málomluvná,“ říkají lékaři. Matka není žádná nepříjemná pacientka, prohlašují sestry. Nedá jim mnoho práce a pomáhá při úklidu svého pokoje. Ztratila jakýkoliv časový pojem, zaměňuje hodiny, dny, roční doby a taky trvalo hodnou chvíli, než mě poznala. Ale ačkoliv ztratila jakýkoliv pojem času, přece vždycky přesně ví, kdy je pět hodin. Nikdy nepřijde k altánku v parku ani o minutu později. Zvířátka už na ni vždycky čekají. Z toho má matka velikou radost.

Účastním se toho teď po šest dnů s ní a pomalu už nemůžu dál. Mluvil jsem s profesorem. Víte přece, jak to probíhá, když se některý člen rodiny chce dovědět pravdu o pacientovi. (Moje matka je zámožná pacientka, to se k tomu ještě přidružuje.)

„lnu, milý pane Mansfelde, vaší ctěné paní matce se daří samozřejmě mnohem lépe… nesrovnatelně lépe… bože, když si pomyslím na to, v jakém stavu k nám přišla…“

„Ano, jistě. Ale v čem se jí daří lépe?“

„Jste netrpělivý, pane Mansfelde!“

„Je to má matka, pane profesore.“

„Při onemocněních tohoto druhu nesmí být člověk netrpělivý. Něco takového může trvat celá léta, no, léta, říkám. Vidíte, jsem k vám naprosto otevřený.“

„To znamená, že matka tu může zůstat ještě celá léta?“

Přikývne a dobrotivě se usmívá.

„Říkal jste přece, že se jí daří mnohem lépe?“

„Lépe. Ale ještě zdaleka ne dobře! A pak, milý pane Mansfelde, prosím vás, pomyslete na recidivy… Pokaždé, když byla propuštěna a vrátila se domů, brzy nato nemoc znovu propukla. Její rodinné poměry…“

„Ty znám sám,“ řeknu hrubě.

„Pane Mansfelde, tento tón jsem si nezasloužil. Děláme vše, co je v našich silách, abychom vaší paní matce pomohli. Nechci vám zastírat, že recidivy jsou nebezpečné.“

„Co to znamená?“

„Mohlo by, říkám výslovně mohlo by – když dáváme pozor, je nebezpečí téměř vyloučeno –, ale přesto jen by mohlo, musíme počítat s každou možností…“

„Prosím!“

Podívá se na mě tak, jak se prostě dívá slavný lékař na drzého spratka, a řekne pak velmi chladně: „Mohlo by nastat zhoršení, které by nás postavilo před trapnou povinnost. Vidíte, vaše paní matka se cítí u nás dobře, má svou svobodu, svá zvířátka. Na normální život není ještě připravena – to se prokázalo. Ale není nebezpečná, to absolutně ne.“

„Mluvíte o mé matce!“

„Jistě, pane Mansfelde. Ale ovšem: jedna recidiva navíc a – a mohla by se dostat do stavu, pro který už nejsme více kompetentní.“

„Už nejste kompetentní?“

„Zdá se, že podceňujete závažnost choroby. V případě naznačeného zhroucení bych si už nemohl zodpovědět, abych nadále milostivou paní nechával u sebe. Musel bych ji…“

„Odevzdat do uzavřeného ústavu?“

„Tak je to, pane Mansfelde. Nedívejte se tak na mě. Řekl jsem již, že tato možnost je nanejvýš nepravděpodobná! A můžeme ji, jak doufám, zcela eliminovat, pokud se rozhodneme milostivou paní uchránit jakéhokoliv rozrušení z vnějšího světa a pokud zůstane u nás.“

„Navždy?“

„Navždy.“

„Myslíte, dokud nezemře?“

„Myslím… Pane Mansfelde, nemohu s vámi mluvit! Jste tak agresivní! Copak se vám nezdá? Vidíte přece, jak šťastná je vaše paní matka se svými zvířátky.“

„Především s kavkou.“

„Je mi líto, můj čas je vyměřen. Ostatně váš pan otec je mnohem rozumnější a sdílí zcela můj názor. Dobrý den.“ Nechal mě prostě stát.

Naproti v klinice začínají zpívat. „Vyrostla růže, z kořene něžná…“

To znám. Teď jsou všechny dveře do pokojů otevřené, sestry táhnou od poschodí k poschodí, pokládají nemocným na stůl jedlové věnce a zapalují svíčky. Matka vstane. Každému zvířátku řekne dobrou noc. Usmívá se přívětivě jako malé dítě: „Až budeš hotov se školou, Olivere, tak vezmeme všechna zvířátka, vrátíme se do Frankfurtu do naší vily a budeme si krásně žít! Já jsem přece bohatá žena! Milionářka! Jen si to představ, Olivere! Jakmile vyjdeš z internátu, budeme mít vůbec všechno! Továrny! Milióny! A Lizzy bude zavřená.“

Továrny? Milióny? Ubohá, ubohá maminko. Má v Lucembursku soukromé bankovní konto. Kolik je na něm? Nevím to. Čas od času mi pošle peníze – například na směnku. Ale továrny? Milióny? Na nich má už své čisté pracky tetinka Lizzy – ona, která ovládá mého otce. Ti dva už vědí, co dělají. Ubohá, ubohá maminko! Byl jsem k profesorovi nespravedlivý!

„Mami, opravdu…“

„Copak? Tak to stojí v zákoně! Dlouho jsem se o tom bavila s doktorem Wallingem.“

„Kdo je to?“ Matka se zachichotá.

„Víš, když jsem přišla sem, nelíbil se mi můj pokoj. Neměl balkón a ptáčci… „ „Rozumím.“

„A vedlejší pokoj, ten měl balkón. Byl i jinak mnohem krásnější a větší. V tom pokoji ležel doktor Walling. Advokát. Velkolepý člověk! Představ si, když jsem přišla, právě umřel.“

„On umřel?“

„No jistě, děťátko. V takové klinice umírá spousta lidí. Umírají v každém normálním domě. Proč ne tedy i tady? Kde by na to měli větší právo? Ty hodné sestřičky, od kterých jsem se dověděla, že umírá, řekly: ‚Hned jak umře, dostanete jeho pokoj!‘“ Matka se znovu zachichotá. „Takže jsem se každé ráno samozřejmě ptala, jak to s ním pokračuje. Já jsem ovšem toho muže neznala! Chtěla jsem jen tu místnost, že ano?“

„A?“

„Samozřejmě se pokoušeli mi každého rána udělat radost. ‚Daří se mu špatně, paní Mansfeldová. Má vysokou horečku, paní Mansfeldová. Poslal si pro duchovního!‘ A tak dál. Když… „ moje matka se směje, „když počtvrté poslal pro duchovního, aby přijal poslední pomazání, připadalo mi to přece jen trochu zvláštní.“

„To chápu.“

Hladí srnku, která stojí u krmítka. Já ji vezmu kolem ramen a vedu ji, aby slabostí neupadla, a cítím s úděsem přes kabát její na kost vyhublé tělo. „Příštího dne nebyl pokoj stále ještě volný. Tak jsem zavolala sestru. A ta dobrá sestřička řekla: ‚Doktor Walling zemřel, dnes v noci, musíme už jen všechno uklidit.‘“ Matka uklouzne, právě ji stačím ještě zachytit. „Co ti mám povídat? Za tři dny slyším mrtvého kašlat!“

„Mrtvého?“

„Údajně mrtvého! Přes zeď! On vždycky kašlal, víš? Ale to jsem udělala kravál! A jaký! To je přece sprosté, ne? Zeptala jsem se: Jak to, že doktor kašle, když má být mrtvý? Myslíte si, že jsem blázen, kterému můžete cokoliv namluvit?‘ – Panu profesorovi to všechno bylo hrozně trapné…“

Jdeme ke klinice, v jejichž oknech svítí mnohá jasná světla.

„Řekni mi, Olivere, proč všichni zpívají?“

„Dnes jsou vánoce, mami.“

„Není to trochu pozdě na vánoce?“

„Ne, mami.“

„Ale jindy jsme už měli krokusy a fialky… „ „Chtěla jsi mi ještě dopovědět to o doktoru Wallingovi.“

„Ach ano! Tak si představ: druhého dne – pila jsem právě čaj – někdo zaklepe a do mého pokoje vstoupí cizí člověk.“

„Doktor Walling.“

„Ano, skutečně on. Roztomilý člověk! Musíte se seznámit! ‚Milostivá paní,‘ tak hned začal, ‚slyšel jsem o nepříjemnosti, kterou vám už několik dnů způsobuji. Neodporujte, prosím! Protože prostě nemohu předvídat, kdy a jestli v blízké budoucnosti zemřu, trvám na tom, abychom si ještě dnes vyměnili naše pokoje.“

„A ty jsi to přijala?“

„Samozřejmě! Ty bys to neudělal?“

Matka ztěžka chodí do schodů. Má něco s nohama. Teď přicházejí schody v parku. Zvednu ji, abych ji vynesl. Je lehká jako malé děvčátko, a jako malé děvčátko se směje. Nyní začínají zvonit kostelní zvony.

„Ano, a představ si, doktor Walling se zase uzdravil! Docela uzdravil! My staří lidé… chci říct, my starší… máme neuvěřitelnou životní energii. Doktor Walling a já například. Podívej se přece na mě. Vypadám snad o den starší než na čtyřicet?“

„Ne, mami!“

„Je na světě docela sám, chápeš? Nejchytřejší muž, jakého si můžeš představit! Musíš ho poznat, protože… „ Zarazí se.

„Copak?“

„Nesmíš se mi ale vysmát!“

„Určitě ne.“ Dojdeme k domu.

Šeptá: „Dám se rozvést a vdám se za doktora Wallinga! Jen když se ti bude líbit, samozřejmě. On se ti bude líbit! Má obrovský majetek. Budeme velmi bohatí lidé… Kde jsou další oříšky?“

„Tady.“

Vytrhne mi pytlík z ruky a žádostivě si ho prohlíží. Na chvíli vypadá jako zlá čarodějnice. Pak se zase andělsky usměje: „Dobrou noc, Olivere. Přijdeš zítra zase?“ V osvětlené hale vidím skrz okno profesora.

„Tak zítra, mami. Dobrou noc,“ řeknu mdle a slyším zvony a zpěv. „Já totiž musím bezpodmínečně ještě dnes mluvit s doktorem Wallingem, miláčku, víš? O uložení kapitálu. Čeká na mě.“ Dá mi letmý polibek, ještě jeden polibek mi pošle svou průsvitnou rukou a odcupitá. Vidím, jak ji v hale zdraví profesor, který vychází ven.

„Ach, pan Mansfeld.“ Prohrábne si svými růžovými prsty bílý vous, je dobře naladěn, už vůbec není podrážděný. „Nu, nevypadá paní matka velkolepě? Máte alespoň teď pocit, že se u nás cítí dobře?“

Stojím zaraženě ve sněhu a odpovím: „Jistě, jistě. A než riskovat recidivu…“

„Správně!“

„Kromě toho tady má přece toho pana doktora Wallinga.“

„Koho?“

„Toho advokáta! Zřejmě si ho velmi váží, právě šla k němu.“

„Ubohý příteli… Teď teprve vidíte, že mám pravdu.“

„Nerozumím vám ani slovo.“

„Doktor Walling zemřel den po příchodu vaší paní matky. Dostala jeho pokoj. Ale samozřejmě ho nikdy neviděla.“

2

„Monsieur Mansfeld?“

„Oui.“

„Un moment, s’il vous plait…“

Pak slyším Verenin hlas: „Miláčku! Můžu ti ještě jednou docela krátce zavolat, není to krásné?“

Ležím v posteli v hotelu. Spojení je špatné, rušené jinými hlasy. Je osm hodin večer.

„Velmi krásné. Ale jak to…“

„Jsme pozváni. Můj muž jel napřed, musí se zastavit ještě pro jedny manžele, Angličany. Bydlí daleko odtud a nevyznají se. Co ty děláš?“

„Sedím v hotelu.“

„Cože? Nerozumím.“

„Sedím v hotelu.“

„Nerozumím ani slovo! Haló… haló… Olivere… Slyšíš mě alespoň ty?“

„Docela jasně.“

„Cože? Co říkáš? Ach, já jsem měla takovou radost… „ „Je mi líto, Vereno. Zavěs. Nemá to smysl.“

„Snad alespoň ty slyšíš, co říkám… „ „Ano.“

„Nerozumím. Slečno, slečno, to je skandál!“ Žádná slečna se nehlásí.

„Musím mluvit jen tak. Po návštěvě u matky jdi trochu ven, ano? Ale neopíjej se! A buď hodný. Nedívej se na žádné jiné ženy. Já jsem totiž taky žárlivá.“

„Ano, Vereno.“

„To je k zbláznění, tohle spojení! Myslím, že to skončíme.“

„Taky myslím.“

„Co říkáš? Já bych brečela…“

„Nebreč.“

„Naštěstí jsou vánoce v cizině docela veselé. To jen v Německu se dřepí tak slavnostně kolem stromku. Tady je jazz a konfety a balóny a už spousta opilých. Budu celou dobu myslet na tebe! Slyšíš mě? Haló… haló… haló…!“

Zavěsím.

Naštěstí jsou vánoce v cizině docela veselé.

3

Mám dva smokinky.

Ten lepší visí ve skříni v Quellenhofu. Můj starší smoking patří k oblekům, které vždy nechávám v Lucembursku, v hotelu. Tady mi všechno schovávají. Obléknu smoking a jdu do baru. Už jsou tu taky opilí a nafukovací balónky a papíroví hadi a veselí lidé. Piju koňak. Není mi dobře.

Koňak mi chutná. Po třech koňacích se cítím líp. Echternach není nijak velké město. Vím, že Lizzy a fotr jdou o vánocích vždycky někam ven. Nemusím je dlouho hledat. Sedí u Ricarda. Tenhle restaurant má velkou přednost pro někoho, kdo chce pozorovat druhé: je ze samých malých lóží, potažených červeným sametem. Velmi mnoho hostí.

Musím tedy dát šéfovi podniku velké spropitné, abych dostal volný stůl, od kterého můžu oba pozorovat. Oni mě nevidí.

„Váš pan otec sedí tamhle naproti,“ řekne vrchní. „Přejete si, monsieur, abych…“

„Ne, nepřeji si, aby se otec dověděl o mé přítomnosti.“ Vrchní dostane taky spropitné. „V pořádku, monsieur.“

Otce jsem navštívil v jeho krásném domě, hned jak jsem přijel, večer dvacátého. Dal jsem mu knížku od jeho přítele Lorda. („Dybuk! Ach, ale tím mi udělal opravdu velkou radost! To mu musím určitě věnovat nějakou knížku! Vezmeš ji s sebou, až poletíš zpátky?“) Zdržel jsem se půl hodiny. Rychleji to nešlo, i když se cítil – jako vždycky – dotčen, když jsem prohlásil, že chci bydlet v Edenu.

„Ty mě prostě nemáš rád. Nikdy jsi mě neměl rád. Nemáš ke mně vůbec žádný vztah.“

Protože to říká pokaždé, nemusím odpovídat.

Pak přišla Lizzy. Objala mě a políbila na ústa – ne jako teta. Zřejmě jinak líbat neumí.

„Náš malý Oliver! Co to říkám? Velký Oliver! Vypadáš skvěle! Jen na mě dělej ty své zlé oči, já vím, že mě nenávidíš.“ Zase neodpovím, protože to ona taky říká pokaždé. „Nenávidíš mě jako mor! Ale to mi nevadí! Proč mi to nevadí? Protože já tě mám ráda velmi, velmi ráda…

A propos skvěle: tetinka vypadá skvěle! Štíhlá, a přece pěkné tvary. Pěstěná. Sexy. Vyzývavá. Dříve měla černé vlasy. Momentálně je má odbarvené na stříbrošedo. Měla je už taky zrzavé a hnědé. Nenávidím ji. Ale upřímně: vyspat se s takovou ženskou musí být ještě pro každého chlapa potěšením. Vůbec se nemění. Kolik jí tak může být? Čtyřicet? Mé matce je pětapadesát. A vypadá na osmdesát. Tetince by se mohlo hádat pětatřicet. Snadno…

Zatímco polykám u Ricarda specialitu domu, prohlížím si ještě jednou pozorně Lizzy. Velkolepě nalíčená. V šatech, které jistě stály celé jmění: vpředu až nahoru ke krku, vzadu otevřené až – no prostě hodně dolů. Šperky na rukou, na prstech, v uších, kolem krku, ve vlasech, všude šperky. Pohledy mužů mají v sobě něco hladového, když se dívají na mou „tetu“. Jak se směje! Jak mluví rukama a přitom cinká šperky! Jak její krásné oči září! A jak prohání číšníky…

Ani o tatíčka si očividně nemusím dělat starosti. Taky se vůbec nezměnil. Velký tlustý, červený ve tváři, hlučný. V rozjařené náladě. Pije trochu moc. Zřejmě soustavně. Vidím, že má modré kruhy pod očima.

Prsteny…

Nebudete tomu věřit, ale fotr nosí na svých dlouhých chlupatých prstech prsteny. Brilianty. Dva na každé ruce. Lizzy mu nepřetržitě něco povídá. Oba mají dobrý apetit. Otec hodně pije. Jí neobratně. (Jako vždycky.) Kousek masa mu spadne z talíře.

Lizzy mu vyčítá. Hlasitě. Ostrým hlasem. Slyším, co říká. Všichni to můžou slyšet. „Nemehlo,“ říká tetinka mému otci. „Ani jíst neumíš! Vezmi si ubrousek! Uvaž si ho kolem krku!“ A když to neudělá, udělá to ona. Přede všemi. Cítím přímo; jak ho to blaží. Políbí jí ruku. Je tolik cest, jak člověka učinit šťastným!

4

Po jídle jedou do striptýzového podniku. Ne v Echternachu. Znalci vědí, kde je Pigalle. Sleduji je v taxíku.

Teď už je skoro půlnoc a skoro všichni lidé jsou opilí. Pigalle je narváno k prasknutí. Fotřík si samozřejmě dal rezervovat nejlepší stůl u tanečního parketu. Tady nemusím mít strach, že by mě zpozoroval. U baru si zase dám koňak. Chutná jako zahnilá voda.

Otec pije šampaňské. Neustále bere svou přítelkyni z mládí k tanci, neúnavně, jako osmnáctiletý. Boogie. Rumba. Čača. Každému by při tom došel dech. Ne fotříkovi!

Muži znovu zírají na Lizzy. Ve svých obtažených černých hedvábných šatech působí obscénně. Fotr je už rudý jako rak. Pot se mu řine po tváři, ale on vytrvale tančí dál. Lizzy se točí kolem něho, tleská a volá: „Olé!“

Vedle mě řekne jedna tlustá žena svému stejně tlustému společníkovi. „Podívej se na toho starýho dědka! Co ten ještě svede!

A ty?“

„Já mám astma.“

„Takovou ordinérní děvku má. Ale hezkou, to musím uznat!“

„Zřejmě pořádný pracháč!“

Panstvo tedy není odtud. Kdyby bylo odtud, pak by vědělo, kdo je ten starý dědek a jeho ordinérní děvka. V Echternachu a okolí to ví každý.

Baví se matka ještě s panem doktorem Wallingem o finančních otázkách?

Dvojice, které patří obdiv všech, se vrací ke stolu. Lizzy nadává. Znovu kravál, hraný samozřejmě. Ale hlasitý! Všichni to musí slyšet, jinak by papá z toho nic neměl. Ach, můj papá…

„Ještě jeden dvojitý, prosím.“

„Hned, monsieur.“

Pánové přicházejí a vyzývají tetinku k tanci. Ona tančí s každým a tančí, jako by byla milenkou každého z těchto pánů. Taková byla vždycky. Můj otec sedí s vodnatýma očima u stolu, pije šampaňské a připíjí jim. Jednou odejdou ostatní páry z taneční plochy a Lizzy tam zůstane s mladým tanečníkem sama. Odvádějí senzační rumbu, tedy vážně, to se jim musí nechat!

Všichni tleskají, zvlášť můj otec. Když se Lizzy vrátí ke stolu, vždycky jí políbí ruce. Ona přivede mladého muže hned s sebou. Ten se posadí a chlastá fotrovo šampaňské a tváří se, jako by tam můj fotr vůbec nebyl. Ten najednou zbledne a rychle vstane. Ty dva to vůbec nezajímá. Fotr se kymácí kolem mě směrem k toaletě. Nevidí mě.

U stolu líbá zatím mladý muž tetince rutinovaně dlaně a pak krk. Napíše něco na kousek papíru. Telefonní číslo a adresu, samozřejmě. Ona lístek schová. Pak jdou zase tančit. Když se otec vrátí, je stůl prázdný.

Jestlipak matka spí? Jestlipak ve snu hovoří s panem doktorem Wallingem o tom, jaká má být svatba, až jednou můj otec zemře a teta Lizzy bude ve vězení?

„Ca ča ča!“ volají muzikanti.

5

K jedné hodině ranní začíná program. Černé, bílé a hnědé dívky se svlékají. Nechají se svlékat. Svlékají se navzájem. Jednu černovlasou svléká blondýnka. Blondýnka má na sobě krátký, černý plášť do deště. Je k té černovlasé nesmírně něžná. Objetí.

Když je černá docela nahá, shodí blondýnka svůj plášť a je taky docela nahá. Obě zaujmou pozici, ve které se milují ženy. Světlo zhasne.

Toto představení vzrušilo muže nejvíc. I všechny ženy. Jednu ne: tetu Lizzy. Ta si přijde na své teprve při další atrakci. Je to harémová scéna, ale paradoxní. Tři téměř nahé, dobře rostlé mladé chlapy prohání po scéně mladá dívka. Dívka má dlouhý bič a neustále jím práská – jen o vlas vedle svalnatých těl mladíků. Lizzy pije jednu sklenici za druhou. Nosní chřípí jí nervózně cuká. Lizzy něco řekne mému otci. Ten dá znamení vrchnímu. Má najednou hrozně naspěch. Vyčkají jen do konce čísla, pak odcházejí. Už jim zatím donesli garderobu.

Lizzy je teď asi taky opilá. Oba procházejí docela těsně kolem mě. Nakloním se a řeknu: „Šťastné a veselé!“

Ale oni mě neslyší. Nedívají se na mě. Fotr rozhazuje kolem sebe bankovky. Číšníci kolem něho poskakují.

K mikrofonu přistoupila zpěvačka. Po prvních taktech kapely vím, co teď přijde, a volám: „Platím!“

„Hned, monsieur.“

Barmanka má mnoho práce. Položím peníze na pult a jdu. Přesto se nedostanu dost rychle ven a slyším ještě první slova písně: „Love is just a word…“

Na ulici vidím odjíždět mercedes mého otce. Teta Lizzy šoféruje. On sedí vedle ní. Lépe řečeno, on leží, opřen o její ramena. Teta Lizzy jede rychle. Mám už jen jediné přání: zapomenout. Spát. Odjedu taxíkem do hotelu.

V hotelu si vezmu čtyři tabletky na spaní. Když se probudím, je poledne, 25. prosince. Zůstanu do 8. ledna. Denně navštěvuji matku, otce už nikdy. On se taky neozve. S matkou krmíme kavku, kočky, srnky a králíky. Někdy s ní pak ještě zajdu nahoru do jejího krásného pokoje. (Když pan doktor Walling právě má nějakou práci.) Nebo ji navštívím dopoledne a díváme se, jak nejrůznější ptáčci zobají oříšky. Taky veverky tu zahlédnu. Skáčou z větví blízkého stromu.

S Verenou si telefonujeme jen zřídka. Zřejmě nemůže volat, čekám mnoho dní marně a když zavolá, je spojení většinou tak špatné, že si vůbec nerozumíme. Na Silvestra si vezmu už brzy večer tabletky na spaní.

8. ledna 1961, po obědě, jdu do vily mého otce, abych se rozloučil. Dá mi jednu starou knížku. Rané vydání Machiavelliho Vladaře. „Pro mého přítele Lorda. A nejsrdečnější pozdravy!“

„Ano, papá.“

V hale stojí Lizzy. „Tak se měj hezky.“

„Ty taky.“

„Ty mě opravdu nenávidíš, viď?“

„Z celého srdce.“

„Tak dovol, abych ti konečně řekla pravdu. Já tebe taky, Olivere. Já tebe taky.“

Teddy Behnke už sedí za volantem mercedesu, aby mě dovezl na letiště. Požádám ho, aby zastavil před klinikou. Matka pozoruje z okna pokoje ptáčky na balkóně. Vůbec nebere na vědomí, že se s ní loučím.

„Podívej se, jaké krásné červenky! Přineseš mi zítra zase oříšky?“

„Poprosím Teddyho, aby ti je přinesl, mami.“

„Proč Teddyho?“

„Letím zpátky do Německa.“

„Ach tak, samozřejmě. Ale nemusíš obtěžovat Teddyho. Požádám doktora Wallinga…“

Tento 8. leden je krásný: jasný, chladný, mrazivý den. Letíme za slunce nad zasněženou krajinou. Vytáhnu Machiavelliho, prolistuji stránku za stránkou a ohmatávám stránky. Zapisuji písmena, která jsou propíchnutá.

A.S.G.F.D.V.B.N.M.C.X.E.E.I.U.O…

Je to hodně písmen. Nebudu s tím za letu hotov. To nevadí. Pan Lord se vrací teprve za šest dní ze Svatého Mořice. Tentokrát budu mít celé poselství!

Když přistaneme, poprosím Teddyho, aby matce pravidelně nosil na kliniku oříšky, a dám mu peníze.

„Spolehněte se pane Olivere. Bylo to pro vás zlé?“

„Zlé?“ zeptám se. „Užil jsem si to nádherně.“ Teddy Behnke se na mě němě dívá. „Copak je, Teddy?“

„Ale nic,“ řekne, „není tohle posranej svět?“

„Ale pročpak? Je to nejlepší ze všech světů, přečtěte si Leibnize!“

„Je mi vás líto.“

„Blbost. So long. Teddy.“

„Mějte se dobře, pane Olivere.“

Pak zase odkulhá k úřadu AIR WEATHER CONTROL a já jdu k pasové kontrole, abych se nechal filcovat jako vždycky. Tentokrát mě neprohlíží pan Koppenhofer, ale jiný úředník, a stojím v kabině, ve které jsem nikdy nestál.

Pět hodin.

Teď krmí matka svá zvířátka. Co dělá Verena? Vrátí se teprve za šest dnů. Teprve za šest dnů…

„Dejte mi, prosím, láhev koňaku,“ řeknu prodavačce v prodejně v letištní hale.

6

Dnes odpoledne ve Frankfurtu sněží, padají velké vločky. Moje matka bude nejpozději do roka v blázinci, když to takhle půjde dál. Můj otec a Lizzy zvítězí. Proběhlo to rychleji, než jsem si myslel.

Je mi tak bídně.

Když vyjedu, udělám něco, co jsem ještě nikdy neudělal: držím volant levou rukou a pravou otevřu koňak. Pak si dám láhev ke rtům a za jízdy se napiju. Hrdlo láhve mi drnká o zuby a koňak mi teče po bradě. Položím láhev pod sedadlo. Je mi pořád mizerněji. Proto při výjezdu z dálnice zahnu a jedu dolů do zasněženého Niederwaldu, po Oeserstrasse až na Brunnenpfad. Nemám klíče k „našemu“ domku. Chci ho jen vidět. Třeba ještě něco vypiju, až tam dorazím. Takový jsem sentimentální idiot.

Okno na mé straně mám otevřené. Stále silněji a silněji cítím zvláštní zápach. Nemůžu poznat, jaký je to zápach, ale je hrozný, úděsný.

Úděsný?

Nevím, proč mi najednou tuhnou prsty, když zahnu na Brunnenpfad. Pak vidím, co se stalo. „Náš“ domek už nestojí. Plot už nestojí. Kůlna na nářadí nestojí. Ze sněhu trčí zuhelnatělé trosky, střepy skla, plech. Vidím vypálená elektrická kamna, části široké postele, sprchovacího koutu z kuchyně – všechno zkroucené, černé, zlámané. Náš domek shořel. To zuhelnatělé kusy dřeva tak páchnou.

Zastavím a vystoupím.

Nikdo není vidět. Jen vrány krákorají.

Jdu pomalu na nyní otevřený pozemek. Něco mi zapraská pod nohama. Jsou to zbytky rádia. Stojím ve sněhu a zírám na černou hromadu dříví, která kdysi byla domem, a sněhové vločky padají na mě a na spáleniště, tolik sněhových vloček.

„Je to smutné, že ano, pane Mansfelde?“

Vyděsím se.

Pan Leo, sluha, stojí za mnou a potřásá soucitně svou úzkou lebkou. Má na sobě tlustý zimník, šálu a černý klobouk.

7

„Jak jste se sem dostal?“

„Nahoře na dálnici u benzínové pumpy je odpočívadlo. Tam jsem popíjel kávu a dovolil si na vás počkat, pardon, prosím.“

„Jak jste věděl, že se dnes budu vracet?“

„Inu, zítra přece začíná škola, že ano?“

„A kdybych projel kolem?“

„Dal jsem napsat vaše jméno na jednu z těch velkých černých tabulí, které jsou mezi pruhy dálnice. Dal jsem napsat, abyste se zastavil na tomto odpočívadle.“

„Proč? A jak jste věděl, kam pojedu?“ Na to se jen usmívá.

„Takový pěkný malý domeček… Jaké neštěstí… Stalo se to během svátků. Noviny psaly, že zloději snědli všechny konzervy a vypili všechen alkohol, který našli. Pak domeček – náhodou, úmyslně kdo to ví – zapálili. Strašné, že ano?“

„Strašné pro koho?“

„Pro vás, milý pane Mansfelde. A pro milostivou paní, pardon, prosím.“

„Jestli řeknete ještě jediné slovo…“

Ale nedá se přerušit. „Přítelkyně milostivé paní, které domeček patřil a která se v této době nachází v Americe, je bohatá. Pro ni to není strašné. Ale pro milostivou paní a pro vás – kde se jen teď budete scházet?“

Utnu mu jednu pěstí. Pan Leo odletí do sněhu. Z nosu mu teče krev. Drží si kapesník před obličejem, když se zvedá a nezřetelně říká: „To vás stojí o dva tisíce marek víc.“

„Cože?“

„To, že jste mě udeřil. Původně jsem od vás chtěl žádat jen tři. Teď žádám pět. Pět tisíc marek. Jako poprvé.“

„Zač, ty svině!“

Vytáhne pět fotografií z kapsy a podá mi je. Jedna ukazuje mě, jak vstupuju do domku. Na druhé je Verena, jak mě objímá ve dveřích. Na dvou jsme oba, jak domek opouštíme.

Na páté fotografii je vidět, jak se líbáme v zahradě.

„Mám velmi dobrou kameru, pane Mansfelde. Všimněte si kvality lěch snímků, ta ostrost! Stál jsem vzadu v kůlně na nářadí.“

Fotografie. Fotografie…

Roztrhám fotografie pana Lea na malé kousky a hodím je do zborcené studně. Pan Leo se celou dobu na mě dívá a mírně se usmívá.

„Jaké jste dítě, pardon, prosím, pane Mansfelde. Neslyšel jste nikdy o tom, že taky existují negativy? Mohu si udělat tolik nových kopií, kolik budu chtít.“ Chvěje se zimou a mne si ruce. „Abychom to skončili. Potřebuji peníze zítra.“

„Nemám je.“

„Můžete si ještě jednou vypůjčit na svůj automobil. Nový jaguár stojí pětadvacet tisíc marek. Váš je ještě téměř nový. Pojedete zítra k firmě Kopper & Co. a vyřídíte potřebné formality. Očekávám vás v osmnáct hodin s penězi v hotovosti nahoře v hotelu.“

„Mám potvrzení, že jsem vám už jednou dal pět tisíc marek.“

„Jestli si přejete, přinesu vám zítra druhé potvrzení. Můžete obě ukázat panu Lordovi. Já mohu taky hned panu Lordovi ukázat negativy snímků, jestli si přejete. Pak ušetříte pět tisíc marek. Jestli si to nepřejete, tak vám přinesu zítra negativy s sebou. Příjemný večer přeji. Mně je tady příliš chladno, pardon, prosím.“

Smekne a odchází, opatrně, pomalu, aby neuklouzl. Na nohou má galoše. Dívám se za ním, dokud nezmizí. Padá na mě sníh a pomalu mi taje ve vlasech. Sednu si do vozu a opět se napiju z láhve. Mokré spálené dřevo smrdí. Jestlipak zapálil domek pan Leo?

Má matka má malé bankovní konto. Ještě jednou mi pomůže. Doufám jen, že ještě může…

Dal si pan Leo udělat od negativů víc kopií? Možná. Určitě. Bude mít taky ještě dopisy a pásky. Bude mě vydírat, pokud to půjde. A pak? A co udělá pak?

8

„Když ti povím, co se stalo, tak se z toho posereš,“ řekne Hansi. Dorazil jsem do Quellenhofu. Obvyklý řev a pobíhání po chodbách. Všichni se vracejí. Před domem parkuje spousta aut. Dobří rodičové nám ukazují, jak jsou dobří. Ubohého pana Hertericha málem oddělají svými nářky, prosbami, starostmi, obavami. Dostal Fritz už konečně lepší postel? Proč je jídlo zase tak špatné? Neodporujte, Karl-Heinz si stěžoval! Kdy budou hotové nové koupelny?

A tak dále, jako pokaždé.

„Proč bych se měl posrat?“ zeptám se.

Z chumlu dětí a rodičů se Hansi stáhne se mnou na záchod a zastrčí závoru.

„Dej mi čouda.“ Dostane ho.

„Máš přece smysl pro humor, ne? To, co ti teď povím, to stojí za celou dvacítku.“ Dám mu ji.

„Tedy: Giuseppe tady zůstal, jako já, to víš.“

„Ano.“

„A měl pravdu! Tenhle Fan… no ten…“

„Fanfani.“

„Jo, tak ten jeho otce skutečně pustil z lapáku. Víš, co se pak stalo?“

„Co?“

Hansi spláchne, protože někdo rumploval klikou. „Italové toho přece tolik nadělají se svými bambinos.“

„A?“

„No, při propuštění dostal Giuseppův otec nějaké peníze. Všichni příbuzní by za to sem nemohli jet, aby oslavili vánoce. Ale Giuseppův otec – je instalatér – okamžitě dostal práci u nějaké firmy ve Frankfurtu. Dvouletou smlouvu! Viděl jsem, jak přijel. Sám měl na sobě jen samý hadry. Ale Giuseppovi donesl docela novej kabát a teplý boty a svetr. A pořádnej balík žrádla! Giuseppe byl blaženej!“

„To si umím představit!“

„Ne, to si neumíš představit! Samým štěstím tancoval! Jeho táta taky! Jako dva blázni se chovali! Rašid se rozbulel, je to ubrečenec. Pak se šel otec s Giuseppem najíst, do nějaký putyky. Večer přijde Giuseppe domů a řekne… „ Hansi se začne smát, až se zajíká.

„Co je na tom tak k smíchu?“

„No, co Giuseppe povídal mně a Rašidovi!“

„Co?“

„Ze jeho otce v lapáku úplně obrátili. Sotva se dostal ven, dal se pokřtít. A Giuseppe teď chodí na náboženství.“

„Ne! Kde je Giuseppe teď?“

„Je na bruslích,“ řekne Hansi.

„Vždyť přece nemá brusle!“

„Ali mu jedny daroval.“

„Ali?“

„No, měl přece dvoje. Kromě toho je teď Giuseppův bratr. Jasný, ne? Ti dva teď pořád dřepí pohromadě. Ali je z Giuseppa úplně na větvi. Dává mu čokoládu, prádlo, mýdlo. Dokonce šponovky! A modlej se teď společně. No tak, nestálo to za to kuřivo?“ zeptá se Hansi.

9

Byl jsem u firmy Kopper & Co.

Dostal jsem další půjčku ve výši pět tisíc marek. Měsíční splátky teď dělají šest set třicet marek. To je pro mě příšerný obnos, a můžu ho splácet jen tehdy, když mi matka bude pomáhat ještě víc než dosud. Vím už, že je úplně zbytečné jí vysvětlovat, nač ty peníze potřebuju. Bylo by to zbytečné i dřív. Vím, že mi okamžitě pomůže. Nevím jen jestli má na svém kontě dost peněz. Čtyři splátky po třech stech třiadvaceti markách už jsem splatil. Za těch deset tisíc, které mi dali, žádají Kopper & Co. kolem třinácti tisíc, protože na tom musejí něco vydělat. Můžu prodat těžké zlaté plnící pero. Prvotřídní hodinky a velmi drahý dalekohled. Thaťs all. Od fotra jsem peníze nedostal už celá léta. Všechno, co potřebuju, platí pan Lord. (A fotr se pak s ním vyrovná.)

Firma Kopper & Co. mi dala podepsat prohlášení, že jaguár přejde do jejich vlastnictví, jestli se se dvěma splátkami opozdím déle než o čtyři týdny. Firma Kopper & Co. pak prodá můj vůz a získanou sumu se mnou vyúčtuje.

V motelu na frankfurtské křižovatce jsem panu Leo Gallerovi předal pět tisíc marek. Nabídl se, že mi na to okamžitě vystaví druhé potvrzení, abych je rovněž mohl ukázat panu Manfredu Lordovi a tím dokázat, že pan Leo Galler mě vydírá. Odplivl jsem si na zem a hned jsem odešel. Konečně mi došlo (konečně!), zač stálo první potvrzení, které jsem považoval za jakousi ochranu. Kdybych je kdy chtěl ukázat panu Manfredu Lordovi, tak bych nemusel Leo Gallerovi dávat ani fenik. Protože pan Galler by pak samozřejmě vyprávěl, zač ty peníze dostal – a pokud je vlastní – mohl by předložit další důkazy o Verenině nevěře. To pan Leo Galler samozřejmě věděl už tehdy, když mi dal to první potvrzení. Jen já jsem to nevěděl.

10

Čtvrtek, 12. ledna 1961. Mám celé odpoledne volno, ale nejedu do Frankfurtu, abych se sešel s Verenou, protože ona přijede až čtrnáctého. Jedu do Frankfurtu, do Kelsterradstrasse, která leží jižně od Mohanu, abych promluvil s Geraldinou. Ohlásil jsem se telefonicky.

„Paní Reberová tu není. U telefonu paní Bottnerová.“ (Bottnerová, tak se jmenuje majitelka bytu. To mi tehdy říkala Geraldina.) „O co jde?“

„To bych rád vysvětlil paní Reberové sám. Nebo její dceři.“

„Její dcera leží v posteli. Nemůže přijít k telefonu. A paní Reberová tu není, to už jsem vám řekla, mladý muži!“ (Ostrý, tvrdý hlas.) „Jestli jí chcete něco vzkázat, mohu jí to vyřídit.“

Požádám ji, aby laskavě Geraldině vyřídila, že ji ve čtvrtek odpoledne ke třetí hodině navštívím.

„Nemá přijímat návštěvy.“

„Přijdu jen na malou chvilku.“

„Prosím.“

Zavěsí.

Tak to celé jednou začalo, a tak to pokračuje.

Tohoto 12. ledna je venku tma a větrno. Lidé chodí jen předkloněni. Mokrý sníh jim bije do zamračených tváří, všichni šoféři jsou nervózní. Málem se srazím s jedním mopedem, když přejíždím přes Friedensbriicke.

Dům, ve kterém teď Geraldina žije, je starý. Byt ve třetím poschodí. Zazvoním. Otevře mi malá paní a nedůvěřivě si mě přeměří.

„Promiňte, prosím, že vyrušuji, Geraldina mi řekla, že její matka na krátký čas pronajala tento byt. Děkuji vám velmi, že se v nepřítomnosti Geraldininy matky o ni staráte, neboť…“

„Jak to, pronajala byt? Pronajala jeden pokoj! Pojdte dál. Je tu tma, lampa nesvítí.“

‚Matka pro mě pronajala byt…‘

A pak je to jen pokoj a matka tu vůbec není.

Typické pro Geraldinu. Vždycky lhala, vždycky přeháněla…

Paní Bottnerová otevře jedny dveře.

„Návštěva, slečno!“ Nechá mě vstoupit. „Mám teď přinést čaj?“

„Ano, prosím.“ To je hlas Geraldiny. Za okamžik ji vidím. Její postel stojí u okna. Namalovala se jako vždycky (víc, než by měla), a má na sobě černou krajkovou noční košili. (Kde je sádrový obvaz?) Sedí v posteli, opírá se o vysoko vystlané polštáře. Před postelí stojí stolek, slavnostně prostřený pro dvě osoby. Květiny. Pestré ubrousky. Levný porcelán. Miska se sušenkami. Cigarety… Dveře za mnou se zavřou.

Geraldina se usmívá. Je velmi bledá, tváře se jí propadly, ale vypadá líp, než jsem myslel. „Ahoj,“ řeknu.

Usmívá se ještě, ale po tváři jí tečou slzy. Oknem vidím nějaký kostel, hřbitov, obrovskou kamennou kašnu v holém parku (to musí být nervová klinika), a za ní vzadu špinavý, šedý Mohan.

„Olivere,“ řekne Geraldina. A ještě jednou zašeptá: „Olivere…“

Rozpřáhne ruce.

Ústa se jí otvírají. Předkloním se a rychle ji políbím. To znamená: chci ji rychle políbit, ale ona mě popadne, rty se přisaje ke mně a je z toho dlouhý polibek. Zavřela oči. Dýchá teď rychleji. Mám oči otevřené a vidím nervovou kliniku, kostel a šedý Mohan. Je to nejošklivější polibek v mém životě.

Konečně to mám za sebou.

Geraldina září. „Olivere! Já mám takovou radost! Ze všeho! Já se obrovsky rychle uzdravím, doktoři říkají, že jsem zázrak! Páteř mi zase docela rovně srostla. Už mi taky sundali sádru. Podívej!“ A hned stahuje černou noční košili z ramen. Prsa se jí chvějí. Má zase ten nepříčetný výraz, který znám. „Pohlaď je… polib je…“

„Ta Bottnerová může každou chvíli přijít…“

„Jen jednou… rychle… Prosím, prosím… Ty nevíš, jak jsem na to čekala…“

Políbím ji na prsa. Zasténá. V tom okamžiku se venku ozvou kroky. Stačím se ještě zvednout a sednout si zpátky do křesla. Geraldina si přitáhne pokrývku až ke krku. Paní Bottnerová vstoupí, nese čaj, postaví konvici na stolek, neřekne jediné slovo, nevraživě se na mě podívá a odejde.

„Co je jí?“

„Jí? Tobě!“

„Co?“

„Jsi od rtěnky!“ Přejedu si hřbetem ruky tvář. Ruka je červená. Geraldina se směje. „Posaď se ke mně.“

„Poslouchej, já si nemůžu dovolit žádný skandál…“

„Jen si ke mně sedni. Drž mě za ruku. Jinak nic. Já jsem takový chudák. Já bych ani nemohla! Všechno ještě bolí… Tak už pojď!“

Posadím se k ní na postel. Naliju horký čaj do obou šálků. Držím ji za ruku. Geraldina se neustále na mě dívá. Jakmile můžu, dívám se jinam. Mokré sněžení venku houstne. Chci jí podat šálek.

„Počkej! To už můžu sama. Podívej!“ Předvádí mi, že už sama může držet šálek. „Už taky dokážu stát a jít a předklonit se. Jen běžet ještě nemůžu.“ *

„To je výborné, Geraldino!“

Nevydržím její pohled a rozhlížím se po pokoji, ve kterém je nevkusný nábytek a spousta různých figurek, a kde na jedné stěně visí obraz s alpskou krajinou. S jelenem. „Máš to tady hezké.“

„Nedělej blbý vtipy!“

„Ne vážně…“

„Je to tu děsný! Nemluv tak přece! Tenhle pokoj! Ta barabizna! A ta vyhlídka… To se ti líbí?“

Napiju se čaje. Ale pomůže mi hlt čaje dál? Musím s Geraldinou promluvit. Teď. Hned. Okamžitě.

Ne, ne hned.

Ještě několik minut.

Tak jsem zbabělej. Bídnej, zbabělej pes.

11

A teď mi taky ještě hladí ruku a přikrývka jí sklouzne z ramen. Kdyby alespoň tu noční košili… Už ji má zase dole… „Ty myslíš na tu babici, že?“

„Ano.“

Geraldina vytáhne košili nahoru.

„Může… může přece každým okamžikem přijít.“

„Ty jsi milounký.“

„Proč?“

„Že tak na mě myslíš.“

Její ruka přejíždí sem a tam po mé ruce, stále sem a tam. „Geraldino… neříkala jsi mi do telefonu, že tvá matka pronajala byt?“

„Matka!“ Zřídka jsem viděl v něčí tváři tolik hořkosti.

„Co se stalo? Kde je vlastně?“

„V Berlíně. U manžela. Už od Nového roku.“

„Ale všichni si přece mysleli, že bude bydlet s tebou.“

„Ano, to mi taky slíbila! Ale to jsem byla ještě v nemocnici. Pak mě převezla sem. Byt? Od kohopak?.Nemáme peníze, děťátko! Musíme šetřit!‘“ Geraldina škubne ramenem. „Víš přece, že její muž mě nemůže vystát. Myslí si, že jeden pokoj mi může stačit. Spala tady na gauči, dokud tu byla. Dokud ji on nezavolal zpátky. ‚Už jsi dost dlouho pryč! Buď ta holka, nebo já!‘ Telefon stojí v předsíni. Všechno isem slyšela, jak se hádali. Ale do Berlína pak přece jen letěla!“ Geraldina napodobuje svou matku: „Teď se ti daří zase docela dobře, má maličká. Teď tě tady můžu bez starosti nechat u paní Bottnerové, je tak milá.“ A zase normálním hlasem: „Pak ještě půl hodiny nářků. Že musí myslet na své manželství, že mě konečně při rozvodu přiřkli tátovi, že teď musí být zvlášť opatrná, aby toho chlapa v Berlíně nerozzlobila, protože je tak žárlivý a někdy se zlostí nezná, a konečně, protože se přece můj táta tak choval.“

„Jak se choval?“ Bohudíky, pořád ještě nemusím mluvit. Pes. Zbabělej pes! „Řekla jsem ti přece, že se na vánoce vrátil z Cape Canaveral?“

„Ano. A?“

„Od prvního okamžiku se hádali. Pořád na sebe řvali. Táta chtěl, aby se máma dala rozvést. Mohl by pracovat v Německu. V nějakém takovém institutu. Máma řekla, že už se nikdy nemíní rozvádět. Táta jí pak nafackoval. A to na Štědrý večer!“ Geraldina se směje. „Po nadílce. Máma tak řvala, že babizna chtěla zavolat policii. Byly to nejkrásnější vánoce v mém životě. Jak ses měl ostatně ty?“

„Podobně. A po fackách?“

„Začala velká debata. Dvě hodiny. Ty jsi vinen. Ne, ty. Tys to udělala. Tys to udělal. A co to bylo s tou laborantkou? A ty, spustila ses s tím komisařem nebo ne? A tak pořád dál. Na mě úplně zapomněli.“

„A?“

„Žádné ‚a‘. Táta odjel o druhém vánočním svátku zpátky do Států. ‚Měj se dobře, mé ubohé dítě.‘ Že ho smím zase navštívit o velkých prázdninách, jen si pomysli! Bude mě prý pak strašně rozmazlovat, řekl.“

„Když tě soud přiřkl jemu, mohl ti přece on pronajmout byt a starat se o tebe.“

„Ano, že si to taky myslíš? Ale on řekl, že máma by se na mě vykašlala a že bych pak byla sama a potřebovala taky ošetřovatelku. Tady že je ještě paní Bottnerová a tolik peněz že taky nemá.“

„Lže?“

„Všichni lžou. Walterovi rodiče taky.“

„Jak to?“

„Walter mě navštívil. Dva dny po tomhle kraválu. Víš, jak dopadl on?“

„Ano. Jeho otec chce do Kanady. A Walter musel z internátu, protože už neměli prachy na školný.“

„Že nemají prachy na školný! Vždyť ti říkám, všichni lžou! Všichni rodiče lžou! Walter na to přišel, o co tam vlastně jde. Jasně že jeho otec nemá žádný milióny! Ale má až po krk svý ženy! Přeběhla mu přes cestu nějaká mladší, hezčí. Zblbnul se. Dobře věděl, že jeho žena nikdy z Německa nepůjde, protože tu má svý rodiče – někde na jihu. Tak si Walterův otec řekl: výborně, to se mi hodí! Půjdu do Kanady s tou mladší a svý starý se zbavím.“

„A Walter?“

„Toho nechali, aby se rozhodl sám. Svobodné rozhodnutí! Jeho otec věděl přesně, že Walter má rád matku. To byla tutovka. Taky to nádherně klaplo. Papá už je v Kanadě. Ta jeho taky. A Walter se odstěhoval s matkou k jejím rodičům. Tam teď chodí do školy. V Augsburgu, myslím. Nebo v Ulmu. Tak se to dělá… Přece nádhera, ne?“

„Chudák Walter!“

„A ty? A já? A Hansi?“ Skutečně, řekla Hansi! „Nechci proboha prolévat za nás žádný slzy – ale to ti říkám: až jednou budu velká, tak se pomstím!“

„Komu? Snad ne svým dětem?“

„Dětem? Myslíš si snad, že chci mít děti, po všem, co jsem prožila? Superštětka. A teď tohle? Říkám ti, takový dítě, který já bych si nedala vzít, to neexistuje!“ Přivine se ke mně a šeptá: „Jedině že bychom zůstali spolu a ty bys ode mě chtěl dítě. Chceš dítě?“

„Ne.“

„Musím ti ještě něco říct.“

„Co?“

„Bylo mi ho tak líto, Waltera, že jsem… že jsem ho ještě jednou políbila. Opravdu. Zlobíš se?“

„Ne.“

„To bylo jen ze soucitu, přísahám!“

„Samozřejmě.“

„Už nikdy nechci líbat někoho jinýho, dokud budeme spolu! Já přece patřím tobě, jen tobě. Musím jenom ještě nějakou dobu čekat.“ Ruka jako led. Záda svěšená. „Nějakou dobu?“

„Doktoři říkají, že ještě něco podobnýho nezažili, takhle rychlé uzdravení. Že prý musím mít koňskou náturu, řekl jeden. A jeden jiný, takový starší, milý, řekl: ‚Ona je zamilovaná!‘ Říkal, že se proto tak rychle uzdravuju.“

„Rozumím. Kdy… kdy myslíš, že zase budeš smět vstát?“

„Za tři týdny. Za čtyři, to v nejhorším případě. A pak, Olivere! A pak… „ A pak.

12

Nevím, existuje-li něco jako odplata za to, co člověk zlého udělá. Jestli člověk musí za všechno pykat. Tedy k tomu „zlému“: co já jsem provedl? Bylo toho dost. No dobrá. Ale teď zase jednou bilanci na opačné straně: můj otec. Má matka. Teta Lizzy. Pan Leo. Spálený domek. A teď ještě Geraldina. Tak se mi zdá, že váhy jsou trochu nakřivo. Co?

Když se to vezme z jiného konce, tak je docela dobré, když člověk něco takového cítí ve správném okamžiku. Má pak méně skrupulí. Měl jsem jich dost, když jsem přišel. Teď…

„Geraldino?“

Usmívá se.

Nemá to smysl.

Jeden bude vždycky zraňovat druhého, takový je zřejmě život. Jinak to nejde. Zřejmě ne. Dobrá. Uděláme s tím krátký proces. Měl snad někdy někdo soucit se mnou?

„Musím ti něco říct. Vím, že to není zrovna nejšťastnější okamžik, ale já už jsem čekal příliš dlouho. To, co se stalo tehdy, v rokli, to jsi chtěla ty. Řekl jsem ti přece hned, že tě nemiluju. Já…“

V tomhle směru to ženám rychle, velmi rychle zapíná. Sedí zpříma v posteli, čajový šálek na kolenou, a řekne: „Ty máš rád tu druhou.“

„Ano. A proto musí mezi námi všechno skončit. Myslím naprosto. Až se vrátíš do internátu, nesmí mezi námi už k ničemu dojít. K ničemu!“

Geraldina sedí docela klidně: „Proč musí všechno skončit? Já přece vím, že mě nemiluješ. Takže přece tu druhou o nic neokrádám? Co od tebe chci? To, co potřebuju! Bolí tě to snad?“

„Ty nechceš jen to. Ty chceš všechno. Je mi opravdu líto, že s tebou musím právě teď o tom mluvit, ale…“ (Neuvěřitelné, jak je klidná.)

Usmívá se: „Protože ještě nejsem tak úplně v pořádku? Bojíš se, že si snad vezmu život, že skočím z okna, nebo že mi začne strašit ve věži? Žádný strach, můj milý. Ani nebrečím, nevidíš? Nekřičím. Nepadám před tebou na kolena.“

„Opravdu, Geraldino…“

„Počkej, ještě jsem neskončila. To nejdůležitější teprve přijde. Tak dobře, ty máš svou lásku. Moje smůla. Obzvláštní smůla, protože jsi mě… Ale to na tom nic nemění. Tak ty mi už nedopřeješ ani trochu štěstí.“

„Nemůžu, Geraldino!“

„Dobře, dobře. Nemůžeš mi ho tedy dopřát. Já tobě taky ne.“

„Co tím míníš?“

„Tím míním, že udělám všechno, abys byl nešťastnej, jen co se vrátím do internátu.“

„Prosím tě, co vyvádíš?“

„Já tu druhou najdu. Jak tě udělám nejlíp nešťastným? Tím, že bude nešťastná tvá nejdražší. Je-li to žena a je vdaná, rozbiju její manželství, prozradím všechno jejímu muži. Jestli není vdaná, zničím její pověst. Jestli je to holka, tak ji tak znemožním, že bude muset zdrhnout ze země. A ty taky, nejdražší Olivere. Neštěstí, hodně neštěstí ti způsobím.“

„Geraldino, buď přece rozumná! Řekl jsem ti hned na začátku, že tě nemiluju!“

„Ale spal jsi se mnou.“ Teorie odplaty. „Víš, co jsi se mnou dělal. A teď mi řekneš, že se mě už nikdy nedotkneš? To se ti zdá v pořádku? To se ti zdá slušný?“

„Já neříkám, že je to slušný. Ale mluvit s tebou otevřeně, to se mi přece jen zdálo slušnější.“

Pomalu vypije čaj a postaví šálek na stolek.

„Ano, Olivere, to taky bylo slušnější. Teď jsem informovaná. Teď můžu tři týdny přemýšlet, jak ji nejrychleji najdu, tu tvou velkou lásku.“

„Nikdy ji nenajdeš!“

Geraldina se směje.

„Do měsíce ji mám. A pomstím se jí parádně, jemně, mám vychování! Bude ji to bolet, co jí provedu, hodně bolet. A jestli tě miluje, tak na to zajde.“

„Nemiluje mě.“

„Ale copak, nepovídáš? Tak to je stejné jako s námi?“

„Ano,“ zalžu.

„Lžeš. Vím dost. Teď můžeš jít.“

„Geraldino…“

„Nerozuměl jsi? Mám zavolat paní Bottnerovou a poprosit ji, aby tě vyprovodila?“

„Vždyť už jdu. Ale…“

„Už nechci nic slyšet.“ Řekne něco rusky. Pak mi ale podá ruku a usmívá se. „Pozdravuj všechny ode mne. Zvlášť Hansiho.“ Moment. Moment. „Proč právě Hansiho?“

„Měl přece taky něco s páteří jako já, že ano? Musím se o něho zvlášť starat, až se zase vrátím.“

Co ví? Co tuší? Co cítí? Co jí ten skřet už řekl, napsal? Ví vůbec něco?

„Geraldino, prosím tě, nedělej nic!“

„Už tě neposlouchám.“

„Když přece říkáš, že mě miluješ, jak můžeš pak chtít zničit ženu, která…“

Příliš pozdě mi dojde, co jsem právě řekl. „Tedy žena. Ne holka. To už jsme pokročili dost kupředu.“ Já jsem asi nebyl odpoledne docela normální. Natáhnu ruce a s roztaženými prsty jdu k ní. „Paní Bottnerová!“ rozkřičí se divoce a skrčí se v posteli. „Paní Bottnerová!“ Teď se mé prsty zatnou do jejího krku. „Paní Bott… „ Dveře se otevřou. Ta stará babice.

Hned mi ruce klesly. Otočím se.

„Mohla byste, prosím, vyprovodit pána, paní Bottnerová? Na chodbě je taková tma.“

„Jestli se vám něco nelíbí, můžete se vystěhovat.“

„Brzy se mě zbavíte, milá paní Bottnerová. Dojeď dobře domů, Olivere. Pozdravuj taky ode mne svou přítelkyni. Však se seznámíme.“

13

Na ulici se musím na chvíli zastavit, ale ne proto, že se tak lituju, ale protože tolik lituju Geraldinu. Kdo jí kdy co splatí? Čím se ona provinila? Většina psů se má líp než většina lidí.

Teď pořádně sněží. Pod sedadlem v autě mám láhev koňaku. Trochu si loknu. Ještě jednou. Po druhém loknutí se mi zdá, že se pozvracím. To je strach. Při druhém loknutí jsem myslel na Verenu. Pozítří se vrátí. Teď je proti nám Leo a Geraldina. A jestli se Hansi na mě jedinkrát rozzlobí a řekne jediný slůvko Geraldině… Jediný slůvko: Lord.

Ještě jeden lok.

Co můžu dělat? Nemám peníze. Jsem zadlužen. Matku brzo dají do blázince. S otcem mluvit nemůžu. Maturitu budu mít až za rok. Nemůžu uživit Verenu a Evelynu. Jestli Geraldina zjistí pravdu, vyhodí velešlechetný pan Lord Verenu na ulici.

Komu se můžu svěřit, koho poprosit o radu? Nikoho. Mám dva lístky. Na nich jsou písmena, která můj otec a pan Lord propíchali do dvou knih. Kdybych teď (je to čím dál horší!), abych zase ochránil Verenu, vydíral s těmito lístky jejího muže? Fotra vydírat nemůžu. A pana Lorda? Kdepak je ta kniha, zeptá se mě. Jděte přece na policii a vyprávějte tam tuhle báchorku, milý příteli.

Kdepak je ta kniha?

Moment. Jsou přece dvě knihy!

Dybuk je v knihovně mého otce v Echternachu, jestli tam ještě je a jestli už dávno není spálený. Ale Machiavelliho přece ještě mám! Ten je v mé kabele. A pan Lord se vrátí teprve za dva dny. Noah má velmi dobrý fotoaparát. S ním můžu stránky ofotografovat. Určitě i tak, aby byly dobře vidět vpichy. Pak by bylo možné v případě nouze pana Lorda jemně upozornit na to, že ty stránky vlastním.

To je Leova metoda.

Nejsem tedy lepší než on. Neboť kdo ví, třeba i pan Leo miluje ženu, kterou musí chránit? A možná skutečně touží po té malé restauraci. Ale kam člověk přijde, když pro každou sprostotu najde omluvu, když si všechno omluví? Může se, smí se všechno omlouvat? Není láska přece jen pouhé slovo? Na druhé straně: je politika ušlechtilá věc? Armáda? Obchod? Obchod, který podniká můj fotr? Techtle mechtle tety Lizzy.

Stop! Takhle nesmím začínat. To bych mohl taky zcvoknout.

Musí být nějaká míra absolutní morálky. Co jde nad čárku, je dobré, co klesne pod ni, je špatné.

Jsem teď na dálnici, sněhové vločky létají proti mně, a musím stále myslet na divoké oči Geraldiny, kterými se na mě dívala, když jsem odcházel. Stejné oči měla tehdy, toho teplého dne v rokli. Může být nenávist rozkoší?

Nedávno jsme v hodině angličtiny četli u básníka Johna Drydena následující větu:

Svírá se kruh. Štvoucí smečku nic už nezmýlí

blíží se lovci a smrt jak chvíle za chvílí…

Výjezd z dálnice OberRosbach. V chumelenici stojí nějaká žena. Mává. Jistě se chce svézt. Proč ne? Možná je to poslední slušný čin, který v poslední době vykonám.

„Ach, promiňte, nejedete náhodou směrem na Friedheim?“

„Ano.“

„Nebyl byste tak velmi laskav a nevzal mě s sebou?“

Už tu zřejmě dlouho stála, třese se zimou. Je jí tak padesát. Štíhlá. S tváří, ve které je mír, jen mír a jinak vůbec nic. Má na sobě černý lodenový plášť a černý plstěný klobouk. Na pravé ruce, kterou opřela o dvířka vozu, nemá dva prsty.

„Nastupte si.“

„Děkuji vám mnohokrát. Víte, já jsem totiž ve Frankfurtu zmeškala vlak. A teď musím domů. Děti na mě čekají… „Vylovím koňak. „Napijte se trochu.“

„Já vlastně zásadně nepiju… „ „V tomhle počasí?“

„Tak dobře.“ Přiloží láhev ke rtům a napije se. „Och, to pálí!“

„Ostatně, jmenuji se Oliver Mansfeld.“

„Já jsem sestra Claudie.“ Sníh nás zahaluje jako vata. Jak? Sestra Claudie? Znáte to taky, tenhle pocit: to už jsem přece někdy zažil? Je to tím sněhem? Je to tím koňakem? Řeknu mechanicky: „Sestro Claudie, králíček nám uteče!“ Musí mě mít za blázna. „Prosím?“

„Sestra Claudie z ozdravovny Lidumilné společnosti?“

„Ano,“ řekne, „jsem sestra Claudie od Anděla Páně. Ale jak to víte?“

„Na podzim jsem jel poprvé kolem vaší ozdravovny… Není to komické, co si člověk pamatuje? Tehdy si hrály děti u zelené pumpy a slyšel jsem je volat:.Sestro Claudie, králíček nám uteče!‘ A proto vím, kam vás mám odvézt.“

„Pane Mansfelde, vy mě vyložíte na křižovatce, kde začíná ta špatná cesta.“

„Dovezu vás domů. Říkala jste přece, že pospícháte. Já mám času dost.“

„Ale ozdravovna leží stranou vaší cesty. To od vás nemohu přijmout.“

„Ale můžete.“

Teď projíždíme biedermeierovským městečkem. Náměstí. Radnice. Hrázděné domy. Na všech střechách leží sníh. A tady jsou zase CESTOVNÍ POTŘEBY, tamhle je VELKOOBCHOD S KADEŘNICKÝM ZBOŽÍM, SPECIÁLNÍ PEKAŘSTVÍ A. WEYERSHOFENOVÝCH DĚDICŮ. Tady je znovu všechno, co jsem teď už viděl tolikrát, když jsem jel do Frankfurtu za Verenou, když jsem se od ní vracel.

„Řekněte mi, sestro Claudie, co je tahle Lidumilná společnost. Kdo je Anděl Páně?“

Její hlas je klidný a důvěryhodný jako hlas lékaře:

„Naše společnost byla založena ve Švýcarsku. Již před pětadvaceti lety. Věříme v to, že přišel čas velkého zvratu. Věříme v učení vykupitele – ale nadkonfesionálně, ne tak jako velké církve.“

Zasněžená okresní silnice. Rampouchy z telegrafních drátů. Sestra Claudie se rozohní: „Chceme být opravdoví křesťané, mírní a přívětiví k sobě navzájem, nechceme začínat tím, abychom napravovali svět, ale začínáme u sebe samých. Kdyby bylo křesťanství skutečně křesťanské, nebyly by ani spory ani války, ani bouře ani nespravedlnost. Už by nikde nebyla bída, protože statky naší země by mohly být spravedlivě rozděleny podle potřeb. Všichni lidé očekávají od života štěstí. To ale může nastat jen odvážným pozorováním božího zákona ve vesmíru. A tento zákon se nazývá láska k bližnímu, chápete, pane Mansfelde? Láska k bližnímu! Evangelium se o tom neustále zmiňuje.“

„Ale nikdo se o to nestará.“

„To je právě to. Jen my, malé stádo. Jsou to hlavně chudí lidé. Děláme pro ně, co můžeme… a nemyslím tím jen to, že bychom je pouze utěšovali krásnými slovy. Máme naštěstí ještě bohaté dobrodince v Americe a v Anglii, v Itálii a Francii. Tak dostáváme peníze. Vidíte, lidé si vzájemně pomáhají.“

„Velmi málo.“

„Zatím velmi málo,“ řekne a vypadá při tom jako věštkyně. „Brzy jich bude velmi mnoho! Podívejte se přece: před deseti lety jsme ještě neměli žádný dům, ve kterém by se mohly nemocné děti zotavovat. Teď máme třináct ozdravoven v různých zemích. Máme své noviny, Ukazatele říše spravedlnosti. Můžeme pomáhat potřebným. Chudým zatím jen málo. Příliš málo. Ale přijde den…“

Podívá se na mě. „Jste nemocen?“

„Ne. Proč?“

„Máte starosti?“

„Ano.“

„Velké, nemýlím-li se. Mohu vám nějak pomoci?“

„Myslím, že ne.“

Jaguár skáče přes výmoly a příčné stružky, kolem zasněžených zahrad, zámečků a vil.

„Snad přece? Nechcete mě navštívit? Ukážu vám naši ozdravovnu, a povíte mi, co vás trápí.“

Svíčková bába. Fanatická. Jakýsi spolek. Všechno, co nesnáším. A přesto odpovím: „Ano, sestro Claudie přijdu rád.“

Jsme na místě. Vystoupí a podá mi ruku. Pak jde dolů ke statku, před kterým stojí zelená pumpa s velkou bílou sněhovou čepicí, stejně jako tabule, u které jsem zastavil:

LIDUMIL. SPOLEČNOST

/ANDĚL PÁNĚ/

OZDRAVOVNA

Tamhle jde, jista a vědoma si svého poslání: sestra Claudie. Sáhnu pod sedadlo pro flašku a vytáhnu špunt. Sestra Claudie se ještě jednou otočí a zamává. Zamávám taky. Z domu se vyřítí spousta dětí, obejmou sestru Claudii a tisknou se k ní, malí kluci a holčičky, smějí se a křičí. Nenapiju se, láhev zase zašpuntuju a dám ji zpátky pod sedadlo.

15

„Co říkáš?“

„Shořel. Úplně shořel.“

„Ale… ale… jak je to možné?“ Verenin hlas zní přidušeně. Ráno 15. ledna se vrátila ze Svatého Mořice. Teď odbíjejí hodiny na věži kostela ve Friedheimu třetí a my dva si telefonujeme.

„Údajně zloději. Zapálili ho. Už se tam nesmíme dát vidět.“

„Proč ne?“

Umínil jsem si, že jí ani teď neřeknu nic o panu Leovi. „Čekají tam od kriminálky. Nesmíme se tam v žádném případě ukazovat.“

„Jen… jen naposled ještě všechno uvidět… Teď už přece nemáme žádné místo, ani kousíček místa na světě…“

„Ale ano. Něco jsem našel.“

„A co?“

„Jeden malý hotel.“ Řeknu jí adresu. „Přestaň plakat, miláčku. Nemůžeme se tam venku už setkávat. To přece uznáváš.“

„A-ano… Ale… byli jsme tak šťastni, Olivere.“

„Zase budeme.“

„Kde?“

„Kdy tě uvidím?“

„Dnes večer.“

„Cože?“

„Při večeři. Můj muž tě zve. Mně je to trochu divné, že má tak naspěch, aby se zase s tebou setkal.“

„Mně taky.“

Il Principe! Pan Lord přece potřebuje tu knížku od fotra! „O půl osmé, ano?“

„Ano.“

„Ach bože, tak náš domeček… „ „Teď máme hotel.“

„Ale to není náš domov. Nikdy to nebude náš domov.“

„Je to lepší než vůbec nic,“ řeknu.

16

Tentokrát je to zase, „lepší“ večer, ve smokinku, večerních šatech. Pan Leo servíruje v bílých rukavicích. Vyhýbá se tomu, aby na mě pohlédl. Manfred Lord je v nejlepší náladě: do hnědá opálený, odpočatý, optimistický. Machiavelliho jsem mu předal hned, jak jsem přišel. Měl velikou radost.

„Jak pozorné od tvého otce!“

Že ano, pane Lorde? A až budete sám, tak budete hledat propíchaná písmena a budete je dešifrovat. Já je nedokážu dešifrovat. Neznám kód. Ale propíchnutá písmena jsem ofotografoval, pane Lorde. Jen, jestli to co pomůže… proti takovému muži, jako jste vy, pane Lorde? Jsem tohoto večera velmi deprimován. A je to čím dál horší.

Evelyna se ve Starém Mořici nachladila a leží teď s katarem průdušek v posteli. Zase jsem jí přinesl marcipán a Manfred Lord mě blahosklonně vybízí, abych jen zašel do prvního poschodí a do dětského pokoje a abych jí dárek osobně předal. Zatím připraví pití. Verena mě k ní doprovází.

Malé děvčátko se na mě rozhněvaně dívá horečnatýma očima, když vstoupím, mrskne sebou v posteli, přitiskne k sobě medvídka a dívá se do zdi.

„Dobrý večer, Evelyno.“

Žádná odpověď.

„Je mi tak líto, že jsi nemocná. Přinesl jsem ti marcipán.“

„Nechci marcipán!“

„Evelyno!“ napomíná jí Verena.

„Od tebe nechci marcipán! Jen si ho zase vem! Sám ho sněz! Já už od tebe vůbec nic nechci! Už tě nechci vidět! Proto se dívám do zdi!“

„Proč?“

Děvčátko zašeptá: „Řekl jsi, že mamince a mně pomůžeš, a neudělal jsi to.“

„Přece jsem ti vysvětlil, že to všechno je velmi těžké a že to bude dlouho trvat.“

„Jak dlouho ještě? Maminka přece sama řekla… Jdi pryč. Jdi! A už sem nechoď!“

Co mám udělat? Pokouším se pohladit jí ručku, ale ožene se po mně. Verena zavrtí hlavou. Opustíme pokoj. Na chodbě zašeptám: „Ty jsi jí něco řekla?“

„Ano. Bohužel. Tehdy večer, jak bylo tak špatné spojení. Vzpomínáš si? Cítila jsem se tak nešťastná…“

„Máš mě už dost? Zklamal jsem tě? Necháme toho?“

V příští chvíli mě obejme a náruživě mě políbí. Násilím se pokusím vyprostit.

„Ne! Ty ses zbláznila… Tvůj muž…“

„Kdy se sejdeme v tom hotelu?“

„Zítra ve tři.“

„Přijdu.“

„Nezlob se, že tě tak zklamávám, a taky Evelynu.“

„Mě ne.“

„Ale ano. Jsem příliš mladý, vím, ale já budu něco dělat! Nevím ještě co! Ale něco udělám. Já to dokážu! Zůstaň při mně, Vereno, prosím tě, zůstaň při mně, prosím…“

„Zůstanu s tebou.“

„Ještě nikdy jsi nezůstala u jednoho muže.“

„Ale u tebe ano, miláčku, u tebe… Zítra ve tři… „Chodba, která vede do přízemí, je temná. Najednou se prudce osvětlí. Odletíme od sebe a podíváme se dolů do haly. Tam stojí Manfred Lord, v ruce stříbrný šejkr a říká šarmantně: „Na schodišti byla taková tma. Tak jsem rozsvítil… Copak je vám, Olivere? Jste tak bledý. Že ano, Vereno?“

Pan Leo prochází halou, v ruce podnos.

„Nezdá se vám, pane Leo?“

„Pardon, prosím, milostivý pane?“

„Nezdá se vám, že pan Mansfeld je nějaký bledý?“

„Ano, je pobledlý, jak se mi zdá.“

Ty svině!

„Tak tedy honem ke krbu na pořádný doušek. To je hrozné počasí. Snad taky ještě nedostanete katar,“ řekne ten tak velmi šlechetný Manfred Lord a jde napřed do salónu.

17

Hotel je blízko Ostparku.

Čistý, příjemný dům. Vrátný je zdvořilý. Nemusí se ani uvádět jméno. Pokoj ve druhém poschodí. Má červené vybledlé hedvábné tapety, červený koberec, červená plyšová stínidla lamp a širokou, starou postel, vedle které stojí zrcadlo. Zrcadlo je velmi veliké. Dá se z postele pomocí šňůry naklonit a může se tak vidět všechno, co se chce vidět. Nad postelí visí barvotisk. „Rej víl“. Všechno je ti velmi staromódní. Přesto: myslím, že je to jeden z nejpříjemnějších hotelů ve městě. Dal jsem si skutečně práci a prohlédl jsem hodně hodinových hotelů, než jsem se rozhodl pro tento. A přesto jde všechno šejdrem.

Byl jsem tady dřív než Verena. Přijela taxíkem, který zastavil na ulici kousek níž. Má na sobě obyčejný kabát, žádné šperky, šátek na hlavě a své tmavé brýle.

Vrátný se usmívá trochu víc, než je třeba, když nás pozdraví, ale usmíval se trochu víc už tehdy, když jsem přišel sám a dával mu dvacet marek. Zřejmě se neustále trochu moc usmívá, patří to k jeho zaměstnání. Dá mi klíč od pokoje. Musíme vyjít po schodech pěšky, výtah tu nemají. Když už jsme na schodišti, volá na nás vrátný – trochu moc hlasitě, budiž řečeno –: „Kdyby panstvo potřebovalo ještě víc ručníků, tak prosím jen zazvoňte! Děvče vám všechno přinese!“

Ty ručníky to rozhodly. Vidím, jak se Verena schoulila. A už tady na schodech vím, že jde všechno šejdrem. Verena je nervózní, klopýtá, neřekne ani slovo, dokud nejsme v pokoji. Pak prohlásí: „Hnusné!“ Ani se nepodívá na rudé karafiáty, na šampaňské. Jde k oknu a podívá se ven. Kasárenské činžáky, kousek Ostparku se zamrzlým jezerem, na kterém bruslí děti, levné obchody…

„Děsné,“ řekne.

Prostě předměstí.

Rozsvítím, zatáhnu záclony a otevřu šampaňské. Celou dobu stojí Verena před ústředním topením, tváří obrácená ke stěně. Donesu jí sklenku a řeknu: „Tak si přece svlíkni alespoň kabát.“

Má na sobě zase svůj červený svetr. Z toho mám radost.

„Z čeho máš takovou radost?“

„Z toho, že máš na sobě tenhle svetr.“

Šampaňské není dobré. Neřekne to, řeknu to já.

„Ach, to je přece jedno,“ odpoví. „Díky za karafiáty.“ Jde do koupelny, všechno prohlédne a zavrtí hlavou. Pak se vrátí, nalije si ještě sklenku a naráz ji vypije, a pak naráz ještě jednu.

„Rychle, pojď.“

Deka je štiplavá. Slyším, jak vedle kašle a mluví nějaký muž. Pak se tam směje děvče, dlouho a pronikavě. Následuje spousta zvuků. Verena tu sedí polonahá. Teď spatří taky ještě obrovské zrcadlo. Zatáhne za šňůru. „Jak rafinované,“ řekne.

„Nedívej se tam. Zhasneme. Příště si vezmeme s sebou rádio, abychom neslyšeli nic jiného.“

Líbáme se. Když ji začnu hladit, najednou docela ztuhne.

Vím: je to v háji.

„Nezlob se na mě, Olivere.“

„Ne, ne, samozřejmě že ne,“ řeknu. Škvírami závěsu k nám dovnitř ještě proniká trochu denního světla, někde je slyšet téct vodu, pak muž vedle zase kašle, pak se zase směje to děvče.

„Nemělo by to cenu… Nechceme se přece obelhávat. Tady… tady bych musela hrát divadlo. Víš…“

„Nemusíš nic vysvětlovat.“

„Já ale chci… Musím… Vzpomínáš si ještě, jak jsi zpočátku zuřil, když jsem řekla, že jsem děvka?“

„Ano.“

„Já… to jsem vždycky jen tak říkala. Ne úplně vážně. Koketovala jsem s tím. Přece jen jsem měla o sobě ještě dost dobré mínění. To s tou děvkou jsem říkala, jen aby se mi odporovalo, aby mi druzí potvrdili mé dobré mínění o sobě.“

Někdo prochází kolem po chodbě.

„Dnes se poprvé cítím skutečně jako děvka. To je pravda. Ještě nikdy jsem se tak necítila! Ještě nikdy! Ani s těmi vypasenými měšťáky v mých nejhorších dobách. A přitom bych to tak ráda udělala. Ale nejde to. Chápeš mě?“

„Ano.“

„Olivere…“

„Pojď. Pojď pryč odtud. Rychle.“ Rozsvítím. Rychle se oblékáme. Muž vedle mluví. Děvče se směje. Je slyšet šplouchání vody. „Tady už se nikdy nesejdeme. Byla to má chyba.“

„Ne, moje,“ řekne.

„Tak pryč,“ řeknu a otevřu dveře. Necháme tu rudé karafiáty, čisté ručníky, i to šampaňské, které nám nechutnalo. Schody dolů seběhneme, jako by nás někdo pronásledoval. Odevzdám vrátnému klíč.

„Vy už odcházíte? Ale předplatil jste si místnost přece na tři hodiny! Nelíbí se vám? Není něco…“

My už jsme na ulici.

Jdeme daleko. Nepodíváme se jeden na druhého. Najednou se Verena zastaví, sundá brýle a schová je. Podívá se na mě svýma obrovskýma černýma očima, jako by mě ještě nikdy neviděla.

„Vereno, co je? Pojď přece dál!“

Svým zastřeným, drsným hlasem řekne: „Teď to vím.“

„A co?“

„Proč to nešlo.“

„Proč?“

Cizí lidé. Křičící děti. Potraviny za opocenou výkladní skříní. Houkající auta. A sníh, sníh, sníh! „Proč ne?“

„Protože jsem se do tebe zamilovala. Mám tě ráda, Olivere. Dokázal jsi to. Je to tak.“

18

Na předměstí najdeme staromódní kavárnu Am Sandweg. Holohlavý malý číšník s ušpiněným frakem se šourá po lokálu. Okenní tabule jsou téměř neprůhledné, elektrické osvětlení je slabé, na deskách stolků z umělého mramoru jsou četná kolečka od sklenic, hrnků a talířů. V jednom rohu hrají šachy dva důchodci, třetí muž jim přihlíží.

„Máte koňak?“ zeptám se číšníka.

„Ano.“

„Dobrý? Francouzský?“

„To se musím nejdřív podívat, pane…“ Odšourá se pryč. Kočka s jantarovou huňatou srstí se mi otírá o nohu a přede. Verena mě pevně drží za ruku. Pořád se na sebe díváme. Je úplné ticho.

„Mám tě ráda, Olivere.“

„A já tebe. Jen tebe. Vždycky jen tebe.“

„Jsem tak ráda, že jsme byli v té hrozné místnosti. Jinak bych si to neuvědomila. Ne tak rychle. Ne tak silně.“

„Vereno…“

„Tady to taky vypadá hrozně, že? Ale je to zvláštní, tady se cítím dobře!“

Kočka si mi vyskočí na klín. Hladím ji jednou rukou, druhou hladím Vereninu ruku.

Číšník se přišourá zpátky, na plochých nohách, v širokých, sešmatlaných botách. Ukáže nám láhev, ze které nejdřív setřel šedou utěrkou prach. „Ze sklepa. Pravý Courvoisier. Leží tam dole už celou věčnost.“

„Prodejte mi tu láhev.“

„Ale nemůžete přece všechno najednou…“

„Ne najednou. My zase přijdeme.“ Číšník je rozpačitý: „To se ale musím nejdřív zeptat šéfové, co to stojí. Nebude to levné. Rozhodně mnohem dražší než v obchodě.“

„To je jedno, co to stojí.“

Na to se hluboce ukloní.

Pak jde pro sklenice. Volám za ním: „Přineste ještě třetí sklenku!“

Otevře láhev a já naliju.

„Přiťukněte si s námi. My oslavujeme.“

„Jste příliš laskaví.“

Pijeme všichni tři, starý číšník jen malý doušek. „Když dovolíte, vezmu si to s sebou. Něco takového nepije člověk každý den. Chtěl bych to pít pomaleji.“

„Samozřejmě pane…“

„Franz. Jmenuji se Franz.“ Zvedne svou sklenku. „Tak na vaše zdraví. Na to, co oslavujete.“

„Děkujeme, pane Franzi.“ Hráči šachu se přou. Kibic kibicuje. Sníh padá.

„Teď máme zase nový domov,“ řekne Verena. Pořádně se napije. „Víš co? Já už najednou taky nemám vůbec strach.“

„Strach z čeho?“

„Z mého muže. Z budoucnosti. Z toho, že jsem o tolik let starší než ty –“

„Všechno bude dobré.“

„Jak bude všechno dobré? Jak by mohlo být všechno dobré? Řekni mi to! Musím to vědět, teď, když vím, že tě mám ráda.“

„Můžu ti to říct. Konečně. Znám v Echternachu jednoho právníka. Ten mi řekl, že… „ – jmenuji největší konkurenční podniky mého otce, – „že by mě okamžitě po maturitě přijali. S radostí! Už jen proto, aby se v branži měli čemu zasmát! Už jen proto, aby fotra naštvali! Jsou dokonce ochotni za tu legraci i zaplatit. Pro začátek bychom měli my tři dost…“

„Je to vážně pravda?“

„Čestné slovo!“

„Věřím ti. I kdyby to nebyla pravda, zůstala bych u tebe. Ale vím, co je to nouze. Největší láska na ni zajde.“

„Neměj strach. Hned po maturitě to bude možné. Víš, že se poprvé ve svém životě pořádně učím? Chci maturitu udělat! Chci projít!“

„Udělala jsem z tebe dobrého žáka.“

„Udělala jsi ze mě muže.“

„A ty uděláš ze mě opilce.“

„Já jsem dřív taky tolik nepil. Teprve… „ „Ano,“ řekne Verena, „já taky teprve…“

„Odkdy?“

„Teprve když jsem začala toužit.“

„Jak dlouho už toužíš?“

„Začalo to ve Svatém Mořici.“

Najednou jsem hrozně vzrušený. V téhle temné staré kavárně vidím před sebou najednou celou naši společnou budoucnost, náš společný šťastný život.

„Ještě jeden rok, Vereno! Trošku víc než rok! Pak můžu pracovat. Najmeme si malý byt. Ty máš všechno, co potřebuješ, kožichy, šperky…“

„A tebe.“

„A Evelynu. A mé auto. Budeme nejšťastnějšími lidmi z celého Frankfurtu.“

„Z celého Německa!“

„Z celého světa!“

„Ne!“

„Co ne?“

„Něco takového nesmíme říkat, jinak se všechno pokazí. Vždycky se to pokazí, když se říkají takové věci.“

„Může si jeden takové věci alespoň myslet?“

„Může mu někdo zakazovat, aby myslel?“

„Vereno… „ „Miláčku?“

„Nic.“

„Vím, co si chtěl říct. Neříkej to.“

„Ne.“

„Mysli si to.“

„Ano.“

„Taky si to myslím. Myslím na totéž.“

„Vypijeme ještě sklenku, pak tě odvezu domů. Je pozdě.“

„A nebudeš netrpělivý?“

„Nikdy! Ale ty…“

„Já taky ne! Brzy přijde jaro. Můj muž odcestuje. Přijdeš ke mně, jako tenkrát, za naší první noci… „ Pijeme.

Hráči šachu se stále ještě přou. Sníh padá stále hustěji. Proč mám najednou zase ten pocit, že brzo umřu? Proč? Jsem přece šťastný!

„Co je, má lásko?“

„Nic.“

„Ale ano. Měl jsi najednou úplně jiný výraz… úplně jiný…“

„Na něco jsem myslel.“

„Na co?“

„Jak to bude krásné,“ odpovím.

Proč bych měl umírat? „Piješ moc,“ řekne Verena.

„Už jen dopiju.“

Usmívá se.

19

Ve škole máme nový párek. Nikdo by na tuhle kombinaci nepřipadl: Noah a Chichita. Noaha si proto zavolal šéf, jak jsem slyšel. Šéf řekl: „Goldmunde, víš, jak tě mám rád, ale tobě už asi není pomoci.“

„Jak dalece, pane doktore, prosím?“

„Chichitě je teprve patnáct.“

„Příští rok jí bude šestnáct.“

„Jedno ti řeknu, jestli vás jednou nachytám, jen jednou jedinkrát – tak oba poletíte, hned toho dne, je to jasné?“

„Za prvé, pane doktore, byste nás nikdy nenachytal, i kdybychom to udělali, za druhé mě mrzí, že o mně máte bídné mínění. Já nechci s Chichitou spát! Rozhodně s tím nijak nespěchám.“

„Co tedy chceš?“ zeptal se šéf.

„Já jsem vlastně úplně sám. Chichita taky. Vždycky jsem si přál žít s člověkem, kterého bych poznal velmi brzo a formoval ho tak, jak jsem si to vysnil.“

„Aha. Tvé dílo.“

„Ano.“

„Pygmalión, co?“

„Ano, Pygmalión. Proto se bavím s Chichitou o Jaspersovi a Sartrovi, Oppenheimerovi, o Zradě ve dvacátém století, o kolektivní vině, o Brechtovi a tak dál.“

„Tomu přece ještě vůbec nemůže rozumět, Noahu!“

„To neříkejte, pane doktore! Dal jsem jí Camuse. A Malrauxe. Máte pravdu, mnohému ještě nerozumí, i když třeba tvrdí, že rozumí všemu. Ale přece jen jí v hlavě něco utkví – neuvědoměle, podvědomě. Nikdy si to neuvědomí, ale bude jednou jednat tak, jako například myslel Camus. Je to špatné?“

„Myslíš si to opravdu?“

„Naprosto vážně. Četl jsem jednou větu, ta se mi obzvlášť líbila.

Zněla přibližně takhle: Později jsem ovšem prodělal hodně ohlupovacích procesů – ale v patnácti jsem byl duchaplný, chytrý a zralý člověk!… Promiňte, pane doktore, to samozřejmě neměla být žádná osobní narážka!“

„Ze mě si klidně můžeš tropit ty své hloupé žerty, to přece víš. Jak jste vy dva k sobě vůbec přišli? Chichita přece tak zbožňovala Mr. Aldridge!“

„Nechtěl bych tento harmonický vztah nijak rušit. Ale jednoho dne mi Chichita řekla: ‚Mr. Aldridge je ke mně milý jen ze zdvořilosti.‘ – ‚Nesmysl,‘ řeknu. – ‚Žádný nesmysl,‘ řekne. ‚On je vůbec ke všem děvčatům milý jen ze zdvořilosti. Kluky má mnohem raději.‘“

„Doufám, že jsi jí odporoval?“

„A jak!“

„Mr. Aldridge je mou nejlepší silou. Nikdy jsem mu nemohl vytknout ani to nejmenší. Jeho soukromý život se nás netýká.“

„Stěžoval jsem si snad? Ale holky o tom prostě taky přemýšlejí. Chichita má instinkt. Že něco není v pořádku, to zjistila. Proto se mě zeptala: ‚Chceš se mnou chodit?‘ – Nádherné, co? Normálně se přece musíme ptát my!“

„A ty jsi řekl ano.“

„Mně se líbila, jak se říká, už dlouho. Udělal jsem s ní – bez vašeho dovolení, promiňte – několik Sceno-testů a tak podobně a můžu říct jen jedno: Príma!“

„Přesně to, co jsi hledal, co?“

„Přesně to.“

„Hlína v tvých rukách.“

„Ano, pane doktore.“

„Řekni mi: když Chichitu stvoříš k obrazu svému – co uděláš pak?“

„Odejdeme z Německa.“

„A vezmete se?“

„Řekl jsem to?“

„Nemůžeš ji přece takhle vzít s sebou!“

„Proč ne? Chceme spolu žít. Mám pocit, že to půjde dobře. Jen na svatbě tak bezpodmínečně netrváme.“

„Proč ne?“

„Za prvé…“

„Neříkej pořád za prvé, za druhé. Nepřednášej. Víš, Noahu, já jsem taky něco četl: kdo je příliš chytrý, ten už je zase hloupý.“

„Já se seberu. Tedy za prvé – pardon, pane doktore –, tedy Chichita a já, my nechceme mít děti, v tomto bodě jsme úplně zajedno. Podívejte se přece, co se dnes s dětmi děje! Tady žije víc než tři sta dětí. Tady jsem mohl pozorovat reprezentativní průměr. A můžu vás ujistit, mně to stačí!“

„Noahu,“ řekl šéf, „mně se tvé názory zčásti zamlouvají. Zčásti se mi nezamlouvají. Ale ať se mi to zamlouvá nebo ne – jak říkám, jestli porušíš slovo, letíš!“

„Žádné strachy,“ odpověděl Noah. „Já chci člověka, pane doktore, člověka! A spaní přijde na řadu až někdy potom…“

Zvláštní: když jsem si dřív narazil nějakou holku, vždycky jsem si myslel, že prostě musíme pořád do postele! Teď se scházím s Verenou znovu a znovu v malé, staré kavárně. Líbáme se. Hladíme se. Ale to – to ne. Už dva týdny! Vyprávíme si vzájemně všechno možné ze svého života. Máme toho tolik na vyprávění. Myslím, že bychom nebyli hotovi, kdyby každý z nás žil sto let! Noah je chytrý kluk…

20

Co se zatím rozvinulo mezi doktorem Freyem a mademoiselle Duvalovou, je už zřejmě notoricky známo po celém internátě.

Všichni mluví jen o nich dvou, nejvíc samozřejmě holky. Doktor Frey a mademoiselle Duvalová se jdou každé odpoledne spolu projít. Večer často jezdí do Frankfurtu do divadla nebo do kina. Mademoiselle Duvalová má dvoje nové šaty a jednou týdně chodí ke kadeřnici. Teď už se taky někdy směje a Hansi říká, že ti dva jsou tajně zasnoubeni.

On to musí vědět.

On ví všechno.

21

Čtvrtek, 9. února.

Opět se setkám s Verenou v naší kavárně Am Sandweg. Pan Franz ve špinavém fraku přinese láhev koňaku a vypije sklenku na naše zdraví. Mira, kočka s hustou jantarovou srstí, se krade tmavým lokálem a v rohu se přou hráči šachu a kibic jim radí. Jsou to stejní hráči, je to stejný kibic.

Verena se v těchto dnech mění. To není fantazie zamilovaného, je to skutečně tak! Je tišší, klidnější, méně nervózní. I ve tváři se mění. A z Vereniných očí mizí po troškách její velký smutek.

Přináší dobré zprávy: příští týden musí její muž zase jednou odcestovat. Na to se těšíme oba jako malé děti, jako dva milenci, kteří se ještě nikdy neobjali.

Já taky přináším dobré zprávy: už nějakou dobu jsem nejlepším žákem ve třídě. V podstatě to není žádný zázrak v jedenadvaceti v osmičce – ale učitele to úplně vyvádí z míry. Nemůžou to pochopit, že už se neflákám, už nevyrušuji a neodpovídám drze, a že píšu jednu dobrou práci za druhou.

„Teď vám to konečně zapnulo,“ řekl doktor Haberle. (Který si ostatně dopřál nový oblek a už tolik nesmrdí potem. To musela být vánoční nadílka.)

„Za tím samozřejmě vězí ženská,“ řekl Noah. Je to k vzteku, jak ten vždycky kápne na to pravé. K vzteku proto, že to řekl Chichitě a ta to řekla všem ostatním holkám, a teď jsem tedy zázračné zvíře, a každý chce vědět, kdo je ta ženská bytost…

Verena kuje plány. Verena je realistická. Není divu: zná hlad. Neustále počítá. Jestli skutečně s mým platem vystačíme. Počítá jako malé dítě – nahlas. Myslí si, že by to mohlo jít.

Zvykli jsme si trochu moc pít. Chceme to udržet v míře a napomínáme se navzájem a často – ale když se sejdeme, vždycky zase znovu pijeme: protože jsme tak sentimentální, protože je tak málo času, protože koňak dává tolik tepla a míru, důvěry, klidu. Pan Franz koupil několik lahví Courvoisieru.

„Letos je velmi mírná zima,“ řekne Verena. „Myslím, že bych se mohla už v půli nebo koncem března s Evelynou přestěhovat k tobě do Taunusu. A pak jsem ještě na něco přišla. Můj muž vlastní dům na

Elbě.“

„Ano.“

„Odkud to víš?“

„Tehdy, tu první noc, jsi o tom mluvila, už v polospánku.“

„O čem?“

„O krvavě rudých plachtách, když slunce zapadá, o městě, které se jmenuje Portoferraio nebo tak nějak, o zelených vlnách, ve kterých bys mě chtěla objímat.“

„To všechno jsem říkala?“

„Ano.“

„To jsem musela být hrozně opilá.“

„Vůbec ne, jen velmi unavená. Ale já si na to vzpomínám!“

„Portoferraio je hlavní město na Elbě. Nebyl jsi tam někdy?“

„Ne.“

„Jezdíme tam dolů každý rok! Našeho šoféra pošleme s vozem napřed až do Florencie a jedeme ve spacím voze. Pak jedeme autem. Pisa. Livorno. Piombino.“

„Ještě nikdy jsem nebyl v Itálii.“

„Piombino leží u moře. Tam se dá vůz nalodit. Za devadesát minut jsi v Portoferraiu. To bys přece mohl taky tak udělat.“

Jestli budu v létě ještě mít svůj vůz, pomyslím si. Pak sebou trhnu: „Ty myslíš, že bych měl jet na Elbu?“

„Ano! Evelyna má italskou vychovatelku, je s ní celý den u moře. Můj muž musí velmi často do Milána, Ženevy nebo do Říma. Jsem pořád sama. To by byl ráj…“

„Váš dům je v Portoferraiu?“

„Deset kilometrů od něho. V překrásné zátoce. Jmenuje se La Biodola. Koukni!“ Verena vytáhne barevné fotografie. Vidím sytě modré nebe a sytě modré moře, písečnou pláž, palmy, pinie a olivovníky. Vidím dům, téměř celý ze skla, na skále, nad příbojem. Dolů na pláž vedou schody.

„To je ono,“ řekne Verena. „Když můj muž odcestuje, přijdeš ke mně. Má vždycky tolik práce. I v tomhle domě je dálnopis. A na jachtě má vysílačku.“

„Vy máte jachtu?“

„Takovou malou.“ Ukáže snímek. Je to docela moderní loď, na přídi je napsáno VERENA. „Motorový člun je tam taky. Můžu jezdit okolo celého ostrova kamkoliv k tobě.“

„A on?“

„Říkám ti přece, že pořád pracuje. Nebo je úplně vyčerpaný a leží celý den v piniovém háji. Pak zase dře jako mezek, se svou sekretářkou, s dálnopisem. Peníze! Peníze! Peníze! To přece znáš od svého otce.“

„Ano.“

„Mohl bys přijet na Elbu? Nebo musíš o prázdninách domů?“

„Přijedu. Přijedu. Ale kde mám bydlet?“

„V Portoferraiu, v hotelu Darsena. V Marciana Marina. V Porto Azzurro. Kde chceš. A motorovým člunem tě můžu navštívit všude. A když odjede, navštívíš ty mě.“

„A šofér? Sekretářka? Bona?“

„Ti všichni bydlí jinde. V Portoferraiu, v jedné malé vesnici u La Biodola, dokonce v Capoliveru.“

Vypráví mi toho tolik o Elbě, že mám pocit, jako bych tam žil celá léta. „Umíš italsky?“

„Ne.“

„To nevadí! Já tě to naučím. Jen když přijedeš. Najdu ti pokoj. Tak se nebudeme muset na celé měsíce odloučit. Po prázdninách jde Evelyna do školy. Pak uděláš maturitu. A pak budeme navždy spolu, navždy.“

Zvedne sklenku. „Pojď – připijeme si na to, aby to bylo na Elbě krásné. A potom.“ Pijeme.

„Teď máme cíl,“ řekne Verena, „teď víme, že není všechno nesmyslné a beznadějné. Teď víme, že už brzy budeme žít spolu – beze strachu. Už se nebudeme muset schovávat. A Evelyna bude šťastná.“

Ještě jednou nám naliju.

„Aby se splnila všechna naše přání!“

Připíjím na všechna její přání a ještě na jedno přání, které mám sám: aby se mi nepřihodilo žádné neštěstí s Geraldinou.

Verena neví, co se mezitím událo. Ani to ne, že se Geraldina 9. února vrátí do internátu.

Nezapamatoval jsem si zbytečně toto datum…

22

Všechno začíná naprosto nevinně.

Geraldina přijede taxíkem. Nezůstala zmrzačená. Vystoupí z taxíku způsobem, že by člověk věřil, že hůl, o kterou se opírá, je spíš módní výstřelek a že ji vůbec nepotřebuje. Mává a volá na všechny strany:

„Ahoj!“

Ale je to docela jiná Geraldina, kdo se teď vrátil. Už to není Superštětka. Bez laciných šperků. Bez vysokých podpatků. Taky tupírovat se přestala. Vlasy v barvě lví srsti jí teď spadají rovně a krásně v měkké vlně do týla. Řasy nemá natočené, už nemá modré stíny na očích.

U starého kaštanu potřese Geraldina mnohýma rukama a přijímá blahopřání. Malého Hansiho políbí. Po něm přijdu na řadu já. „Mám takovou radost, že tě zase vidím!“

„Já taky, Geraldino.“ Potřeseme si rukou.

Ale ne tak, že by se mi snad přitom (jako dřív vždycky) jedním prstem dotýkala dlaně, ne snad, že by mi věnovala jeden z těch pohledů „ty-víš-co-tím-chci-říct,“ ne, srnka, to mě zdraví plachá srnka. Na všechno jsem byl připraven. Na tohle ne.

Naplní mě pocit bezmezné úlevy. Není to všechno tak zlé. Není to všechno tak nekalé. Geraldina je hodná holka. Je lepší, než jsem si myslel.

Šéf ji taky obejme a řekne, jak je rád, že ji tu zase má, a že je rád, že už na sobě nenosí tu cinkavou parádu a už se tolik nelíčí a netupíruje jako dřív. Co odpoví Geraldina?

„V těch dlouhých týdnech nemoci jsem přemýšlela o mnohém. Uvědomila jsem si, co všechno jsem dělala nesprávně. Teď chci všechno pokud možná napravit. Doufám, že se mi to podaří.“

Šéf málem zaslzí.

A všechny děti zírají na Geraldinu jako na zjevení.

To že je ta potvora, která každé odloudila jejího kluka? Ne, ne, ne! Jak tu tak stojí, pod zasněženým kaštanem, opřená o hůl, je třeba jí pomáhat, chránit ji, usnadňovat jí život. Je třeba chovat se k ní mile. Zapomenout, co bylo dřív. Musí se s ní jednat jako s naprosto jinou dívkou. Že si to všichni umiňují, vidím jim na tvářích, dokonce i na učitelích to poznám. Tchoř vůbec nespustí z Geraldiny oči. Zvláštní, takhle ještě nikdy nevypadal. Takhle vilně. Strašně vilně!

Pohladí Geraldinu po vlasech, nyní úplně hladkých, usmívá se (jistě se potí) a řekne: „Slečno Reberová, domnívám se, že nemoc z vás udělala docela jiného člověka.“

„Doufám, pane doktore,“ odpoví Geraldina.

Wolfgang jí předá obrovskou kytici žlutých růží.

„Jménem nás všech,“ řekne. „Složili jsme se na to. A Hansi ji opatřil dole ve Friedheimu. Ten to taky vymyslel.“

Hansi!

Květiny, které obstaral vrah. Rozhodně někdo, kdo tehdy u rokle riskoval vraždu. Hansi!

Usmívá se rozzářeně kolem sebe. „Taky jsi málem skončila jako já,“ řekne ten lump, který má na svědomí slečnu Hildenbrandovou. Před dětmi, před učiteli se tulí ke Geraldině. „Proto jsem celou dobu na tebe myslel. Tolik jsem si přál, abys alespoň ty mohla zase chodit zpříma!“

Teď dostane ještě políbení.

Všichni jsou dojatí.

Jen Noah, který stojí vedle mě, řekne tiše: „There is something wrong here.“

„Co tu není v pořádku?“ Pokrčí rameny.

Chvíli se pohybujeme tak říkajíc v první rovině. Hlouběji nahlédnu teprve příštího dne odpoledne. To potkám Geraldinu. Může se člověk zlobit na někoho, že se mstí, když je zklamán, zrazen, opuštěn? Obávám se, že ne. Myslím, že ano.

Ale já si přece myslím jen to, co si chci myslet.

Tedy tohoto odpoledne, deset minut před tím, než zase začne vyučování, řekne Geraldina pod zasněženými stromy v lese jako z Grimmových pohádek…

23

„Ty jsi hloupej kluk!“

„Proč?“

„Kdyby ses viděl, když jsem přijela… Strachy jsi zbělel jako křída!“

„Já nemám strach.“

„To by viděl slepej! Ale nemusíš mít strach, Olivere… „ Má na sobě černé lyžařské kalhoty, lyžařské boty a lumberjack. Žádné líčidlo. Žádné šperky.

A její oči se dívají tak nevinně. Ze stromů spadne tu a tam sníh. Plesk. Jsme sami v lese. Geraldina mluví tiše a mírně.

„Když jsi mě navštívil, ztratila jsem nervy. A řekla jsem spoustu hloupostí. Byla jsem sprostá, opravdu sprostá… Řekla jsem, že tu ženu, tu co miluješ, že ji objevím… a znemožním… ji a tebe… „ Zase spadne sníh. „Žárlila jsem. To musíš chápat.“

„Samozřejmě.“

„Teď už se zase tak tváříš! Říkám ti přece, že se nemusíš bát! Už tehdy, když jsi odcházel z pokoje, jsem litovala každého slova, které jsem ti řekla. Nejraději bych se sama poplivala. Samozřejmě že tě nebudu špehovat. Samozřejmě že se nepokusím vypátrat, kdo je ta žena. To by bylo přece to nejsprostší, to nejposlednější, ne? Proč nic neříkáš?“

„Co na to mám říct?“

„Tak ty mi tedy nevěříš.“

„Ne.“

Taky se ještě rozbrečí, vzlyká: „To jsem si zasloužila… naprosto jsem si to zasloužila… taky jsem se chovala jako vyděračka… Olivere… prosím tě, Olivere, věř mi…“

Nechám ji prostě stát a jdu pryč.

Večer v Quellenhofu promluvím s Hansim.

„Ty, poslouchej, Geraldina je přece zase tady…“

„To je mi novina! Můžu snad já za to, že se tak rychle uzdravila?“

„To nemyslím. Ona žárlí.“

„Co nepovídáš!“

„Nech tenhle tón. Jsi můj bratr? Nerozumíme si dobře?“ (Musím se ptát týhle želvy.)

„Nemůžu si stěžovat.“

„No tak vidíš! Když se s tou svou žárlivostí pokusí na tobě vyzvídat, kdo je ta žena a tak…“

„Hele, za co mě máš? Za zrádce? To si nechám raději vytrhnout jazyk, než abych právě Superštětce prozradil jediný slovo! Kromě toho už jsi odepsanej.“

„Cože?“

„No, máte přece od vánoc ve třídě novýho kluka ne?“

„Jense Larsena, ano.“

Je to Nor, je mu osmnáct, je světlovlasý, modrooký, velký jako já, vypadá velmi dobře.

„Její idol. Nejpozději do tří dnů…“ Hansi řekne co nejsprostěji, co bude Geraldina nejpozději do tří dnů provádět s Jensem. „Tři dny, říkám – ani o minutu víc. Chceš se vsadit? O dvacítku cigaret?“

„Ty myslíš, že Geraldina a Jens…“

„Myslím. Ano myslím! Sletěl jsi na kokos nebo co? Říkal jsem ti přece: počkej, až přijde někdo novej, pak vypadneš ze hry, ale fofrem!“

Tak je to: Geraldina skutečně v příštích dnech mizí s Jensem na celé hodiny. Blonďatý Nor vypadá, jako by mu někdo ukázal ráj. Něco, co se nebeské pláni rozhodně podobá, to mu zřejmě opravdu někdo ukázal. Ona. A když to takhle půjde dál a vydrží to…

Vypadá to, že to půjde dobře.

Vypadá to, že to vydrží.

Hansi mě zpravuje o tom, co viděl, ten sviňák! Co slyšel. Ve kterém domě. Kterým oknem. Jak často. Kterou dobu. Zní to naprosto přesvědčivě.

„Ani to tentokrát netrvalo dvaasedmdesát hodin! Tak už naval čouda, Olivere. Vyhrál jsem.“

Dny ubíhají. Jens je stále zamilovanější. „Píše básně,“ říká Hansi, který ví všechno. „Nosí je s sebou, když jde na rande. Dává jí je před tím, než se do toho daj.“ A Hansi se dívá oknem… A ujišťuje mě: „To bude teď zase trvat…“

Skutečně to trvá. Dny. Týdny. Nic se neděje. Hansi je milý. Geraldina přívětivá. Jens je blažený.

Ze strachu nezbude nic, když strach dlouho trvá. Člověk si zvykne na všechno. Stane se zase jistý a přestane být ostražitý. Nakonec se směje tomu, že se vůbec kdy bál.

Teď už nastává obleva. Brzy přijdou Verena a Evelyna do Friedheimu. Čas ubíhá. Bál jsem se zbytečně. Geraldina je skutečně posedlá po chlapech. Jaké štěstí, že přišel Jens!

To je, jak řečeno, první rovina tohoto příběhu.

24

Počátkem února už je velmi teplo, když zasvítí slunce. V lese je hodně ptáků, našel jsem už sněženky a krokusy a každý den, když jdu do Quellenhofu, zahlédnu veverku. Pak se mi pokaždé udělá zle, když si vzpomenu na veverky mé matky. Je ostatně stále ještě na stejné klinice. Posílá mi peníze a vůbec se neptá, nač je potřebuju. Můžu tedy platit svou směnku.

Jens Larsen píše básně Geraldině. Já se scházím s Verenou v naší malé kavárničce, třikrát zůstanu u ní přes noc v jejich domě na Miquel-Allee, protože Manfred Lord odcestuje a my se můžeme milovat.

Už jsem zase tak jistý, že nemám strach z Verenina příjezdu do Friedheimu, protože Geraldina se mnou ještě jednou mluvila… „Nezlobíš se na mě?“

„Zlobit se? Proč?“

„Kvůli Larsenovi. Nadělala jsem s tebou takový ciráty, že? Ale víš, teď se něco stalo…“

„Copak?“

„Vyšlo to i s ním. Jako s tebou.“

„Když to klaplo se mnou, klapne to teď zřejmě i se všemi ostatními. S ním to zřejmě klape dokonce ještě líp.“

„To jsem neřekla!“

„Ale je to tak!“

„Ne. Ano! Nechci lhát. Ano, opravdu!“ Pak od ní dostanu letmé políbení. „Ty jsi byl první,“ zašeptá. „Tobě musím děkovat… pořád… Jak jsem jen mohla tehdy říkat taková ošklivá slova?“

Přísahám vám, vy byste na to taky naletěli!

Teď přijdeme k druhé rovině.

V této druhé rovině je nejdřív hlavní postavou Rašid Džemal Ed-Din Runi Bender Šápur Isfahání. Malý princ s dlouhými hedvábnými řasami a smutnýma očima je úplně osamělý od té doby, co Ali našel v Giuseppovi souvěrce. Užírá se touhou po matce a po domově.

Ke všemu je Rašid už týdny ve vleku politických událostí doma: v Persii propukla vládní krize. Univerzity jsou zase jednou zavřené, v přeplněných vězeních sedí o několik tisíc vězňů víc.

A jednoho rána Rašid zmizí. Všichni ho hledají. Nikde není k nalezení. Šéf podá místní policii ve Friedheimu oznámení o pohřešovaném. Brzy pátrá po Rašidovi policie v celém Německu. Jeho fotografie se objeví v novinách a na televizních obrazovkách. Jsou obavy, že se mohl stát obětí zločinu.

Pět dní je Rašid nezvěstný.

Pak, 25. února, je to v sobotu, zastaví policejní vůz před školní budovou a dva kriminální úředníci pomáhají Rašidovi vystoupit. Je smrtelně bledý, špinavý a zanedbaný a pohybuje se, jako by byl opilý.

Za pět minut jsem volán k šéfovi. V pracovně doktora Floriana sedí Rašid. Na čele má červený šrám. Když mě vidí, začne brečet. Sedí naprosto zpříma, slzy mu kanou po tvářích, zalyká se a vzlyká.

Je mi z toho mizerně. Šéf mi dává znamení: nejdřív nechat vybrečet.

Když se Rašid uklidní, šéf spustí: „Olivere, dal jsem tě zavolat na Rašidovu prosbu. Tolik ti důvěřuje… Ty jsi mu pomohl s jeho modlitebním koberečkem, když sem přišel – no, tak vůbec. Myslím, že Rašid teď potřebuje člověka, ke kterému by mohl mít důvěru.“

Sednu si vedle Rašida a vezmu ho kolem ramen.

„Tak povídej, co se stalo! My jsme si všichni dělali hrozné starosti! Kam ses to jen chtěl dostat?“

„Do Teheránu, samozřejmě,“ říká Rašid. „K mé matce.“

„Beze všeho? Myslím, úplně bez peněz?“

„Ušetřil jsem si přes padesát marek kapesného. Pan Herterich nám přece dává každý pátek dvě marky, ne? A pak jsem taky vzal s sebou svůj modlitební kobereček.“

„Ale Rašide, chlapče, s modlitebním koberečkem a padesáti markami se přece nikdy nedostaneš do Teheránu!“

„Já jsem samozřejmě věděl, že mi peníze nevystačí,“ pokračuje Rašid. „Ale mám v Káhiře bohatého strýce, myslel jsem si, kdybych se jen dostal do Káhiry, bylo by všechno dobré.“

„Až do Káhiry by ses přece taky nedostal!“

„Ale vždyť já jsem byl v Káhiře.“

„Ty jsi byl v Káhiře? Jak ses tam dostal?“

„Přes Mnichov. Curych a Řím.“

„Vůbec tomu nerozumím.“

Rašid se teď dokonce trochu usměje: „Dal jsi mi přece před vánocemi tu knížku o klukovi, co obletí celý svět jako černý pasažér, vzpomínáš si?“

Ano, to vím. Vážně…

„Rašide!“

„Přesně tak. Do Frankfurtu mi peníze vystačily snadno. Jel jsem vlakem. Ve Frankfurtu jsem si koupil chleba a několik konzerv, pak jsem v noci vyšplhal do skladovacího prostoru jednoho letadla a schoval se tam. Bylo to letadlo z Mnichova přes Curych, Řím, do Káhiry.“

„A nikdo tě neobjevil?“

„Ve Frankfurtu ne. Tam šlo všechno dobře. Musel jsem jen přelízt přes dva ploty z ostnatých drátů. Letadlo mělo otevřené větráky ve skladovacím prostoru, stálo v hangáru. Tam jsem přespal první noc. Spal jsem mezi samými flaškami whisky!“

„A dál?“

„Příštího rána jsme vyletěli. Naložili ještě několik beden. Měl jsem hrozný strach, aby mě dělníci neobjevili. Byla strašná zima.

Měl jsem rýmu. Pořád jsem se bál, že budu muset kýchnout.“ Rašjd kýchne. „To by bylo po všem. Ale nemusel jsem kýchnout! Ani jedinkrát…“

Když Rašid začal mluvit, zapnul šéf magnetofon, který stojí za jeho psacím stolem. Mikrofon na desce stolu je schovaný za květinovou vázou. Já magnetofon vidím, i jeho točící se kotouče, Rašid ne.

„Přes Mnichov a Curych jsme se dostali do Říma. Ta noc, co jsme letěli do Káhiry, to byla nejhorší noc, jakou jsem kdy zažil. Příšerná bouře! Letadlem to házelo sem a tam. Neustále jsem odříkával súry a pořád jsem myslel na matku.“

„Rašide! To byl přece hrozný nesmysl! Co sis představoval?“

„Říkal jsem přece, že můj strýc v Káhiře je bohatý. Myslel jsem, že mi dá peníze, abych mohl letět normálně dál. Jak jsem se tam tak držel za tu smyčku, neustále jsem myslel na to, jakou bude mít maminka radost, až mě zase uvidí. To nechápeš?“

„Ale ano.“

„A byl to tedy nesmysl?“

„Ne. Promiň. A co se stalo v Káhiře?“

„Na letišti proběhlo všechno hladce. Dostal jsem se z letiště jako nic. Zase přes ostnatý drát. A pak co nejrychleji k bytu mého strýce.“

„A?“

„Byl na cestách. Je zapleten do všech politických událostí, víš. Tak jsem vletěl do pasti. Ta prokletá Mahda! Jestli tu ještě jednou uvidím…“

Nehlučně se otáčejí kotouče magnetofonu. Šéf kouří dýmku. Nad námi ve třídě zpívají malí žáci.

„Mahdu?“

„Jeho správkyni domu. Řekla, abych šel dál.“

„Říkal jsi přece, že strýc tam nebyl?“

„To jsem ještě nevěděl! Byli tam dva egyptští policisti. Velmi zdvořilí. Německá policie telegrafovala, že se zřejmě obrátím na svého strýce. A tak mě dostali.“

Drží obě ruce (s malými špinavými nehty) před tváří, abychom neviděli, že pláče. My to ale stejně vidíme, protože slzy se mu kutálejí pod rukama.

Šéf řekne: „Lufthansa vzala Rašida zpátky. Ve Frankfurtu ho převzala německá policie.“ Šéf vyndá dýmku z pusy.

„Rašid vyslovil prosbu. Myslím, že bychom mu ji měli splnit.“

„Jakou prosbu?“

„Má tě tak rád, Olivere, raději než kohokoliv jiného. Ptá se, jestli by nemohl nějakou dobu spát v tvém pokoji. S tebou a Noahem a Wolfgangem. Mohli bychom mu tam dát čtvrtou postel. Já nejsem proti. Wolfgang a Noah jistě taky proti tomu nebudou.“

..Víš, mám tak hrozné sny,“ řekne Rašid a zvedne svou uslzenou tvářičku. „Ale chtěl bych spát v tvém pokoji samozřejmě jen tehdy, jestli ti určitě nebudu na obtíž.“

„Vůbec ne!“

„Tak tedy vážně můžu… „ Vzápětí vyskočí a už mi visí na krku a tiskne se ke mně. „Nebude to na dlouho… Jen na několik dnů, než ty sny přestanou…“

„Ano, jistě,“ řeknu. „Jasně,“ řeknu. „To je přece samozřejmý, mrně.“

„Děkuji ti, Olivere,“ řekne šéf a vypne magnetofon. „A teď marš do vany, Rašide. A ty, Olivere, jdi zpátky do třídy.“ To udělám. Teprve na chodbě si vzpomenu na svého „bratra“ Hansiho.

Tím bychom byli u třetí roviny.

26

„Nevadí ti to přece, Hansi?“

„Ale prosím tě, proč by mi to mělo vadit?“

„Chápeš přece, že jsem musel Rašidovu prosbu splnit?“

„Uplivl bych si před tebou, kdybys to neudělal.“

„I když jsi můj bratr a nesmíš spát v mém pokoji?“

„Právě proto, že jsem tvůj bratr! Já jsem vždycky věděl, že ty jsi správnej kluk!“

Tenhle rozhovor se konal na kluzišti, odpoledne. Musel jsem s Hansim okamžitě promluvit, protože mi bylo samozřejmě jasné, že si ho nesmím za žádnou cenu rozzlobit. Ví toho příliš mnoho. Rozhodně se nesmí stát mým nepřítelem.

Před večeří přeneseme s Noahem Rašidovu postel do našeho pokoje.

Děti přinášejí Rašidovi čokoládu, bonbóny a hračky. Hansi mu daruje svou foukací harmoniku. Hansi! Rašid je úplně v rozpacích nad všemi těmito projevy přátelství a sympatií. Pak rozprostře svůj modlitební kobereček (který právě urazil cestu do Káhiry a zpátky) směrem k východu a Noah, Wolfgang a já posloucháme, jak odříkává svou večerní súru.

Během toho vstoupí do pokoje Hansi, tak tiše, že ho nejdřív vůbec nezpozoruji. Rašid zase kobereček sroluje, zaleze do postele, obejme mě, když mu popřeju dobrou noc, a zašeptá mi do ucha: „Dnes se mi už nebude zdát nic zlého!“

Vtom uslyším Hansiho hlas: „Giuseppe a Ali mě posílají, Rašide. Přejeme ti dobrou noc.“

„Děkuji,“ řekne Rašid. „Jste ke mně všichni tak hodní.“

„Ale nejvíc Oliver,“ usoudí Hansi, potřese mi rukou a usmívá se. „Ahoj,“ řekne. A odkulhá ven, křivý, malý, hubený.

To bylo 25. února večer.

27

Večer 4. března, příští sobotu, jsem zase jednou pozván na večeři k Manfredu Lordovi. 6. března dostaneme pololetní vysvědčení, pak máme tři dny prázdnin a já poletím do Echternachu, k matce.

Manfred Lord je toho večera tak laskavý jako nikdy. Pan Leo, který obsluhuje, je zdvořilý jako nikdy. Verena je tak krásná jako nikdy. Po jídle – jsem jediným hostem – jdeme ke krbu, kouříme a popíjíme koňak. Asad, jejich velký boxer, vejde dovnitř a vrtí pahýlem ocasu, když mě spatří. Div, že nezačne štěkat radostí.

„Jak si ten pes na vás přivykl,“ řekne Manfred Lord. „Úžasné, že, Vereno?“

„Jak? Co? Ano, úžasné.“

„Jsi nějak nepřítomná duchem, miláčku. Abyste věděl, Olivere, Asad je jinak velmi nedůvěřivý k cizím lidem. Ale vy prostě máte jeho sympatie. A… taky už přece nejste cizí, že ano?“

„Doufám, pane Lorde.“

Naštěstí si pes konečně lehne mezi nás a usne. Tu a tam ze spánku vzdychne. Možná se mu zdá o kočce. My se vesele bavíme. Pak se stane, co jsem očekával. Pana Lorda něco napadne: „Ach, Olivere, dobře, že jsem si na to ještě vzpomněl…“ (To vzpomněl je nádherné! Nemyslel jsi přece celý večer na nic jiného, můj šlechetný Lorde!) „Posledně, když jste letěl do Lucemburku, byl jste tak laskav, že jste vzal svému otci dárek ode mne. Udělal byste to snad ještě jednou?“

„Samozřejmě, pane Lorde.“

Tentokrát není třeba knihu donést, už leží připravena na stole: velmi rané vydání Shakespearova Krále Richarda III. Zatímco Lord listuje ve starém svazku a mně vysvětluje tuto drahocennost, tiskne Verena pod stolem svou nohu na mou. V posledních dnech jsme si stále telefonovali, ale téměř jsme se neviděli. Její muž odcestoval jen jednou…

Manfred Lord je dnes v mimořádně dobré náladě, téměř rozverný. Škádlí mě. Co se se mnou děje, chce vědět.

Jak prosím?

Jestli se nezajímám o děvčata? Ještě jsem nikdy nevyprávěl nic o děvčatech z internátu! A jsou tam přece takové pěkné… „Znám hezčí. A pak se taky musím hodně učit a… „ „No no no!“

„Nechápu!“

Pan Lord se směje. „Takový podšívka, Vereno! Tváří se nevinně jako beránek a ve skutečnosti… Žádný strach, já vás neprozradím.“

„Nevím, co byste mohl prozradit, pane Lorde. Vážně, děvčata u nás nejsou vůbec nijak zvláštní krasavice!“

„Tak to asi mám úplně jiný vkus než vy!“

Verena mi pevněji stoupne na nohu. Pozor, říká mi tím.

„Pomysli si jen, miláčku, co se jednomu může přihodit,“ Manfred Lord odkrajuje obřadně špičku doutníku a zapaluje si. Usmívá se zářivě na Verenu. „Můžu ti ještě nalít koňak?“

„Ne, děkuji.“

„Snad vám, Olivere?“

„Děkuji, ne.“

„Ale já si ještě jeden dopřeju… „ „Co se stalo, Manfrede?“

Šlechetný Manfred Lord se zase zasměje a dolévá si sklenku a zahřívá ji rukama.

„Povězte, Olivere, neznáte jistou Geraldinu Reberovou?“

„Geraldinu Reberovou? Ano… chodí se mnou do třídy.“

„A ta se vám nezdá hezká?“

„Hezká? Ne. Nebo ano. Ale vlastně ne tak, abych… Ale odkud vy znáte Geraldinu pane Lorde?“

Manfred Lord vyfoukne oblak dýmu.

„Představte si, navštívila mě. Dnes dopoledne. V mé kanceláři.“

„Chyběla na vyučování. Prý je nemocná.“

„Taková malá lhářka, že? Ale jaká krásná malá lhářka.“

„Jak to, lhářka? Co… co u vás hledala?“

„Tedy, musím říct, něco takového se mi ještě nestalo. Představ si, miláčku: mladá dívka, snad osmnáct let, je to tak, Olivere?“

„Ano, osmnáct.“

„Ohlásí se v sekretariátě. Nemám čas ji přijmout. Ona ale, že se mnou musí mluvit. Je prý to naléhavé. Sekretářka ji chce zdvořile vyprovodit, ale ona se jí vytrhne, proběhne předpokojem a – šup! – stojí před mým psacím stolem! ‚Pan Lord? Musím vám něco říct. Jmenuji se Geraldina Reberová. V institutu doktora Floriana chodí se mnou do třídy jistý Oliver Mansfeld. Je milencem vaší ženy.‘“ Manfred Lord se směje tak hlasitě, že se Asad probudí a začne štěkat. Lord ho hladí a konejší. „Tiše, buď přece zticha. Pán se jen směje, všechno je v pořádku.“ Asad se zase uklidní. „Co si o tom myslíte?“ zeptá se pan Lord.

„Je normální?“ ptá se Verena. Její noha už najednou není na mé noze.

„Je normální, Olivere?“

„Já… já nevím.“

„Byl ten srnčí hřbet příliš tučný?“

„Jak prosím?“

„Myslel jsem, že vám není dobře.“

„Mně je docela dobře, pane Lorde!“

„Vypijte si pro všechny případy ještě jeden koňak. A ty taky, miláčku.“

Nevyčká tentokrát, co na to odpovíme, a nalije nám plné sklenice. Vidím, jak se Vereně chvěje pravá ruka. Přidržuje si ji levičkou, aby to nebylo znát. Mně se řine pot po zádech. Koňak. Bohudíky.

„Určitě nebude normální, ta maličká,“ řekne pán domu a pečlivě přilepuje slinou odchlíplý list na doutníku, „ne, normální zřejmě bude, ale je žárlivá. A to na vás, Olivere!“

Teď jsem se vzpamatoval. Tady existuje jen jediné: útěk dopředu!

„Je to tak, pane Lorde. Je žárlivá.“ Najednou ucítím znovu Vereninu nohu. Přitiskne ji na mou: dobře! Jen tak dál! „Chodil jsem s ní nějakou dobu pak jsem toho nechal.“

„Proč?“

Pokrčím rameny.

„Měl jste jí dost, že ano? Takoví jsme my muži,“ přitaká pán domu. „Bestie, necitelné bestie, které šlapou po vašich něžných citech, miláčku.“

Napiju se trochu koňaku.

„To děvče na vás ještě lpí?“ zeptá se Verena a cítím její botu. „Jaképak ještě lpí?“ namítá Manfred Lord, dřív než můžu odpovědět. „Oliver je její velkou láskou!“

„Ach bože, to ne,“ řeknu. (Usrknu koňak.)

„Vypravovala mi to, Olivere, neodporujte! Vyprávěla mi toho spoustu – o vás dvou.“ Pan Lord hladí Asada.

„Pomsta,“ řeknu. „Sprostá pomsta. Ta něco zažije!“

„Co ti o nás povídala, Manfrede?“ zeptá se Verena. Lord se rozesměje.

„Promiň, ale je to příliš směšné… Tihle teenagers mají skutečně v hlavě podbřišek… Povídala mi například, jaká velká láska spojuje tebe a Olivera.“

„Budu si stěžovat u šéfa!“

„Nedělejte to, Olivere. Ta malá je nebezpečná!“

„Ale já si přece nemůžu něco takovýho nechat líbit! Odkud vůbec věděla o vás a vaší ženě, pane Lorde?“

„Řekl jste přece sám: pomsta. Ano, můj pejsánku, ano.Žena, která se chce mstít, dostane nejnepředstavitelnější nápady.“ Zhluboka vtáhne kouř. „Co si takové malé, hezké děvčátko nevymyslí…“

„Co si vymyslela?“ zeptá se Verena.

„Nemohl jsem si všechno zapamatovat, miláčku. Bylo toho příliš mnoho. Počkej… Ano, ano, například že jste chodili minulý podzim vždycky do té staré rozhledny u Friedheimu. Víš, kterou myslím, drahoušku?“

Teď jsem zase na tahu já: „To je ale nestydatost! Postarám se o to, aby vyletěla ze školy!“ Znovu znamení nohou.

„Prý jste se taky scházeli velmi často ve městě. Nerozčilujte se přece tak, Olivere! To se stává, když se děvče pustí k vodě. To máte z toho!“

„Pane Lorde, doufám, že není nutné, abych se před vámi ospravedlňoval…“

„Ospravedlňoval? Nejmilejší příteli, co je tohle zase za nesmysl? Nepozoroval jste ještě, jak rádi vás Verena a já máme? Myslíte, že dopřeji sluchu takové malé žárlivé husičce, která mi vypráví, že milujete mou ženu?“ Musí se dnes večer nepřetržitě smát, ten tak šlechetný pan Lord. „Přitom: jak chytře to tahle slečna Reberová zaonačila! Mezi všemi lidmi, kteří ve Friedheimu mají vily, si vyhledala právě nás. Protože má žena je tak krásná. Protože je ve Friedheimu známo, jak velmi ji miluji. Protože by přece teoreticky – říkám teoreticky – bylo možné, aby…“

„Co?“

„Abyste se do mé ženy zamiloval, Olivere. Posaďte se, nehrajeme přece žádné melodrama! Proč byste se nemohl do Vereny zamilovat? Chcete ji snad urazit?“

„Co… co jste Geraldině odpověděl, pane Lorde?“

„Odpověděl? Zač mě máte? Dal jsem ji vyhodit a kategoricky jsem ji požádal, aby mě neobtěžovala. Myslím, že všechno má své hranice, že ano? Taková malá mrška! Dva lidé ji museli vyvést ven. Křičela, že mi přinese důkazy. Důkazy! Není to prostě komické? Vereno, miláčku, prosím tě, nenamáhej se! Zazvoním na Lea, aby ten koňak utřel, on to umí lépe než ty. Když to člověk neumí, zůstanou na podlaze ošklivé skvrny. Ach, tady jste, Leo. Podívejte se, prosím, co se stalo! Moje žena upustila sklenici…“

SEDMÁ KAPITOLA

.

1

„Moje dcera je geniální,“ říká Mrs. Durhamová. „Ve dvanácti letech získala první cenu v žákovském divadelním představení. Pak šla k divadlu. Ve čtrnácti, prosím, Mr. Mansfeld, ve čtrnácti!“

Mrs. Elizabeth Durhamové je čtyřiašedesát let, to mi sama řekla. Češe se, líčí a obléká jako čtyřicátnice. Červené rty, obarvené černé vlasy. Přepestrá zálesácká košile, obepnuté Capri-kalhotky, sandály. Mrs. Durhamová se dala už třikrát omladit. To mi taky sama řekla. Už je na čase, aby to udělala počtvrté.

Doktor v Londýně udělá Mrs. Durhamovou zase jako novou, ale až na podzim, protože Mrs. Durhamová napřed ještě jede na zotavenou na Elbu, celou cestu vozem! Toto je její dvanáctá cesta.

Mrs. Durhamová je osamělá žena. Jako od té doby, kdy na kraji města Florencie zastavila svůj krásný ford, protože jsem mával a požádal ji, aby mě vzala s sebou. Je hrozné vedro. Naštěstí má ford střechu, která se dá stáhnout. Vidím tvrdou, šedou zemi, pinie, osly, malé domky, rozpadlé budovy a mnoho dělníků, kteří s automatickými kladivy a jeřáby pracují na dálnici. Nebe je tak modré jako na fotografiích, které mi Verena ukázala, a já jsem opravdu v Itálii, poprvé ve svém životě!

Čtvrtek, 15. července 1961.

Mezi poslední a touto kapitolou zeje mezera několika měsíců. Hned ji vyplním.

Mrs. Durhamová je dobrá řidička. Měl jsem velké štěstí: stál jsem jen půl hodiny u dálnice a mával – a už mi zastavila. A jede – může mít člověk skutečně tolik štěstí? – ona jede skutečně na Elbu. Za tři čtyři hodiny prý budeme v Piombinu, řekla. A pak za půldruhé hodiny na ostrově, který ona tak miluje a kde Verena na mě čeká. Je to zvláštní sedět ne za volantem, ale vedle řidiče, když člověk sám dlouho měl auto. Sedím vedle Mrs. Durhamové. Už nemám auto. Můj jaguár stojí u Koppera & Co. ve Frankfurtu. Ve výloze. Ještě se nenašel žádný kupec. Hned vysvětlím, proč už nemám auto.

„Ve čtrnácti už vaše dcera byla na scéně? To je fantastické!“

„Ze ano? Byli jsme na ni hrdí! Ostatně, její angličtina je taky fantastická, Mr. Mansfeld! Jsem opravdu tak ráda, že jsem vás poznala! Je to tak nudné jezdit sama. Ráda mám nějakého společníka, se kterým mohu mluvit. Kde jsem to zůstala?“

„U vaší dcery, Mrs. Durhamová. Je dnes jistě velkou herečkou. Neznám snad její jméno, její umělecké jméno?“

„Ne. A to proto, že ona už není herečkou.“

Tunel. Hodně elegantních fiatů, které nás s houkáním předjíždějí. Lesy, vysoko nahoře na vyprahlých svazích mírných kopců.

„Víte, Virginia byla skutečná krasavice. Měla kolem sebe samozřejmě spoustu bohatých mladých mužů… nejlepší společnost, milionáři mezi nimi… ti všichni se s ní chtěli oženit.“

Tolik reklamních tabulí podél silnice.

RISTORANTE STELLA MARINA – SPECIALITA GASTRONOMISCHE E MARINARE!

„Vdala se tedy?“

„Ne, Mr. Mansfeld. Žádný muž nebyl to pravé pro Virginii.“

NUOVISSIMO! ELEGANTE! CONFORTEVOLE! ‚IL MASSIMO

HOTEL!‘ SARA IL VOSTRO PREFERITO!

„Dnes pracuje má dcera jako ředitelka v našich továrnách. Říkám vám, je geniální. Dávejte pozor, teď hned musíme uhnout z dálnice. Příštím městem je Pisa. Ale nejdřív se najíme v Calofornii!“

2

Znáte tenhle pocit?

Jedete. Někdo vedle vás mluví, mluví, mluví – celé hodiny. Nechce vůbec slyšet odpovědi. Je blažený, když mu jenom nasloucháte. Mrs. Durhamová musí být velmi osamělá žena…

A pak je vedro. Přejedli jste se, protože jste ještě nikdy neokusili italskou kuchyni. Ne takové hors ďoeuvres. A takové spaghetti. A takovou saltimboccu. A takový sýr. A takové červené víno!

Přiznávám, jsem opilý, když se vydáváme na další cestu. Mrs. Durhamová není opilá. Vypráví a vypráví. Já řeknu občas ano, občas ne.

Je šťastná: někdo jí naslouchá!

Já jsem šťastný! Každým kilometrem jsem blíž k Vereně.

Pinie. Celá alej pinií, kterou teď projíždíme. A to vedro. To jídlo. Kdybych nebyl tak ospalý, rozuměl bych, co Mrs. Durhamová vypravuje. Ale takhle…

Takhle ale vzpomínám: je toho tolik na vzpomínání. Všechno, co se odehrálo od onoho večera 4. března, když Manfred Lord, bafaje své havana, s úsměvem řekl: „Představte si, tahle slečna Reberová skutečně tvrdila, že jste milencem mé ženy. Samozřejmě jsem ji dal vyhodit.“

„Naprosto správně,“ říká Verena. (Pan Leo utřel koňak, který rozlila.) „Možná to taky byla vyděračka. Nikdy by ses jí nezbavil.“

„To nemyslím.“

„Co?“

„Že to byla vyděračka, miláčku. Jinak by se přece obrátila na tebe nebo na Olivera. Mě přece nemůže nikdo vydírat! Není to logické, Olivere?“

Ale šlo by to vydírat tě, jen kdyby se ti strčilo pod nos několik stránek se vpichy, supermane, myslím si, ale odpovím samozřejmě: „Naprosto logické, pane Lorde.“

„Vidíš, Vereno, Oliver je mého názoru. Můj bože, možná jste se opravdu někde náhodou setkali. Náhodou, říkám. Možná vás to děvče vidělo. Nebo někdo jiný. Slečna Reberová miluje Olivera, to je jednou jasné, že? A proto – a Oliver je o tom přesvědčen, že to všechno je aktem pomsty – prosím vás: vystříhejte se toho, abyste se setkali, když se teď Verena přestěhuje nahoru do Taunusu. Ať nás vidí vždycky ve třech! Není třeba se kompromitovat a dávat té malé slečince šanci.“

„Jakou šanci?“

„Bože, miláčku, ty nevíš, jak jsou lidé zlí, jak rychle pronikne pomluva do celého města! Moji obchodní přátelé, naši známí… Promiňte, že to říkám, Olivere, ale mohl bych ztratit dobré jméno. Já bych byl přece mužem, kterému se lidé smějí. A na to jsem příliš mladý.“ Zamáčkne doutník do popelníku. „Já si nepřeji, aby se mi lidé smáli, Olivere. Prosím proto, abyste to s tou žárlivou dívenkou uvedl do pořádku. Ale nechrne toho! Napijme se ještě něčeho…“

3

„Mr. Mansfeld?“

Vyletím. Kde to jsme? Co je to za auto? Kdo to řídí? Lebka mě bolí. Kolik je hodin? Který den?

Mrs. Elizabeth Durhamová se přívětivě usmívá. To je tím červeným vínem, sakra! „Usnul jste?“

„Promiňte. To asi tím vedrem. A taky to chianti…“

„Podívejte se přece!“ Mrs. Durhamová ukáže svou útlou rukou dopředu. Odbočila z dálnice. A já vidím Ligurské moře. Je docela klidné a vypadá jako modré sklo. Docela vzadu pluje několik parníků. Na úzké pláži leží spousta lidí, mezi nimi krásné dívky v nepatrných bikinkách. Ostatní plavou. Pestré plachetnice, pestrá šlapací kola, pestré míče, plavky a klobouky. Všechno velmi pestré.

Jedeme dál. Jedna restaurace vedle druhé, všechny u vody. Jsou tu taky malé hotely. Nepřetržitě čtu stejné slovo: BAR. BAR. BAR.

Teď přijdou domy s apartmá. Bungalovy, moderní vily. Už projíždíme Livorno. BAR. BAR. Noční lokál se striptýzem…

Do jednoho takového striptýzového lokálu odjel můj otec s tetinkou z Echternachu. Já jsem letěl naposledy do Echternachu dva dny po pozvání u Manfreda Lorda…

Hansiho a Geraldinu jsem viděl přirozeně ještě v internátě. Je mi naprosto jasné, že Geraldinu informoval Hansi. Taky ze msty. Msta za Rašida. Msta, msta. Každý se mstí. Ale kdo to přizná? Přiznal by to Hansi? Přiznala by Geraldina, že byla u Manfreda Lorda a že ji vyhodil? Za nic na světě. Proč tedy o tom začínat? Neřeknu nic.

Geraldina a Hansi jsou ke mně a k Rašidovi tak přívětiví jako ještě nikdy. Geraldina mě prosí za prominutí za to, že je s Jensem šťastná.

„Co je to za nesmysl! Já jsem tě přece nechal!“

„Přesto. Víš, muži jsou někdy divní.“

„Já ne, Geraldino. Jsem rád, že si tak dobře s Jensem rozumíš. A přeju ti štěstí.“

„Děkuji, Olivere. Štěstí – to ti přeji také, od té chvíle, co tě znám!“

Dobrá herečka. Něco jí nevyšlo. To ale neznamená, že se vzdává. A nevyšlo jí to opravdu? Vyhodil ji pan Lord? Byla u něho? Byl on u ní? Posadili se a udělali plán, dlouhodobý plán? Možná. Může být. Jedno je jisté tak nebo tak: Geraldina a Hansi se ještě nepomstili. Ještě na to čekají.

Budou muset dlouho čekat?

A potom Echternach.

Teddy Behnke, který pro mě přiletěl do Frankfurtu, měl slzy v očích. „Bude lepší, když se to dovíte ode mne hned, pane Olivere… „ „Stalo se něco?“

„Ano.“

„Něco zlého?“

„Musíte být statečný, pane Olivere.“

„Hovno! Co se stalo?“

„Vaše paní matka… Ona už není… už není na té klinice…“

„Kde je?“

„Před týdnem ji navštívil váš pan otec… měli spolu velkou hádku. Váš otec křičel, později mi to vyprávěly sestry, vaše paní matka taky křičela, neustále, že prý to bylo strašné…“

„Oč šlo?“

„O jistého doktora Wallinga. Sestry mi nechtěly říct, kdo to je. Znáte ho?“

„Ano. Byl pacientem na klinice. Zemřel brzy po matčině příchodu. Ona ale věří, že ještě žije. Její poslední opora.“

„Teď tomu rozumím. Sestry říkaly, že vaše paní matka vyhrožovala vašemu otci tímto doktorem Wallingem, který prý teď bude zastupovat její zájmy. Mluvila prý o rozvodu a o tom, že chce všechny peníze. Ubohá paní…“

Po skandálu s otcem (to se dovím od Teddyho) prohlásil ten slavný profesor, že už nemůže za matku jako lékař převzít zodpovědnost.

Když přijdu do Echternachu, dostanu matčinu adresu – je to jeden blázinec za městem. Idylicky položený. Překrásná krajina. Mříže na všech oknech…

Jeden z lékařů v blázinci mě prosí, abych matku nenavštěvoval. Já trvám na návštěvě.

„Ale je v současné době pod vlivem velmi silných uklidňujících prostředků. Obávám se, že vás nepozná! Nepoznává nikoho.“

„Já chci k matce! Já ji chci vidět!“

Vidím ji.

Její tvář se ještě zmenšila. Zorničky vypadají jako špendlíkové hlavičky. Nepozná mě.

„Co chcete? Posílá vás sem můj muž? Jste právník, co? Koukejte odtud zmizet, nebo zavolám doktora Wallinga!“

„Maminko…“

„Zmizte!“

„Maminko…“

„Neslyšel jste?“ Hlas jí přeskakuje. Škube za šňůru ke zvonku. Přijdou dva hlídači v bílých pláštích. „Vyhoďte ven toho neřáda! Má v tašce jed!“

„Pojďte,“ řekne mi tiše jeden hlídač. „Vidíte přece, že to nemá smysl.“

Jdu. Na chodbě potkám toho lékaře.

„Promiňte, pane doktore. Měl jsem na vás dát.“ Pokrčí rameny.

„Možná je lépe, že jste se přesvědčil sám.“

„Je nějaká naděje…“

„Vždycky je nějaká naděje, pane Mansfelde.“

„Má matka všechno, co potřebuje?“

„Nějaký pan Behnke jí nosí pravidelně oříšky. Krmí s nimi ptáky. To je vždycky velmi šťastná. Dostane všechno, musí nám to jen říct.“

„Vám?“

„Ano. My to řekneme vašemu panu otci. On nám pak ty věci pošle.“

„Ale moje matka má přece vlastní bankovní konto!“

„Už ne.“

„Co to má znamenat?“

„Člověk v duševním stavu vaší matky je… promiňte… neschopen obchodování. Váš pan otec dal její konto zavřít. Požádal, aby byl pro vaši paní matku z úřední moci určen pečovatel. Pane Mansfelde, vaše paní matka je u nás v nejlepších rukou. My pro ni děláme vše, co můžeme. Samozřejmě – nikdo nedokáže zázraky. Chápete, chci říct…“

„Chápu, co chcete říct, pane doktore. Na shledanou.“

4

Prach. Prach. Vlevo vinice. Vpravo moře. Za hodinu jsme tam, říká Mrs. Durhamová. Na vodě leží nehnutě několik člunů.

ALBERGHI. PENSIONI. LOCANDE. CAMERE PRIVATE. RISTORANTI: TRATTORIE. BAR. BAR. BAR. COCA COLA.

Takové vedro. Všechno je tak cizí. Brzy tam budu. Verena řekla, že se pokusí v těchto dnech vždycky večer ještě rychle zajet do Portoferraia a počkat na příjezd lodi v šest.

Proto jsem prosil Mrs. Durhamovou, aby si pospíšila.

Verena.

Jak dlouho jsem ji už neviděl, nelíbal. Jak dlouho…

„Ten černý jaguár před námi mě hrozně znervózňuje! Už půl hodiny jedeme za ním. Copak mu patří silnice? Teď ho ale předjedu! Jen ať laskavě uhne stranou!“ Troubí. Jaguár uhne doprava. Mrs. Durhamová předjede jaguára, který má holandské číslo a je úplně zaprášený. Pěkný jaguár. Větší model než ten, který jsem kdysi měl já. Už svého malého bílého jaguára dost dlouho nemám…

5

Když sníte ve dne, když vzpomínáte, tak nenásledují události tak chronologicky časově a prostorově seřazeny jako perly v náhrdelníku.

Prožíváte něco v přítomnosti – a napadne vás něco jiného z minulosti. Spatříte předmět – a vzpomenete si na podobný.

Předjíždíme holandského jaguára a já musím myslet na svého jaguára, který stojí ve výloze u Koppera & Co. Ještě se nenašel žádný kupec. Doufejme, že se nenajde. Pak totiž dostanu peníze. Sedm směnek jsem každopádně zaplatil. Pak přišla matka do blázince a její konto bylo uzavřeno. Pokusil jsem se prodat své hodinky, zlaté pero a dalekohled. Ale nabídli mi za to směšně málo – nestačilo by to ani na dvě směnky.

Abych vůz neztratil, udělal jsem něco, za co se ještě dlouho budu stydět: poprosil jsem o peníze otce. Zatelefonoval jsem mu a žádal o ně.

Má zřejmě stále ještě víc charakteru než já. „Ode mě nedostaneš nic. Máš dost. Je o tebe dobře postaráno. Nebo mi chceš vysvětlit, nač ty peníze potřebuješ?“

„Ne.“

„Tak dobře. Měj se hezky.“

Pak uběhnou dvakrát čtyři týdny, ve kterých mám podle smlouvy čas proměnit směnky, a pak přijde jeden pán od Koppera & Co. do Friedheimu a odveze si z garáže mého jaguára. Verenu obelžu.

„Ten vůz mi nikdy nepatřil, víš. Můj otec mi ho půjčil. Pohádal jsem se s ním – kvůli matce. Tak si vyžádal jaguára nazpět.“

„Ale jak se teď dostaneš do Itálie?“

„Existují železnice.“

„A na ostrov?“

„Domnívám se, že autobusem.“

„Měl jsi své auto tak rád!“

„Jen když se mi nikdy nestane nic horšího! Kromě toho to nebylo mé auto, právě jsem ti to říkal.“

Bylo to už v květnu, kdy jsem Verenu obelhal, ale obelhal jsem ji už dřív, i když jsme si slíbili, že si vždycky řekneme pravdu. Neobelhával jsem ji rád. Jen ze strachu, že bych ji mohl ztratit. Měl jsem z toho příšerný strach – onoho večera 4. března, když nám Manfred Lord vyprávěl, že ho navštívila Geraldina. Jen tak tak jsem se dostal do internátu, takový jsem měl strach…

Příštího dne sedím v garážích paní Liebetreuové a čekám, až Verena zavolá. Ještě nikdy mi v neděli netelefonovala, ale tuhle neděli volá. Má určitě stejný strach jako já, hlas se jí chvěje.

„Co se teď stane? Co se jen stane?“

„Vůbec nic,“ odpovím. Celou noc jsem nemohl spát. Tak jsem si rozmyslel, co musím odpovědět. „Ale jestli všechno ví… „ „Vidíš přece, nevěří tomu.“

„Přetvařuje se! Vyčkává. Klade nástrahy. Ty ho neznáš! Jestli to děvče přijde znovu… „ „Už určitě nepřijde.“

„Ale jestli má důkazy? Jestli už je má můj muž?“

„Ani pak nic neudělá. Nemůže nic udělat. Já mám taky důkazy!“

„Co máš?“

„Nemusíš mít strach, Vereno. Tvůj muž je chytrý, byl příliš chytrý…“

„Tomu nerozumím… „ „Kde jsi, Vereno?“

„Na jedné poště.“

Domnívám se, že to můžu riskovat. Nebezpečí, že někdo odposlouchává, se rovná nule. Friedheim má přímé volací číslo. „Tvůj muž mi přece vždycky dává knížky pro mého otce, ne? A můj otec mi zase dává knížky pro tvého muže.“

„Ano, ano, ale co je s těmi knížkami?“

Řeknu jí, jak to s těmi knížkami je.

„Ofotografoval jsem hodně stran. Mám důkazy. Můžu dokonce tvého muže vydírat, bude-li to nutné.“ Vydírat.

Teď jsem už taky jako pan Leo, jako Hansi, jako Geraldina.

„Dal mi včera zase jednu knížku pro otce. Můj otec mi zase taky dá knížku pro něho. A já zase ty stránky ofotografuji. Čím déle to bude trvat, tím víc budeme mít tvého muže v hrsti. Uklidni se, to je ze všeho nejdůležitější. Tvůj muž si nesmí všimnout, že jsi nervózní. Ještě několik měsíců a už budeme na Elbě. Několik měsíců a budeme spolu. Firma, která mě chce zaměstnat, je ochotna mi už ke konci roku dát dlouhodobou zálohu.“

Pustá lež. Nic takového mi nikdo neslíbil.

„Ale to… Olivere, to bych už přece mohla ke konci roku odejít!“

„Samozřejmě. Najmeš si s Evelynou byt. Než bude po rozvodu, budu mít maturitu a už budu pracovat.“

Lži. Samé lži.

Co bude o vánocích, co ke konci roku? Byt? Za co?

Rozvod? To by musela Verena všechno přiznat. Ale do prosince je přece ještě tak daleko. Teď máme březen. Kdo ví, co se ještě stane? Lhát. Jen lhát. Musím lhát dál.

„Jen ještě v příštích třech měsících musíme být opatrní. Nesmíme se už scházet ve věži.“

„Ne.“

„Je totiž jeden kluk v internátě, a ten mě špehuje.“

„Já myslela, že Geraldina!“

„Ne. Možná. Ale ne.“

Teď řeknu pravdu, málem celou: že jsem byl u Geraldiny a že přísahala, že se pomstí, protože jsem ji nechal. Že jsem toho malého mrzáka, který chce bezpodmínečně být mým bratrem, na smrt urazil tím, že nechávám Rašida spát ve svém pokoji. Že se Hansi a Geraldina potom bezpochyby spolu dohodli.

„Chápu…“

Ano, chápeš skutečně? Chápeš všechno? Já ne. Samozřejmě vypravoval Hansi Geraldině, co ví. Ale co už ví? Nemohl mě přece špehovat ve Frankfurtu. To mohl udělat jediný člověk a já vím, jak se jmenuje: Leo.

„Vereno..“

„Ano?“

„Musíš dávat hrozný pozor. Nesmíš důvěřovat žádnému člověku, svým přátelům, zaměstnancům, zvláště ne Leovi.“

„Proč zvlášť jemu ne?“

„Myslím, že tě špehuje a že ho tím pověřil tvůj muž. Ten malý mrzák Hansi nemůže všechno vědět. Ani Geraldina nemůže všechno vědět.“

„Leo taky ne. Byli jsme přece tak opatrní!“

Bohužel ne dost opatrní. Jinak bych měl ještě svého jaguára. Jestlipak Leo žádá taky od Manfreda Lorda peníze za své informace?

„Měj se před ním na pozoru, udělej mi to k vůli, prosím tě!“

„Samozřejmě. Udělám, co říkáš… Olivere, kdy se zase uvidíme?“

„Zítra odlétám. V pátek jsem zase tady. Jestli můžeš, tak mi pak zavolej. Budu čekat. Kdy chcete přijet sem nahoru?“

„Patnáctého března.“

„Pak bude všechno snadnější.“

„Snadnější!“

„Miláčku, nesmíme teď ztratit nervy. Před patnáctým budu určitě pozván k vám. Můj otec mi určitě dá knížku pro tvého muže. Uvidíš, jak ke mně bude milý a zdvořilý…“

V pátek 10. března se vrátím do Friedheimu. Už příštího večera jsem zase pozván k panu Lordovi. Můj otec mu tentokrát poslal starou bibli. Předal mi ji v hotelu. Zatelefonoval jsem mu: „Tady je jedna knížka od pana Lorda. Musíš si ale pro ni dojít.“

„Proč?“

„Protože už nemíním vstoupit do tvého domu. Už se neptej, proč. Právě přicházím z blázince.“

Za čtvrt hodiny už je můj papínek v hotelu. Vzal si knížku od Manfreda Lorda a dal mi tu bibli. Zdržel se tři minuty. Díval jsem se na hodinky.

Abych mohl ofotografovat propíchané stránky, potřeboval jsem po návratu do internátu polovinu noci. Jen taktak jsem s tím byl hotov. V sobotu večer jsem jel do Frankfurtu, do Miquel-Allee. To jsem ještě měl svého jaguára.

Před krbem zase pan Manfred Lord prohlásí, že nejpříjemnější jsou večery v úzkém kruhu. Ne? Ano, opravdu! Obdivuje bibli. Pak nás Manfred Lord na několik okamžiků nechá o samotě.

„Kdy?“ okamžitě šeptá Verena. „Kde? Rychle!“

„Zavolej mi zítra.“

Vytáhne z výstřihu svých šatů malou složenou obálku.

„Co je to?“

„Uvidíš.“

V obálce byla spousta malých, něžných krátkých vlasů. Byly kudrnaté…

6

„To je Cecina. Úchvatné místo! Jste unaven, Mister Mansfeld? Mám zastavit? Stihneme loď, nebojte se! Možná byste si měl protáhnout nohy.“

Kde to jsem? Kdo je tahle žena vedle mě? Co je to za vůz? „Jste takový bledý. Není vám dobře?“

„Já… trochu se mi točí hlava.“

„Tak to zastavím! Znám tuto krajinu jako své boty. Hned vpravo vede malá ulička dolů k velkému náměstí, přímo u vody.“

Jsme na náměstí. Obrovské. Úplně opuštěné. Slunce na ně praží; na vybledlé fasády odporných, zpustlých domů, z jejichž oken visí prádlo. Trochu se projdu sem a tam. Najednou mám tak příšerný strach jako ještě nikdy v životě. Zdá se mi, že musím umřít. Teď. Tady. Ihned. Na tomto prázdném obrovském náměstí Ceciny.

Klopýtám. Musím zpátky k vozu. Nechci umřít. Ne tady. Ne tady u vody, v téhle strašné, vyprahlé pustině! Mrs. Durhamová mi přidrží flakón. Vypiju ho téměř z poloviny. „Scotch,“ řekne Mrs. Durhamová. „To mám vždycky u sebe. No, jak je vám tedY‘

„Everything is all right again. Thank you. Thank you. Thanks a million!“

„Není nad skotskou, říkám vždycky.“ Jak daleko je ještě do Piombina? Jak daleko je ještě do Portoferraia? Jak daleko, jak daleko je ještě k Vereně?

7

„Teď se dostaneme do Sassetty a pak do San Vincenza. Tamhle je ukazatel: Piombino! Všichni cizinci na to naletí a odbočí vpravo, protože netuší, že ta silnice je samá díra. My pojedeme dál až k Venturinu, a pak jsme – po prvotřídní silnici – za deset minut v Piombinu! Přesto, že je to zajíždka!“

„Ano, Mrs. Durhamová!“

„Tenhle ukazatel v San Vincenzu by měli odstranit, když už silnici neopravují! Už léta to tak je! Skutečně nezodpovědná mystifikace. Člověk vletí vozem přímo do pasti!“ Mystifikace. Past. Nesmím se dát vlákat do pasti. Musím zůstat normální. Zdravý. Rozumný. Musím teď myslet za tři. Brzo bude všechno v pořádku. Pokud na nic nenaletím.

Brzy se mi myšlenky zase rozběhnou, zatímco se Mrs. Durhamová rozčiluje nad oslím spřežením, které nemůže předjet.

Nesmím vběhnout do pasti. Musím nás tři uchránit před jakoukoliv léčkou. Verenu, Evelynu a sebe.

Jedna past: v neděli po party u Manfreda Lorda jsem potkal Geraldinu a Hansiho. Chtěl jsem být sám a šel jsem ráno do lesa. Tam se najednou objevili…

Šli spolu za ruce: Geraldina vzpřímená a krásná, Hansi zkřivený, zmrzačený a ošklivý. Oba jsou slavnostně oblečeni. Oba mě přívětivě zdraví.

„Jdeme do kostela,“ řekne Geraldina.

„S Alim a Giuseppem,“ řekne Hansi. „Byli bychom taky rádi vzali s sebou Rašida – ale při jeho víře…“

„Ty svině,“ řeknu.

Usmívá se a rty mu málem zmizí. „Vůbec nevím, co myslíš.“

„Ty to víš moc dobře.“

„Nechápu ani slovo!“ Přitiskne Geraldininu paži k sobě a také Geraldina se přívětivě usmívá. „Ostatně, co jsem chtěl říct, Olivere: pro mě za mě se můžeš spřátelit s Rašidem, když po tom tolik toužíš. Můžeš se stát i jeho bratrem!“

„Já nechci.“

„To je tvoje věc. Tak prostě nemáš žádnýho bratra.“

„Co tím míníš?“

„Tím míním, že já už nejsem tvým bratrem. Mám teď sestru.“

„Geraldinu?“

„Ano,“ usměje se Geraldina, „představ si to.“

„Nemusíš být smutný,“ řekne Hansi, „ale po jejím neštěstí jsme si tak blízcí. Jen o chlup a měla by takovou páteř jako mám já!“ To říká on, tenhle lump, a usmívá se přitom jako andílek, a taky Geraldina se usmívá. Stojí tady oba ruku v ruce. Jestlipak mu musela ukázat prsa a to ostatní, než jí vybalil, co na mě ví? Nebo to udělal ze zlosti a bez náhrady?

„Nezlob se na něj, že už nechce být tvým bratrem,“ řekne Geraldina, „ale ty máš přece plné ruce práce s Rašidem.“

Hansi mě nespouští z očí.

Ví, co si myslím. Můžu, smím Géraldine říct, že Hansi zavinil její zranění? Jaké by byly následky? Nedozírné! Proč jsem to neoznámil hned tehdy? Jak by se Hansi bránil? („Řekl mi, že se musí Superštětky zbavit!“) A mrtvá slečna Hildenbrandová? A Verena. Verena, Verena…

„Pojď, Geraldino, musíme si pospíšit,“ řekne Hansi. A mně: „Třeba zajdeš do Quellenhofu a utěšíš trochu ubohého Rašida.“

„Proč bych ho měl těšit?“

8

To bylo 12. března 1961.

Šel jsem do Quellenhofu, seděl jsem celou hodinu u Rašidovy postele a domlouval mu, dokud nepřestal brečet. Brečel, protože byl tak hrozně sám…

Teď už je všechno jedno. Ve světě, ve kterém se potencionální vrah jako Hansi stává bratrem Geraldiny (tady se tedy v mikrokosmu odehrává to, co se odehrává ve světě dospělých, ve světě národů, v makrokosmu), v takovém světě se tedy snad může říct: „Hansi už není mým bratrem. Rašide, chceš se jím stát ty?“

Pak mám jeho pažičky kolem krku, pak se tiskne ke mně a v rozčilení mluví německo-persko-anglicky.

Dám mu čokoládu, noviny a knížky, než ho opustím, ale on to vůbec nevidí. Leží na posteli, zírá ke stropu a pořád opakuje:

„Já mám bratra… mám bratra.“

9

„… ocelárny, rozumíte, Mr. Mansfeld? Dvě ocelárny. Už celé generace…“ Kdo je tahle žena? Co to povídá? „…v rodině mého nebožtíka manžela…“

„Kde to je, Mrs. Durhamová?“

„Asi dvanáct mil od Liverpoolu.“

„Aha.“

Mluví. Pořád mluví. A já sním…

Oné neděle, kdy se Rašid stane mým bratrem, už nevím, co si mám počít. Sednu do vozu a jedu k ozdravovně. „Lidumil společnosti“ (Anděl Páně), k sestře Claudii. Proč? Ani dnes bych to ještě nedokázal říct.

V ozdravovně je rušno. Kolem zelené pumpy projdu do starého hospodářství. V chodbě visí starodávné rytiny, které zobrazují přívětivé anděly, pod nimi jsou zbožné nápisy. Pobíhá tu spousta dětí, ale vidím i spoustu dospělých. To mě překvapuje. Domníval jsem se totiž, že se tady zotavují jen děti. Sestra Claudie, které chybí dva prsty na pravé ruce, má velkou radost, že mě zase vidí.

„V neděli míváme vždycky naši slavnost.“

„Jakou slavnost?“

„Mluví bratr Martin. Pak je vždycky diskuse. Chcete-li si to poslechnout… Pak bychom si mohli promluvit o vašich starostech.“

„O mých starostech?“

„Musíte mít veliké starosti. K nám nepřichází nikdo, kdo nemá velké starosti. Věděla jsem, že přijdete, pane Mansfelde.“

10

Vidím Itálii, myslím na Německo. Prožívám přítomnost, myslím na minulost.

Slyším Mrs. Durhamovou, která mi vypráví něco o svých ocelárnách – a myslím na všechno, co se událo v posledních měsících, co se přihodilo Vereně a mně a ostatním. Vidím obrazy, slyším hlasy, změť hlasů, proplétají se a navazují na sebe ve zmatené souvislosti.

CASTAGNETO CARDUZZI.

Vzpomínám si, jak bratr Martin prorokoval blížící se konec světa v ohni atomových bomb, jak citoval věštbu sv. Jana, jak své posluchače, členy této Lidumilné společnosti utěšoval a ujišťoval je, že jim se nic nestane. Oni nesou boží znamení na svých čelech.

STABILIMENTO ENOLOGICO: FABRICA LIQUORI!

Moře, teď už zlaté v záři zapadajícího slunce.

„Teď už přijde San Vincenzo! Stihneme snadno loď, můžeme se dokonce i trochu napít v přístavu, je to tak romantické…“

Červencové odpoledne. Kvetoucí keře, obrovské rudé květiny všude kolem, vedro, azurově modré nebe.

A já myslím na ono březnové odpoledne v Taunusu, kdy právě začal tát sníh, kdy jsem po přednášce bratra Martina šel se sestrou Claudií holým parkem ozdravovny…

Řekla jste tehdy, když jsem vás vezl na dálnici, že můžu za vámi kdykoliv přijít, sestro Claudie.“

„Ano.“

„Smím… směl bych zase přijít? I když se nestanu členem vaší společnosti?“

„Můžete přijít vždycky. Každý smí přijít. Počasí je krásné. Chcete se posadit v parku? Má s vámi někdo promluvit? Máte otázky?“

„Ano, mnoho. Ale ty mi nikdo nemůže zodpovědět. Nikdo tady. Tady jsou všichni příliš dobří na mé otázky.“

„Díváte se neustále na mou ruku. Měla jsem autonehodu. Dva prsty mi museli amputovat.“

„Tomu nevěřím.“

„Čemu nevěříte?“

„Myslím, že nacisti… že jste v třetí říši…“

„Ne.“

„Ale ano. Že je to pravda!“

„Ano, je to pravda, pane Mansfelde. Při jednom výslechu na gestapu. V Berlíně. Prinz-Albrecht-Strasse. Byla jsem tři roky zavřená. Ale nemluvte o tom, prosím. S nikým.“

„S nikým.“

„Měla jsem velké štěstí, ztratila jsem jen dva prsty. Pomyslete, co ztratili ostatní.“

„Sestro Claudie…“

„Ano?“

„Mám k vám ještě jednu prosbu. Mohu s sebou přivést ještě jednoho člověka?“

„Samozřejmě.“

„Ženu?“

„Ano. Jste nám oba vítáni, pane Mansfelde. Navštivte nás brzy. Navštěvujte nás často! A nemějte strach. Tady se vás nikdo nebude pokoušet obracet na víru. Tady budete mít klid. To je přece to, co hledáte, ne?“

„Co, sestro Claudie?“

„Klid.“

11

CINZANO, CINZANO, CINZANO.

Serpentiny. Velké nákladní vozy. Kaktusy.

Klid.

Ano, ten s Verenou hledáme. Když přijde nahoru do Friedheimu se svým mužem a s Evelynou, s panem Leem, když začne zase žít v krásné vile, přivedu ji k Andělu Páně. Sestra Claudie nám ukáže lavičku, daleko, daleko vzadu v parku. Tam sedíme celé hodiny, Verena a já. Květiny začínají kvést, později voní šeřík, bílý a fialový, jaro se hlásí letos mnohem dřív. Klid.

V parku ozdravovny ho máme. Nikdo nás zde nehledá. Žádný Hansi. Žádná Geraldina. Žádný Leo. Jsme neustále velmi opatrní, přicházíme sami a oklikami…

„Teď projíždíme San Vincenzo!“ Mrs. Durhamová mi vítězně ukazuje špatný ukazatel cesty. Vidím ho, a nevidím. Vidím domy San Vincenza, a vidím Verenu a sebe na lavičce v parku, držíme se za ruce. Mnohokrát tam takhle sedíme, v březnu, v dubnu, v květnu. Mluvíme málo. Někdy, když se loučíme, udělá sestra Claudie na naše čela znamení kříže.

„Je to láska, že ano?“ řekne jednou.

„Ano,“ odpoví Verena.

Když opustím Anděla Páně, okamžitě se rozejdeme, každý odcházíme jinou cestou. Touto dobou hodně píšu. Má knížka už má hodně stránek. Verena, která čte všechno, co píšu, říká, že neví, je-li to dobré nebo špatné. Taky neví, jaká je naše láska. Věří, že obojí je dobré, knížka i láska. Ale neví to. Já taky ne.

Každý večer se spolu rozloučíme starým způsobem: baterkami, ona ve své ložnici, já na balkóně.

DOBROU… NOC… MILACKU.

DOBROU… NOC… MILACKU… PEKNE… SNY. TOBE… TAKY… MILUJI… TE.

ZITRA… VE… TRI… U… ANDELA.

Mrs. Durhamová stoupne na brzdu. Je rozčilená.

„Chytněte se za knoflík. Přejte si rychle něco.“ Vyděsím se. „Proč? Co se děje?“

Přes ulici přechází svatební pár, rolnická dívka, rolnický syn, ona v bílém, on je v černém. Za nimi procesí příbuzných. Děti, docela staří lidé. Nevěsta drží v náručí polní květiny. Zvon malého kostela vyzvání. V kostelních dveřích stojí farář. Má na sobě bílou suknici, zpod níž vykukují černé, těžké selské boty.

Teď slyším taky slabě varhany, někdo na ně hraje velmi falešně. Ale je to slavnostní, velmi slavnostní, všechno…

Bylo to i ve Friedheimu slavnostní, když doktor Frey a mademoiselle Duvalová měli svatbu. Ostatně na úřadě, ne v kostele. Přišli snad všichni, aby se podívali. Bylo to slavnostní v sále na radnici, když starosta osobně oba oddával a jeden starý muž, vyzáblý a vetchý, hrál velmi falešně na staré harmonium. Když obřad skončil, otočila se mademoiselle k dětem a zavolala: „Promiňte mi! Prosím, promiňte mi, vy všichni!“

„Co jí máme promíjet?“ zeptal se mě Rašid.

„Nevím,“ odpověděl jsem. Ale asi to vím. Kdyby se všechny rasy smísily a všechna náboženství a všechny národy! Děti a děti jejich dětí – jak šťastní by byli všichni… jednou…

Stále se setkáváme s Verenou v parku Anděla Páně. Vyprávíme si, co se dá vyprávět. Počítáme každý den. Elba! Elba! Člověk musí neustále doufat, něco si přát, po něčem toužit.

12

Polibky a rozhovory a držení se za ruku nám nestačí. Verena říká, že často v noci myslí, že shoří. Já taky. Ležím pak v posteli a slyším, jak Rašid (stále ještě spí v našem pokoji) ve spánku pláče – a já, který jsem se tak zřídkakdy modlil, se modlím: „Dej, ať čas ubíhá, Bože. Ať rychleji ubíhá. Ať už jsme na Elbě…“

Ne, světelné signály a polibky už nám nestačí. Vždycky jsem si myslel, že se dovedu obrovsky ovládat. Ale pozoruji, že mé sebeovládání je v koncích, když mě pozve pan Manfred Lord a je tak zdvořilý a tak šarmantní. Když pan Leo servíruje. Když mě malá Evelyna s odporem přeměřuje a trestá mě opovržením. A když se Verena dívá mimo mě a já mimo ni.

Bože, ať už je červenec. Už je květen. Teď mi bere Kopper & Co. mého jaguára, a já musím Vereně znovu lhát. Ale už je květen! Za měsíc je konec školy! A pak…

Jsme oba tak vzrušeni tou představou, že se stáváme neopatrnými a v příštích dnech se několikrát pomilujeme v lese. Na zeleném mechu, pod starými stromy, na kterých vyrašilo nové listí. Poprvé mi řekne: „Připadá mi, jako bych právě s tebou ztratila panenství.“

Myslí tím, že je to tak dávno, kdy jsme se naposled objali. Já musím myslet na Geraldinu, ale neřeknu to. Vždycky se pak okamžitě rozejdeme. Není to pěkné, pro mě ne a pro Verenu také ne, i když to tvrdí. Ne, pěkné to bude teprve až na Elbě.

Geraldina…

V dubnu k nám přišel James Hilton, jeden mladý Američan. Geraldina nechala Larsena Larsenem a vzala si Jamese. V květnu přišel jeden Řek. Tak opustila Američana a vzala si Řeka. Je zase tím, čím byla vždycky: Superštětkou! Mě přívětivě zdraví, ale nemluví se mnou. Chodí ostentativně na procházky s Hansim. Jako se chodí na procházky s pejskem.

Geraldina je nejhorší žákyní ve třídě. Všichni učitelé berou v úvahu, že byla tak dlouho nemocná, a mají k ní ohled. Ale v latině je tak špatná, že Tchoř prohlásí: „Při všech ohledech, prostě si nemohu zodpovědět, abych vás nechal postoupit, Reberová, jestli se co nejrychleji neseberete a nezlepšíte.“ Tato poznámka má doktora Haberla stát všechno, co si vydřel ve svém propoceném životě. Těsně před koncem školy vypukne obrovský skandál. Píšeme poslední, rozhodující písemnou práci. Bezprostředně po této dvouhodině je Geraldina tak drzá, že se Tchoř rozkřičí: „Reberová, vy přijdete dnes v šest a budete po škole! Tohle si nenechám líbit!“

Téhož večera je Rašid a nová učitelka, kterou zaměstnal šéf jako nástupkyni slečny Hildenbrandové, v knihovně a dělají Sceno-test. Nová učitelka je mladá a krásná. Jmenuje se Palmerová. Velcí kluci se jí dvoří…

Co se toho večera skutečně stalo, to už se asi nikdo přesně nedoví. Já vím jen to, co mi vyprávěl Rašid. Slečna Palmerová ho nechala o samotě a rychle ještě zašla do domu velkých holek, kde musela něco vyřídit. Bylo asi půl osmé. Rašid vypráví: „Najednou jsem slyšel křičet nějakou dívku…“

Hrozně se polekal. Měl strach. Dívka křičela dál:

„Pomoc! Pomoc!“

Rašid vběhl na schodiště.

„Pomoc! Pusťte mě. Pusťte mě!“

Rašid vyběhl po schodech do prvního poschodí. Rozletěly se jedny dveře – od naší třídy. Někdo se vyřítil ven. Geraldina. Šaty má roztržené odshora až dolů, punčochy dole. A křičí: „Pomoz mi! Dojdi pro někoho! On mě chce znásilnit!“

Rašid říká, že vůbec nevěděl, co to slovo znamená, ale okamžitě křičel o pomoc. Oba běželi ke schodům. Rašid viděl ze dveří mizet stín směrem k druhému schodišti. Nepoznal, kdo to je. Už se stmívalo…

Když se na jejich společný křik objevil šéf a dva učitelé, měla Geraldina hysterický záchvat. Opakovala pořád dokola: „Chtěl mě znásilnit…“

Kdo?

To neřekla.

Ne, to Geraldina neřekla.

13

Zatím dostaneme zpátky latinskou práci, tu rozhodující. Noah má 1. Já mám 1. Wolfgang má 4. A Geraldina?

Ona má 3! To znamená, že z latiny nepropadne.

Pan doktor Haberle ukončí tuto hodinu předčasně. Říká, že musí mluvit se šéfem. Odejde shrbený, ramena mu cukají. Vypadá, jako by plakal. Už jsem se s panem doktorem Haberlem, zvaným Tchoř, nikdy nesetkal.

Zastupuje ho jiný učitel. Víte, jak něco takového v tak obrovském podniku probíhá. Nic se neutají, alespoň ne na dlouho. Sekretářky to vyprávějí uklízečkám, uklízečky vychovatelům, vychovatelé svým přátelům mezi žáky. Mně to vyprávěl pan Herterich, ten ubožák, kterého jsme oddělali tak, že už je jen stínem sebe sama. Lékárník ve Friedheimu se už pozastavoval nad tím, že kupuje tolik prášků na spaní. Bere si jich nejméně pět na noc a léčí se. Přitom mu už teď nikdo nic nedělá, ani Ali ne. Nikdo ho prostě nebere na vědomí. To musí být to nejhroznější: když někoho už nikdo nebere na vědomí.

Pan Herterich mi vypráví: „Doktor Haberle byl na hodinu propuštěn.“

„Proč?“

„Ale nesmíte to říct dál.“

„Ne. Proč?“

„Znásilnil Geraldinu Reberovou.“

„Blbost.“

„Sám to přiznal.“

„Tomu nevěřím. Neznásilnil ji, to určitě ne! Na to je příliš zbabělý.“

„Přísahal to profesoru Florianovi.“

„Co?“

„Že je už rok zblázněný do Geraldiny! A toho odpoledne… nechal ji po škole, že byla drzá… „ „Já vím.“

„… že se už neovládl.“

„Směšné.“

„Když on to přísahal.“

„Ale co! A Geraldina?“

„Ta nejdřív mlčela jako hrob. Teprve když slyšela o přísaze, řekla, že to tak bylo.“

„Ona říká, že ji Tchoř znásilnil?“

„Ano.“ Pan Herterich si setře pot z bledého čela. „Není to strašné? Takový muž žije celá desetiletí šťastně se svou ženou, má děti, šetří na dům. A pak něco takového! Nechtěl bych být učitelem u velkých děvčat! Vy snad ano? Je to pokušení, ďábelské pokušení… Ďábelské!“

„Co se s ním stane?“

„Půjde před soud. Nenechají ho už nikdy učit. Má po kariéře. Po manželství taky. Jeho žena zažádala o rozvod.“

„Ne!“

„Jeho žena prodává dům a odchází s dětmi k rodičům. Můj bože, ubohý doktor!“

Ale Geraldina z latiny proleze.

14

Konec školního roku.

V naší třídě nikdo nepropadl. Geraldinina tvář zůstává naprosto bezvýrazná, když jí šéf předává vysvědčení. Kde je Tchoř? Kdy bude domek prodán? Jak dlouho byl pan doktor Haberle ženat?

Ano, ale on přece přísahal…

Šéf nám všem přeje šťastné prázdniny.

„Zotavte se. Vraťte se nám zdraví. Všichni, kteří zde musí zůstat tu taky budou mít báječné časy. Budeme chodit plavat, podnikat výlety, a můžete si k jídlu přát, co budete chtít…“

Senzační chlápek, tenhle šéf. Nemá nikoho, ke komu by mohl jít.

V hale školní budovy slyším zase hovory, které už slýchávám celé týdny, v Quellenhofu, na koupališti vedle Áčka, všude.

„Co budeš dělat o prázdninách?“ Mnozí jsou hrdí a rozčilení a říkají pravdu. „Přijedou pro mě naši. Pojedeme do Španělska.“ Nebo do Egypta. Do Anglie. Do Švýcarska. Na Riviéru. Do Schwarzwaldu.

A mnozí jsou hrdí a smutní a lžou.

„Můj otec se mnou podnikne cestu do Indie,“ říká Santayana. Všichni víme, že zůstane v internátě a svého otce ani neuvidí.

„Já se zasnoubím,“ říká Clarissa. (Clarisse je sedmnáct. Taky zůstává v internátě. Její rodiče jsou mrtví. Má poručníka. Je úplně sama.)

„Moji rodiče se zase vezmou. Já pojedu s nimi na svatební cestu.“ (Elfie, dvanáct let. Otec se skutečně tohoto léta žení. Ale ne s Elfiinou matkou, Elfie zůstane v internátě. Její matka ji nemůže vystát.)

Tak lžou všichni a všichni o nich vědí, že lžou. Ale neřeknou to. Děti jsou někdy milosrdnější než dospělí…

Hansi: „Já jsem mluvil se šéfem. Zůstávám tady. Jestli přijde můj fotr, tak s ním šéf vyrazí dveře!“

Geraldina: „Já letím k tátovi na Cape Canaveral. Ještě nevím, jestli se vrátím.“ Podívá se na mě. „Ale myslím, že ano.“

Ali: „Já jsem pozval Giuseppa. Letíme do Afriky.“

Thomas: „Já musím do Paříže. To je k posrání.“

Rašid: „Tento rok zůstanu ještě tady. Přijde mě navštívit můj strýc. Ale příští rok, když Persie…“

Wolfgang: „Ke svým příbuzným do Erlangenu. Budu rád, když budu mít těch osm týdnů za sebou. Jsou to docela milí lidé. Ale omezení!“

Senzaci přichystal Noah: „Já letím s Chichitou do Izraele. Její otec a šéf s tím souhlasí. Já mám v Izraeli příbuzné. Chceme si to tam prohlédnout.“

Chichita stojí vedle něho a celá září, když to Noah říká.

15

Jsem ještě jednou pozván k Manfredu Lordovi. Jasně! Letím přece do Lucemburska navštívit matku, že ano? Pan Lord má zase jednu pěknou starou knížku pro mého otce. Je mu líto, že se teď dva měsíce neuvidíme.

Verena sedí při tomto rozhovoru mezi námi. Ani se na mě nepodívá. „Musím vám ještě poděkovat, Olivere.“

„Zač?“

„Ze jste se zachoval tak fair a nesetkal se nikdy s mou ženou, když jsem u toho nebyl.“

„Ale to je přece samozřejmé.“

„Každopádně vám děkuji. To děvče už se neohlásilo. Záleží nám přece všem na tom, abychom nezavdali příčinu k pomluvám, že ano, miláčku?“

„Ovšem, Manfrede.“

„Jaká škoda, že musíte za svou matkou. Jinak bych vás pozval k nám na Elbu! Máme tam malý domek. Musím tak často odjíždět. Tam byste mohl mé ženě dělat společnost. Na Elbě alespoň nejsou lidé takoví jako tady, tam tak nelžou a nepomlouvají.“

„Rád bych přijal vaše pozvání, pane Lorde. Ale já musím opravdu k matce.“

„Jste hodný syn. Upřímně jsem si vás oblíbil, Olivere. Ty taky, ne, Vereno?“

„Ano, je opravdu milý.“

„Copak je, Leo?“

„Donesu ještě led pro whisky, milostivý pane. Pardon, prosím.“

„Děkuji. Leo, vy jste přece znal jaguára, kterého měl pan Mansfeld, že ano?“

„Toho bílého, ano, jistě. Stalo se něco? Nějaká nehoda?“

„Ne. Jeho otec ho zase panu Mansfeldovi vzal. To se mi od vašeho otce nezdá správné, Olivere!“

Tak moment, tady něco nehraje! Co je Leovi do toho? Proč to pan Lord povídá jemu?

„Jestli si smím dovolit říct svůj názor, pardon, prosím, i mně se to zdá nespravedlivě tvrdé.“

Ty svině.

„Napíšu vašemu otci, Olivere. Vezmete dopis s sebou.“

Je možné, je myslitelné, že by on a Leo společně…? Ne, to je nepředstavitelné! Je to nepředstavitelné?

Rozhodně pan Lord napsal ještě toho večera mému otci, aby mi jaguára vrátil. Kdyby mu zatelefonoval, věděl by hned, že mi fotr auto nevzal. Telefonoval mu už? Ví to už? Ale ne, ti dva si přece nikdy netelefonují. Nebo přece ano?

Vezmu dopis. Cestou domů ho roztrhám na malé kousky a rozházím ho po lese. Příštího dopoledne se setkám s Verenou v parku Anděla Páně. Dám jí celý rukopis, kam až jsem ho stačil napsat, fotokopie všech stran a fotokopie těch stránek ze starých knížek, které si posílají můj fotr s panem Lordem, a taky negativy. Okamžitě odjede svým vozem do Frankfurtu a všechno uloží do bankovního sejfu. Za dva dny odjede se svým mužem a Evelynou na Elbu.

„A kdy přijedeš ty?“

„Třináctého, čtrnáctého, nepozději patnáctého.“

„Najdu pro tebe nějaký pokoj. Přijeď brzy.“

„Jak to jen půjde.“

„Jestli ti to vyjde, nasedni v Piombinu na loď v šest hodin. Pak jsi o půl osmé v Portoferraiu. Pokusím se tam ty tři dny tou dobou vždycky čekat. Když tam nebudu, tak jdi do lodní kanceláře. Tam bude pro tebe vzkaz.“

Dává mi peníze.

„Zbláznila ses?“

„Není toho moc. Víc jsem si tak rychle nemohla opatřit. Ale na Elbě budu mít víc.“

„Přece si nemůžu od tebe vzít peníze!“

„Jak se chceš ke mně dostat! Z Lucemburska celou cestu pěšky?“

„Já…“

„Tak už si to vezmi.“

„Díky.“? „Ta zlá doba čekání uběhla přece tak rychle, že.? Teď přijde pěkný čas. Pak ještě jednou to bude nakrátko zlé. A pak už všechno dobré.“

„A pak bude všechno dobré.“

Rozloučím se s bratrem Martinem a sestrou Claudií. Řeknu jí, že se teď nějakou dobu neuvidíme.

„Budu na vás myslet a modlit se za vás.“

„Ano, prosím vás,“ říká Verena. „Vy dva nejste věřící?“

„Ne.“

„Ale máte se rádi, že ano?“

„Ano, sestro Claudie, máme se rádi.“

„Pak se budu modlit.“

16

Piombino!

Dorazili jsme. Město je malé a plné zákoutí, předměstí je ošklivé a roztahané. Vidím martinskou pec, haldy uhlí a komíny, ze kterých stoupá líný černý kouř.

„Ocelárny a železárny,“ říká Mrs. Durhamová. „Naproti v Portoferraiu ostatně taky.“ Musí jet krokem, protože tu všichni lidé chodí po ulicích. A kolik lidí. Město překypuje!

BAR.BAR.BAR.

Samozřejmě: stoly a židle na ulici. Muži pijí espreso nebo červené víno s vodou. Divoké debaty. Každý také mluví rukama. Velmi mnoho kin. Plakáty šestkrát větší než v Německu! Pestré jako bonbóny. Prsa. Prsa. Hodně prsou. A hrdinové. Samí hrdinové.

Žebráci. Hodně žebráků. Přicházejí k vozu a natahují ruce. Taky otrhané děti žebrají. Mrs. Durhamová je bohatě obdarovává.

Přijíždíme k přístavu. Ne k velkému, špinavému průmyslovému přístavu, ale k menšímu, ve kterém kotví lodě, plující na Elbu.

Tady, přímo u vody, před mnohými nízkými kancelářemi rejdařství a cizích úřadů, je chladněji. Kolem stojí nákladní vozy. Ve středu prostranství – samozřejmě – BAR. Malý, pěkný jednoposchoďový domek s terasami, hudebním boxem a pochromovanými židlemi a malými stolky venku.

„Vždycky když přijedu, zajdu sem obvykle na skleničku,“ říká Mrs. Durhamová. „Na víc skleniček. Protože teď už nemusím řídit. Mám na ostrově dům. V Bagnu, v zálivu u Procchia. Správce pro mě vždycky zajede do Portoferraia.“ Se zvláštní hrdostí prohlašuje: „Ještě nikdy jsem nedorazila na Elbu, abych nebyla opilá. Navrhuji, abychom zůstali u whisky. Co na to říkáte?“

„Jistě, Mrs. Durhamová. (Doufejme, že nebude pít moc. Mé peníze…) Dvě dvojité skotské, prosím.“

„Due grandi Johnnie, si, signora.“

„Whisky je tu vždycky Johnnie, Mr. Mansfeld. Jedno, o kterou značku jde.“

Po prvním grandi Johnnie objedná Mrs. Durhamová dva další. Chce hned platit. Já protestuji. Ona protestuje. Hodíme si pětisetlirovou mincí. Ona prohraje. No vida. Prohraje i při třetí rundě. Nepozná se na ní, že vypila tři dvojité.

Vidím ven na moře, nad kterým teď na západě, za prozářenými mraky, zapadá rudé slunce. Moře je úplně klidné, rackové krouží nad vodou. Mrs. Durhamová zaparkovala svůj vůz na konci krátkého širokého mola. Zatímco pijeme, přijíždějí stále nová auta a zastavují za fordem staré dámy. Pak se objeví loď. Je větší, než jsem očekával, bílá a má vysoké nástavby na palubě. Vplouvá do přístavu, otáčí a přiráží zádí k molu. Zadní stěna se otvírá a pomalu klesá dolů. Je vidět do břicha lodi.

Stojí v něm spousta aut. Jedno po druhém vyjíždí. Námořníci řídí dopravu.

„Pojďte,“ říká Mrs. Durhamová. „Už je čas.“ S naprostou jistotou schází dolů po molu. Posadíme se do forda. Jeden tlustý námořník v modrých kalhotách a bílé blůze nás diriguje v osvětleném vnitřku parníku na místo daleko vpředu. Vystoupíme. Jedno auto po druhém vjíždí do lodě, jejíž podlaha tiše vibruje.

Vyjdeme na palubu. Je přesně šest hodin, když parník odráží od mola, opíše velký oblouk v přístavní zátoce a vypluje na širé moře.

„How about another little Johnnie?“ ptá se Mrs. Durhamová.

17

Bar je veliký. Má mahagonové obložení a překrásný dlouhý pult. Tři barmani jsou v plné práci. Jeden poznává Mrs. Durhamovou. „Oh, Mrs. Durham! Glad to see you again! Two Johnnies, yes?“

„Si, Roberto, grazie.“

Roberto přinese podnos se sklenicemi k naší lavičce na palubě. „A teď jako vždycky, Mrs. Durhamová?“

„Jako vždycky.“

Barman se směje, ukazuje světle bílé zuby. Krásný chlapík. „Co to znamená: jako vždycky?“ ptám se.

„To znamená, že nám teď každou čtvrthodinu přinese dva nové Johnnies.“

„Ale to je nemožné!“

„Proč? Celá jízda trvá nanejvýš půldruhé hodiny! Nesnášíte whisky?“

„Tak jsem to nemyslel.“

Podívá se na mě, pak položí svou ruku na mou a řekne: „Rozumím. Máte málo peněz. A jste příliš hrdý, abyste se dal ode mne pozvat.“

„Ne příliš hrdý, ale…“

„Poslechněte, mladý muži, mám víc peněz, než stačím za celý svůj život utratit. Co se s nimi stane, když umřu?“

„Vaše dcera…“

Mrs. Durhamová se zhluboka napije a vystaví tvář větru, který je cítit chaluhami a mořskou vodou.

„Neříkala jsem dnes odpoledne pravdu, Mr. Mansfeld. Virginia nepracuje jako ředitelka v našich továrnách. Provdala se za jednoho chudého komponistu a žije už deset let v Kanadě. Proklela mě, než odjela. Už mě nechce nikdy spatřit. Nikdy ode mne nepřijme ani penny.“

„Ale proč?“

„Je to má vina! Ano, stála ve čtrnácti na scéně! Ale já jsem zabránila tomu, aby se stala herečkou. Nutila jsem ji, aby pracovala v našich továrnách. Já… já jsem chtěla někoho, kdo by to vedl dál, až… rozumíte? Hledala jsem pro ni muže, který by se trochu vyznal v průmyslu. A ona mi přišla s tím komponistou. Bránila jsem se i jen podat mu ruku. Prý se jim nedaří dobře, tam v Kanadě, jak mi psali přátelé.“

„Přátelé?“

„Ano, přátelé, Mr. Mansfeld. Virginia nepíše nikdy. Nenávidí mě. Oh! Ano, nenávidí mě. Možná se proto tak potloukám po světě?“

„Mrs. Durhamová… „ „Skutečně dobrá, ta whisky, co říkáte?“

18

Když jsem přijel do Echternachu, abych navštívil matku, nepustili mě k ní. „Teď to nejde, abyste ji viděl, pane Mansfelde,“ říká doktor, se kterým jsem mluvil posledně. „Vaše matka je právě ve… ehm… špatném stavu. Vaše návštěva by ji velmi rozrušila. Musím to zakázat.“

Takže jsem matku neviděl.

Otce a tetu Lizzy jsem viděl. Přišli do hotelu. Předal jsem mu knihu, kterou mi pro něho dal Manfred Lord. Je možné si představit, že naše rozmluva byla stejně chladná jako krátká. Že už nemám auto, to jsem neřekl.

Pak jsem v Echternachu přece jen ještě prodal své hodinky, zlaté plnící pero a dalekohled a vydal jsem se na cestu, druhou třídou. Do

Florencie to bylo příšerně dlouhé. Seděl jsem v plném kupé, v noci jsem nemohl spát. Ve Florencii jsem byl groggy. Vystoupil jsem, ne proto, že mi Verena vyprávěla, že tak vždycky cestuje – vystoupil jsem, protože jsem už jízdu nevydržel. Taxíkem jsem jel až na začátek autostrády del Sole. Měl jsem štěstí. Brzy zastavil ford a… „Čtvrthodina uběhla, Mrs. Durhamová!“

Trhnu sebou. Ten krasavec číšník stojí před námi s dvěma novými Johnnies.

„Děkuji, Roberto. A jednu pro vás.“

„Grazie, signora, grazie!“

Teď je obloha bezbarvá, vidím první hvězdy. Voda potemněla. Pěna na zdi je bílá. Všechno utichlo. „Víte už, kde budete bydlet?“

„Ne.“

„Tady vám dám svou navštívenku. Je na ní adresa a číslo telefonu. Jste vždy vítán. Hrajete tenis?“

„Ano.“

„Bridž?“

„Ano.“

„To je skvělé! Znám jednoho starého anglického majora a jeho ženu, mají tady domeček v Bagnu, docela nablízku. Rozkošní lidé. Mohli bychom si spolu zahrát. Mám tenisový kurt a soukromou pláž. Ale vy samozřejmě nikdy nezavoláte, já vím… „ Mrs. Durhamová je opilá a také to říká.

„Vadí vám to?“

„Mně? Já jsem přece taky opilý!“

Ale tak jako dnes jsem ještě opilý nebyl. V tak povznesené náladě. Tak spokojený. Mrs. Durhamová je na tom stejně. Pořád se smějeme a vyprávíme si navzájem nejsměšnější historky. (Pravděpodobně nejsou vůbec směšné.) Ostatní cestující nás mrzutě pozorují.

„Považují vás za gigola,“ říká Mrs. Durhamová.

Verena.

Vereno! Budeš v přístavu?

„Já bych byla ráda, kdybych měla takového pěkného gigola. Mohl by mít ode mne všechno.“

Chvíli mlčí. Pije. A pak najednou řekne: „Vidíte ta světla vpředu? Portoferraio!“

19

A jsme tady.

Vidím toho z Portoferraia při příjezdu dost málo. Světla, modrá, zelená, bílá, červená: Silnici podél nábřeží. Hotel s neonovými nápisy.

BAR…

Naše loď zase otáčí. Samozřejmě, záď musí přirazit první, aby mohla auta vyjet z trupu. Teď už rozeznávám jednotlivé lidi na osvětleném nábřeží, vidím mnoho lidí, ale ne Verenu.

„Můj správce stojí tamhle dole!“ Stará dáma mává. „Já jsem trošku moc opilá… Myslíte, že byste mohl vyjet mým vozem na břeh? Byla bych vám za to velmi vděčná.“

„Samozřejmě, Mrs. Durhamová. A mnohokrát, mnohokrát vám za všechno děkuji.“

„Ale hlouposti. Vy stejně nezavoláte.“

„Ale ano.“

„Nikdy! Tady jsou klíčky.“

Jsem opilý a neznám vůz Mrs. Durhamové. Ford vystřelí přes fošny na břeh a vpálí do nějaké zdi. Vystoupím. Nárazník je ohnutý. Jak ho prohlížím, slyším vedle sebe smích Mrs. Durhamové.

„To jste tomu dal!“

„Promiňte.“

„Ale co!“

Přichází k nám muž v bílé košili a v bílých kalhotách. Pozdraví Mrs. Durhamovou a políbí jí ruku. Zatímco vyndává z vozu můj kufr a staví ho na kočičí hlavy na nábřeží, směje se stará dáma bez ustání dál. Správce mě nepřátelsky pozoruje. Mrs. Durhamová nastoupí do vozu, správce si sedne za volant. Mrs. Durhamová s námahou vytočí okno.

„Virginia… „ Teď už sotva dokáže mluvit. „Má… má dcera… víte… Mr. Mansfeld, moje Virginia… ona je… tedy opravdu… myslím, že jsem k ní byla nespravedlivá…“

Správce vyjede. Vidím, jak Mrs. Durhamová zapadne dozadu do sedadla. Z trupu lodi vyjíždějí stále další a další auta. Dám kufr ke zdi a posadím se na něj.

„Lásko!“

Verena!

Má na sobě úzké žluté kalhoty, sandály na boso a pestře pomalovanou košili. Políbí mě. „Miláčku,“ řeknu. „Miláčku, miláčku.“

„Ty jsi opilý.“

„Ano, miláčku.“

„Tak pojďme. Domů.“

„Jak to… jak to domů?“

„Můj muž je v Římě. Na tři dny.“

„Ale personál.“

„Všechny jsem poslala pryč. Jsme sami.“

„A Evelyna?“

„Je na Korsice. S vychovatelkou. Vrátí se teprve pozítří večer.“

„My… jsme sami až… až do pozítří večer?“

„Ano, Olivere! Pojď! Vůz stojí tamhle naproti.“

„Vereno! Musím ti něco říct.“

„Já vím.“

„Co víš?“

„Že mi něco musíš říct.“

„A co?“

„Že mě miluješ.“

„Ano. Ale jak jsi na to přišla?“

„Instinkt. Co jsi pil?“

„Whisky.“

„Já tě taky miluji, má lásko. Pojedeme domů. Uvařila jsem pro tebe. Můžeme se vykoupat v moři. Je docela teplé. A pak… „ „Snad zase vystřízlivím.“

„Doufám, že ne moc brzo. Jsi tak milý, když se trochu napiješ.. Pojď… Pojď rychle. Pojďme rychle odtud.“

OSMÁ KAPITOLA

.

1

Nahá, úplně nahá přibíhá ke mně po bílé písčité pláži: paže rozpřažené, smějící se. Ňadra se jí zdvíhají a klesají, vlasy se jí lesknou v odlesku jižního měsíce. A tady je záliv, tady jsou pinie a olivovníky, opuštěné chatrče s doškovou střechou, tady je moře. Obloha s hvězdami, mistral, teplý a mírný, příboj, tichý a něžný.

Je tady všechno, co jsem už přesně tak jednou viděl před dlouhou dobou ve svých myšlenkách, svým vnitřním zrakem. Je tady znovu ten pocit „to už jsem jednou zažil“.

I já jsem nahý. Písek je mokrý, ale teplý. Potkáváme se. Objímáme se. A není tu nikdo, nikdo, kdo by nás viděl, jsme úplně sami v biodolském zálivu.

Líbám Verenu na tvář, na krk, na prsa. Její pleť je hořká. Oba jsme vylezli z vody. Je po deváté. Vlna nám podemele nohy, padáme do moře. Ale padáme mírně a pomalu, jako ve zpomaleném filmu, na teplý, mokrý písek. Držíme se stále ještě v objetí. Zpětná vlna nás zalije. Pak přijde další. Třetí vlna. Necháváme mořskou vodu proudit přes naše těla a tváře a cítím, jak příjemně drsný písek pod námi povoluje, jak ho voda odnáší. Jak padáme hlouběji a hlouběji.

Jsme v sobě ponořeni, zatímco nás stále nové vlny zaplavují. Milujeme se mlčky a ani na chvíli se naše rty neopustí. Jen měsíc, hvězdy a černé stromy na svazích hor kolem zátoky jsou našimi svědky.

Ještě jsem nevystřízlivěl. Verena zatím taky něco vypila, aby i takto se mnou splynula, a nyní jsme a zůstáváme spojeni, v pravidelném něžném rytmu nás neúnavně a nevyčerpatelně omývá vlna za vlnou. Vítr, moře, písek a hvězdy.

To všechno jsem už jednou viděl, to už se mi jednou zdálo.

2

Záliv je veliký, pláž je dlouhá. Ze všech stran vystupují strmé horské svahy. Silnice do La Biodoly. Tam, kde spadá k zálivu, tvoří nesčetné vlásenkové serpentiny. Byl jsem velmi rád, že se řízení ujala Verena. Já bych nás určitě strhnul do propasti.

Silnice končí těsně u moře a dvoustopá stezka z kamenů, po které mohou jet kola auta, vede ke garáži domu pana Manfreda Lorda. Jede se po pláži, kolem rákosí, bodláčí a bizarních větví, které vyplavilo moře. Garáže jsou jen metr nad vodou, pod domem ze skla, který stojí na skále, příkře strmící z moře. Garáž je vytesaná do skály. Ke vchodu do domu se musí vystoupit po sedmasedmdesáti schodech. Schodiště je dole zavřeno opravdovou mříží, která se dá otevřít a zavřít na dálku z vily. Prakticky se do tohoto domu nemůže nikdo vloupat, skála je na všech stranách hladká, stěny padají kolmo k vodě, a od ostrova je planina nahoře oddělena hlubokou propastí.

Za mříží leží Asad, neštěkne ani jedinkrát, když se přiblížíme neustále na mě vyskakuje, málem mě porazí a líže mi ruce a tvář. Zajedeme vozem do garáže a při této příležitosti vidím Verenin motorový člun, který se pohupuje na laně v mírném příboji. Je to hnědý, malý člun.

Vyjdeme těch sedmasedmdesát schodů nahoru a vstoupíme do domu, který je zavěšen nad vodou. Je to prostorný dům, mnohem větší, než by se předpokládalo zvenku. Zatímco Verena připravuje jídlo, umývám se a rozhlížím se kolem, stále doprovázen Asadem. Koupelna. Dvě ložnice. Pracovna s dálnopisem a třemi telefony. Dětský pokoj. Všechno supermoderní: tvary, barvy, nábytek, obrazy. A krb. Stojí před velkou stěnou z oken. Jeho zadní stranou z mariánského skla je vidět moře, které je nyní černé, a hvězdy a lodi s červenými a zelenými světly.

Proč se mi vlastně tenhle krb z mariánského skla zdá tak nevkusný? Je to přece romantické pozorovat skrz oheň vodu. Vím, proč se mi nelíbí: protože patří panu Lordovi, patří mu jako všechno tady, protože to nepatří mně, protože nebyl postaven za mé peníze. Protože nemám žádné peníze – a pan Lord jich má tolik.

Před krbem leží tlustý bílý koberec z ovčí vlny. Asad se na něj posadí a dívá se do plamenů. Oheň v sobě má něco hypnotizujícího. Zase pluje venku, daleko, daleko odtud nějaká loď, tiše, nehlučně, pomalu.

Je to tajemný dům, neskutečný, takový, který už snad patří do dvacátého prvního století! Všechny závěsy jsou rozhrnuty. Postranními stěnami ze skla je vidět buď ven do noční tmy, nebo jsou vidět světla, ztracená, osamělá, malá a daleká, velmi daleká. Jídlo je připraveno.

Verena je podává ve velkém jídelním koutě, který ještě patří ke kuchyni, ale je od ní oddělen bambusovou stěnou, po které se plazí kvetoucí rostliny. Kuchyň je stejně moderní jako celý byt. Elektrický sporák. Lednička. Automat na mytí nádobí. Drtič odpadků. Nějaké dveře.

„Tam vzadu, to je výtah,“ říká Verena. „S ním se dá sjet dolů do sklepa, pro víno a lihoviny. Sklep je ještě hlouběji než garáž, pod hladinou moře. Jeho zbudování stálo hodně peněz.“ Podívá se na mě. „Ubohý miláčku, já vím, na co myslíš.“

„Na co?“

„Kolik on má peněz – a jak málo jich máš ty.“

„Ano.“

„Ale tebe mám ráda. A jeho ne.“

„Tak mu přejme dům a výtah a jeho milióny!“

„Máš pod koupacím pláštěm něco na sobě?“

„Ne.“

„Já pod svetrem taky nic nemám.“

Pod svetrem! Teprve teď si všimnu, že se převlékla. Chodí tu bosa a v červeném svetru. „Je to ještě…“

„Ne. Ten starý jsi už úplně zničil. Tenhle je nový. Pro jistotu jsem si koupila dva další. Naše láska přece právě začala, ne?“ Obejmu ji, ale ona se mi vymkne. „Nejdřív se najíme,“ řekne. „A já musím vypít taky trochu whisky, abych tě dohonila.“

„Vereno… nemůže nás tady opravdu nikdo vidět?“

„Nikdo.“ Vede mě ke stolu v jídelním koutě a já vidím, že před mým místem stojí váza s červenou růží.

„Ty ses zbláznila!“

„Já tě přece taky miluji. Posaď se a jez!“

„Nepřinesl jsem ti žádné květiny…“

„Dal jsi mi už dost květin. Teď jsem na řadě já. Sundej si koupací plášť. Ne, raději si ho zase rychle obleč! Rychle! Nebo jsem celé to nádherné jídlo připravovala zbytečně! Teď uvidíš, co všechno umím. Chceš mít přece ženu, která umí dobře vařit, ne?“

„Já chci tebe. Ať umíš vařit nebo ne, to mi je jedno.“

„To neříkej! Žena musí umět vařit, aby jí muž neutekl.“

„Já ti nikdy neuteču!“

„Přesto. Je lepší, že umím vařit.“

„Vereno?“

„Ano?“

Stojí u sporáku.

„Dej dolů ten svetr a kalhotky.“

„Jen když si sundáš koupací plášť.“

„Okay.“

Pak tu sedíme a Verena podává riso fegatini e piselli in brodo. Chutná to báječně.

„Dělala jsi to už s některým jiným mužem?“

„Co?“

„No, jestli jsi pro něho vařila a pak s ním jedla takhle úplně nahá?“

„Nikdy. Všechny věci, které dělám s tebou, jsem ještě nedělala s žádným jiným mužem.“

„Já taky ještě s žádnou jinou ženou. Zatáhni přece závěsy.“

„Proč? Tady nás nemůže nikdo vidět. Okna z kuchyně vedou do propastí.“

„Nenajíme se… nenajíme se až později?“

„Ne, na to druhé budeme mít čas později! Musíš trochu vystřízlivět a já se musím trochu opít.“

„Miluji tě.“

„Musíš hodně jíst, abys vystřízlivěl a já z tebe něco měla. Proč jsi jen tolik pil?“

„Z rozčilení. Protože jsem věděl, že přijdu k tobě.“

„Tak mi to promiň.“ Zase se napije. Shodí jídlo na zem a Asad to vylíže. Sedíme proti sobě. Jíme, ale neustále se přitom na sebe díváme a oběma nám neustále něco padá z vidličky.

„Vereno…“

„Ano já vím.“

„Co víš?“

„Co chceš říct. Neříkej to. Já taky, má lásko, já taky. Ale až později. Později. Já potom vždycky dostanu takový hlad.“ Jde ke sporáku, aby donesla další chod. Jdu za ní a hladím ji.

„Líbím se ti?“

„Jsi nejkrásnější žena na světě.“

„A za deset let?“

„Budeš pořád ještě nejkrásnější žena na světě! Pro mě.“

„Teď to budou paguari del golfo. Nedotýkej se mě. Jinak to všechno upustím.“

„Zase ses navoněla Diorissimem.“

„Pusť mě. Musíš mě pustit! Olivere! Tak vidíš! To je nadělení! Všechno je na zemi!“

„Já to sním i ze země. Miluji tě. Miluji tě.“

Pak zavřeme Asada. Verena se ještě něčeho napije. Zatáhneme závěsy. Verena má teď už taky náladu. Zapne rádio. Sentimentální hudba, smutná hudba. Radio Roma. Položíme se před krbem na bílý koberec z ovčí vlny. Laskáme se navzájem. Whisky, soda a nádobka s ledem stojí na podlaze vedle nás. Popíjíme. Plameny v průsvitném krbu šlehají a plápolají.

Radio Roma hraje zřejmě jen pro zamilované. Housle. Sentimentální hlasy.

Suli‘ eco del concerto…

Ovunque sei, se ascolterai…

accanto a te mi troverai…

Tenhle koncert…

když ho posloucháš…

pak jsi u mě…

„Nikdy se jeden druhému neztratíme, Olivere.“

„Ne.“

„Budeme se pořád milovat.“

„Ano.“

Pak trochu pláče a její slzy mi smáčejí hruď. „Co je?“

„Ale nic… „ „Ne, řekni to!“

„To je nová píseň. Il nostro concerto.“

„Náš koncert.“

„Ano. A oni ho hrají dnes. Teď ho hrají…“

„Ty jsi rozbila tu desku. Love is just a word. Teď máme novou píseň.“

„Ano, naši píseň. Náš koncert.“

„Proto pláčeš?“

„Ne, proto ne. Líbej mě. Ale neptej se…“

Plameny v krbu šlehají vysoko. V dálce houká parník. Pobřeží leží opuštěné v zeleném měsíčním světle.

„Přesto se tě ptám. Proč pláčeš? Neříkej, že štěstím!“

„Ze strachu před štěstím… Měla jsem sen… minulou noc… Bylo to strašné… Milovala jsem tě v tom snu… Seděli jsme tady, před tímhle krbem, byli jsme sami, my jsme… Všechno bylo jako teď… Tady tuhle píseň jsem slyšela! Hrají ji teď tak často! Slyšela jsem ji ve snu!“ Přivine se ke mně, nehty mi zatne do zad.

„Vereno!“

„Pak… pak píseň skončila a hlasatel oznamoval… ale to nebyl hlasatel… „ „A co řekl?“

„… dove sarai mi troverai vicino a te… „ Housle. Samé housle.

„Řekl: ‚Tady Radio Roma. Signora Lord… Signora Lord… muž, vedle kterého teď ležíte, muž, s kterým jste teď šťastná…‘ Ne. Já nemůžu.“

„Řekni to!“

„‚Jste ztracena,‘ řekl. ‚Jste ztracena. Vedla jste špatný život. Chcete bohatství. Provdala jste se za muže, kterého nemilujete. Od samého počátku jste ho podváděla.‘“

Housle. Jen housle. Píseň doznívá.

„‚Nebudete šťastná. Chvíli, to ano. Ale pak to skončí. Berete na sebe velkou vinu, Vereno Lordová. Chcete dvojí. Stavíte jedno proti druhému. Zničíte mladého člověka. Jste špatná…‘“

„Přestaň!“

Hudba dohrála. Mužský hlas: „Qui Radio Roma…“

Verena se rozkřičí. Tiskne si ruce na spánky a zírá na bílý aparát.

„Vereno!“

„To byl on! Přesně tak zněl ten hlas!“

„… abbiamo trasmesso, Il nostro concerto con Enzo Caraglio e la sua orchestra e il vocal Comet…“

„To neskončí dobře! To nemůže dobře skončit!“ Ozve se nová hudba. Zpívá nějaká žena.

„Vereno, prosím tě… prosím tě, přestaň… Jsme přece tak šťastni!“

„Právě proto, že jsme tak šťastni… Ten hlas to taky říkal… Člověk nemůže žít dvakrát… Nemůže vysvléknout minulost jako šaty… a má minulost je špinavá… příliš špinavá…“

„To není pravda!“

„Je to pravda! A i má přítomnost je špinavá! Až budu jednoho dne stát před soudem, řekl hlas… „ Zazvoní telefon. „Musíš to zvednout!“

„Kdo to může být?“

Teď už zvoní potřetí. Vstanu a ztiším rádio. „Rychle! Zvedni to!“ Udělá několik nejistých kroků, zvedne bílé sluchátko a zase klesne na zem.

Její hlas se teď chvěje, je chraplavý: „Pronto… „ Ticho. „Si, signora, si…“

Zakryje mikrofon a šeptá: „Můj muž…“

„Cože?“

„Z Říma…“

Jdu po koberci k ní a sednu si těsně vedle ní. „Musíš se sebrat slyšíš.“

„Si, signora… grazie… haló! Haló, Manfred?“

Teď je klidná, neobyčejně klidná. Především vzhledem k tomu, že právě ještě byla tak neobyčejně hysterická. Líbám ji na krk a jsem tak blízko u ní, že taky slyším hlas Manfreda Lorda, suverénní hlas tohoto suverénního pána.

„Miláčku, probudil sem tě?“

„Ne, proč?“

Líbám ji na ramena.

„Co děláš?“

„Já… čtu…“

„Právě jsem přišel do hotelu. Celý večer jsem tolik po tobě toužil. Ty taky?“

„Prosím?“

„Je špatně rozumět, že?“

„Ano. Co jsi říkal?“ Líbám ji na ňadra.

„Celý večer jsem po tobě toužil! Tak jsem si pomyslel, že ti zavolám, hned jak přijdu do hotelu. Konference je tak dlouhá.“ Líbám ji na paži.

„Bylo to… bylo to velmi únavné, Manfrede?“

„Nehraje tam u tebe rádio? Slyším hudbu. Tady u mě v pokoji taky hraje. Právě jsem slyšel ‚Il nostro concerto‘. Ty taky?“

„Ano…“

Líbám jí ruce, každý prst zvlášť, každý článek prstu. Ona mě hladí. „Hezká píseň, že?“

„Ano, Manfrede.“

„Jak se daří Evelyně?“

„Chtěla hrozně moc na Korsiku. Tak jsem ji tam poslala s vychovatelkou.“

„Proč jsi nejela s nimi?“

„Ale, nějak se mi nechtělo, víš…“

Líbám její břicho.

„… raději si chci trochu odpočinout. Jsem tak unavená. Celý den ležím na pláži. Kdy se vrátíš?“

„Bohužel teprve za šest dnů, miláčku.“

„Teprve za šest dnů?“ Teď mi Verena líbá ruku, mé prsty.

„Mrzí mě to. Ale jednání se protáhne. Přijedu, jak jen to půjde. Zítra touhle dobou zase zavolám. Hodí se ti to?“

„Ano… těším se na to.“

„Tak se měj hezky. A dobrou noc.“

„Ty taky. Měj se hezky.“

Zavěsí sluchátko a dívá se na mě svýma obrovskýma tmavýma očima. Nikdo z nás nepromluví. Oheň v krbu praská. Verena najednou vyskočí a vyběhne z místnosti. Zůstanu sedět a piju whisky. Verena se nevrací. Radio Roma hraje něžnou hudbu. Sednu si se sklenicí před krb, zapálím si cigaretu a zírám do plamenů. Pak mám sklenici prázdnou. Tentokrát připravím dva nápoje.

Teď hrají,Arrivederci, Roma… ‚

Zezadu mě obejmou paže. Verena se vrátila. Umyla se, zase se navoněla Diorissimem. Cítím konvalinkovou vůni. Její prsa se mi tisknou na záda. Líbá mi týl. „Zapomeň, co jsem předtím říkala.“

„Už jsem to zapomněl.“

„To všechno byl nesmysl… každý mívá někdy takové sny… my se přece máme rádi… „ „Ano.“

„Všechno bude dobré, že?“

„Všechno bude dobré.“

„To mi dělej. Prosím tě, dělej to. Víc nahoře. Ano, tam. Něžně, hodně něžně.“

„Co budeš chtít… pokud budeš chtít…“

„Jsi sladký… miluji tě… opravdu tě miluji… věříš mi to?“

„Ano.“

„Whisky! Ty jsi mi připravil whisky!“

„Nepřevrhni ji.“

„Ne. To mi dělej… to mi dělej…“

Krb. Plameny. Voda za nimi. Teď zase kolem přejede světlo, světlo lodi v noci v dálce, daleko, daleko odtud, venku na třpytícím se moři.

4

Když se probudím, krb je už studený. Hodinky ukazují deset minut po čtvrté. Verena mě ve spánku objímá. Než jsme usnuli, zhasli jsme všechna světla, rozhrnuli závěsy a otevřeli okna. Na východě se už obloha jasní. Vidím, jak každou minutu mění barvu. Vidím moře, které je nejdřív černé, pak šedé a pak zelené.

Pak vyjde slunce. Moře najednou bledne. Verena dýchá pravidelně a klidně. Slunce stoupá výš a výš, svahy hor kolem nás zachycují jeho světlo, spousta červených květů se otvírá v keřích na pokraji lesů, nad okrově zbarvenými, hnědými a žlutými svahy, které jsou vypálené a mrtvé. Ležím vedle Vereny a myslím na to, jaké to bude, až budeme navždy žít spolu. Možná budeme mít také jednou dům. Možná budu jednou vydělávat hodně peněz.

V sedm hodin se pomalu a opatrně vymaním z Verenina objetí a jdu do kuchyně. Chvíli to trvá, než se tu vyznám. Pak připravím snídani. Když se vaří voda na kávu, zaslechnu něco jako pláč.

Otočím se.

Verena stojí ve dveřích. Oči ještě zarudlé od spánku. Opírá se o veřeje dveří a řekne ztěžka: „Olivere… „ „Miláčku, co je?“

„Nebyl jsi tady, když jsem se probudila… Já… já jsem se tak strašně polekala… myslela jsem, že jsi šel pryč… „ „To sis myslela?“

„Ano… obejmi mě… drž mě pevně… zůstaň u mě… „ „Já přece jsem u tebe! Nikdy tě nenechám samotnou!“

„Nikdy?“

„Nikdy!“

„Pojď ke mně do ložnice.“

Voda na kávu se vyvařila, konvice praskla. Slyšeli jsme to, ale nestarali jsme se o to. Snídali jsme teprve v devět hodin. Měli jsme hrozný hlad.

5

Skutečně je vidět Korsika: černý pruh země na horizontě. Verenin motorový člun je velmi pohodlný. Jsme daleko na širém moři, tak daleko, že už nevidíme náš záliv. Vzali jsme si s sebou víno a studené kuře a chleby. Všechny láhve vína visí na šňůře ve vodě. Slunce pálí, ale vane slušný, stálý vítr. Voda je úplně čirá, je vidět do hloubky a tam je spousta ryb a velké medúzy, které svítí v nejpodivuhodnějších barvách: zlatě, červeně, zeleně, modře, žlutě a stříbřitě.

Jsme daleko od všech lidí, a tak si svlékneme plavky a skočíme do moře nazí. Verena spolyká dost vody, já taky. Vylezeme zase do člunu a obejmeme se. Zaboříme se do sebe. Člun se tiše kolébá.

Vytáhneme z vody jednu láhev. Sedíme nazí v malém člunu a jíme kuře rukama a pijeme víno z láhve. A nikdo nás nemůže vidět.

Člun je unášen dál. Ležíme vedle sebe na nafukovací matraci. Kouříme společnou cigaretu.

„Myslíš, že mě budeš vždycky milovat?“

„Vždycky, Vereno.“

„Pronajala jsem pro tebe pokoj v Casaccii, miláčku. Je to takový zapadlý kout, kousek na jih od Portoferraia. Musíš bydlet přímo u vody, abych si pro tebe vždycky mohla člunem přijet. Pokoj je docela levný. Já… myslela jsem, že bych ti mohla tady dole dát víc peněz, ale můj muž je tak komický v poslední době. Musím mu dokonce předkládat účty pro domácnost. Mám nějaké peníze – ale ne moc.“

„Sám mám dost.“

„Myslím, že Casaccia se ti bude líbit. A tam je to jistější než v Portoferraiu. Tam by tě mohl vidět. Je dost často ve městě. Bylo by to příliš nebezpečné.“

„Ano, Vereno. Máš pravdu. A když se ti někdy nepodaří přijet, tak budu psát dál náš příběh. Vzal jsem si s sebou hodně papíru a dvě krabičky tužek.“

Líbá mě.

„Otevři ještě jednu láhev, Olivere.“:,Ale pak budeme opilí.“

„No a? Celý den patří nám. Až do večera zůstaneme na člunu.“

„Nádhera?“

„Tak otevři láhev!“

Popíjíme a já cítím, že mi to zase stoupá do hlavy. Musím být opilý, jinak bych neřekl: „Jestli mě někdy opustíš, umřu.“

„Nesmysl.“

„Ne, to je pravda.“

„Podej mi láhev. Díky. A něco takového neříkej.“

„Opustíš mě někdy?“

„Nikdy.“

„Ale ano!“

„Olivere!“

„Nemyslím to zle. Mám z toho jen takový strach.“

„Můžou kořeny opustit strom?“

Člun se tiše kolébá, docela tiše. Parníky v dálce. Na obloze bílé pruhy od letadel. Víno. Slunce.

6

Jeli jsme podél severního břehu, zálivem u Procchia, kolem Bagna, kde bydlí Mrs. Durhamová. Oblékli jsme se, když jsme se blížili ke břehu. Viděli jsme tmavě zelené lesy a supermoderní bílé vily v kvetoucích zahradách, na příkrých svazích. Teď sedíme na terase, která patří k malému baru. Bar leží v Marciana Marina, v jediné ulici, která tu zřejmě vůbec existuje.

Pijeme chianti a díváme se na rybáře, kteří připravují čluny pro noční lov. Čistí lucerny, připravují sítě, smějí se a dovádějí. Jsou tak chudí a tak veselí. V Německu je tolik bohatých lidí. Ale kdy se smějí a kdy jsou veselí?

Slunce zapadá.

Na chodníku před barem stojí obrovský americký hrací automat. A před ním postává pět děvčátek a jeden chlapec. Všichni jsou velmi malí a bledí a civějí na automat. Jedno děvčátko už umí číst, ale nemají peníze. Tolik rozumím, že ta, která umí číst, předčítá druhým všechny názvy, které jsou na seznamu písní a které by si mohli zahrát, kdyby na to měli.

Tak chudý zase ještě nejsem!

S pomocí hostinského a s koktáním latinských, francouzských, anglických a německých drobtů se dovím, že se musí do automatu hodit stolirová mince, aby odehrály tři písně. Dám děvčeti, které už umí číst, sto lir. Reakce je nečekaná, ale naprosto logická Vypukne strašná hádka! Které tři písně se mají hrát? Obrovský křik… Ale tu přichází přes silnici Verena. Obrovská porada v italštině. Verena dá dětem ještě jednou sto lir. Teď může každé slyšet písničku, kterou si vybere.

Jdeme se svými sklenkami zpátky k malému stolku na terase u vody. V okamžiku, kdy si sedáme, zazní první píseň, tak hlasitě, že to musí slyšet celé okolí, nesmyslně hlasitě: „Sul’eco del concerto…“

„Náš koncert,“ řekne Verena.

Nemluvíme. Díváme se na sebe, tak dlouho, dokud píseň nedozní. Rybářské čluny odrážejí. Mají napnuté plachty. Září krvavě rudě v zapadajícím krvavě rudém slunci. Ještě nikdy jsem nezažil takový den.

„Ještě nikdy jsem nezažila takový den,“ řekne v tom okamžiku Verena.

Mlčíme. Verena se dívá do dálky. „Nač myslíš?“ zeptám se.

„Pomyslela jsem si, že kdybych musela teď umřít, v tomto okamžiku, v této vteřině, zemřela bych tak šťastná jako ještě žádná žena přede mnou.“

A plachty člunů, které nehlučně vyplouvají na moře, jsou krvavě rudé.

7

Může to být samozřejmě jen mé špatné svědomí, ale od svého příjezdu na Elbu mám takový tísnivý pocit, že Verenu a mě někdo pozoruje, že nás sleduje na každém kroku. Nikdy nemůžu říct: Tamhleten to je! Vy, co od nás chcete? Odprejskněte, nebo dostanete pár do zubů! Ne, ne, tak to není.

Potkáváme každý den stovky lidí. On je mezi nimi. Kde? Kdo? Jak vypadá? Myslím, že je to muž. Ale možná je to i žena? Nebo snad muž a žena? Jak říkám, může být, že si to všechno jen namlouvám. Špatné svědomí. Proto o tom Vereně nic neříkám. Ale mám takový pocit, takový pocit, že…

Casaccia je zapadlý kout.

Rodina Mortulových mě přijala mezi sebe jako příbuzného. Jím s nimi a piju s nimi, dědeček Remo, báječný typ, už mu jde na osmdesátku, vypráví historky; dlouho pracoval v Německu. Má takové stálé úsloví: „Dio ci aiuterá – Pánbůh pomůže.“ Rodina Mortulových je skutečně obrovská. Jsou tu sestřenice a strýcové a tety a bratranci a bratranci bratranců. Všichni bydlí v jednom obíleném dvouposchoďovém domě – ale v postranních místnostech, ve sklepě, v kuchyni, namačkáni jeden na druhého. Tři čtyři osoby v malém pokojíku. Protože ty velké, nevkusně zařízené pokoje jsou přece rezervovány pro cizince!

Pán domu se jmenuje Antonio. Má hned vedle domu malou benzínovou pumpu. Ale s pumpou nemůže uživit tolik lidí. Ptal jsem se na to Antonia. Sezóna je špatná. Prodá málo benzínu, ano, i pokoje, které tak pěkně zařídil pro cizince zůstávají většinou prázdné. Někdy sem zabloudí turisté. Ale nezdá se jim to dost komfortní. Za několik dnů se zase vystěhují. Přes neonový nápis, který září nad vchodem: HOTEL MORTOLA. Antonio nadává. Děda Remo říká: „Dio ci aiuterá“

Učím se rychle italsky. Tedy, má italština je určitě příšerná, ale už hodně rozumím. A dělám dál na rukopise, na své knize. Stůl, u kterého při tom sedím, stojí u okna. Vidím moře, lodě, které připlouvají a odplouvají, a vím: za několik hodin půjdu na pláž a tam bude Verenin člun, tam bude Verena. A vyjedeme spolu na moře a budeme se milovat, pod modrou oblohou, daleko, daleko od všech lidí.

Verena teď už má pro mě jen hodiny, už ne celé dny, protože je tu zase její muž. Musí se taky starat o Evelynu. Ale neuběhne den, kdy bych ji neviděl, kdy bychom se nepomilovali.

Láhve vína vždycky visí na šňůrách z člunu do vody. Popíjíme. Nikdy jsem příliš nepil. Teď ano. Myslím, že to není dobře, i když jsme později, venku na moři, velmi, velmi šťastni a Verena říká: „Člověk by měl být pořád opilý.“ Já nevím…

Bohudíky má Evelyna strach z jízdy ve člunu a nikdy nechce jet s Verenou. Bohudíky má pan Manfred Lord buď moc práce, když je na Elbě, nebo spí, úplně vyčerpán ze všech svých obchodů, celý den pod piniemi vzadu za domem ze skla. Bohudíky má Verena svůj motorový člun už celá léta a každý ví, že je do něho úplně zblázněná. Nikomu není nápadné, když v něm brázdí moře. Tam, kde stojí vily jejich známých, si musím lehnout na dno člunu, ale většinou vyjedeme tak rychle na moře, že nás nikdo nepozná. Pak pijeme víno, koupeme se a milujeme se, a já předčítám Vereně, co jsem napsal. Říká, že je to dobré.

Je to dobré? Já nevím.

Když má Verena odpoledne čas, jedeme do Marciana Marina a jdeme do baru, a hrací automat nám zahraje ‚Il nostro concerto‘, kolikrát jen chceme. Melodie je kýčová. Zpěvák je kýčový. Celé je to kýč. Ale je to naše píseň. Držíme se za ruku a díváme se, jak rybářské čluny vyplouvají, v krvavě rudém světle krvavě rudého zapadajícího slunce.

8

Za jednoho chladného odpoledne jsme šli od Porto Azzurro do nitra země. Přicházíme do olivového háje a tam zůstaneme, protože Verena prohlásí, že už nemůže ani o krok dál, že mě musí znásilnit. Tak se pomilujeme pod jedním starým olivovníkem. Pak pijeme chianti. (Dobrá předsevzetí!) Na záda mi spadne oliva. Strčím ji do kapsy.

„Milton,“ řekne Verena.

„Jak to Milton?“

„Ten přece udělal taky něco takového.“

„Odkud to víš?“

„Nejsem tak docela nevzdělaná, jak si myslíš.“

„Já si přece nemyslím…“

„Ale ano, myslíš si to. Všichni muži si to o mně vždycky mysleli. Ale tu příhodu s Miltonem a olivou prostě znám.“

„Jenže mně ještě není sedmdesát a nejsem slepý a impotentní!“

„Ne, miláčku. To máš pravdu! Jsi báječný milenec. Tak, teď jsi to slyšel. Jen si buď domýšlivý! Podváděj mě! Opusť mě!“

„Nikdy nebudu domýšlivý. Nikdy tě nebudu podvádět. Ty jsi moje velká láska… největší… jediná… Po tobě už nepřijde žádná.“

„Řekni to ještě jednou.“

„Ty jsi moje jediná láska. Největší. Po tobě už nepřijde žádná.“

9

Když přijde den, kdy nemá Verena čas a já nemám chuť psát, jdu do Portoferraia. Do malých uliček za Piazza della Repubblica. Potloukám se jen tak kolem. Sednu si na ulici před některý bar a piju espreso. Dívám se na staré muže, kteří diskutují, jako by se hned chtěli bít. Prohlížím si malé krámky, lodi, které připlouvají odnaproti z Piombina, jachty bohatých lidí v přístavu, taky jachtu pana Lorda. Je velmi přepychová.

Teď musím vyprávět tu věc s náramkem.

Na Piazza Cavour jsou dva klenotníci. Jeden okrádá, jak mi říkal děda Remo. Ale má mnohem krásnější prsteny, řetězy, kameny a náramky. Fotrovy továrny na rádia a televize jsou taky mnohem lepší než většina konkurenčních firem. Ten, kdo podvádí, má vždycky lepší věci. S tím se nedá nic dělat.

Jednoho dopoledne se opírám o výklad a vidím zlatý náramek. Je ze samých úzkých proužků, které leží vedle sebe a jsou spojeny malými kroužky. Je děsně hloupé psát něco takového, ale když je to pravda: já se do toho náramku zamiluju. Na první pohled! Napadne mě, že jsem Vereně ještě nedal nic cenného. Tak jdu do krámku a tam mě pozdraví malý muž s brilantinou ve vlasech, který si neustále mne ruce, a řekne mi, že ten náramek stojí deset tisíc lir. A to jen proto, že zlato je v Itálii tak levné.

Propukne obrovské dohadování, které trvá téměř hodinu. Váží náramek, drží ho proti světlu, nutí mě, abych si ho prohlédl na ulici. Po půlhodině jsem srazil cenu na osm tisíc. Teď se to má ale tak: Já těch osm tisíc sice ještě mám, ale když je teď vydám, tak zbytek dovolené dopadne bledě. Zaplatím tedy tři tisíce, aby mi náramek rezervoval, a řeknu, že si pro něj přijdu v příštích dnech.

Vidíte, léto, vedro, moře, ostrov, to všechno mě úplně zblblo. Kdy bude Verena vůbec smět ten náramek nosit? To je jedno! Chci, aby ho dostala. I kdyby ho musela uložit do sejfu. Musí ten náramek dostat. Ale kde vezmu peníze, abych ho mohl koupit?

10

Nanejvýš zvláštním způsobem se našlo řešení i tohoto problému. Za Piazza Cavour leží Piazza della Repubblica. Velké náměstí. Velmi mnoho stromů. Ve středu, samozřejmě, nějaký pomník. Hodně restaurací. Okolo pomníku neustále běhají děti, křičí, hrají si a smějí se. Na tomto náměstí je obchod s fotografickými přístroji. Docela moderní. Patří jednomu staršímu pánovi. Jmenuje se Fellanzoni. A jednoho dne vidím, že vylepil na sklo výlohy malý plakát. Natolik už italsky umím: Hledá se pomocník. Signor Fellanzoni má svůj problém a může mi ho taky objasnit, protože já mluvím anglicky a signor Fellanzoni byl v americkém zajetí. (Vidím teď; jak válka může spojovat národy. Pan Fellanzoni a já si rozumíme od prvního okamžiku. My se spolu můžeme bavit! Kdyby Hitler nezačal světovou válku, neocitl by se pan Fellanzoni v PW-Campu a neuměl by anglicky. Mám být Hitlerovi vděčný? Měly by být méně krvavé cesty, jak se učit cizím jazykům.) Problém pana Fellanzoniho: ostrov je přeplněn turisty. Všichni přinášejí filmy k vyvolání. Pan Fellanzoni to prostě nemůže stačit. Taky nemůže sehnat výpomoc; chlapci jsou všichni zaměstnáni cizinkami, a to, co ony platí, to by pan Fellanzoni nikdy nemohl zaplatit, a taky děvčata mají svou sezónu, musí si nahospodařit na zimu – nemusím mluvit dál.

„Hledám někoho na večer,“ říká pan Fellanzoni, angličtinou, kterou se naučil v americkém PW-Campu u Neapole. (V tom lágru muselo být hodně dozorců z Texasu.) „Ve dne sedím v temné komoře. Večer padám únavou. Tak jsem si myslel, kdyby mi někdo mohl pak dál vyvíjet filmy… zaplatil bych dobře, madonna mia, opravdu dobře!“

„Já to místo přijmu.“

„Umíte vyvolávat filmy?“

„Ne. Ale tak těžké to zase nemůže být.“

„Ukážu vám to. Udělám z vás perfektního fotografa. Kdy byste mohl začít?“

„Zítra večer.“

Zítřejší den totiž strávím s Věřenou. Přijede pro mě v deset hodin člunem. Její muž odjel do Ženevy.

„Musíte ale počítat s tím; že někdy skončíte až v jednu, ve dvě, ale i ve tři hodiny, práce je hodně.“

„To mi nevadí, signore Fellanzoni.“

Chci přece Vereně darovat náramek!

11

Každý večer teď tedy pracuji. Někdy skutečně až do dvou nebo do tří hodin do rána. Pan Fellanzoni má enormní množství filmů na vyvolání.

Posledním autobusem pak jedu do Casaccie, nebo když ho zmeškám, přespím v krámě. Pan Fellanzoni mi dal klíče k obchodu a k východu do dvora – podle toho, co potřebuji. Pan Fellanzoni má ke mně velkou důvěru a je s mou prací spokojen. Platí mi za každou noc. S klenotníkem na Piazza Cavour jsem zatím usmlouval cenu na sedm tisíc lir. To je – ve srovnání s cenami v Německu – skutečně zadarmo.

Přijde 14. srpen.

Vzpomínám si ještě přesně na to datum, je to právě den, kdy má moje matka narozeniny. Dal jsem jí přes Fleurop poslat do blázince květiny. Kromě toho je tohoto 14. srpna příšerné vedro. Pan Fellanzoni zavírá svůj krám vždycky až k deváté hodině. Dnes jsem nemohl vidět Verenu, protože je k někomu se svým mužem pozvána. Tedy přijdu do obchodu po večeři už k osmé hodině. Výjimečně tu není tak mnoho práce. Na Piazza della Repubblica křičí děti. Pan Fellanzoni chce právě zavřít krám, když před obchodem zastaví se skřípěním kol nějaký vůz. Je to ford. S anglickým číslem. Z vozu vystoupí stará dáma. Je natolik opálená, že má kůži jako pergamen. Má na sobě šortky a khaki košili. Pozná mě okamžitě. S výkřikem se vrhne do krámu.

„Mr. Mansfeld!“

Mrs. Durhamová, to mi ještě chybělo!

12

Mrs. Elizabeth Durhamová z Warringtonu u Liverpoolu. Ta dobrá dáma, která mě svezla stopem z Florencie až sem. Ta dobrá dáma, která je tak sama. Ta už opět přiopilá, okouzlující dáma, kterou aby vzal ďas.

„Mrs. Durhamová!“

Ne, to je ale radost!

„Přece tu nepracujete stále?“

„Jen na výpomoc. Protože si chci vydělat trochu peněz.“ Mrs. Durhamová dá signoru Fellanzonimu tři filmy na vyvolání. Pak přijde, čeho se obávám:

„Nikdy jste mi nezavolal, Mr. Mansfeld!“

„Promiňte, prosím, já jsem měl tolik…“

„Jen ještě řekněte, že tolik práce!“

„Ano, opravdu.“

„Poslechněte…“

„Mrs. Durhamová, já píšu román.“

„Bla bla bla! Teď už toho mám dost! Musím si poradit sama. Máte i dnes večer tolik práce?“

„Strašně moc.“

„Signore Fellanzoni,“ (teď italsky), „má tolik práce?“

„Není toho tolik, signora.“ Ty natvrdlej vole!

„Mohl by signor Mansfeld jít se mnou? Čekám už tak dlouho na jeho návštěvu!“

„Ale samozřejmě, signora…“

Tenhle Fellanzoni musel být dřív pasákem. Podívá se na mě tím pohledem: tak do toho, nebuď blbej!

„Práce do zítřka počká. Když je signor Mansfeld váš starý přítel, nechtěl bych za žádných okolností bránit tomu, abyste se konečně jednou sešli!“

Hrdinové v obrázkových knížkách snášejí takové rány osudu vždy vyrovnaně a s jemným úsměvem na rtech. Já nejsem hrdina, já jsem zbabělec. A to vůbec ještě nemám ani nejmenší zdání, co mě dnes večer čeká. Ale já musím mít na to nos…

„Signore Fellanzoni, je nutné ještě velmi naléhavě několik filmů…“

„Prosím vás, když vás signora zve! Byl bych přece barbar, kdybych vám nedal volno!“

„To je od vás velmi laskavé, ale vidíte přece… já jsem v košili a v kalhotách… takhle naprosto nemůžu…“

„Pojedeme kolem vašeho hotelu. Kde bydlíte?“

Řeknu jí to.

„To není nijak velký hotel, že?“

„To vůbec není hotel, je to jen malý penzión.“

„Miluji penzióny! Jsem opilá, to jste už určitě zjistil. Jsem na Elbě vždycky opilá. Můj správce šoféruje, nemusíte mít strach, Mr. Mansfeld. Pojedeme k vašemu penziónu, vy se obléknete trošku jinak, a pak přijdete ke mně na večeři. Můj správce vás pak doveze domů. Můžete se klidně také trochu napít. Já vás neznásilním, žádné strachy! To je opravdu velmi plachý mladý muž, signore Fellanzoni, že?“

„Si, signora, mimořádně plachý.“

13

Mrs. Durhamová má obrovský dům s vedlejšími budovami, garážemi a byty služebnictva. Stojí na malém pahorku nad zálivem. Byl postaven před deseti lety, říká Mrs. Durhamová a připravuje drinky. Podlahy jsou kamenné, zčásti jsou na nich mozaikové ornamenty. Je tu naftové topení, všemožný komfort, ale: „Žádné rádio! Žádná televize! Já potřebuji jen noviny, a i ty jen tu a tam. Chci mít svůj klid!“

Při večeři obsluhuje velmi tmavá dívka z Elby, která mě neustále zvědavě okukuje. Piju červené víno, Mrs. Durhamová zůstává u své whisky. Vypila už šest velkých sklenic. Je to vidět. Na stěně visí obraz krásné mladé ženy. Neptám se, protože vím, kdo to je: dcera Mrs. Durhamové, Virginia. Když se Mrs. Durhamová podívá na obraz, mám vždycky strach, že se rozpláče. Ale nerozpláče se. Jen se vždycky pořádně napije.

Komické, ale i tady mám pocit, že jsem sledován, pozorován, že mě někdo stopuje. To může být jen mé špatné svědomí.

Po jídle hrajeme karty. Mrs. Durhamová pije dál. Teď se otočila k obrazu své dcery zády. Pomyslím si, že za takovou půlhodinku už to půjde, abych se odporoučel, protože Mrs. Durhamová pak bude úplně sťatá a unavená, ale pak se najednou objeví správce. Zdá se, že někdo telefonoval.

Mrs. Durhamová vstane trochu nejisté a sdělí mi, že u aparátu je její starý přítel, major Ingram, o kterém mi už tolik vyprávěla.

Zdvořile se zvedám. Pak si prohlédnu obraz Virginie. Hezké děvče. Velmi hezké děvče. Chápu neklidné cestování Mrs. Durhamové – a zase nechápu. Snad to není příliš idiotské, když si pomyslím: Radost ze života spočívá přece vždycky v našich vzpomínkách. Myslím si: v našich šťastných minulých dobách. Co dnes je ještě neštěstím, to se ve vzpomínkách za čtyři pět let stane možná šťastnou minulostí. Zdraví lidé potlačují všechny ošklivé vzpomínky, vzpomínají si jen na vše krásné. Proč je Mrs. Durhamová stále ještě tak smutná, proč tolik pije? Nebo je to jinak? Možná jsem i já pil už příliš mnoho…

Mrs. Durhamová se vrátí, tváře jí zčervenaly.

„Tak honem, honem!“

„Co prosím?“

„Tak pojďme!“

„A kam?“

„K majoru Ingramovi.“

„Ale Mrs. Durhamová…“

„Pěšky je to pět minut. Pojďte, pojďte, ale rychle!“

Musím Mrs. Durhamovou vést, protože za prvé je cesta, kterou jdeme, velmi špatná, a za druhé je teď velmi opilá. Dům jejího přítele je výš položený. Jdeme rychle a já se trochu zpotím. Měsíc svítí. Obrovské ropuchy sedí na cestě, musíme dávat pozor, abychom je nezašlápli. A ve slaměných chlívech hýkají oslové.

Majorův dům, který je hustě obklopen piniemi, bíle svítí. Otevře nám on sám. Major Ingram vypadá jako dvojče Winstona Churchilla. Tlustý, široká tvář. Chytrý. V ruce doutník a sklenici whisky.

Mrs. Durhamová dostane od něho polibek. Mně potřese rukou. „Nevěděl jsem, že má Elizabeth návštěvu. Ale vy jste Němec, Mr. Mansfeld, že ano?“

„Hik,“ škytne Mrs. Durhamová.

„Ach má drahá, vy potřebujete skotskou, ale rychle!“

Major jde napřed. My jdeme za ním. V obývacím pokoji je puštěná televize. Černý beau (proč mi tak připomíná Enrica Sabbadiniho?) provádí na obrazovce odtučňovací kůru zpěvem.

Major Ingram mě představuje.

Sedí tady totiž ještě několik lidí u krbu.

Mrs. Ingramová, například.

Verena, například.

Manfred Lord, například.

DEVÁTÁ KAPITOLA

.

1

V očích Vereny vidím čirý děs.

Co mám dělat? Co můžu dělat? Nevěděl jsem, že je Verena s manželem pozvána dnes k Ingramovým. Nevěděl jsem, že Manfred Lord, jak mi s úsměvem sděluje, a major Ingram jsou staří přátelé. Zaranžoval s inteligencí a námahou přes Mrs. Durhamovou toto setkání?

Je to všechno náhoda? Jak náhodná může být náhoda?

„Olivere!“ S rozevřeným náručím mi Manfred Lord přichází vstříc. „Ne, to je ale překvapení! To mám radost! Vereno, pomyslela by sis to?“

Místo Vereny promluví Mrs. Ingramová: „Ach, vy se znáte?“

„Jaképak známe? My jsme staří dobří přátelé! Jak dlouho jste tady na ostrově, Olivere?“

„Já…“

V tom okamžiku se udělá – ten pán v televizi pořád ještě zpívá – Mrs. Durhamové špatně.

„Promiňte, pane Lorde… Okamžik…“ Vedu Mrs. Durhamovou ke koupelně. Když ulevila svému žaludku, zase vyjde.

„Ty ravioli byly příliš těžké. To nemá co dělat s whisky. Jak vypadám?“

„Velkolepě.“

„Zase jsem se nalíčila, když jsem se… „ „Mrs. Durhamová…“

„Ano?“

„Mám k vám prosbu.“

Stojíme na chodbě před koupelnou. Teď zpívá v televizi nějaká žena.

„Da sola a sola…“

„Nevím, jestli mi můžete pomoci.“

„Chci se o to pokusit.“

„Tihle lidé, kteří jsou u majora na návštěvě, ten manželský pár, znám je… Mohla byste… mohla byste kvůli mně lhát?“

„Lhát? Proč?“

„Mohla byste říct, že už se taky dlouho známe a že jsem teprve včera přijel sem?“

„Nechápu ani slovo…“

„Vysvětlím vám to všechno později. Udělala byste to pro mě?“ Dívá se na mě zaplavenýma očima.

„Udělal vy byste tak něco pro mě?“ A když hned neodpovím: „Samozřejmě že ne. To bych taky žádala příliš mnoho. Myslím, že rozumím oč tu běží. Můžete se na mě spolehnout.“

„Opravdu můžu?“

„Nu, copak! Škoda, že nejsem Mrs. Lordová. Ale člověk nemůže mít všechno, že?“

Pak se spolu vrátíme do obývacího pokoje a Mrs. Durhamová vypráví (trochu moc přehání), jací jsme spolu staří přátelé a jak si pro mě včera dojela na loď. Nemluví už moc zřetelně, vypila toho příliš mnoho. Ale funguje to.

Funguje to opravdu?

Verena má v očích výraz zoufalství, v očích pana Lorda vidím triumf. Ať už to je náhoda, nebo ne, stejně by nás major Ingram jednou pozval. Docela určitě.

„Kde bydlíte, Olivere?“ ptá se pan Lord.

„V jednom penziónu u Portoferraia.“

„To vůbec nepřichází v úvahu!“

„Prosím?“

„Od zítřka bydlíte u nás! Žádné odmlouvání! Moje žena bude mít radost, že ano, miláčku?“

Verena dokáže jen němě přikývnout. Televize řve.

„Musím za tři dny zase do Říma. Ani nedokážu říct, jak jsem rád, že jste se rozhodl přijet na Elbu. Tady můžete mé ženě dělat společnost, že ano? A lidé tady dole nejsou tak odporní jako v Německu.“

„Ne, pane Lorde. Proto jsem si taky myslel, že bych vás tu mohl navštívit, aniž by vznikly hned zbytečné řeči.“

„Tyhle řeči,“ směje se. „Tyhle řeči…“

Manfred Lord je ke mně srdečnější a kamarádštější než kdy jindy.

2

Příštího dne opustím zarmoucenou rodinu Moriulových a přestěhuji se do skleněného domu na La Biodola. Rukopis dám do úschovy dědovi Removi. Řeknu mu, že si pro něj přijdu, než odjedu.

„Stalo se něco?“

„Ano.“

„Něco zlého?“

„Ano.“

„Pánbůh pomůže.“ Pomůže opravdu?

Dny a noci teď trávím v domě pana Lorda, na jeho pláži, po jeho boku. Když musí odjet, postará se vždy o to, aby doma zůstalo služebnictvo, sekretářka, Evelyna, bona, všichni. Když se chceme s Verenou pomilovat, musíme v těchto dnech velmi daleko, daleko na širé moře, protože se Evelyna bohudíky bojí jízdy ve člunu. Když se ostatně s maličkou po dlouhé době zase poprvé setkám a hraju si s ní na pláži (pan Lord diktuje nahoře ve svém skleněném domě dopisy), tak se mi omluví. Tak malá je, a už pochopila něco z toho, co se děje…

„Já… tenkrát ve Frankfurtu jsem se na tebe přece tak zlobila a řekla jsem, že už tě nechci nikdy vidět. A teď jsi přijel sem na Elbu. Ze jsi přijel kvůli mamince a kvůli mě?“

„Ano.“

„A pomůžeš nám?“

„Určitě.“

„Je to hrozně těžké, viď? Myslíš, že to dokážeš?“

„Doufám, že ano.“

„Můžu ti dát pusu na udobřenou?“

„To budu mít radost.“

„Tak! Teď mi dej taky pusu!“

Políbím ji na mokré tváře.

„Musíš být opravdu trpělivá, Evelyno.“

„To jsem. To přece jsem. A bude to ještě hodně dlouho trvat?“

„Do vánoc.“

3

Počasí je stále ještě pěkné, i když už taky přicházejí deštivé dny a prudký vítr, a někdy vypadá moře velmi nebezpečně. Nastává podzim. Brzy musíme všichni domů. Mezitím jsem přestal v noci pracovat u pana Fellanzoniho, protože jsem si vydělal dost, abych mohl koupit ten náramek. Manfred Lord má teď velmi mnoho práce. Ať si jen častěji vyjedeme na člunu, říká. Do Marciana Marina. Do Porto Azzurro. Jmenuje všechna místa, která jsem s Verenou navštívil, a usmívá se přitom mírně a nespouští mě z očí.

Tak vezmeme člun a vyjedeme. Je velmi krásný den a my jsme velmi smutní. Ale alespoň můžeme spolu mluvit. Dlouho jsem přemýšlel, jestli nemám Vereně říct o svém pocitu, že nás někdo sleduje. Neudělal jsem to, abych ji nevyděsil. Teď to musím udělat. Zírá na mě.

„Někdo nás pozoruje?“

„Od té doby, co jsem na Elbě. Jsem o tom přesvědčen. Z pověření tvého muže. Jsem přesvědčen, že jen tak mohlo dojít k tomu nešťastnému setkání u Ingramových. Jsem přesvědčen o tom, že tvůj muž všechno ví a že je o všem informován.“ I v ráji je možné vést ďabelské rozhovory.

Verena zbledla. Její tvář vypadá ještě užší a její oči ještě větší. „Ale… ale jestli všechno ví, proč to tedy neřekne? Proč tě pozval do svého domu? Proč nás nechává o samotě?“

„Nemůžu to dokázat… Ale mám určitou teorii.“

„Totiž?“

„Tvůj muž ví taky – jak, to nemůžu říct – že fotografie těch propíchaných stránek jsou ve tvém sejfu. Chce nás mít v hrsti, víc a víc. Aby jednoho dne mohl říct: sem s těmi fotografiemi! Nemusí se dát rozvést. Nikdy. Může mi zakázat svůj dům a tebe poslat na cestu kolem světa, nebo může podat na mě udání pro rozvracení manželství.“

„Ne!“

„Ale ano. Informoval jsem se na to. Něco takového se přihodí nanejvýš zřídka. Ale když se to přihodí, může být postižený potrestán i vězením. Nezbude nám nic jiného než s ním přistoupit na jemný obchod: on dostane fotografie, já dostanu tebe.“

„To všechno zní příliš fantasticky!“

„Ano? Zní to fantasticky? Tak ti musím říct ještě něco. Řekl jsem ti, že mi otec vzal můj vůz. Ve skutečnosti…“ Vyprávím jí všechno teď už nemá smysl něco zatajovat, teď se můžeme dostat dál jen s pravdou.

„Ty… si myslíš, že Leo jednal z jeho pověření?“

„To nevím. Ale Leo neměl jen dopisy a magnetofonové pásky z rozhovorů s Enricem a jinými, měl i naše fotografie. Fotografoval nás, když jsme vstoupili do domku na Brunnenpfad, když jsme ho opouštěli. Proč by neměl tvůj muž říct, Leo, jeďte na Elbu a pokračujte tak dál?“

„Ty si vážně myslíš, že pověřil Lea, aby nás vydíral?“

„Ano. Metody se podobají. Ale i kdyby Leo jednal na vlastní pěst a ukázal tvému muži fotografie – efekt je stejný.“

„Olivere, mně je bídně.“

„Mně taky, Vereno, mně taky.“

4

Po tomto odpoledni sedíme ještě jednou na terase malého baru v Marciana Marina. Díváme se, jak rybáři čistí své čluny, a pijeme víno a držíme se za ruce.

Je to všechno stejně smutné jako směšné, protože právě když chci vytáhnout z kapsy náramek a dát ho Vereně, vytáhne ona z náprsní kapsy své blůzy zlaté hodinky a řekne: „Mám pro tebe dárek!“ Hodinky mají na vnitřní straně napsáno:

Z LÁSKY – VERENA ELBA

1961

Náramek má na vnitřní straně napsáno:

Z LÁSKY – OLIVER

ELBA 1961

Hned nato dostane Verena téměř hysterický záchvat smíchu. „Co je na tom tak směšného?“ Jen se směje.

„Vereno, řekni, co se děje!“

Přestane se smát a já vidím, že má slzy v očích.

„Miláčku… ty zlato moje… Všimla jsem si, že už nemáš hodinky, když jsi přijel. Tak jsem ti chtěla darovat nové. Ale říkala jsem ti přece, že můj muž teď dává pozor na každý fenik, který vydám. Tak jsem donesla tenhle náramek k jednomu klenotníkovi v Portoferraiu…“

„Na Piazza Cavour?“

„Ano, ovšem. Vzal ho do komise. Hodinky pro tebe jsem zálohovala. Klenotník řekl, že jakmile prodá náramek, může mi tyhle hodinky dát. Teď ho prodal!“

„A mně! A ty máš zase zpátky svůj vlastní náramek!“

„Ale ty máš nové hodinky. Odkud jsi vzal peníze na náramek?“

Řeknu jí to.

„Kdybys nepracoval u signora Fellanzoniho, možná bys nepotkal Mrs. Durhamovou. A neskončil bys u Ingramových.“

„Možná ne u Ingramových, ale u tvého muže. Říkám ti, má svého špicla. Hraje si s námi jako kočka s myší. Určitě nás i teď někdo pozoruje, teď, v téhle chvíli. Možná nás teď právě někdo zase vyfotografoval!“

„Teď to musí jít rychle, Olivere. Dlouho to už nevydržím.“

„Tři měsíce, Vereno, už jen tři měsíce!“

Hodinky a náramek uložíme při návratu u dědy Rema. Poprosím ho, aby to pro mě u sebe nechal.

„Ale rád. Pánbůh pomůže,“ řekne.

5

Teď jsme také neustále zváni k Ingramovým a k Mrs. Durhamové. Na čaj. Na tenis. Téměř vždy je přítomen i Manfred Lord.

„Můj starý přítel Ingram! Kdy se zase jednou uvidíme? Všechno je teď tak nejisté. Bude válka? Bude mír? Buďme šťastni, přátelé!“

Šťastní…

Vzpomínám si na svůj poslední šťastný den na ostrově. To bylo 29. srpna. Vál velmi silný severní vítr a vlny lahvově zeleného moře byly vysoké jako menší domy. Verena prohlásila, že se přesto chce jít vykoupat. Příboj nás nejdřív oba odhodil, ale když jsme se dostali kousek od břehu, odnášela nás voda přes obrovské hřebeny vln, přes vodní údolí, nesla nás dál, stále dál na širé moře. Nemuseli jsme plavat, vlny a obsah soli ve vodě způsobily, že jsme se neponořili. Nebe bylo černé, moře zelené.

Daleko, daleko za námi leží pobřeží.

Tu se obejmeme na vzepjaté vlně, těla se do sebe zaklesnou, rty se na sebe přitisknou, vidím dříví a řasy kolem nás a odlesk běsnící bouře ve Vereniných očích.

Když mě obrovská vlna od ní odtrhne, spatřím na pláži dva blýskavé body, ale neřeknu jí o tom nic. Jsou to čočky dalekohledu, které přidržuje u očí někdo, kdo nás pozoruje. Kdo asi?

1. září opouštíme Elbu.

Počasí je toho dne velmi špatné. Mnohým lidem na lodi se dělá špatně. Sedím na palubě vedle Evelyny. Manfred Lord pije whisky. Verena stojí na zádi a dívá se ven na moře. Vlasy jí vlají.

Ještě tři měsíce. Už jen tři měsíce. Proč jen mám pořád ten pocit, že musím umřít? Napiju se taky whisky. Ale nepomáhá to. Ten pocit je dnes velmi, velmi silný.

Jsem zdeptán. Manfred Lord stojí u zábradlí, sklenici v ruce a usmívá se na mě. Musím se odvrátit před tímto úsměvem, nesnesu ho. Tak špatné už mám nervy.

Je to jistě pokořující pro milence, že si od manžela své milenky dá darovat jízdu autem a v lůžkovém voze. Ale nemám už ani vindru. A Mrs. Durhamová zůstala ještě na ostrově. Takže jedu s Verenou, Evelynou, Asadem a panem Manfredem Lordem z Piombina do Florencie v novém Mercedesu 300. Jedu stejnou trasou nahoru, jakou jsem přijel dolů ve fordu Mrs. Durhamové. Mluvíme málo. Prší. Je chladno.

Když přijedeme do Florencie, máme ještě dvě hodiny času do odjezdu našeho vlaku. Pan Lord by chtěl, jak říká, na Via Vittorio Emanuele koupit své ženě nějaké šperky. Možná zlaté náramky a řetězy, protože zlato je přece v Itálii tak levné. Řekne to docela přirozeně a klidně, zatímco svému šoférovi, který na nás čekal ve velké garáži u hlavního nádraží, předává papíry a klíčky od vozu.

Mám se prý ještě trochu porozhlédnout po městě, říká pan Lord, tady jsou místenky pro spací vůz. Dal je rezervovat už z Elby. Sejdeme se zase ve vlaku. Tak procházím večerní Florencií a vidím mnoho krásných budov a mostů a velmi, velmi mnoho lidí. Procházím se tak dlouho, že nakonec musím za své poslední drobné vzít taxíka, abych ještě vůbec stihl vlak. Když přijdu do velké nádražní haly, už slyším vyvolávat své jméno.

Evelyna má své kupé, já taky, Manfred Lord spí se svou ženou. Před Bolognou jdeme do jídelního vozu. Pak musí Evelyna jít spát. Stojíme ještě chvíli na chodbě před odděleními a vidíme kolem míhat se světla a popíjíme chianti ze dvou lahví, které s sebou vzal Manfred Lord. A ještě jednu sklenku. A ještě jednu.

To chianti je silné, musím dávat pozor, abych se neopil a nekecal.

„Dobrou noc, milostivá paní. Dobrou noc pane Lorde.“

„Spěte dobře, můj milý. Hezké sny!“

Tlačí Verenu před sebou tak, že mi už nemůže věnovat ani pohled. Jdu do svého kupé. Přijde průvodčí a žádá můj pas. Přitom mi předá zalepenou obálku.

„Co je to?“

„To nevím, pane. Dáma z čísla 14 mi to dala pro vás.“ Když jsem zase sám, roztrhnu obálku. Vypadne malá deska. Čtu, co je napsáno na etiketě:

IL NOSTRO CONCERTO

6

Začala škola.

Jsou tady zase staré tváře, staří přátelé, staří nepřátelé. Šéf, učitelé, vychovatelé. Až na pana Hertericha. Ten dal v létě výpověď a pracuje teď u benzínové pumpy na dálnici. Prý řekl Hansimu: „Tam si vydělám se spropitným o tři sta marek víc než tady a nemusím se bát, že mě vy grázlové uzlobíte k smrti.“ Určité stanovisko.

O Geraldine by se dalo říct, že je mimořádně opálená a že se vrátila z prázdnin v dobré náladě. Říká, že ležela celé dny na slunci v Cape Canaveral. Ke mně je milá a já už věřím, že se časem náš problém uklidní. To si myslím, protože jsem blbec, „mazanej blbec“, jak říká Noah, který tu taky zase je. I Chichita. I Wolfgang.

Jeden kluk se nevrátil: Thomas. Napsal nám smrtelně vážný a smutný dopis. Jeho otec trvá na tom, aby byl v internátě ve Fontainebleau, v hlavním stanu NATO, a aby tam udělal maturitu.

7

Protože Evelyna teď už jde do školy, nemůže Verena žít ve vile v Taunusu. Musí bydlet ve Frankfurtu.

Šéf ještě nenašel žádnou náhradu za pana Hertericha, a protože v této chvíli tedy nemáme žádného vychovatele, není pro mě těžké občas zmizet. Výmluv znám dost. Nemyslím, že by mi je někdo věřil. Ale jsem dobrý žák, a to samozřejmě pomáhá.

Dvakrát čekám s Verenou na Evelynu před školou. Ona je nejmenší z nejmenších a vypadá velmi roztomile ve svých pestrých šatečkách a s velkou školní taškou. Má velkou radost, když se pro ni zastavíme, vždycky jí pak jdeme koupit ještě zmrzlinu.

Jednou si vezmeme taxi a jedeme ke staré kavárně Am Sandweg, kde jsme se dřív setkávali. Už neexistuje. Na jejím místě stojí obrovský obchod s cukrovinkami s překrásnými prodavačkami a tlustým vedoucím.

Později, v taxíku, řekne Verena tiše: „Naše kavárna… náš koňak… náš pan Franz…“

8

Tohle je nejhroznější doba v celém mém životě!

Můžu Verenu obejmout jen tehdy, když její muž odcestuje. Nemám peníze. Nemám auto. Teta Lizzy píše, že se matce daří velmi špatně, tak špatně, že už ústav asi neopustí. Když Verena může, přijede někdy odpoledne ke mně nahoru do Friedheimu. Ale není to už takové, jako to bývalo dřív. Procházíme se opatrně a ustrašeně lesem a vyprávíme si, jak krásné to bylo na Elbě, v zelených vlnách, v Marciana Marina, v Porto Azzurro.

Někdy taky zajdeme k Andělu Páně. Listy už jsou zase červené, hnědé, žluté, rok uběhl jako žádný jiný předtím. Sestra Claudie má radost, že nás zase vidí. Sedíme na lavičce vzadu v parku a držíme se za ruce a minuty ubíhají a oba víme, že Verena musí zpátky do Frankfurtu a že si zase celé dny budeme smět jen telefonovat (pokud to vůbec půjde).

Jednoho říjnového odpoledne – je slunečné a mírné – přichází někdo parkem směrem k nám. Nejdřív si myslíme, že je to sestra Claudie, ale pak poznám Geraldinu.

Hrkne ve mně.

Ona je naprosto klidná.

„Nazdar, Olivere,“ řekne mile. „Nechceš mě seznámit s paní Lordovou?“

To s koktáním učiním.

Geraldina si sedne na lavičku. Mluví velmi věcně: „Vy víte, že jsem ukradla váš náramek, paní Lordová. Já vím, že jste Oliverova milenka. Kvůli vám mě opustil. Je mi to skutečně trapné, ale já ho pořád ještě miluji.“

Ve stromech šumí podzimní vítr, hodně listí už padá na zem a Verena mlčí. Já taky. Jen Geraldina mluví: „Dlouho jsem se pokoušela na svou lásku zapomenout. Nedokážu to. Zůstává mi proto jen jediný prostředek, kterým sama opovrhuji, protože je tak sprostý.“

„Co zamýšlíte?“ ptá se Verena.

„Váš muž odcestoval, že ano?“

„Ano.“

„Proto jste taky tady. Pozítří se vrátí, že ano?“

„Jak víte…“

„Moje věc. Pozítří s ním tedy promluvím.“

„O čem?“

„Paní Lordová, když začala škola, divil se Oliver, že jsem tak opálená. Vyprávěla jsem mu tedy, že jsem celou dobu ležela na pláži na Floridě. Vůbec jsem nebyla v Cape Canaveral.“

„Ty jsi…“

„Rozumíš německy? Můj drahý papá mi napsal začátkem prázdnin, že na mě nemá čas, a že k němu nemůžu přijet. Do Berlína jsem taky nemohla, matka telefonovala a řekla, že by se její muž dal rozvést, kdybych přijela.“

„A kde jsi tedy byla?“

„Poradila jsem se o tom s Hansim. Hansi je přece chytrý. Řekl mi, abych se obrátila na pana Lea – víte přece, koho myslím, paní Lordová.“

Verena mlčí.

„Pan Leo mě pozval na cestu na Elbu.“

„To není pravda!“

„Čistá pravda. Chceš důkazy? Chceš vidět fotografie? Z Marciana Marina? Z Portoferraia? Dělali jsme barevné fotografie.“

„Kdo my?“

„Ach tak, na to jsem dočista zapomněla. Pan Leo mě seznámil s jedním mladým mužem. Pracuje ve směnárně na hlavním nádraží. Jmenuje se Otto Willfried.“

„Můj… bratr…“

„Ano, myslím, že říkal, že je vaším bratrem, paní Lordová. Roztomilý muž. Prožili jsme spolu nádherné chvíle!“

„Byli jste na Elbě spolu?“

„Jsi snad nedoslýchavý? Otto – promiňte, prosím, tu důvěrnost, paní Lordová, já jsem se s vaším bratrem opravdu spřátelila –, Otto měl právě taky dovolenou. Umí tak dobře fotografovat! Já vůbec ne. Pan Leo nám dal s sebou výbornou kameru.“ Geraldina se směje. „Čtyři oči vidí víc než dvě, řekl. Taky viděly víc. Viděly všechno.“

„Můj bratr, ten syčák! Za peníze…“

„Ale ne, paní Lordová! Já Ottu miluji.“

„Ty? Ty miluješ každýho!“ Sotva se ovládám. „Ty bys milovala i pana Lea, kdyby nebyl tak chytrej, že dá ruce od tebe pryč. Kde jsou všechny fotografie?“

„Ach, bylo jich tolik. Dali jsme je přece panu Leovi k vyvolání.“

„To už je jeho způsob, co?“

„Způsob?“

„Fotografování.“

„Proč? Jiní lidé přece taky fotografují… „ „Odprejskni!“

„Já už jdu, poklade. Budeš se ptát, proč jsem vůbec přišla, když pan Lord přece za dva dny dostane všechny fotografie. Nu, tolik jsem si přála konečně se seznámit s paní Lordovou – s tou ženou, které jsi dal přednost přede mnou. Nemáš vůbec špatný vkus, můj milý…“

9

„Vidím jedinou možnost,“ říká sestra Claudie.

„Jakou?“

„Chcete se vzít?“

„Ano.“

„Tak to musíte panu Lordovi říct. Co možná nejrychleji. Musíte tu slečnu – jak se jmenuje?“

„Geraldina.“

„Musíte ji předejít. Musíte říct panu Lordovi pravdu, čistou pravdu. Jen v tom vidím naději, že se své ženy vzdá, že se vyhne skandálu.“

Tento rozhovor se odehrává ve velkém chladném sále, ve kterém visí po zdech četné citáty z bible.

„Ostatně, paní Lordová, jste si vědoma toho, že při rozvodu z vaší viny od něho nedostanete vůbec nic?“

„Ano, to vím.

„Pak mu řekněte pravdu. Co nejrychleji. Musíte si předtím jen objasnit jedno.“

„A co?“

„Jestli se máte vzájemně dost rádi,“ řekne sestra Claudie, která při výslechu na gestapu ztratila dva prsty. „To je předpoklad. Jestli si totiž nejste oba naprosto jisti, pak ta věc špatně skončí.“

„Jsme si naprosto jisti,“ řekne Verena.

„Jsme si naprosto jisti,“ řeknu já.

„Tak promluvte s panem Lordem,“ řekne sestra Claudie.

10

„Pane Lorde…“

„Manfrede…“

Velký bankéř udělá jemné gesto rukou.

„Ale ale, děti moje,“ řekne.

Vrátil se přede dvěma hodinami, čekali jsme na něho s Verenou v jeho frankfurtské vile. Nyní sedíme zase jednou před krbem, ve kterém už (letos je časná zima) praská oheň. Pan Lord se usmívá, zatímco si připravuje drink. My dva jsme odmítli pít.

„Nejsme vaše děti,“ řeknu. „Přišel jsem, protože vám něco musíme říct. A protože vám to chceme říct dřív, než byste se to dověděl od jiných.“

Pan Lord se napije a prohlásí: „Ale já už to přece vím.“

„Co víš?“

„Všechno, co je tu k vědění, má milá.“

„Odkdy?“

Manfred Lord se ironicky zamyslí a rukou si prohrabuje bílé vlasy. „Téměř od začátku,“ odpoví pak přívětivě a napije se. „Nechcete skutečně whisky, Olivere?“

„Ne. Vy blufujete!“

„Ze blufuji?“ Úsměv Manfreda Lorda je ještě unavenější. Přejde k oknu. „Sel byste na chvíli sem a něco si prohlédl?“

Jdu k němu a vidím podzimní parčík kolem domu. Na štěrkové cestě před vchodem, na které je už spousta spadaného listí, stojí můj jaguár.

„Co to má znamenat?“

„To znamená, že zase konečně máte svůj vůz. Tady jsou ostatně klíčky a papíry.“ Podává mi je a já je mechanicky přijmu. Lord pochoduje po pokoji sem a tam.

„Vidíte, Olivere…“

„Pane Lorde… „.

„Teď mluvím já, ano? Jste v mém domě. Nedostaneme se nikam, když budeme jeden druhého přerušovat. Muž jako já musí být opatrný, chápete? Nemůže být nikdy dost opatrný.“

„To si myslím!“

„Co si myslíte, je mi jedno. Především myslíte chybně. Myslíte si například taky, jak vám řekla vaše přítelkyně Geraldina, že mi Leo dá fotografie z Elby teprve dnes. Dal mi je samozřejmě okamžitě, jak je vyvolal. Proč tak dlouho čekat? Skutečně, nezdáte se být příliš inteligentní! Nemám ostatně lepší mínění ani o Geraldině. Ona se domnívá, že jsem skutečně fotografie neviděl. Zdálo se jí to příliš zdlouhavé. Chtěla urychlit celou věc, to ostatně taky prohlásila Leovi, když mu telefonovala.“

„Telefonovala? Kdy?“

„Předevčírem. Skutečně, Olivere, tak naivní přece nemůžete být!“

Verena vstane a chce odejít z místnosti. Její muž ji zadrží a kategoricky ji posadí zpátky do křesla.

„Zůstaneš tady. Všechno si poslechneš. Já jsem mlčel dost dlouho… „ To všechno neřekne zuřivě nebo rozčileně, ale klidně, naprosto klidně. A dřív než zase začne mluvit, udělá ještě dva drinky. „Možná je budete potřebovat,“ poznamená. „Nu tak tedy. Není to nijak pěkný příběh, který vám budu vyprávět. Ale který skutečný příběh už je pěkný? Znám všechny milence své ženy – miláčku, řekl jsem ti, že zůstaneš sedět, rozuměla jsi? –, znám všechny dopisy, které dostala a zapomněla zničit, znám všechny telefonické rozhovory.“

„Leo, ten pes…“

„Neříkejte tak ošklivá slova, milý Olivere. Leo je oddaný sluha svého pána. Ukazoval mi dopisy dřív než vám. Přehrál mi pásky dřív než vám. Vydíral vás z mého pověření. Nerad. Nanejvýš nerad. Má měkké srdce. Ale já jsem musel mít jistotu. Jako vždycky. Donutil vás, abyste zastavil svůj vůz a dal mu peníze, které svědomitě odevzdával mně. Pak jste už splátky nemohl zaplatit a vůz vám odebrali. Tak je to přece, není-liž pravda, můj maličký?“

Mlčím.

„A nyní, protože už vím dost, jsem zase vůz u Kopper & Co. vyplatil. Nemohl jsem si přece nechat vaše peníze.“

Verena si najednou vezme sklenici a pořádně se napije.

„Vidíš, že se potřebuješ napít, miláčku,“ řekne Manfred Lord.

Já se napiju taky. Ruka se mi přitom tak třese, že trochu whisky vy leju.

„Pověřil jsem Lea, aby vás vydíral, protože vím, jak velice mladí lidé lpí na svých autech. Podle stupně vaší ochoty nechat se vydírat a vzdát se vozu jsem mohl jako na teploměru číst stupeň vaší náklonnosti k Vereně“ Ukloní se. „Musíte ji velmi milovat.“

„Ano, velice ji miluji!“

„To dobře chápu. Je velmi láskyplná.“

„Pane Lorde, je mi líto, že jsem zneužil vaši pohostinnost. Ale když už jsme jednou u toho, že říkáme pravdu, musím vám taky říct, že Verena je rozhodnuta od vás odejít a provdat se za mě.“

„Ale proč tak křičíte, milý Olivere? To všechno já už přece dávno vím.“

11

„To… to víš?“

„Mé ubohé děťátko, to jsem tě polekal? Ale to jsem nechtěl! Musíš se teď vzchopit. Podívej se na mě. Já se taky ovládám. A je to pro mě zřejmě těžší než pro tebe, protože…“

„Odkud to víte?“ zeptám se.

„Mladý příteli, který jak vidno nemáte žádné způsoby, protože jinak byste mě neustále nepřerušoval… Ale jistě máte jiné kvality… Kde jsem to, ach ano… mladý příteli. Leo vás z mého pověření sledoval už téměř rok. Vím o vašich schůzkách v malém zahradním domku, znám onu kavárnu, vím, že jste nebyl na Elbě několik dnů, ale celé týdny. Vím že jste spal v mém domě, když jste přijel, že jste trávil s Verenou celé dny na moři, v Marciana Marina a v Porto Azzurro. Vím, co se dělo na člunu, co se mluvilo na člunu. Mám vám přehrát některý pásek?“

„Pásek?“

„Existují teď takové docela malé, velmi účinné magnetofony. Tvůj milý bratr, Vereno, mě na ně upozornil. Je nadšený kutil. Tyhle miniaturní přístroje se automaticky zapínají a vypínají. Takový zázrak techniky zabudoval Otto do motorového člunu, miláčku. A snímky, které opatřil, jsou excelentní.“

„Ten syčák! Ten syčák! Ten syčák!“

„Ale jak inteligentní syčák! V protikladu, promiňte, prosím, v protikladu k vám, Olivere. Proto jsem nenechal Geraldinu cestovat na Elbu samotnou. Dělala na mě hned přímo omezený dojem. Ale pod Ottovým vedením, když jen prováděla jeho příkazy… ne, ne, jsem s ní velmi spokojen. Velmi.“

Venku začíná tiše pršet. Kapky dopadají na podzimní stromy, na žluté trávníky, na štěrkovou cestu, na můj bílý vůz. Manfred Lord stále ještě přechází po knihovně sem a tam.

„Muž, který se zabývá obchody mého druhu, nemůže být nikdy dost opatrný, to už jsem řekl. Každý tvůj milenec byl mým potenciálním nepřítelem v povolání a mohl mi být nebezpečný. O každém jsem tedy založil akta. Ne snad proto, abych ho označil za narušitele manželství, myslím, ne v první řadě, i když by to přirozeně bylo mou stálou hrozbou, ale abych ho obchodně držel v šachu.“ Lord se zasměje. „Pan Sabbadini byl jedinou výjimkou. Můj přítel! Můj dobrý partner! A právě toho ses zbavila! Ty jsi mi tehdy zkazila několik velkých smluv, víš o tom, drahá? Ale já se na tebe nezlobím.“

„Dál,“ řeknu. „Mluvte dál.“

„Teď jste konečně zvědavý, že? Vidíte, dal jsem vám několikrát s sebou pár starých knížek, když jste letěl ke svému otci. A váš otec poslal knížky mně: vy jste ofotografoval velké množství stránek z těchto knih.“

„Odkud to víte?“

„Od Geraldiny.“

„Ta to nemůže vědět!“

„Znáte přece toho zmrzačeného chlapce. Hansi se jmenuje, myslím? Nu tedy, ten vás pozoroval, když jste stránky ofotografovával, a všechno Geraldině řekl. A Geraldina ve své velké lásce k vám, vy nevěrníku, to pověděla mně.“

„No a?“

„Neříkejte no a, mladý příteli. Muž, který stál jednou před soudem pro rozvracení manželství, se nemůže s ženou, s kterou manžela podváděl, už nikdy oženit, ani po jejím rozvodu ne. To jste nevěděl, že? Vidím, že se musíte ještě trochu napít…“

12

Poté je v knihovně takové ticho, že je slyšet, jak venku dopadají dešťové kapky. Sám si připravím drink. Pan Lord se usmívá. Je opřen o gobelín. Verena zírá na nás oba. Musím teď něco udělat, to vím, musím něco říct. Teď jsem na řadě já.

Zeptám se: „A co tím vším sledujete?“

„To všechno má ochránit mou pověst a vám dopomoci ke štěstí.“

„Ke štěstí!“ Verena se trpce zasměje.

„Nesměj se tak, drahá. Netušíš, jak velmi tě mám rád. Ty jsi mě nikdy neměla ráda, to vím.“

„Manfrede…“

„Byl jsem pro tebe deštník, poslední záchrana, bezpečí a domov, nikdy milenec. Jinak bys mě nepodváděla od samého začátku. Dobrá, lásku si člověk vynutit nemůže. Měl jsem smůlu…“

Buď je velkolepý herec, nebo teď skutečně trpí.

„Miloval jsem tě jako žádnou jinou ženu, kterou jsem kdy potkal. Dal jsem ti všechno, co jsem ti jen mohl dát.

„Můžeš si to všechno zase vzít!“

„Nechci to. Můžeš si to nechat. Dám svolení k rozvodu. Může tě Oliver uživit?“

„Od vánoc to dokážu,“ řeknu a myslím si: lžu. Ale donutím konkurenci mého otce, aby mi dali zálohu!

„Musíte mi věřit, že se na vás skutečně nezlobím. Proti lásce prostě nevyrostlo žádné koření. Ale musíte taky chápat, že jsem se chtěl chránit. Neboť, Olivere, ruku na srdce – vy byste přece fotografií použil, abyste mě vydíral, kdybych nepovolil rozvod, že?“

„Samozřejmě.“

„Vidíte. A proto žádám od vás fotografie. Všech sedmaosmdesát.“

„Odkud víte, že je jich sedmaosmdesát?“

„Byl jste tak neopatrný, že jste nechal filmy vyvolat u pana Edera ve Friedheimu. Obchod pana Edera neprosperuje dobře. Dal jsem mu malý kredit, a tak – musím mluvit dál?“

„Ne.“

„Tedy: fotografie a negativy. Vidíte, pracovali jsme stejnými metodami. Existuje jen jeden rozdíl: vy mi teď dáte své filmy a fotografie, já si ponechám všechny, které udělal Otto a Leo. A když jednoho dne – já tomu sice nevěřím, vy jste čestný člověk, vy mi vezmete jen mou ženu – kdyby jednoho dne přece jen mělo vyjít najevo, že vlastníte fotokopie, pak najdu právníka, který vám oběma a vašemu manželství se všemi těmi filmy a magnetofonovými pásky udělá konec. Ty mě znáš, Vereno. Mluvím vážně? Udělám to?“

Verena přikývne.

„Vidíte, Olivere. Chytrá žena. Kde ostatně jsou ty filmy?“

„Dobře uschovány.“

„Nepředpokládal jsem, že by byly uschovány špatně. Kdy je dostanu?“

„První polovinu, když podáte žádost o rozvod, druhou, až budete rozveden.“

„S tím souhlasím. Kdy se má konat rozvod? Teď už máme konec října.“

„Podejte žádost o rozvod ihned. To už pak v lednu budete zřejmě rozvedeni.“

„Výtečně, Olivere, výtečně. To bychom snad ještě mohli ve třech oslavit Silvestra? Ne, ne, už vidím, že chcete být raději sami.“

Podívá se z okna. „Právě teď, když už zase máte svůj vůz. Takový vůz je výborná věc v chladném ročním období, že ano? Vrány krákající, v houfech neuspořádaných táhnou k městu: vítr mlýn roztáčí, sníh už víří. Blaze tobě, domov kdo…“

„Odkud víte…?“

„Otto. Dovolil si nahrát několik vašich dostaveníček ve víkendovém domku, který potom shořel. Stačilo, aby jen připevnil maličký magnetofon na vnější stěnu domku. Je to skutečně mimořádně citlivý přístroj, milý Olivere…“

13

Možná máte ušlechtilejší charakter než já a jaguára byste zpátky nepřijali. Já jsem ho přijal. Za tohoto stavu věcí bych si připadal jako blbec, kdybych to odmítl. Koneckonců mě vydíral.

Za tohoto stavu věcí, píšu.

Věci, které se stanou ještě před vánocemi, nejsou ani dobré, ani špatné. Počasí je odporné. Dva dny po rozhovoru, který jsem měl s panem Lordem, opustí Geraldina najednou internát. Že prý bude chodit jinam. Na rozloučenou mi daruje svou dlouhou zelenou šňůru korálů a řekne mi s úsměvem, na který nikdy nezapomenu: „Abys měl na mě památku. Uschovej si to. Neříkám, že ti to má přinést štěstí. Štěstí máš dost. Bojovala jsem o tebe ne právě fair. Proto jsem asi prohrála.“

„Geraldino, koukej…“

Ale ona mávne odmítavě rukou: „Pro mě je to teď skutečně vyřízená záležitost! Pan Lord a ty, dohodli jste se, jak jsem slyšela.“

„Slyšela – od koho?“

„Od mého nového drahého.“

„Kdo je to?“

„Otto samozřejmě.“

„Odkud ten to ví?“

„Od pana Lea. Pan Lord se dá rozvést. Neměla jsem tušení, že máš taky fotografie, které můžeš použít proti němu.“

„Lžeš! Hansi ti to řekl.“

„Tak dobře, lžu. Proč bych neměla lhát? Dělala jsem to přece celý život. Ty dáš panu Lordovi fotografie a oženíš se s Verenou. Buďte šťastni. Doufám, že vám čáp přinese hodně malých dětiček.“ Bavíme se spolu ve školní budově. Venku zatroubí auto. „Musím jít. Tak dobrou zábavu, můj milý. A promiň mi, jestliže můžeš. Každopádně jsem přece přispěla, aniž bych to chtěla, k tvé blaženosti, ne?“

Pohodí hlavou – zase ta bývalá Superštětka s vysoko vytupírovanými vlasy, natočenými řasami a strašně přemalovanými rty. Nakrucuje se v bocích, když opouští na hrozně vysokánských podpatcích školu.

Odpusť mi ty, jestli můžeš, Geraldino!

To asi těžko kdy půjde, já vím…

14

Mé matce se vede čím dál tím hůř.

Tuto zprávu dostávám od šéfa ústavu, ve kterém leží. Že je naprosto apatická a s nikým nechce hovořit, že už jen vyslovuje mé jméno. Mám bezpodmínečně na vánoce přijet. To taky chci. Soudě podle dopisu lékaře, jsou to zřejmě poslední vánoce, které moje matka zažije.

Rašid vyslovil přání, aby směl zůstat v mém pokoji. Šéf to dovolil. Hansi se mnou už nemluví. Když vstoupím někam, kde je taky on, okamžitě odchází.

S vozem teď můžu zase podnikat víc a ze lži, kterou jsem si pro Verenu před nějakou dobou vymyslel, se stala pravda. Byl jsem u konkurenčního podniku mého otce. (Jméno bych z pochopitelných důvodů nechtěl uvádět.) Pánové mi schválili velmi velkou zálohu. Dostanu ji hned po Novém roce. To znamená, že je zajištěný byt a živobytí pro Verenu a Evelynu na dobu, než začnu pracovat.

listopadu jde pan Lord se svou ženou k právníkovi a podává žádost o rozvod.

listopadu jsem pozván k panu Lordovi. Verena donesla polovinu fotografií ze sejfu a předáme je panu Lordovi, společně s filmy. On všechny podrobně (lupou) prohlédne a pak je hodí do ohně v krbu, před kterým sedíme, a pozvedne sklenku: „Člověk musí umět prohrávat. Já jsem zřejmě nikdy nebyl správným mužem pro Verenu. Ach, správně, málem bych zapomněl. Jděte nahoru k Evelyně, Olivere, chce vám popřát dobrou noc. Pomalu si musíte zvykat na jisté otcovské povinnosti.“

Evelyna leží v posteli. Září, když vstoupím, a natahuje ke mně ruce: „Strýčku Mansfelde!“

„Dobrou noc, maličká.“

Docela tiše: „Maminka mi říkala, že po Novém roce budeme rozvedené?“ Přikývnu.

„Děkuji ti, strýčku Mansfelde, děkuji. Už se to nedalo vydržet. Slibuji ti, že se budu vždycky dobře učit a že budu hodná.“

„A já ti slibuji, že se taky budu dobře učit a že budu hodným tatínkem.“

Tomu se musí hrozně smát, až z toho skytá.

„Přinesl jsem ti zase marcipán. Vezmeš si ho tentokrát?“

„To víš! To určitě!“

Pak ještě od ní dostanu pusu. 18. prosince začínají vánoční svátky. 15. prosince musí Manfred Lord do Vídně. Zatelefonoval mi do internátu: „Nemusíme už před sebou hrát žádné divadlo. Vím, kolikrát jste strávil noc v mém domě, když jsem tam nebyl. Jestli chcete tedy ještě jednou mluvit s Verenou, než odletíte – jste mým hostem.“

„Pane Lorde, já…“

„Nemějte strach. Všechny zaměstnance jsem poslal na dovolenou, dokonce i Lea. Byli byste s Verenou a Evelynou sami.“

„Já nevím…“

„Tak tedy řeknu Vereně, že patnáctého přijdete. Rozloučím se s vámi už teď, Olivere. Všechno nejlepší vaší rodině a vám. Mějte se dobře.“

Takže jedu večer 15. prosince (prší, fouká ledový vítr) do Miquel-Allee a jíme ve třech: Evelyna, Verena a já. Evelyna pomáhá matce nosit jídlo na stůl. Najednou řekne: „Vlastně je daddy docela príma, ne? Že nás nechá tak odejít! To bych si o něm nepomyslela!“

„Evelyno, příští rok budeme konečně všichni tři pohromadě!“

15

Pak Evelyna spí a my sedíme před krbem proti sobě. Polena praskají.

„Polovina fotografií je ještě v sejfu,“ řeknu. „A rukopis. Náš příběh. Prosím tě, dones rukopis. Napsal jsem ještě poslední část, chtěl bych to k tomu připojit a podat rukopis do nakladatelství. Proč váháš?“

„V podstatě se Manfred přece zachoval vůči nám slušně. Dokonce i Evelyna to říká.“

„Jak se to vezme… pod nátlakem… Ano, máš pravdu, zachoval se slušně.“

„A když knížka najde nakladatele, tak přijde Manfred před soud kvůli spekulacím s tvým otcem.“

„Na to už jsem myslel. Co jsem napsal, je deník.“

„No právě!“

„Redaktor, který to bude číst, je zavázán mlčením.“

„Ale když knížka vyjde?“

„Nevadilo by mi, kdyby byli můj otec a teta Lizzy jmenováni pravými jmény, kdyby se lidé dověděli, co jsou zač!“

„Ale pak by přece i Manfred…“

„Hned. Co jsem napsal, je takzvaný klíčový román, jen jsem ještě nezaměnil pravá jména za literární. Musí se to provést tak, aby nikdo nepoznal pravé osoby. Proto ti taky nesmím knížku věnovat.“

„Ale já budu vědět, že jsi ji napsal pro mě.“

„Jen pro tebe, Věřeno.“

„Ano.“

„Nepůjdeme teď… chceš… nemohli bychom teď jít spát?“

„Ano, miláčku. Tolik po tobě toužím.“

„A až se vezmeme, tak už se nikdy nerozejdeme, ano?“

„Nikdy.“

„Budeš mě doprovázet na cestách.“

„Budeme vždycky spát v jedné místnosti.“

„Budeme vždycky spát v jedné posteli.“

„Pomyslel by sis, že to všechno přece jen dobře dopadne?“

„Doufal jsem. Ale bál jsem se, že to dopadne špatně.“

„Já taky.“

„Zbabělce, chop se zbabělcovy ruky!“

16

Samozřejmě jsou i v internátě vánoční prázdniny. Znáte to. Kdo smí domů, ten se raduje. Kdo musí zůstat, je smutný. Jen Hansi ne. Ten září, že své drahé rodiče nemusí vidět.

Giuseppe se směje a zpívá a tancuje. Ali dal obstarat letenky do Říma pro něho a pro jeho otce. „Z Říma je to rychlíkem jen tři hodiny do Neapole,“ vykládá Giuseppe. Stráví vánoce s matkou a otcem a všemi příbuznými.

Rašid se drží obrovsky.

„Kdy se zase vrátíš, Olivere?“

„7. ledna, odpoledne.“

„Smím ti přijet naproti?“

„Jasně, mrně.“

„Budu na letišti. Alláh tě opatruj na všech tvých cestách.“

„Tebe taky, Rašide. Nebuď smutný. Snad budeš už taky smět brzy domů.“

„Myslíš to vážně?“

„Smrtelně vážně!“ A malý princ se usměje.

Než odejdu, naklepu ještě na stroji zbývající stránky rukopisu a napíšu dopis pro redaktora, jak jsme se domluvili s Verenou. Vymyslím si ještě krátkou scénu rozloučení. Verena mě vyprovází na letiště.

Tady dáme rukopis na poštu. Musíme dlouho čekat, před svátky je hrozný nával. Vyhledal jsem si nejlepší nakladatelství, které ve Frankfurtu existuje. Když mi rukopis odmítnou tam, můžu se vždycky pokusit dát ho jinam. Držíme se s Verenou za ruce, když dávám balík na přepážku.

Teddy Behnke a Bonanza už čekají venku na rozjezdové dráze, když jdu na celnici a loučím se s Verenou.

„Pozdravuj Evelynu. A svého muže. A jestli můžeš, zavolej mi občas odpoledne do hotelu.“

„Ano, miláčku.“

„Proč pláčeš?“

„Protože jsem šťastná.“

„To není pravda.“

„Ale je.“

„Není. Ale brzy budeš šťastná. Teď‘ už všechno půjde velmi rychle. Podívej se, napsal jsem takovou tlustou knihu – a už chybí jen jedna kapitola, pak už to bude za námi.“

„Ano,“ řekne, zatímco do nás vrážejí spěchající lidé a hlasy v ampliónech nepřetržitě oznamují přílety a odlety letadel, „pak to bude za námi.“

„Pan Mansfeld k pasové a celní kontrole! Pan Mansfeld prosím!“ Políbíme se.

„Máš strach?“ zeptám se. „Ano.“

„Pan Mansfeld… Pan Oliver Mansfeld, prosím, přijďte neprodleně k pasové a celní kontrole!“

„Z čeho máš strach?“

„Jsem s tebou tak šťastná. A vždycky, když jsem zvlášť šťastná, stane se něco hrozného.“

Nesmysl. Rozvod je v lednu. Pak ještě rychle napíšu poslední kapitolu.

Poslední kapitolu…

EPILOG

.

1

9. ledna 1962 ke druhé hodině odpolední spatřilo asi tři sta dětí, které se shromáždily před školní budovou internátu doktora Floriana v Taunusu, černý stín, který se náhle vynořil z prudké sněhové vánice, zuřící už mnoho hodin. Byl to vrtulník bundeswehru. Dlouho kroužil nad prostranstvím před školou – děti slyšely dunět jeho motor – než pilot rozpoznal dole velké bílé prostěradlo s namalovaným červeným křížem. Teď klesal vrtulník rychle. Vítr od vrtulí vmetl dětem sníh do tváří. Stroj přistál na červeném kříži.

První a druhý pilot vyskočili.

Otevřeli dveře z plexiskla a pomohli vystoupit staršímu muži, který se pohyboval nanejvýš neobratně a těžkopádně. Tento muž měl na sobě černý, staromódní zimník, tlustý šál a velký klobouk. Ze školy mu vyšel naproti profesor Florian.

„Mé jméno je,“ řekl staromódní příchozí, „Albert Lazarus.“ Byla to jedna z mnoha příležitostí, při kterých neprávem užil tohoto křestního jména – jména velkého lékaře a lidumila Alberta Schweitzera, kterého se snažil napodobovat chováním, gesty a životním stylem – neboť se ve skutečnosti jmenoval, jak jsme uvedli už na začátku, Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus.

„Doktor Florian. Už jsme vás očekávali, pane Lazarusi.“

„Očekávali?“

„Úředníci z kriminálky tady nahoře užívají krátkovlnnou vysílačku, protože telefonní vedení je zpřetrháno.“

„Přijel jsem teprve včera ráno z Vídně a hlásil jsem se u komisaře Wilmse ve Frankfurtu v oddělení vražd. Vidíte, jsem starý, nemocný muž, který už nebude dlouho žít –“ ve spěchu vzal do úst tři různobarevné tabletky, jakých měl zřejmě po kapsách kabátu hodně –, „ale jsem taky mužem, který četl rukopis Olivera Mansfelda, a proto jsem požádal pana komisaře Wilmse, abych směl osobně – přes nebezpečí a námahu s tím spojenou, příjemný let to rozhodně nebyl – abych směl osobně přinést rukopis. Chci být přítomen rozuzlení případu, které na sebe již jistě nedá dlouho čekat.“

Jeden z pilotů podal Lazarusovi z helikoptéry otlučený, starý kufr.

„Děkuji vám,“ řekl redaktor. A profesorovi Florianovi: „Tady mám schovaný rukopis. Je pan vrchní komisař Hardenberg někde nablízku?“

„Vyslýchá dole v Áčku svědky. Promiňte, Áčko, to je…“

„Hotel, já vím. Myslím, že vím vůbec všechno, co se dá vědět o Áčku, o vašem institutu, o vás a o vašich dětech. A o jistých dospělých. Jak se dostanu do hotelu Ambassador?“

„Připravili jsme pro vás saně, cesty jsou všechny zaváté.“

„To je dobře, že jsou to tak velké saně,“ řekl Lazarus. „My jsme totiž taky přivezli s sebou rakev, tu můžeme tedy vzít hned s sebou.“

Oba piloti vyndali při těchto slovech z helikoptéry rakev. Nastalo hrobové ticho. Na matně zářící zinkovou rakev padaly sněhové vločky, nesčetné vločky.

„Leží mrtvola v Áčku?“

„Ano. Policejní lékař provádí pitvu.“

„Tak můžeme jet,“ řekl Lazarus.

2

Vrchní kriminální komisař Hardenberg seděl na zeleném stole v herně hotelu Ambassador a kouřil krátkou dýmku. Byl stále ještě štíhlý. Ta léta, která uběhla od doby, kdy se zabýval „případem Mansfeld“, na něm nezanechala očividně žádnou stopu. Vypadal tak jak vypadal tenkrát: byl bělovlasý, hubený, dobrotivý. Ani jeho charakter se nezměnil: stále měl rád děti a byl nadále přívětivý, trpělivý a soucitný, když s nimi mluvil.

„Musíš mi věřit, že jsem tvého Olivera znal mnohem, mnohem dřív než ty,“ přesvědčoval prince Rašida Džemala Ed-Din Runi Bendera Šápura Isfaháního. Malý Rašid seděl v křesle herny, kterou si komisař vyžádal pro svou práci. Stály tu ještě fotoaparáty a přístroje lidí z vyšetřovacího oddělení a nad biliárem svítila lampa se zeleným stínidlem. „Vím, byl tvým přítelem, měl jsi ho rád. Já jsem ho měl taky rád. Když jsem se s ním setkal, byl jen o málo starší než ty. Rašide, chceš mi trochu pomoci?“

Rašid přikývl a slzy se mu kutálely po bledých tvářích. Ani si je neutřel. „Kdo… kdo zavraždil Olivera?“ zeptal se s pláčem.

„Jak víš, že to byla vražda?“

„Musela to být vražda, sire. Byl jsem přece Oliverovi naproti na letišti…“

„Řekni mi ještě jednou přesně, jak to bylo.“

„Předevčírem. V neděli. O půl čtvrté. Vracel se letadlem svého otce z Lucemburska. Domluvili jsme se před vánočními svátky, že mu přijdu naproti… Ale to už jsem vám přece všechno vyprávěl!“

„Vyprávěj to ještě jednou. Nepospíchej. Buď klidný. Olivera už stejně nic nevzkřísí. Ale když mi pomůžeš, Rašide, pak určitě najdeme lidi, kteří jsou odpovědni za jeho smrt.“

„Ano, sire,“ řekl Rašid. „Ujišťuji vás, že udělám všechno, abych vám nějak pomohl. Oliver byl můj bratr. To je taková hra, kterou tu máme.“

„Ano, to já znám. V internátě, ve kterém jsem byl, jsme to taky hráli,“ řekl Hardenberg. Kutálel si bílou koulí po zeleném potahu biliáru. Bílá koule právě ťukla do červené koule.

„Teď, když je Oliver mrtvý, zůstanu úplně sám,“ řekl Rašid. „Jsem z toho velmi nešťastný, protože se bojím, že už se nebudu moci vrátit domů.“

„Nevěš hlavu, Rašide. Ještě se dějí zázraky.“

„Jistě, sire.“

Komisař šťouchl do druhé koule na zeleném potahu. Řekl: „Většina lidí je docela osamělá, Rašide. Když jsem poprvé viděl Olivera, byl taky sám.“

„Myslím, sire, že děti jsou hrozní ubožáci,“ prohlásil Rašid. „Obávám se, že máš pravdu. Řekni mi: čekal jsi ho tedy ve Frankfurtu na letišti.“

„Ano, sire. Přišel od celní kontroly, kde ho prohledali, a řekl mi, jakou má radost, že jsem přišel. Byl jsem proto hrozně šťastný.“

„Co ještě říkal?“

„Ze jeho matka je velmi nemocná. A pak mi dal známku… „ „Jakou známku?“

„Abych mu vyzvedl auto. Nechal si ho v garáži na letišti než odletěl. Měl jsem zařídit, aby mu ho dovezli.“

„Bílého jaguára?“

„Ano, sire.“

„Proč si ho nevyzvedl sám?“

„Říkal, že si musí ještě zatelefonovat a že má moc málo času.“

„Dělal na tebe šťastný dojem?“

„Ano, sire. I když jeho matka byla tak nemocná. Šel jsem do kanceláře, kde se vyzvedávají auta, a on šel telefonovat.“

„Víš to přesně?“

„Přesně.“

„Řekl, komu chce telefonovat?“

„Ne, sire.“

Dveře herny se otevřely a vstoupil Marcus, mladý, ctižádostivý úředník vyšetřovacího oddělení. Držel v ruce tři fotografie, právě vyvolané, ještě z nich kapala voda. Komisař kývl na Rašida:

„Omluv mě na chvilku.“

„Jistě, sire,“ řekl Rašid.

Marcus mluvil velmi tiše s Hardenbergem: „Tohle jsou otisky prstů, které jsme nalezli ve voze mrtvého. Jsou to otisky Olivera Mansfelda. Tyhle otisky jsme taky našli ve voze. To jsou otisky tamhletoho malého cizince. Odebral jsem mu je předtím, shodují se. Ale jsou starší a nejsou zakrvácené.“ Zvedl třetí fotografii do výše. „A tohle,“ řekl, „to je řada otisků, které nemůžu identifikovat. Byl jsem ve Frankfurtu a poslal jsem rádiem zprávu do Wiesbadenu, na spolkovou kriminální ústřednu. Tyhle otisky tam nejsou registrovány. Jsou ještě mnohem starší než tyhle od toho malého chlapce.“

„Zřejmě od lidí, které Oliver někdy svezl autem.“

„Zřejmě.“

„Co dělá doktor Peter?“

„Ještě pořád pracuje ve sklepě.“

„Kolik času ještě potřebuje?“

„Pane komisaři, víte, jak je to s oběšenými těžké.“

„Ano, to vím. Mimochodem, už přijel ten pan Lazarus?“

„Kdo?“

„Ten pán, který četl rukopis mrtvého.“

„Ach tak, ano. Vrtulník, ve kterém přiletěl, přivezl hned i rakev.“

„Kde je pan Lazarus?“

„V hale. Pije fernet branca. Říká, že se cítí velmi špatně. Prosí, jestli by s vámi mohl brzo mluvit, bude-li to možné.“

„Tak tu ještě chvíli zůstaňte a pobavte se s tím chlapcem, já si zatím promluvím s panem Lazarusem.“

„Ano, pane komisaři.“

Hardenberg šel ke dveřím. Když šel kolem Rašida, pohladil ho po černých vlasech.

„Musíš pár minut počkat, chlapče,“ řekl. „Já zase hned přijdu.“

„Jistě, sire.“

Hardenberg dal Marcusovi znamení. Ten si sedl vedle Rašida a poklepal mu na rameno. „Umíš hrát biliár?“

„Ano, sire. Prosím vás, nezlobte se, ale já bych teď nechtěl hrát.“

„Proč ne?“

„Protože mi zabili bratra,“ odpověděl Rašid. „Jsem velmi smutný. Prosím vás, nemluvte se mnou. Asi bych se rozbrečel, a můj otec vždycky říkal, že je to nezpůsobné, před cizími lidmi.“

Marcus zíral na malého chlapce. Cvrnkl zlehka do biliárové koule. Pak bylo v celém sále ticho. A venku padal sníh, pokrýval silnice a cesty a lámal těžké větve starých stromů. Bylo to, jako by vzduch sám sestával ze sněhu, jako by to už vůbec nebyl vzduch, ale jen nepojmenovatelné médium, které dusí, umrtvuje všechen život a je při tom všem přesto neuchopitelné, beztížné a současně těžce doléhá, přichází z nekonečnosti nebe a tedy bez hranic, bez konce, vír nesčetných miliard vloček. Na něco podobného si ani nejstarší lidé v okolí nepamatovali.

3

Redaktor Lazarus se představil vrchnímu komisaři Hardenbergovi v luxusní hale hotelu Ambassador. Dvakrát kýchl. „Zřejmě to bude má smrt, tahle cesta. Já jsem totiž těžce nemocen, každé vypětí mi může přivodit konec.“

„Proč jste tedy přijel sem?“

„Protože jsem vám chtěl dovézt rukopis.“

„To mohli udělat i moji lidé.“

Lazarus, před kterým ještě ležel kousek dortového řezu, si třel ústa a odpověděl důstojně: „Muž, který četl rukopis jako první, vám ho musel doručit, pane komisaři. Po přečtení rukopisu mi už nejste neznámý. A přes své trápení jsem – snad to chápete – zvědavý na životy jiných. Domnívám se, že tato zvědavost není u nikoho tak silně vyvinuta jako u těch, kteří vědí, že tento svět musí brzy opustit. A proto vás prosím, abyste mi dovolil zúčastnit se vyšetřování.“

„To nejde.“

„Ale snad přece! Předávám vám tady nejdůležitější materiál. Nemohl bych tedy proto jeden dva dny fungovat jako váš asistent?“

Hardenberg pozoroval rozměklého růžovoučkého muže, který spořádával svůj dort.

„A proč?“

„Protože bych rád znal poslední kapitolu, pane komisaři.“

„Poslední kapitolu?“

„Poslední kapitolu rukopisu, který jsem vám předal. Chybí totiž, tahle poslední kapitola nám chybí. Přivede vás to o hodný kus dál. A jistěže mě budete od nynějška vydávat za svého spolupracovníka!?“

„Ano… tedy, pokud to bude možné, rád…“

4

Kriminální inspektor Hardenberg se vrátil do herny a poslal svého spolupracovníka Marcuse zase pryč. „Tak mi to dovyprávěj, Rašide.“

Posadil se zase na biliárový stůl a tlustý rukopis, který mu dal Lazarus, položil vedle sebe na zelené sukno. „Tedy, přišel jsi naproti svému příteli Oliverovi.“

„Ano, sire. A on mě poslal pro jaguára.“

„Když ses vrátil, kde byl Oliver?“

„V baru. Myslím, že se jmenuje Modrý bar.“

„Pil?“

„Oliver pil koňak a telefonoval. Právě položil sluchátko, když jsem vstoupil. Aparát stál na barovém pultu. Bylo tam v baru dost lidí.“

„Museli přece – myslím, alespoň někteří z nich – slyšet, co Oliver říkal.“

„To asi ano. Ale já ty lidi neznám.“

„Hledáme je pomocí novin.“

„Ano,“ řekl Rašid, „ale nemyslím, že se někdo přihlásí.“

„Proč by se neměli přihlásit?“

„Je mnoho důvodů, proč jít do baru a pak se nehlásit, když se někdo vyptává, kdo tam byl.“

„Barman vypovídal, že tvůj přítel Oliver zřejmě telefonoval nějaké ženě. Máš představu, které ženě?“

„Ano, sire.“

„Které? Jak se jmenuje?“

„Promiňte, to bych vám nechtěl říct. Oliver byl můj přítel. A ta dáma… ne, není to možné, abych mluvil.“

Hardenberg poklepával na desky rukopisu, který ležel vedle něho. „Tvůj přítel napsal román. Přečtu si ho dnes v noci. Pak budu vědět, kdo je ta dáma.“

Rašid mlčel.

„A ty mi to neřekneš?“

„Nikdy. Připadal bych si jako zrádce.“

Hardenberg hleděl dlouho na malého chlapce s hedvábnými řasami a zvlhlýma černýma očima a povzdechl si. „Nu dobrá. Musíš přirozeně svého přítele chránit.“

„Jsem rád, sire, že to chápete.“

„Co se stalo, když jsi došel pro jeho vůz?“

„Jeli jsme do Friedheimu, do internátu.“

„Pospíchal Oliver?“

„Ano, hodně pospíchal. Vysadil mě před Quellenhofem – to je dům, ve kterém bydlím – a řekl, že musí ještě někam zajet.“

„Kam?“

„To neřekl.“

„Byl veselý nebo smutný?“

„Velmi veselý a velmi nedočkavý.“

„Víš, že jsme našli Oliverův vůz asi dva kilometry od školní budovy, zpola zapadaný sněhem?“

„Slyšel jsem o tom.“

Hardenberg opět kutálel bílou koulí po stole. Rašid mu ji poslal zpátky. V následujících chvílích to tak udělali ještě několikrát.

„Vůz byl plný krve.“

Rašid křečovitě polkl. „I Oliver byl celý od krve, že ano? Někdo ho hrozně ztloukl, než ho pověsil.“

„Ty si tedy opravdu myslíš, že byl zavražděn?“

„O tom jsem pevně přesvědčen.“

„Ale Oliver měl tady v Taunusu přece jen přátele a žádného nepřítele!“

Rašid sklonil hlavu a mlčel.

„Nuže?“

„Nemám, co bych řekl.“

„Když si myslíš, že byl zavražděn, myslíš si taky, že to všechno souvisí s tou ženou, o které nechceš mluvit?“

„Prosím vás, abyste mi nekladl otázky, na které nemohu odpovídat.“

„Tedy si to myslíš.“

„To jsem neřekl!“

„Ale myslel sis to!“

Rašid vzhlédl a díval se dlouho němě na komisaře. Pak přikývl. „A ačkoliv si to myslíš, nechceš říct, kdo je ta žena?“

„Ne.“

„Když mám rukopis, budu ji znát.“

„Ano, sire. Bohužel. Ale já alespoň Olivera nezradím.“ Rašid otvíral a zavíral pěsti. „Můžu… smím… je dovoleno ještě jednou Olivera vidět?“

„To bohužel nejde.“

„Proč ne?“

„Náš policejní lékař… Tvůj přítel… nevypadá už tak jako dřív… už vůbec tak nevypadá… Položíme ho hned do rakve.“

„Rozumím.“ Malý princ chvíli mlčel. Pak řekl: „Mám jednu prosbu, sire.“ Vytáhl z kapsy dvě obálky. „V poslední době mluvil Oliver někdy o tom, že má pocit, že bude muset brzo umřít.“

„To řekl?“

„Ano. Cítil se ohrožen, nebyl nemocný. Jen mi řekl, že má takový pocit. A kdyby se to stalo, řekl, tak se mám postarat o to, aby tyto dvě obálky byly pochovány s ním.“

„Co je v nich?“

„To nevím, sire. Jsou zalepené. Ale já spím v jeho pokoji, a když jste mě dal zavolat, tak jsem je vzal s sebou.“

Hardenberg vstal a přitiskl malého chlapce k sobě.

„Děkuji ti. Teď už tě nepotřebuji. Dostaneš se v této vánici do své vily sám, nebo tě má někdo z našich lidí doprovodit?“

„Půjdu sám, sire.“

„Děkuji ti za výpověď, Rašide.“

„Udělal jsem to rád, sire. Je to smutné, že je Oliver mrtvý, že?“

„Ano,“ řekl Hardenberg, „velmi smutné.“ Díval se za malým chlapcem, který důstojně odcházel ke dveřím, tam se otočil, ještě jednou se uklonil a pak propukl v pláč. Když začal plakat, vyběhl z místnosti.

Hardenberg si zase zapálil dýmku. Pak otevřel obě obálky. Z jedné vypadly střepy nějaké gramofonové desky, z druhé vytáhl celou desku. Na nerozbité desce četl:

IL NOSTRO CONCERTO

UMBERTO BINDI CON ENZO CERAGLIO E LA SUA

ORCHESTRA E IL VOCAL COMET

Části druhé desky musel komisař nejdříve složit, pak mohl přečíst i její název:

LOVE IS JUST A WORD

FROM THE ORIGINAL SOUNDTRACK OF

„AIMEZ-VOUS BRAHMS?“

5

Policejní lékař doktor Friedrich Peter byl malý a tlustý. Prohlížel ve svém životě už tolik mrtvol, že nebyl schopen říct ani přibližné číslo. Ve sklepě Ambassadoru mu dali k dispozici malý prostor pro ohledání mrtvého Olivera Mansfelda.

Oliver Mansfeld ležel nahý na velkém stole, který byl přikryt bílým prostěradlem. Hardenberg přišel do sklepa.

„Byla to vražda?“

„Ne.“

„Co tedy?“

„Sebevražda.“

„Ale ty rány…“

„Vidíte, pane komisaři, případy jako tyto máme nejméně rádi. Přesto vám říkám, ten chlapec spáchal sebevraždu!“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Existují tlusté knihy o skutečné a předstírané sebevraždě. V tomto případě se ten, kdo chlapci uštědřil tyto rány – samozřejmě nevím, kdo to byl, to už je vaším úkolem, abyste to vypátral, rány pocházejí všechny od tupého, tvrdého předmětu –, v tomto případě se dotyčný, jak vám říkám, ani nijak nesnažil sebevraždu předstírat. Tedy dávejte pozor.“ Doktor se naklonil nad mrtvého. „Vidíte tady na krku stopy škrcení?“

„Ano.“

„A teď, prosím, pozorujte zranění. Tady. Tady. A tady. Udělal jsem několik mikroskopických preparátů. Krevní částice umazaných míst v autě, které jste našel, jsou identické s krví mrtvého. Existuje zvláštní metoda, jak zjistit, kdy a jakým způsobem došlo ke ztrátě krve. Našli jsme krev ve věži, na schodišti věže a v autě. V tom malém autě se boj odehrát nemohl.“

„A jestli si mrtvý ta zranění způsobil sám?“

„Nemožné. Nechte mě pokračovat. Zemřelý byl podle mého názoru přepaden a zraněn ve věži. Pak se – řekl jsem vám, že smrt nastala nejpozději v neděli v časných večerních hodinách – pak se dovlekl do svého vozu. Tou dobou ještě nesněžilo. Vaši lidé ale našli krvavé stopy pod sněhem.“

„To souhlasí. Co chtěl v autě?“

„Nemám zdání. Utéct. Schovat se. Kdo to může vědět? To není mým úkolem. Když začala vánice, dovlekl se zraněný zase zpátky do věže.“

„Z čeho tak usuzujete?“

„Šaty a boty měl plné sněhu, když jsme ho našli.“

„Sněžilo i nahoru do věže.“

„I ponožky byly plné sněhu, pane komisaři! A já jsem našel i na ponožkách stopy krve! To ale není rozhodující bod. Podívejte se, tenhle modrý pruh na krku, který způsobil provaz, ten vznikl bez všech pochyb nejméně o dvě hodiny později než tato ostatní zranění. A tato zranění – o tom se nedá pochybovat – utrpěl, když ještě žil. Nebyla tak těžká, aby nemohl dojít ke svému vozu a zase zpátky do věže.“

„Je možné, že někdo vůz od jeho krve zamazal. Ten chlapec nemusel nastoupit do vozu sám.“

„Ale ano. Krev, kterou jsme našli, ta stékala, ta není natřená. Dále,“ řekl doktor Peter, „my rozlišujeme mezi typickým a atypickým pověšením. Sebevrazi se věšívají…“

„Typicky.“

„Právě naopak! Ti se věší atypicky!“

„Co to znamená?“

„Kdybych já vás oběsil, pane komisaři, tak by uzel oprátky seděl ve středu páteře, abyste si taky rychle zlomil vaz. Kdybych vás věšel já, udělal bych to tak, aby na oprátce nezůstala žádná krev – v případě, že bych vás předtím tloukl.“

„Byla krev na oprátce?“

„To byla. Krev mrtvého. Taky na trámu byla krev. Došlo, jak soudím, k boji mezi tímto mladým mužem a tím druhým člověkem, při kterém on utrpěl různá zranění. Nebyla však přesto tak těžká, že by neumožňovala se oběsit. Prozkoumáním obsahu žaludku se zjistilo, že nebyl ani pod vlivem alkoholu, ani pod vlivem drog nebo uspávacích prostředků. Podle mého soudu nemůže rovněž jít o vraždu, která by nám byla prezentována jako sebevražda. Tím chci říct: je naprosto vyloučeno, aby byla zranění způsobena až po nastalé smrti. To potvrzuje mikroskopické zkoumání tkáně, jak už jsem poznamenal.“

„Byl tedy ztlučen…“

„Ale ne tak těžce, že by byl neschopný akce!“

„… ale ne tak těžce, že by byl neschopný akce, dovlekl se k vozu, chvíli v něm zůstal… „ „Správně.“

„…dovlekl se zpátky do věže a tam se oběsil. Proč?“

„To,“ řekl doktor Peter, „je váš problém, pane komisaři. Proto jsem žádal, aby okamžitě přiletěl profesor Mokry z univerzity ve Frankfurtu, aby potvrdil můj nález. Musí dorazit každou chvíli. Nebyla to vražda, věřte mi to. Co to tady máte?“

„Dvě obálky, nic zvláštního. Mohl byste mi udělat jednu laskavost?“

„Rád.“

„Když na celou věc budete mít s profesorem stejný názor, uvolním mrtvolu. Uložte ji do rakve. Tyto dvě obálky dejte dovnitř.“

„Jak si přejete,“ řekl doktor Peter. Hardenberg se díval na mrtvého.

„Znal jsem ho už jako malého chlapce. Jestli to byla sebevražda, proč to udělal?“

„To je jiná otázka,“ řekl doktor Peter.

Hardenberg odešel ze sklepa.

V hale hotelu spatřil tlustého redaktora. Lazarus na něho zamával. Hardenberg šel k němu.

„Domnívám se, že teď půjdete do svého pokoje a budete číst rukopis?“

„To jsem zamýšlel.“

„Myslím, že pak zítra večer budeme mít už úplnou jistotu. Řekněte mi, pane komisaři, vy jste přece prohlížel kapsy mrtvého?“

„Ovšem.“

„Našel jste toho hodně?“

„Nijak zvlášť.“

„Byla mezi tím oliva?“

„Jak jste na to přišel?“

„Až si přečtete rukopis, pochopíte mou otázku. Měl tedy v kapse olivu?“

„Ano, docela starou, uschlou olivu.“

„Kde je?“

„V mém pokoji.“

Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus řekl tiše: „Až už ji nebudete potřebovat, tu olivu pane komisaři, nemohl bych ji snad dostat?“

„Nač?“

„Jen tak,“ odpověděl tlustý, nešikovný muž v rozpacích, „jen tak.“

6

10. ledna roku 1962 k desáté hodině dopolední se dva muži v lese blízko Friedheimu prodírali po kolena sněhem a mířili vzhůru do kopce. Silnice nad internátem nebyly ještě odklizeny, a proto se po nich nedalo jet ani na saních. Jedinou možnost, jak se dostat k cíli, viděli oba muži, komisař Hardenberg a redaktor Lazarus, v mimořádně obtížné pěší túře.

V Ambassadoru si oba vypůjčili teplé vysoké boty. Nešikovný Lazarus se sotva vlekl. Ve tváři byl celý rudý a z čela se mu řinul pot, i když hustě sněžilo a pořádně mrzlo. Taky Hardenberg se potil. Každý krok v této sněhové spoušti znamenal obrovskou námahu a komisař myslel s jistou nevraživostí na to, že lidé, které hodlal navštívit, možná vůbec nebudou doma. Pokoušeli se je zastihnout telefonem, ale po vánici bylo telefonické spojení v této krajině přerušeno.

„Já… já si musím okamžik sednout. Mé srdce to nevydrží,“ řekl Lazarus.

Z jedné větve mu spadlo na klobouk velké množství sněhu. Posadili se. Lazarus si čistil klobouk. Vypadal směšně: zachumlaný, ve vysokých botách, zpocený a udýchaný. Automaticky sáhl do kapsy kabátu a dal bez rozmýšlení do úst několik tabletek.

„Poslední kapitola,“ řekl Hardenberg pomalu.

Seděli vedle sebe a zírali do chumelenice. Najednou se pořádně vyděsili, protože s hlukem, který by se dal přirovnat explodující bombě, se asi sto metrů od nich zlomil těsně u kořenů prastarý strom a řítil se dopředu, ale zachytil se a zůstal viset šikmo ve větvoví ostatních stromů.

Když se strom zlomil, Lazarus vyskočil a hlasitě zařval. Teď si zase sedl ke komisařovi. Byl v rozpacích. „Musíte mě omluvit, pane komisaři… Já… já jsem strašně lekavý člověk.“

„Já taky. Ale mám pomalejší reakce.“

„Jak se to mohlo stát?“

„Přesně to taky nedokážu vysvětlit, ale už jsem jednou něco takového zažil. Ve válce. V Rusku. Tam byl strom, který najednou spadl. Prohlíželi jsme ho. A objevili jsme, že bobr podhryzal kmen.“

„Bobr?“

„Ano. A musel dokonce hryzat celé měsíce. Pěkně hryz, hryz, hryz. Ještě kousek kůry, ještě kousek dřeva. Strom to vydržel. Bobr sám by ho neporazil! Ale pak přišel sníh, obrovská tíha sněhu. To bylo na strom moc. Co je vám?“

Lazarus si utíral tvář kapesníkem. „Nic,“ řekl. „Jen jsem si najednou pomyslel, jak podobné jsou osudy stromů a lidí.“

„Ano,“ řekl Hardenberg, „jen to, co člověka hryže, co ho trápí, co ho podhrabává a připravuje k pádu, to není žádný bobr.“

7

Dveře vily se otevřely. Objevil se sluha v pruhované vestě. V obličeji byl bledý a tvářil se domýšlivě. „Dobrý den, pánové. Přejete si?“

Hardenberg uvedl své jméno a jméno svého průvodce a vytáhl z kapsy služební odznak. „Kriminální policie. Je pan Lord doma?“

„Ano, pane.“

„Jeho paní taky…?“

„Taky, ano… „ „Tak nás tedy ohlaste.“

„V jaké záležitosti…“

„O tom se nemíním vybavovat s vámi,“ řekl Hardenberg a udělal krok dopředu, zatímco pan Leo o krok ustoupil. „V této chvíli ještě ne. Později se spolu ještě pobavíme. V této chvíli si přeji mluvit s panem Lordem a jeho paní. Do toho vám nic není, o čem s nimi mám mluvit.“

„Pardon, prosím.“

V tom okamžiku vstoupil do haly Manfred Lord. Měl na sobě šedý oblek, bílou košili, černou kravatu. Zastavil se přímo pod Rubensem, pod obrazem světlovlasé kypré ženy, která si právě myje nohy. Komisař myslel na to, co minulou noc četl, zatímco Manfred Lord se s úsměvem zeptal: „Copak je, Leo?“

„Ti pánové jsou od kriminální policie, milostivý pane.“

„Kriminální policie?“

„Ano, pane, pardon, prosím.“

Manfred Lord přistoupil blíž. Vytáhl ruku z kapsy a podal ji Hardenbergovi, který se představil a pak ukázal na Lazaruse, který stále ještě nemohl popadnout dech: „Komisař Lazarus, můj asistent.“

„Buďte vítáni, pánové,‘’ řekl Manfred Lord. Vypadal skvěle. Komisař Hardenberg si všiml jen občasného nervózního škubnutí pravého očního víčka. Ten člověk má strach, pomyslel si.

„Oč jde?“

„O smrt Olivera Mansfelda. Už jste zřejmě slyšel, že…“

„Ano. Žena mého zahradníka nám včera přinesla tu zprávu. Byla dole ve Friedheimu.“

„Pochopíte jistě, že vám musím položit několik otázek.“

„Samozřejmě to chápu, pane vrchní komisaři. Co tak docela nechápu, je to, proč chcete tyto otázky klást mně.“

„Vám a vaší paní.“

„Mně a mé paní. Proč?“

„To vám vysvětlím později, pane Lorde. Byla vaše paní velmi překvapená, když se dověděla, že Oliver Mansfeld je mrtev?“

„Nerozumím.“

„Jestli nerozumíte, tak bych si rád promluvil s vaší paní, než si pohovoříme spolu.“

Zdravá barva ve tváři Manfreda Lorda zmizela.

„Moje žena se pokusila spáchat sebevraždu.“

Lazarus směšným způsobem vyskočil a zakoktal: „Co… cože?“

Lord ho pohrdavě přeměřil.

„Kdy se pokusila vaše žena spáchat sebevraždu?“ zeptal se Hardenberg.

„Včera. Podřezala si žíly.“ Rty Manfreda Lorda se protáhly k ironickému úsměvu. „Leo a já jsme zastavili krvácení a přiložili jí první obvaz. Dnes ráno u ní byl lékař. Lékař z Friedheimu.“

„A?“

Manfred Lord se zase usmíval: „Její život není ohrožen, jestli myslíte toto.“

„To uvidíme.“

„Prosím. Leo… „ „Milostivý pane?“

„Zavedte oba pány do ložnice mé ženy.“

Lord teď zase stál pod Rubensem. „Když mě budete hledat, jsem v knihovně. Víte přece, že mám knížky rád, že ano?“

„Jak prosím?“

„Obzvlášť staré knížky.“

„Co tím chcete…“

„Pane komisaři, vy jste bezpochyby četl ten škvár, který Oliver Mansfeld napsal. Jste velmi chytrý, že? Váš kolega taky. Je to jen moje bláhová představa, že vůbec není kriminálním komisařem, ale redaktorem některého nakladatelství.“

8

Verena Lordová vypadala jako mrtvá. Ležela nehnutě na posteli ve velké, drahocenně zařízené ložnici. Pleť měla voskovou, rty bez krve, oči zavřené. Její hlas zněl tiše, bezmocně, jen šeptala.

„Vy jste četl rukopis?“

Lazarus se podíval na Hardenberga. Ten přikývl. „Ano, četl jsem ho,“ řekl Lazarus.

„Pak víte všechno,“ zašeptala žena na posteli. Na pravé ruce měla na zápěstí tlustý bílý obvaz.

„Všechno ještě ne,“ řekl Hardenberg. „Proto jsme tady. Je mou povinností upozornit vás na počátku našeho rozhovoru na to, že na mé otázky nemusíte odpovídat. Můžete mi odmítnout výpověď.“

„Ptejte se.“

„Je to, co píše Oliver Mansfeld ve svém rukopise pravda?“

„Jen zčásti.“

Lazarus, který se už trochu vzpamatoval, zvedl malou parfémovou lahvičku z nočního stolku a zase ji postavil zpátky. Řekl tiše: „Diorissimo.“

„Ano,“ řekla Verena. „To je pravda…“

„Co je pravda?“ zeptal se Hardenberg.

„Všechno, co Oliver napsal ve své knize o nás dvou. To ví i můj muž.“

„A všechno ostatní?“

„O čem mluvíte?“

„Například o fotografiích stránek knih s propíchanými písmeny, které leží ve vašem sejfu.“

Verenin hlas byl stále tišší. „V mém sejfu nejsou žádné fotografie.“

„Vyzvedla jste je?“

„Nikdy v něm žádné nebyly.“

„Paní Lordová, proč lžete?“

„Já… nelžu.“

„Milovala jste Olivera Mansfelda?“

„Ne.“

„On to ale píše.“

„Protože si to myslel. Napsal, co si myslel a co si přál. Například i celou tu historii s propíchanými písmeny. Měl by tak rád v ruce nějaký prostředek, aby mohl mého muže vydírat.“

„Ale neměl ho.“

„Ne.“

„To všechno si vymyslel?“

„Ano. Můžete můj sejf otevřít, můžete prohledat dům. I vilu ve Frankfurtu. Nenajdete nic, co byste mohl použít jako usvědčující materiál proti mému muži.“

„Protože jste všechno zničili.“

„To říkáte vy!“

„Paní Lordová,“ zeptal se Lazarus, „proč jste se pokusila vzít si život?“

„Pokusila jsem se o to už dvakrát. Mám sklon k hysterii a k depresím. V záchvatu duševního zmatku jsem si podřezala žíly.“ Komisař řekl s mírnou ironií: „Ne příliš odhodlaně.“

„Co tím míníte?“

„Nu, nevykrvácela jste.“

Verena otevřela oči a přeměřila pohrdavě Hardenberga.

„Co vy víte?“

„Nic,“ řekl Hardenberg. „Ale rád bych něco věděl.“

„Nerozuměl byste tomu.“

„Možná přece.“

„Nikdy! Vy také ne, pane Lazarusi!“

Komisař vstal, přistoupil k oknu a díval se ven do vířícího sněhu. Byl k Vereně zády, když se ptal:

„Kdy jste viděla Olivera Mansfelda naposled, milostivá paní?“

„Než… než odjel na vánoční svátky…“

„To není pravda.“ Komisař vystřelil na slepo: „Mám svědka na to, že s vámi 7. ledna odpoledne Oliver telefonicky mluvil a že jste si domluvili schůzku. V rukopise se kromě toho zmiňuje, že se s vámi toho dne, kdy se vrátí z Lucemburska, chce sejít ve staré věži blízko školy.“

„Je to přece román. Odkdy zkoumá policie případy smrti na základě románu?“

„To není žádný román,“ řekl Lazarus.

„Nýbrž?“

„Je to záznam skutečné události.“

„Směšné.“

„Proč tedy pláčete, milostivá paní, když je to tak směšné?“

„Nepláču,“ řekla Verena a setřela si nezraněnou levou rukou slzy z tváře. Chvěla se tak silně, že Lazarus zvolal: „Pane komisaři!“ Hardenberg se pomalu otočil. „Vidíte přece…“

„Hysterie,“ řekl komisař úmyslně brutálně. „Milostivá paní nám přece právě vysvětlila, že má sklon k hysterii. Nedělejte si žádné starosti, pane Lazarusi.“ Přistoupil k posteli a zvedl tvář plačící Vereny. „Jste lhářka a zrádkyně.“

„Co si to dovolujete? Já si budu… „ Verena nedokončila větu.

Otevřely se dveře.

Vstoupil Manfred Lord.

„Snad neruším,“ zeptal se s úsměvem.

„Rušíte,“ řekl Hardenberg.

„To mi je mimořádně nepříjemné, pane komisaři. Pane vrchní komisaři, promiňte. Ale vy nemáte povolení k prohlídce, nemáte dokonce ani oficiální pověření nás vyslýchat…“

„Obojí bych si mohl opatřit vysílačkou během půl hodiny.“

„Ano, ale vy jste to neudělal! Vyslýcháte tedy nanejvýš oslabenou nervózní ženu, jak musím konstatovat – neplač, miláčku –, nejbezohlednějším způsobem. Doporučoval bych vám, abyste byl opatrný. Uklidni se, miláčku, hlavně se uklidni.“

„Pane Lorde, zemřel člověk.“

„Ano, pane Hardenbergu. Milenec mé ženy. Oliver Mansfeld. Je mi to velice líto.“

„Vám je to líto?“

„Takový mladý člověk, prosím vás, pane komisaři! Copak nemáte srdce?“

Věřena zasténala a otočila hlavu stranou. Lazarus si vzal další tabletku.

Manfred Lord s úsměvem přecházel po místnosti sem a tam. „Domnívám se, že mohu zodpovědět všechny vaše otázky. Moje žena je ještě příliš otřesena Oliverovou smrtí. Že ano, miláčku?“

Verena se zase rozplakala. Přikryla si tvář oběma rukama. Plakala tiše, bez vzlykání. Zdálo se, že ji opustily všechny síly. „Vyprávějte,“ řekl Hardenberg.

Manfred Lord se posadil do jednoho z empírových křesel, přehodil si nohu přes nohu a vzepřel prsty na rukou proti sobě. „Chcete slyšet celou pravdu?“

„Samozřejmě.“

„Jak si přejete. Víte, já mám povolání, ve kterém člověk dokonce většinou celou pravdou také nejvíce vydělává.“

„Mluvte,“ řekl Hardenberg. A Manfred Lord mluvil.

Co vyprávěl, odpovídalo v mnoha bodech pravdě. Ve většině bodů. Manfred Lord lhal nebo zamlčoval přirozeně jen všechny ty skutečnosti a události, které by mu mohly přitížit. To je pochopitelné a lidské.

My ale chceme podat zprávu o celé pravdě a nic nezamlčovat. Ten, kdo přihlíží boji, má takovou šanci. Šanci vyhrát, tu samozřejmě nemá…

9

Silvestrovský večer (vyprávěl Manfred Lord) proběhl jako velice klidná oslava. Po jídle si sedli on a Verena před krb a popíjeli whisky. Když už něco vypili, řekl Manfred Lord: „Promluvme si teď jako rozumní lidé, drahoušku.“

„Co tím míníš?“

„Rozvod je v řízení. V lednu bude rozhodnuto. Pak ode mě odejdeš.“

„Já a Evelyna.“

„Ty a Evelyna, samozřejmě. Promiň, že jsem na ni zapomněl. A kam půjdete?“

„K Oliverovi. Obstará nám byt a se zálohou, kterou mu dala konkurence jeho otce…“

„Ne.“

„Co ne?“

„Neobstará vám žádný byt. Nedostal žádnou zálohu.“

„Ale on říkal… „ „Obelhal tě.“

„Nelhal. Vím, že mu ti lidé slíbili zálohu!“

„Ti lidé si to rozmysleli.“

„Odkud to víš?“

„Vlastním třicet procent jejich akcií. Já jsem… „ „Zabránil, aby Oliver tu zálohu dostal?“

„Nejen to, milé dítě. Já jsem taky zabránil, aby ho ti lidé vůbec zaměstnali. Když mě opustíš, nebudeš mít nic. Ani groš. Budeš muset žít v bídě. Samozřejmě bude u tebe Oliver. Jak dlouho trvá taková láska v bídě, miláčku?“

Verena mlčí.

„Jsem muž, který má hodně styků. Mohu bez obtíží zabránit, aby kdokoliv Olivera zaměstnal. Ty pak budeš rozvedenou ženou s nemanželským dítětem a nezaměstnaným mužem. S hezkým mužem. To uznávám. S mužem, který je jistě mnohem lepší než já… Ale já jsem odbočil.“

„On najde práci,“ řekla Verena.

„Samozřejmě. Může zametat ulice nebo být pokrývačem, když se to naučí. Zatím můžeš prodat šperky a kožichy. Ostatně nebude vydělávat nijak moc, miláčku, protože on neumí nic, za co by mu někde tak moc zaplatili. Hodnota, kterou vy ženy přisuzujete nám, se velmi liší od hodnoty, kterou nám přisuzují jiní muži.“

„Ty jsi svině!“

„Možná. Ale mám tě rád. A má hodnota je velmi vysoká. I u ostatních mužů.“

„Přesto říkám, že jsi svině!“

„Poslechni, drahoušku, nebudeme se raději pouštět do praní špinavého prádla. Ty přece pocházíš z docela dobré rodiny. A v lepších rodinách se jisté věci neříkají.“

„Jsi svině!“

„Tak tedy přece jen špinavé prádlo. Měl jsem o tobě příliš dobré mínění. Mnozí lidé – mezi nimi i Oliverův otec – vždycky byli toho názoru, že jsi kurva, rozená kurva. Buď zticha. Ty jsi kurva. Já nemám nic proti kurvám. Copak bych si tě jinak vzal?“

„Ty jsi hnusný… Jsi tak hnusný…“

„Možná jsem trochu moc pil. Ty ostatně taky. In vino veritas, že ano? Ach tak, já zapomínám, že neumíš latinsky. To znamená: Ve víně je pravda. Na zdraví, miláčku!“

„Opustím tě zítra ráno!“

„Samozřejmě že ne dřív. Na to jsi příliš opilá. Kam půjdeš? Byt ti ještě přece nikdo nepronajal?“

„Nastěhuju se do hotelu.“

„A kdo to zaplatí? A kde bude bydlet Evelyna? A z čeho budete obě žít?“

„Oliver…“

„Oliver nemá ani vindru. Našel jsem cestu, jak jeho otci sdělit, že je tvým milencem. Jeho otec mu nedá ani fenik. Z přátelství ke mně, je mi velice zavázán. Naopak, když s ním teď o prázdninách Oliver bude mluvit, tak jeho otec…“

„Ty zvíře!“

„Ale ne, miláčku. Tak dlouho ses pohybovala v lepších kruzích, miláčku. Opravdu jsem si myslel, že ses jisté způsoby odnaučila.“

„Tak fajnová jako tvoje rodina ještě zdaleka má rodina není!“

„O tom nepochybuji. Tvůj bratr Otto mi dal zářný příklad.“

Byli teď oba opilí. Manfred Lord se trochu zapotácel, když bral ze zdi benátské zrcadlo.

„Neudělala… neudělala bys mi laskavost a nepodívala se do zrcadla?“ Podržel je před Věřenou. „Ty jsi krásná. Jsi překrásná. Ale už tě někdy napadlo, že se ti kolem očí dělají první vrásky? Já jich mám spoustu. Mám bílé vlasy. Jsem mnohem starší než ty a už ne takový milenec jako Oliver. Ale mám tě rád. Obklopuji tě bohatstvím a přepychem. Budu to dělat, dokud budu žít. Když umřu, dostaneš obrovskou životní pojistku. Bydlíš v krásných domech. Můžeš jíst, co chceš. Můžeš si oblékat, co chceš. Budeš si to kdy moct dovolit u Olivera? Je o tolik mladší než ty. Mně vrásky nevadí. Jemu taky ne. Ještě ne. Budou mu vadit za deset let? Mně ne, drahoušku, mně ne. Ale jemu?“

Verena se podívala do zrcadla. Byla opilá, ale ne dost opilá, aby neviděla malé vrásky kolem očí. Dívala se na sebe dlouho a pozorně.

„Manfrede,“ řekla, „já mám strach.“

„Z čeho?“

„Strach. Prostě strach,“ odpověděla Verena a pořád se ještě dívala. „Jsou to jen nepatrné vrásky, ale za deset let… A on je hezký chlapec! Možná se jednou zamiluje do tvé dcery.“

„Mlč. Okamžitě mlč.“

„Jistě.“

„A dej to zrcadlo pryč!“

„Hned. Ale tím tvé vrásky nezmizí,“ řekl Manfred Lord. Pověsil zase zrcadlo na zeď a vrátil se ke své ženě, která si držela hlavu v dlaních. Manfred Lord řekl: „Jsem ochoten zapomenout na všechno, na to, že mě podvádíš, na všechno. Jsem ochoten tebe a Evelynu nadále nechat u sebe. Budu Evelynu adoptovat, když si to přeješ. Jistě si to přeješ, tak posedlá po penězích, jako ty jsi.“

„Ty hnusáku…“

„Drž hubu! Vytáhl jsem tě ze stoky. Můžu tě tam zase srazit. Pokládal jsem tě až dosud za rozumnou ženu. A nejsi rozumná? Přece jen?

No tak vidíš. Až se Oliver vrátí z Lucemburska, řekneš mu, že je konec.“

„Nikdy! Nikdy! Nikdy!“

„Když některá žena třikrát za sebou křičí nikdy, tak to znamená, že už se rozhodla udělat to, co se od ní žádá. Ty ses přece taky právě rozhodla, miláčku. Ty jsi přece taky právě nahlédla, že je to všechno nesmyslné a bezvýchodné, co jste si předsevzali, co?“

„Ty jsi mizera.“

„Ano, ale bohatý a chytrý. Ty se přece nechceš provdat za chudého a hloupého mizeru?“

„On není mizera!“

„Promiň. Nechceš se přece provdat za chudého a hloupého dobráka?“

Verena vzala těžký skleněný pohár a hodila ho po něm. Pohár zasáhl Manfreda Lorda na pravém spánku, kde okamžitě vznikla prudce krvácející rána.

Vytáhl kapesník.

„Vidím, že jsi rozumná, miláčku,“ řekl.

Dole ve Friedheimu začaly vyzvánět kostelní zvony.

„Přeji ti požehnaný Nový rok, drahoušku,“ řekl Manfred Lord a tiskl si zakrvácený kapesník na spánky. „Zítra je svátek. Ale pozítří pojedeme společně do banky a vyzvedneme druhou část negativů a fotokopií z tvého sejfu.“

10

Druhého ledna jeli do Frankfurtu.

Verena vzala fotokopie ze sejfu a předala je svému muži.

„Kde jsou filmy?“

„Tady.“

Ve voze, na zpáteční cestě nahoru do Taunusu, se najednou rozesmála.

„Co je tak směšné?“

„Jsi v pasti, miláčku.“

„Prosím?“

„Oliver napsal celý náš příběh a poslal ho do jednoho nakladatelství. Vypráví tam i o těch propíchaných písmenech, o filmech a o fotografiích.“

„Ty už za hodinu nebudou existovat, drahoušku. Pak už existuje jen příběh. A co je takový příběh?“

„Policie…“

„Policie musí mít důkazy. Jediné důkazy, které existují, vlastním já. Měl jsem Olivera rád. Ale teď je samozřejmě konec. A až se vrátí, tak mu to okamžitě řekneš.“

„Já nemůžu… nemůžu…“

„Ale můžeš. Máš dost robustní povahu.“

„Manfrede, prosím tě! Já opravdu nemůžu! Já… já bych prostě nevěděla, co bych měla říct…“

„V takových případech je nejlepší napsat dopis,“ řekl Manfred Lord.

11

Verena Lordová napsala dopis Oliverovi Mansfeldovi. Vzpomněla si zase na dobu na Elbě, zmínila se sentimentálně o baru Marciana Marina, zmínila se o Porto Azzurro, o zelených vlnách moře, ve kterých Olivera objímala, a nezapomněla ani říct, že byl velkou láskou jejího života. Že na něho nikdy nezapomene, ať se pokusí jí odpustit, prosila ho.

Dopis začala slovy: „Olivere, můj milovaný Olivere!“

Ačkoli její dopis obsahoval takové a podobné projevy náklonnosti, nemohla Verena přece jen jinak, než svému milovanému Oliverovi vysvětlit, že svůj vztah k němu musí ze závažných důvodů přerušit. V tomto směru se vyjádřila velmi jasně. Musí myslet na své dítě, psala. Že má strach před chudobou a strach z věkového rozdílu. Někdo, kdo by byl starší než Oliver Mansfeld, by obdivoval tuto upřímnost – především proto, že ženská upřímnost je přece opravdu výjimečným zjevem.

Verena Lordová prokázala další charakterovou sílu. Byla rozhodnuta se s Oliverem po jeho návratu setkat ve staré věži a dopis mu osobně předat…

7. ledna 1962 volal Oliver Mansfeld, který se vrátil z Lucemburska. Volal Vereně Lordové z Modrého baru na letišti do její vily nad Friedheimem, zatímco malý perský princ šel pro jeho auto. Bylo přesně 15 hodin 35 minut. Verena statečně přislíbila, že se se svým milencem za hodinu setká.

Nebe bylo černé, když Oliver vyjel, vzduch se nehýbal a dalo se očekávat, že brzy začne pořádně sněžit.

Oliver Mansfeld, který prince Rašida Ed-Dina Runi Bendera Šápuru Isfaháního dovezl svým vozem do Friedheimu a vysadil ho – ve velkém spěchu, jak princ později vypovídal – před vilou malých chlapců, takzvaným Quellenhofem, jel po úzké lesní cestě dál směrem ke staré věži. Několik set metrů od věže zaparkoval jaguára v hustém křoví.

Když dorazil do věžní místnosti, našel Verenu Lordovou. Objal ji a políbil, ale hned ho zarazil její zvláštní chlad.

„Co se děje?“

„Nic,“ odpověděla Verena Lordová.

„Ale ano, něco se děje. Jsi jiná. Jsi úplně jiná než jindy.“

„Jsem jiná?“

„Ano, to jsi. A kde je Asad? Kde je Evelyna?“

„Jsou doma.“

„Stalo se něco?“

„Ano.“

Oliver Mansfeld přivřel oči. „Co? Bylo všechno v pořádku, když jsem odlítával.“

„Teď už není nic v pořádku,“ odpověděla Verena Lordová. „Napsala jsem ti dopis.“

„Dopis?“

„Ano.“

„Proč dopis?“

„Je mezi námi konec.“

„Vereno!“

„Přečti si dopis, pak všechno pochopíš.“

„Co mám pochopit? Byli jsme přece úplně…“

„Dopadlo to všechno naprosto jinak, Olivere, všechno dopadlo úplně jinak.“ Verena Lordová se rozplakala. Slzy jí kanuly po nenalíčených tvářích. „Je… je mi to… tak líto… Jsem tak hrozně nešťastná…“

„Vereno… Vereno! Máme se přece rádi!“

„To nestačí, miláčku. Přečti si dopis. Já… já už nemůžu. Já půjdu. Už se spolu neuvidíme.“

„Ty ses zbláznila!“

„Ne, můj ubohý Olivere, já jsem naprosto normální.“

„Ale přece nemůžeš… „ „Musím. Mám dítě. Potřebuji jistotu.“

„Ale já vám můžu dát jistotu, tobě a tvému dítěti!“

„To právě nemůžeš! Pusť mě! Nechci být při tom, až budeš ten dopis číst.“

„Proč ne?“

„Je to nejhroznější dopis, jaký jsem kdy napsala!“

„Zůstaň tady!“

„Ne!“

„Ty jsi zbabělá!“

„Ano,“ zvolala Verena Lordova a seběhla po schodech z věže dolů, „ano, to jsem! Zbabělá! Zbabělá! Zbabělá!“

Oliver Mansfeld zůstal nehnuté stát. Po chvíli se posadil na starou bednu, vedle které ležel dlouhý provaz, a otevřel dopis. Zatím se ještě víc setmělo, ale přesto bylo okenními oblouky vidět daleko do kraje. Bylo odtud vidět říčku Niddu, která se vinula loukami, pastvinami, úrodnými poli, mezi křovinami a stříbrným olšovím údolím dolů; bylo vidět Velký Feldberg s temnými, zalesněnými hřebeny, Winterstein se třemi hrby, na východě modrý pás Vogelsbergu a masív Hohenrodskopf; malé, i ty nejmenší vesničky, hrady, dvory a vlaky, které se s melancholickým pískáním ztrácely v šeru. Bylo vidět ještě i Bad Nauheim a Bad Homburg, Bad Vilbel, Konigstein, Dornholzenhausen, Oberursel a stovku dalších míst, kde žili lidé; největší z nich byl Frankfurt, Frankfurt nad Mohanem.

Nic z toho neviděl Oliver Mansfeld.

Seděl schoulený na staré bedně, uprostřed harampádí ve staré věži, v ruce dopis, který právě přečetl. Byl tak naprosto duchem nepřítomen, že vůbec neslyšel kroky, kterými se k němu blížil Manfred Lord. Lord se schoval v jednom koutě věžní místnosti, už před dvěma hodinami. Odposlouchal rozhovor své ženy s Oliverem Mansfeldem. Čekal trpělivě. Teď už nečekal. Zezadu přistoupil k sedícímu, popadl ho za ramena a zvedl do výše.

„Co… co…“ Sotva ze sebe Oliver dostal tato slova, dostal první ránu do tváře. Druhá následovala. Oliver letěl proti zdi. Lord skočil za ním. Mlátil ho hlava nehlava, mlátil ho svou vycházkovou holí. Oliver začal krvácet. Lord mlátil dál. Oliver se nebránil. Lord ho kopal botami do holení, do břicha. Nepromluvil při tom ani slovo. Tvář měl nenávistí sešklebenou.

Po několika minutách se Oliver zhroutil a spadl na špinavou podlahu. Krev z jeho ran se vpíjela do prken. Sténal.

12

„Doufal jsem, Olivere,“ řekl Manfred Lord, „že se budete bránit. Těšil jsem se na zápas. Bylo by mi příjemnější, kdybyste se bránil.“

Oliver ležel schoulený na špinavých prknech. Vedle něho ležel Verenin dopis. „Jsem víc než dvakrát tak starý jako vy. Jistě byste se mohl bránit. Proč jste se nebil?“

Oliver neodpovídal. Kaluž krve kolem něho se stále zvětšovala.

„Myslel jste si, že jste velmi chytrý, že? Nu, já jsem byl chytřejší. Žena zůstane ženou. Verena reagovala tak, jak reagují všechny ženy. Tomu nechcete věřit, tomu nemůžete věřit, protože jste ještě dětinský idealista.“

Uštědřil ležícímu ještě jeden kopanec. „Žena potřebuje jistotu. Tu vy Vereně nemůžete dát. Je zvyklá na přepych. Ten vy jí nemůžete nabídnout. Je to děvka. Člověk se na ni nemůže zlobit.“ Zase jedno kopnutí. „Ponižoval jsem se a pokořoval před vámi, Olivere. S tím je teď konec. Mám všechny fotografie a filmy, které jste udělal. Bylo ode mne opravdu velmi chytré, že jsem se tak dlouho ponižoval a pokořoval a trpěl, abyste byl milencem mé ženy. Teď si buďte jist, že jste jím už jen byl. Ona zvolila: jistotu a mě.“

Manfred Lord odešel. Byl sám se sebou velmi spokojen. Všechno předem předpokládal. Nezapomněl na nic. Jen na jedno: vzít s sebou Verenin dopis…

13

Toto je pravda, celá pravda. Takto se to událo. Nic jsme nezamlčeli. Ten, kdo boji přihlíží, jak jsme předeslali, má šanci poznat pravdu. Šanci zvítězit, tu samozřejmě nemá.

Manfred Lord, který panu Hardenbergovi a Lazarusovi slíbil vyprávět celou pravdu, nevyprávěl celou pravdu. To se dá pochopit. Manfred Lord nepřihlížel. Stál, dovolíme si ten příměr, přímo v ringu. On bojoval. A měl šanci zvítězit – po boku takové ženy, jako je Verena.. Pociťoval lítost za své chování vůči Oliverovi, kterého zbil. To přiznával…

„Přiznávám, že jsem se choval barbarsky a opovrženíhodně,“ řekl Manfred Lord, „přesto si myslím, že právě u mužů najdu pochopení pro své jednání, když se uváží, kolik jsem si toho tak dlouho nechal líbit.“

„To je otázka vkusu,“ odpověděl na to Hardenberg. „To mě zajímá méně než jiná otázka.“

„Totiž která?“

„Ve svém románě mluví Oliver Mansfeld o ofotografovaných stránkách knih, které v propíchaných písmenech zřejmě obsahovaly zakódované zprávy. Psal, že jste mu takové knížky dával s sebou, když letěl do Echternachu, a že jeho otec mu takové knížky dával pro vás, když se vracel.“

„To je čirý výmysl.“

„Milostivá paní?“

Verena se podívala na svého muže, potom na fotografii Evelyny, která stála na jejím nočním stolku, pak se podívala přes Hardenberga ven do sněhové vánice a odpověděla mimořádně lhostejným hlasem: „Nikdy jsem o něčem podobném neslyšela.“

Lord se usmíval.

Verena se znovu rozplakala. Lord ji chlácholivě hladil a tiše jí domlouval.

„Nervy,“ řekl, „jen nervy, pánové.“

„Samozřejmě,“ řekl Hardenberg. „Víte ostatně, že vyšetřovací soudce nařídil nové přezkoumání případu Walter Mansfeld, a tím odpadá klausule o promlčení?“

„Slyšel jsem o tom.“

„Jestli pan Mansfeld tedy přijde do Německa, bude okamžitě zatčen.“

„Potom pan Mansfeld asi do Německa nepřijde,“ odpověděl Manfred Lord a hladil dál svou ženu. „Skutečně, miláčku, musíš se uklidnit.“ Verena Lordová nato přestala plakat.

Vrchní komisař Hardenberg oznámil Manfredu Lordovi, že na něho podá oznámení pro ublížení na těle a že může očekávat další šetření. Manfred Lord prohlásil, že se samozřejmě nemá čeho obávat a při té příležitosti mu oznámil jména svých tří právních zástupců.

Když Hardenberg a Lazarus za půl hodiny odcházeli z domu, potkali v zšeřelé hale malé děvčátko.

„Ty jsi Evelyna, že?“

„Ano, pane.“

„Ty víš, kdo jsme?“

„To si mohu myslet. Od policie, ne?“

„Proč si to myslíš?“

„Kvůli strýčkovi Mansfeldovi.“

„Co je se strýčkem Mansfeldem?“

„To přece víte sám.“

„Měla jsi ho ráda?“

Malé děvčátko odpovědělo tiše: „Ano. Já jsem velmi, velmi nešťastná, že umřel.“

To byla jediná slova smutku, která v tomto domě někdo našel pro Olivera Mansfelda.

14

V průběhu dopoledne vyslechl kriminální asistent Marcus sluhu Lea a zahradníka se ženou. Ti tři vypovídali svorně, že Manfred Lord sice opustil odpoledne 7. ledna na chvíli vilu, že se ale nejméně hodinu předtím, než začala vánice, vrátil domů – asi půl hodiny po návratu své ženy.

Zahradníkovi a jeho ženě, sluhovi Leovi, Manfredovi a Vereně Lordovým a její dceři odebral Marcus otisky prstů. O několik hodin později byl schopen sdělit svému šéfovi: „Ty otisky ve voze patří paní Lordové a té maličké, pane komisaři, otisky pana Lea jsem nenašel.“

„A ostatní otisky?“

„Různí lidé. Například zaměstnanci firmy Kopper & Co. Požádal jsem vysílačkou, aby všichni byli přezkoumáni. Ale už si od toho neslibuji žádnou senzaci.“

„A co si myslíš ty, Marcusi?“

„Že se ten chlapec oběsil. Profesor Mokry ho ještě jednou prohlíží. Naprosto se shoduje s doktorem Peterem. Oliver Mansfeld byl zbit, šel do svého vozu, aby někam jel a pak ztratil nervy. Vrátil se a oběsil se.“

„Co bylo s těmi novinami, které jsme ve věži našli?“

„To opravdu nevím.“

„A co s tím?“

„Tady v blízkosti je ozdravovna, která patří takové náboženské sektě. Poslal jsem tam dopoledne Wallnera. Mluvil se sestrou Claudií. Ta se pamatovala na Olivera Mansfelda a vyprávěla, že přicházel sám nebo společně s paní Lordovou častěji do ozdravovny. Brával si prý někdy noviny, které tam rozdávají. ‚Ukazatel říše spravedlnosti.‘“ Marcus se zasmál.

„Jako vydavatel je uveden Anděl Páně, Frankfurt nad Mohanem.“

„Nesměj se!“

„Vždyť já se směju jen tomu, že Anděl Páně má svého vydavatele právě ve Frankfurtu. Ostatně jsme zjistili vysílačkou, že nějaké noviny – u Kopper & Co. si už samozřejmě nepamatují, které, ale asi to budou tyhle – ležely v přihrádce jaguára, který tak dlouho stál u nich. Ten chlapec musel noviny vyndat, když dolezl do svého vozu, a vzít je s sebou nahoru na věž.“

„Proč?“

„Jednání zoufalců se nedá racionálně a logicky vysvětlit. Možná to byl…“

Lazarus, který jim mlčky naslouchal, se začervenal. „Byl to co?“

„Určitý druh opory, poslední útěcha, co já vím, pánové!“ Vrchní komisař Hardenberg vzal noviny, které byly nalezeny ve věži a které ležely nyní před ním v herně hotelu Ambassador. Díval se na ně zamyšleně. Byly špinavé, mokré a staré. Na první stránce byl článek, který měl nadpis:

VÍRA, LÁSKA, NADĚJE, TYTO TŘI: ALE LÁSKA JE NEJVĚTŠÍ MEZI NIMI

„Asi budete mít pravdu,“ řekl Hardenberg.

„Četnictvo hlásí, že zítra ráno bude zase normální provoz na železnicích. Můžeme mrtvolu dát do rakve?“

„Ano,“ řekl Hardenberg, kterého najednou přepadla nesmírná únava, „dejte ho do rakve. Ale nezaplombujte ji. Kvůli clu.“

Kriminální asistent Wallner vstoupil do herny. „Volá Frankfurt, pane vrchní komisaři.“

„O co jde?“

Přihlásila se tam nějaká dívka… „Jaká dívka?“

„Jmenuje se Geraldina Reberová nebo tak nějak.“ Hardenberg a Lazarus se na sebe podívali.

„Kde je?“

„V prezídiu, u komisaře Wilmse.“

„Kde máte vysílačku?“

„Na půdě, pane vrchní komisaři.“

Šli na prostornou půdu hotelu. Tady stála olivově natřená krátkovlná vysílačka. Hardenberg vzal sluchátko, které mu Wallner podal, a ohlásil se.

„Tady Wilms,“ řekl kovově znějící hlas. „Tak co je?“

„Sebevražda. Za tou věcí je dost velké svinstvo, ale nikdy to nebudeme schopni dokázat.“

„To se nám stává častěji.“

„Myslím, že se zítra vrátím s mrtvolou.“ Lazarus zůstal stát u dveří, polykal tabletky a kašlal. „Co chce Geraldina Reberová?“ zeptal se vrchní komisař. „Říká, že chce učinit výpověď.“

„No tak ať udělá!“

„Chce mluvit osobně s vámi.“

„Dejte mi ji.“

„Okamžik.“ Je slyšet Wilmsův hlas. „Vezměte si sluchátko. Když budete chtít mluvit, stisknete tenhle knoflík. Když chcete slyšet, tak knoflík pusťte.“

„Ano,“ řekl vzdálený dívčin hlas. Pak se ozval hlasitěji: „Pan komisař Hardenberg?“

„Ano.“

„Četla jsem, že Oliver Mansfeld je mrtvý.“

Ve sluchátku to praskalo a hvízdalo a vikýřem na střeše mohl Hardenberg vidět, že sníh padá s nezmenšenou prudkostí „Přijela jsem do Frankfurtu, abych učinila výpověď.“

„Jakou výpověď? Týká se to případu Mansfeld?“

„Ne.“

„Nýbrž?“

„Pana doktora Haberla.“

„Doktora Haberla?“

„Vy ho neznáte. Byl učitelem v internátě. Byl propuštěn, protože jsem tvrdila, že mě znásilnil. Je bez práce. Daří se mu bídně. Jeho žena a děti bydlí ještě ve Friedheirnu, chtějí prodal dům Ještě je čas.“

„Čas k čemu?“ zeptal se rychle komisař a myslel přitom na to, jak rychle se stmívá, jak rychle se stmívá…

„Všechno napravit.“

„Nerozumím.“

„Já jsem lhala. Doktor Haberle se nepokusil mě znásilnit, Já jsem…

já jsem…“

„Co říkáte? Mluvte zřetelněji.“

„Já jsem se před ním skoro celá vysvlékla. Já jsem ho líbala. Zbláznila jsem ho… Byli jsme sami. Nechal mě po škole. Já |sem velmi špatná žákyně. Nechtěla jsem propadnout. Myslela jsem, když…“

„Chápu.“

„Ano? Chápete?“

„Myslím, že ano. Dejte svou výpověď zaprotokolovat.“

„Myslíte… Myslíte, že doktor Haberle bude rehabilitován?“

„To doufám.“

„A… Oliver je mrtvý.“

„Ano. Už dlouho.“

„Já jsem ho měla velmi ráda.“

„To už ho nevzkřísí.“

„Ne, samozřejmě ne. Já… jen jsem si myslela…“

„Co jste si myslela, slečno Reberová?“

„Že bych mohla alespoň trošku něco napravit, když se teď přihlásím na policii a alespoň v téhle věci řeknu pravdu. Možná je to dětinské, zřejmě je to idiotské.

„Slečno Reberová,“ řekl vrchní komisař Hardenberg.

„Děkuji vám. Zachovala jste se slušně.“

„Ne,“ řekl kovový hlas z mikrofonu. „Nejsem slušná, jsem špatná a zkažená. Ale…“

„Ale?“

„Ale měla jsem Olivera ráda. Chápete, ráda!“

„Ano, ano,“ řekl Hardenberg.

„Je… je možné ho ještě jednou vidět?“

„Obávám se, že to nebude možné.“

„Spáchal sebevraždu?“

„Ano.“

„Kvůli… kvůli té ženě?“

„Ano, myslím že ano.“ odpověděl Hardenberg. Pak mluvil ještě krátce s komisařem Wilmsem a dal mu různé instrukce. Když se obrátil, viděl, že se Lazarus se zavřenýma očima opírá o zeď.

„Haló!“

Redaktor otevřel oči. „Co se děje?“

„Co je s vámi?“

„Mně je zle.“

„Mně taky,“ řekl Hardenberg.

„Pojďte dolů. Vy taky, Marcusi. Vypijme si jednu.“

15

V noci na 11. ledna 1962 přestalo sněžit. Spolková dráha mohla dodržet svůj slib: ráno byla trať malé lokálky, která vede z Friedheimu do Frankfurtu, volná.

V 9 hodin 35 minut byla do nákladního vagónu jednoho vlaku naložena rakev s mrtvým tělem Olivera Mansfelda. Policejní lékař doktor Peter a soudní znalec profesor Mokry kouřili doutníky a odebrali se do oddělení první třídy. Hardenberg a Lazarus stáli na liduprázdném nástupišti.

Těsně před odjezdem vlaku se objevil Rašid. Vedl za ruku ženu, která měla přes tvář závoj. Byla to Verena Lordová. Vypadala, jako by jí bylo padesát let.

„Přicházíme, abychom se rozloučili, pánové,“ řekl malý princ.

„Co teď budete dělat?“ zeptal se komisař Vereny. Pokrčila rameny a odvrátila hlavu stranou.

„To ještě nevíme,“ odpověděl malý princ.

„Ale milostivá paní řekla, že teď bude ona mou sestrou. Takže už to není tak zlé, sire.“

Verena zírala na nákladní vagón.

„Je tam uvnitř?“

„Ano.“

„Opovrhujete mnou?“

„Ne,“ řekl Lazarus.

„A vy?“

„Já taky ne,“ odpověděl komisař.

„Za daných okolnosti jste sotva mohla jednat jinak. Vyžadovalo by to příliš mnoho odvahy.“ Malá lokomotiva zahoukala a výpravčí dal znamení. „Tak to bychom měli,“ řekl Hardenberg.

Rašid se hluboce uklonil před oběma muži a řekl: „Alláh vás opatruj na všech vašich cestách. Kéž ztrestá smrt mého bratra Olivera“

„Kéž tě přivede zpátky domů,“ řekl Hardenberg, pohladil chlapce po vlasech a nastoupil do vlaku. „Bona causa triumphat. Víš přece, co to znamená, že? Dobrá věc zvítězí!“

„Vím, sire, ale nevěřím tomu.“

„Čemu tedy věříš?“

„Že nakonec vždycky zvítězí špatná věc,“ řekl malý Rašid.

„Prosím nastupovat a zavřít dveře!“ volal výpravčí.

Vlak se rozjel.

Hardenberg otevřel ve svém kupé okno. Lazarus se postavil vedle něho. Oba mávali ženě se závojem a malému útlému chlapci, kteří zůstali na zasněženém peróně. Žena a chlapec jim také mávali.

„A On nade mnou vyřkl svůj soud,“ řekla Verena nepřítomně

„Prosím?“ zeptal se Rašid.

„Měla jsem jednou takový sen, víš. Minulé léto, když jsem byla na Elbě, tak někdo nade mnou vyřkl svůj soud.“

„Kdo?“

„Ach, nikdo,“ odpověděla Verena Lordová.

16

Vlak drncal. Projížděl zasněženým pohádkovým lesem. Lokomotiva vzdychala. Po pravé straně se vynořilo staré hospodářství se zasněženou zelenou pumpou.

„Anděl Páně.“ řekl Hardenberg.

Lazarus němě přikývl.

„Copak je?“

„Zvítězí dobrá věc, pane komisaři?“

„Věřím, že v případě toho nešťastného latináře zvítězí.“

„A jinak?“

Hardenberg zavrtěl hlavou.

„Walter Mansfeld zůstane v Lucembursku.“

„A to svinstvo, co prováděl s Lordem? Ty propíchané stránky? Ty černé obchody?“

„Můžete panu Lordovi něco dokázat? Máme snad jednu jedinou fotografii jedné jediné stránky? Nic! A paní Lordová teď nebude vypovídat proti svému muži.“

Lazarus řekl s výrazem nešťastného dítěte: „Pak ale ani rukopis, který mám, nemá vůbec žádnou cenu.“

„Ani tu nejmenší. Jestli to uveřejníte, buď vám pánbůh milostiv! To by byl divoký proces. Manfred Lord je mocný a vlivný muž, který má své přátele všude.“

„To vím, pane komisaři. Vy rukopis ještě máte. Nechte si ho.“

„Proč?“

„U vás bude jistě uschován. Já jsem starý, nemocný muž. Já už s tou věcí nechci nic mít.“

„Bona causa triumphat, co?“ zeptal se Hardenberg trpce. „Děkuji za dárek.“ Lazarus neodpověděl. Dal do úst dvě tabletky a díval se z okna, před kterým ležel sníh, tolik sněhu.

17

Večer toho dne seděl Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus v pracovně svého malého bytu ve Frankfurtu. Slečna Marta (52), která mu už teď sedmnáct let vedla domácnost a které on pravidelně, ale nikdy ne vážně dával výpověď, rozdělala okamžitě po jeho návratu oheň v kamnech. Lazarus seděl v houpacím křesle. Měl na sobě župan a pantofle a svíral pravou dlaň. Díval se do prázdna. Slečna Marta vešla dovnitř a zeptala se, jestli si ještě něco přeje.

„Ne, děkuji.“

„Dobrou noc, pane Lazarusi.“

„Dobrou noc, slečno Marto.“

Odešla a Lazarus zůstal nehybně sedět a pomyslel si, že on, který si nikdy nic nepřál, by si teď přece jen něco přál: lásku, jako byla ta, o které četl. A i kdyby měla skončit tak bídně jako ona. A i kdyby byl proto velmi nešťastný. Bylo mu najednou jasné, že nikdy ve svém životě neměl lásku.

Co je láska?

Neznámá země, pomyslel si Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus, který si říkal Albert, my víme proč.

Myslíme si, že se Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus mýlil. I on měl ve svém životě lásku a měl ji dosud. Žádný člověk není tak ubohý, aby nezažil tento pocit. Je velmi mnoho druhů lásek. Jen málo jich činí člověka šťastným. Ale to zřejmě taky není jejich smyslem.

18

Tou dobou, kdy Lazarus se zavřenou pravou dlaní seděl ve svém houpacím křesle, prohledával Koppenhofer, celník z Bavorska, svědomitě rakev a mrtvé tělo Olivera Mansfelda. Kvůli jedné rozlámané a jedné celé gramofonové desce, kterou našel na prsou mrtvého, konzultoval svého kolegu. „Bude lepší, když to vyndáme. Jistota je jistota,“ usoudili.

A tak byly desky odstraněny a doneseny na stanoviště kriminální policie, které se nalézalo v letištní budově. Vrchní komisař Hardenberg klel, když mu o tom druhého dne podali zprávu dal desky odnést a poslal je za mrtvým, který té noci odletěl ‚Bonanzou‘ svého otce. U kormidla seděl Teddy Behnke. Porušil svůj dlouholetý zvyk a během letu pil. Rakev ležela za ním v elegantní kabině pro cestující…

Tou dobou, kdy redaktor Lazarus nehybně seděl ve svém houpacím křesle a občas otevřel zavřenou dlaň, dostala matka Olivera Mansfelda od jednoho lékaře ústavu pro duševně choré v Lucembursku velmi silnou injekci, protože byla mimořádně neklidná.

Tou dobou se opíjel profesor doktor Florian ve své pracovně a myslel na to, jak rád by měl dítě. Vlastní dítě.

Tou dobou řekl děda Remo Mortula na Elbě, postaven zase jednou před otázku akutní finanční krize své rodiny: „Dio ci aiuter“.

Tou dobou spala Geraldina Reberová s panem Ottou Willfriedem v jednom hodinovém hotelu. A on přitom myslel na ztracenou továrnu a ona myslela na ztracenou lásku.

Tou dobou se plížil zmrzačený Hansi opatrně zasněženým lesem nad Quellenhofem. Položil tam železa. Ležela v nich chycená liška. Malý Hansi pomalu, docela pomaloučku usmrcoval vyděšené zvíře. Oči mu přitom hořely…

Tou dobou ukončili sovětští vědci poslední přípravy ke startu své obrovské rakety, kterou chtěli vystřelit k Venuši.

Tou dobou psal Noah, ležící v posteli, své snědé přítelkyni Chichitě z Brazílie dlouhý dopis, ve kterém jí vysvětloval symbolismus románu „Mor“.

Tou dobou odříkávala sestra Claudie ve svém pokoji v ozdravovně Anděla Páně blízko Friedheimu slova: „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Tou dobou zemřelo v Číně tři sta čtyřiapadesát dětí hladem.

Tou dobou čekali Walter Mansfeld a jeho přítelkyně Lizzy na letišti v Lucembursku na přílet ‚Bonanzy‘. Walter Mansfeld pil whisky, jeho přítelkyně pila koňak. Ujišťovali se navzájem, že je nutné napit se po tragédii, která se odehrála.

Tou dobou četl Wolfgang Hartung v knize Ernsta Schnabela, která pranýřuje hrůzy nacismu a nazývá se „Moc bez morálky“.

Tou dobou zaznívala z baru na Marciana Marina píseň „II nostro concerto.“

Tou dobou seděl vrchní komisař Hardenberg před kamny v pracovně svého bytu. Držel na kolenou tlusté desky, ve kterých byl rukopis Olivera Mansfelda. Komisař otevřel desky a házel stránky po celých svazcích do ohně. Naposledy držel v ruce první stránky rukopisu. Okamžik zaváhal, když četl titul knihy:

LÁSKA JE JEN SLOVO

Hardenberg hodil do ohně i tuto stranu. Shořela rychle.

A v této době redaktor Paul Robert Wilhelm Albert Lazarus usnul ve svém houpacím křesle. Zavřená pravá dlaň se otevřela. Něco spadlo na zem. Byla to malá, usušená oliva.

VYSVĚTLIVKY

poker-face nepohnutý, kamenný výraz

Such is life. Takový je život.

Sail well, dearfellow of mine. Dobrou plavbu, milý příteli!

Nothing serious. Nic vážného.

What‘ s the matter, old boy? Co se děje, kamaráde?

So long, Teddy. Na shledanou, Teddy.

And how. A jak.

gangway pojízdné schody

, The Rise and Fall of the Third Reich‘ ‚Vzestup a pád třetí říše‘

Le baiser phantastique. Fantastický polibek.

Attention please! Passengers Wright, Tomkinson and Harris, booked with Pan American World Airways to New York, please, come to the counter of your Company… Prosím, pozor! Cestující Wright, Tomkinson a Harris, kteří mají letět s Pan American World Airways do New Yorku, přijďte, prosím, k přepážce vaší společnosti…

scusi, signore promiňte, pane

on the other hand na druhé straně

avanti, avanti, carina pojď, pojď, drahoušku

Okay, tough guy. Go ahead,tough guy. Dobrá, tvrdý hochu. Kupředu, tvrdý hochu.

They know how. Vědí jak.

/ askyou. Ptám se vás.

beau krasavec

but that is another story ale to je jiná historka

goddammit zatraceně

The Brandenburg Gate. Brandenburská brána.

Come in, Asad. Pojď dál, Asade.

Give him a chance. Dej mu šanci.

„Love is a many-splendored thing…“ Láska je divukrásná věc…

I’m telling you říkám vám

„The Wall“

„Zeď‘

anda in oura towna, understanda, you just cannot get a housa, yes? So meny famillies, anda a no houses a v našem městě, chápeš, nemůžeš dostat dům, ano? Tolik rodin a žádné domy…

How do you do, sir? Těší mě, pane.

Now get the hell out of here and leave us alone! Vypadni odtud, k čertu, a nech nás být!

Okay, okay. Forget about him. V pořádku. Zapomeňte na něj.

First class prvotřídní

Black-out. Vybílený.

believe you me! věřte mi!

‚Love is many-splendored thing.‘ Is it really? No, it is not. ‚Láska je divukrásná věc.‘ Opravdu je? Ne, není.

That’s love. To je láska

Sentimentalfool! Sentimentální blázne!

That’s the whole story. To je celý příběh.

You are fired! Jste propuštěn!

But how. A jak!

‚Town withoutpity.‘ ‚Město bez slitování.‘

, We need an understanding heart.‘ ‚Potřebujeme chápající srdce.‘

Teenager age! Věk dospívání!

Twen age! Dvacet let!

See you later, alligator! Na shledanou, krokodýle!

her masters voice hlas jejího pána

‚We are made out of such stuff as dreams, and our little life is rounded by a dream.‘ Jsme z takové látky, z jaké jsou sny, a naše malé bytí obklopuje snění.‘

No, no this must be love… Ne, ne, to musí být láska…

He is in love. Yes – I am in love. Je zamilovaný. Ano, jsem zamilovaný.

Cheerio Na zdraví

beauty-boy krasavec

God have mercy on such as we

Doomedfrom here to eternity!

Bůh se smiluj nad takovými, jako jsme my,

odsouzeným od současnosti až na věčnost!

Breakfast is always the time for news such as this. Snídaně je vždycky nejlepší doba pro takové novinky.

Honte aux milions dAllemands qui ont laissé ces crimes s’accomplir sans protest. Hanba miliónům Němců, kteří nechávali bez protestu provádět tyto zločiny.

Jamais plus? Už nikdy?

Where, oh where were the thinking Germans? Kde, ach kde byli myslící Němci?

What did you expect them to do about it? Co myslíte, že mohli dělat? Stand still, Jordan! But I cannot stand still… But I have to stay still. Zastav se, Jordáne. Ale já se nemohu zastavit… Ale já musím zůstat klidný.

So help me God! Tak mi pomáhej Bůh!

Love is just a word. It does not mean a thing…

it’s a fancy way of saying: two people want to swing… love is just a word, and when the fun begins… a word we use to cover mountain-high with sins… love is just a word, thaťs dropped all over town… an active little word – and most improper now…

love is just a word. But let me make it clear… though I know, we know, it’s really insincere…

love is just a word – a word we love to hear… Láska je jen slovo. Neznamená nic…

je to oblíbený způsob, jak říci: dva lidé se chtějí odvázat… láska je jen slovo, a když ta legrace začne, tím slovem přikrýváme hory hříchů…

láska je jen slovo, roztroušené po městě, citlivé slovíčko – a teď naprosto nevhodné…

láska je jen slovo. Ale aby bylo jasno… i když vím, že víme, že je neupřímné…

láska je jen slovo – slovo, které hrozně rádi slyšíme…

Noblesse oblige. Společenské postavení zavazuje.

But I had this feeling. A měl jsme ten pocit.

Love is just a word

from the original soundtrack of

„Aimez-vous Brahms?“

Láska je jen slovo.

Původní zvukový záznam

z filmu „Máte ráda Brahmse?“

This has been the , Warsaw Concerto‘. Ladies and gentleman, you will now hear ‚Holiday in Paris‘, played by the Philadelphia Philharmonic Orchestra under the direction of Eugene Ormandy… Slyšeli jste , Varšavský koncert‘. Dámy a pánové, uslyšíte ‚Prázdniny v Paříži‘ v podání Filadelfské filharmonie pod taktovkou Eugena Ormandyho…

I don’t care a shit about my stripes! All I care about in this goddammed world is you, honey! Houby mně záleží na vejložkách! Všechno, na čem mi v tomhle zatraceným světě záleží, jsi ty, zlato.

non-fraternization nesbratřování se

G.I. vojín

about his little sweetheart o svém miláčkovi

Oh, what a beautiful morning! Ach, jaké krásné ráno!

„to get their papers okayed by the middle of 1950 „ „že jim dají papíry do pořádku v polovině roku 1950“

duffle bag vojenský vak

Don’t cry, baby, be back in no time at all! Nebreč, zlato, než se naděješ, jsem zpátky!

they were so sorry for her velice ji litují you are fired! jste propuštěna! her boy-friend její chlapec

I want kids from you, sweetheart. Lots and lots of kids! Chci mít od tebe děti, miláčku, spoustu dětí!

top secret přísně tajné

so little time tak málo času

The goddammed fool… Ten zatracenej cvok…

The body. And the brain. Tělo. A mozek.

gingerale zázvorové pivo

Okay, tower. This is Two-one-one-one-one-zero. Repeat: All clear. I’m taking off. Dobře, věži. Tady je dva-jedna-jedna-jedna-jedna-nula. Opakuji. Vše v pořádku. Startuji.

Redhair seven! This is Two-one-one-one-one-zero.. Redhair sedm! Tady j e dva-j edna-j edna-j edna-j edna-nula…

Okay, Redhair seven, okay… followingyour instructions… Dobrá, Redhair sedm, dobrá… řídím se vašimi instrukcemi…

That’s all. To je všechno.

There is something wrong here. Něco tady není v pořádku.

Everything is all right again. Thank you. Thanks a million! Všechno je zase v pořádku. Děkuji vám. Děkuji miliónkrát!

Due grandi Johnnie, si, signora. Dvě velké whisky, ano, paní.

How about another little Johnnie? Ještě další malou whisky?

Oh, Mrs. Durham! Glad to see you again! Two Johnnies, yes? Ach, paní Durhamová, to jsem rád, že vás zase vidím. Dvakrát whisky, ano?

Sull‘ eco del concerto… Ovunque sei, se ascolterai.. accanto a te mi troverai… V ozvěně koncertu… kdekoliv jsi, budeš-li poslouchat…

najdeš mě vedle sebe…

Il nostro concerto. Náš koncert.

… dove sarai mi troverai vicino a te kde budeš, nejdeš mě vedle sebe…

… abbiamo trasmesso, Il nostro concerto con Enzo Caraglio e la sua orchestra e il vocal Comet vysílali jsme Náš koncert s Enzem Caragliem a jeho orchestrem a vokálním souborem Comet…

Dio si aiuterá. Pánbůh nám pomůže.

Da sola a sola Mezi čtyřma očima

Johannes Mario Simmel

LÁSKA JE JEN SLOVO

Z německého originálu Liebe ist nur ein Wort přeložila Jana Pecharová Obálka a grafická úprava Michal Houba

Vydal Knižní klub, spol. s r. o.,

v Praze roku 1993

jako svou 43. publikaci

Odpovědný redaktor Allan Plzák

Sazba CAD1S Praha

Vytiskly Tiskárny Vimperk, spol. s r.o.

Johannes Mario Simmel

LÁSKA JE JEN SLOVO

Vychází v edici SVĚTOVÁ PRÓZA

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai