Muž, který maloval mandlovníky

Johannes Mario Simmel

(1998)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Muž, který maloval mandlovníky (v originále Der Mann, der die Mandelbäumchen malte) je předposlední román rakouského spisovatele J. M. Simmela z roku 1998.

JOHANNES MARIO

SIMMEL

MUŽ, KTERÝ

MALOVAL

MANDLOVNÍKY

IKAR

Byl jsem tak šťastný jako ještě nikdy. Ve svém snu. Nade všechno šťastný. Pojednou jsem zaslechl klepání. Ťuk. Ťuk, ťuk, ťuk. Znovu. A zase. Stále hlasitěji. Stále důrazněji. Pak jsem se probudil. Otevřel jsem oči. Škvírou vedle stažené okenní žaluzie z lesklého plátna pronikal dovnitř paprsek oslnivě bílého denního světla. Poznal jsem, že vlak stojí. Kam se podělo mé štěstí, moje nekonečně velké štěstí? O čem jsem snil ještě před několika vteřinami? Usilovně jsem přemýšlel. Nemohl jsem si vzpomenout. Ani v nejmenším. Zapomněl jsem svůj sen, všechno jsem zapomněl.

Ťuk! Ťuk, ťuk, ťuk! Ťuk, ťuk, ťuk!

Teď už bylo klepání velmi hlasité, velmi naléhavé.

Slyšel jsem hlas průvodčího.

„Madame Collinsová! Tak už se konečně probuďte, madame Collinsová!“

Zívl jsem a vstal. Navlékl jsem si přes pyžamo trenčkot, který visel na věšáku. Když jsem odjížděl, v Paříži hustě pršelo. Rozsvítil jsem a odemkl dveře kupé. Vklouzl jsem do pantofli a vyšel na chodbu.

Ostré sluneční světlo mě udeřilo do očí jako kladivo. Přivřel jsem je, abych si na tu záři zvykl. V uličce lůžkového vagonu bylo horko, k zalknutí dusno. Průvodčí byl holohlavý. Sako hnědé uniformy měl svlečené. Horním koncem tužky ťukal na dveře sousedního kupé.

„Madame Collinsová! Chtěla jste vzbudit v Saint-Raphaëlu. Už jsme v Saint-Raphaëlu, madame Collinsová, prosím!“

Vyklonil jsem se z okna a spatřil velmi malé a velmi čisté nádraží. Lůžkový vůz stál trochu stranou od hlavní budovy. Viděl jsem staré město s románským kostelíkem. A archeologické muzeum, které jsem v minulosti několikrát navštívil. V kostele jsem pobýval často. Kvůli chládku. Vybavil jsem si k zešílení horké letní dny, během nichž jsem tu měl práci. Kdy to bylo? Před pěti lety? Ne, před šesti. Tehdy v Saint-Raphaëlu točil Couton Ten proklatý život. Velký Jacques Couton. Vzpomínal jsem, jak jsem v kostele na koleně přepisoval kuličkovým perem scénář. Vybavoval jsem si dokonce i dialogy. Ale na svůj šťastný sen z dnešní noci jsem si nevzpomínal.

V dálce nad městem jsem spatřil rudý povrch Esterelského pohoří, které tu začínalo. Také na jeho zvláštní červenou půdu jsem si pamatoval. A na býčí zápasy v nedalekém Fréjusu. Neměly valnou úroveň. Staří býci, staří toreadoři. Šel jsem se na ně podívat s mladou ženou; jmenovala se Claire. Dva týdny jsem tady psal a miloval se s Claire. Pracovala jako sekretářka v hotelu, v kterém jsem bydlel, a její muž si právě odbýval vojenskou službu. Ti dva se brali, když byli ještě skoro děti. Před šesti lety bylo Claire jednadvacet, mně pětačtyřicet. Červená hlína pohoří zářila už teď – tak brzy ráno – a mě napadlo, že tenhle den bude stejně parný jako tenkrát, když jsem se mořil v kostele s tím svinským scénářem.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem průvodčího, který se teď snažil kupé odemknout. Na plešce mu vyvstaly drobné kapičky potu. Byl to vysoký chlapík na sklonku padesátky.

„Dobré ráno, monsieur Royane.“

Krátce se na mě podíval. Na koberci u jeho nohou ležel poznámkový blok a na něm tužka, kterou předtím klepal na dveře. Sešit obsahoval seznam cestujících.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

„Neozývá se,“ odpověděl a opatrně otáčel klíčem. Ten opět proklouzl. „Vystupuje v Cannes jako vy, monsieur Royane. Přála si, abych ji vzbudil v Saint-Raphaëlu, že prý se ještě v klidu nasnídá.“

„Jako já.“

„Ano,“ přisvědčil. „Jako vy. Jenže já tu dámu nejsem s to probudit.“

„Včera večer jsme toho trochu víc vypili.“

„Ano, dvě láhve.“

„To je pro dva slušná dávka,“ poznamenal jsem. Teď vyvstal pot na čele pro změnu i mně a cítil jsem, jak mi stéká po zádech. Tady na Azurovém pobřeží se chystal nesnesitelný pařák. V Paříži jsme ještě mrzli, vždyť byl teprve začátek dubna, ale dole na jihu už panovalo vražedné vedro. Naštěstí jsem si sbalil lehké věci. Díkybohu! Co to jenom bylo za sen?

„Šampaňský nemělo chybu,“ podotkl holohlavý průvodčí. „Sám jste si liboval, jak je skvělý.“

„Bylo vynikající,“ souhlasil jsem, „paní Collinsová to taky tvrdila.“

„No vidíte!“

„Proto jsme taky vypili dvě láhve. Paní Collinsová byla moc šťastná.“

Vzpomínal jsem si i na to, proč byla šťastná. Ale na svůj sen? Nic. Ani stopy.

Všiml jsem si, že teď už postává na chodbičce asi tucet pasažérů. Zvědavě nás pozorovali. Z vedlejšího vagonu přiběhl mladý průvodčí.

„Máš problém dostat někoho z postele, Emile?“

„Jo, Paule. A tenhle zpropadenej klíč…“

V tom okamžiku zámek cvakl, dveře do kupé Mrs. Collinsové povolily a objevila se úzká škvíra.

„Madame!“ zavolal Emile. „Madame Collinsová!“ Americké jméno vyslovoval francouzsky. „Madame Collinsová, slyšíte mě? Jsme v Saint-Raphaëlu!“

Žádná odpověď.

V chodbičce se pojednou rozhostilo ticho.

Nikdo nepromluvil. Nikdo se ani nepohnul. V dálce houkala siréna.

„Tak jděte přece dovnitř,“ pobízel jsem Emila. „Zjistěte, co se děje!“

„Nemůžu,“ namítl Emile. „Zevnitř je bezpečnostní zástrčka. Vidíte? Dokážu otevřít zámek, ale ne dveře. Záklopka je ze železa. Madame Collinsová!“ zavolal znovu do temného kupé.

„A co když…,“ začal mladý průvodčí jménem Paul.

„Merde alors,“ zabručel Emile a otočil se ke mně. „Byla přece v pořádku, monsieur, ne?“

„Naprosto,“ přikývl jsem.

Chvíli jsme se na sebe mlčky dívali.

„To není samo sebou,“ utrousil Emile posléze. „Zůstanu tady a ty běž k přednostovi, Paule! Řekni mu, oč jde. Potřebujeme zámečníka, aby tu proklatou zástrčku upiloval.“ Paul vyrazil. „A ať přednosta radši pro všechny případy zavolá pompiers!“

Pompiers jsou hasiči. Ve Francii vždycky ze všeho nejdřív volají hasiče, když se stane nějaké neštěstí.

Train bleu opustil Paříž z Gare de Lyonu v 21.46 hodin. Sestával pouze z lůžkových a lehátkových vozů a jeho konečná stanice byla Ventimiglia, italské pohraniční městečko na Azurovém pobřeží. Train bleu směřoval na jih napříč Francií k Středozemnímu moři. První zastávka byla až v Saint-Raphaëlu. Poté stavěl častěji – například v Cannes, Juan-les-Pinsu, Cagnes-sur-Meru, Nice, Beaulieu a Monte Carlu.

A potom snad téměř ve všech přímořských stanicích.

Ze svého bytu jsem si vzal do Gare de Lyonu taxíka a dobrou čtvrthodinu jsem poslouchal klení a nadávky řidiče, který se kvůli prudkému lijáku a hustému provozu pohyboval téměř krokem. Na nádraží jsem nesehnal nosiče. Vlekl jsem kufr a psací stroj podél dlouhého „Modrého vlaku“ až k lůžkovému vagonu číslo 17. Moje kupé bylo zhruba uprostřed. Před otevřenými dveřmi vedlejšího oddělení stála dáma a kouřila. Pozdravil jsem. Usmála se a pokývla hlavou. Byl to okouzlující úsměv – jako by na její jemné úzké tváři vysvitlo slunce. Měla velké oči, krásné zuby a široká ústa s plnými rty. Byla oblečená v červených šatech a na krku jí visela šňůra perel. Hned na první pohled jsem cítil, že z té ženy vyzařuje nadpozemská blaženost. Stála tu vysoká a štíhlá. Bílé vlasy, jež jí rámovaly obličej jako helma, měly jemný fialkový nádech. Zatímco mi průvodčí kontroloval jízdenku, v temném okenním skle, před nímž žena stála a do něhož bičoval déšť, jsem zahlédl její odraz. S údivem jsem si všiml, že mě pozoruje. Tu dámu jsem neznal. Nikdy předtím jsem ji neviděl. Usmál jsem se na ni do okna. Úsměv opětovala.

„Kde si přejete vzbudit, monsieur?“ zeptal se průvodčí, který držel v ruce blok se jmény pasažérů.

„V Saint-Raphaëlu, prosím.“

„Budete snídat?“

„Ano.“

„Kávu, nebo čaj?“

„Čaj. S mlékem.“

„Stejně jako já,“ podotkla žena v červených šatech.

„Stejně jako madame Collinsová, ovšem,“ přikývl plešatý průvodčí. „A madame chce rovněž vstávat v Saint-Raphaëlu.“

„Ano, do Cannes budu mít pak ještě spoustu času. Jedete také do Cannes, monsieur?“

„Ano, madame…“

„Collinsová, Roberta Collinsová.“ Mluvila francouzsky se silným americkým přízvukem.

„Royan,“ představil jsem se, „Roger Royan.“

„Přeje si panstvo ještě něco?“

Než jsem stačil odpovědět, prohlásila: „Ráda bych se napila šampaňského.“ Podívala se na mě. Její velké oči byly zelené. „Pomyslíte si o mně, že jsem nestoudná, když vás pozvu, monsieur Royane?“

„Jste opravdu velice laskavá, paní Collinsová. Vaše pozvání samozřejmě s radostí přijímám,“ odpověděl jsem.

Její úsměv se prohloubil.

„To je skvělé. Máte doufám šampaňské?“ otočila se na průvodčího.

„Jistěže, madame.“ Bryskně ze sebe vysypal tři značky.

„Pommery,“ rozhodla se Mrs. Collinsová.

„K službám, madame. Jedna lahvinka Pommery.“ Muž odběhl.

Mrs. Collinsové bylo nepochybně něco kolem padesátky, ale vypadala mnohem mladší. Tak na čtyřicet. Nejspíš si nechala udělat lifting obličeje u prvotřídního plastického chirurga. Byly to ruce, jež ji prozradily. Ty si vyhladit nenechala. Nepochybně je jí padesát. Přinejmenším.

Train bleu nabral značnou rychlost.

Průvodčí přinesl šampaňské, kbelík s kostkami ledu a dvě skleničky. Zručně otevřel láhev a dal mi ochutnat.

„V pořádku, monsieur?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Pak dovolte…“ Naplnil sklenky do poloviny, láhev postavil do vědra a uklonil se. „Když mě bude panstvo potřebovat, stačí stisknout zvonek.“

„Dobrá,“ usmála se Mrs. Collinsová. „Vřelé díky, monsieur. A zavřete prosím dveře.“

„Jak si přejete, madame.“ A zmizel.

Lůžko, na kterém jsme seděli, se mírně pohupovalo. Nápravy hlasitě duněly.

„Napijme se na mě,“ navrhla Mrs. Collinsová. „Na můj nový život! Právě jsem totiž začala nový život, víte, monsieur Royane. Připijme si na to, aby byl báječný!“

„Ať je víc než báječný, paní Collinsová!“

„Kéž by!“ znovu se usmála. „Tedy na můj víc než báječný nový život. Santé, monsieur Royane!“

„Santé, paní Collinsová!“ Přiťukli jsme si.

„To je klasa,“ poznamenala. „Že je to fantastické pití?“

„Přímo božské, paní Collinsová.“ Vichr skučel kolem vlaku a déšť zběsile bubnoval do okenních tabulí za staženými látkovými roletami. Mrs. Collinsová postavila skleničku. Připálil jsem jí další cigaretu. „Vy nekouříte?“

„Už ne. Přestal jsem.“ Nápravy duněly, duněly, duněly… „Všimla jsem si, že s sebou máte psací stroj. Jste spisovatel?“

„Ano.“

„Co píšete? Romány? Promiňte – ještě jsem od vás nic nečetla. Existuje takové množství autorů…“

„Mou parketou jsou populárně naučné publikace. Převážně přírodovědné.“

Byla to lež.

„Oh,“ vydechla zklamaně a znovu si lokla. „Odborné knihy nečtu. Vycházejí vaše díla rovněž v zahraničí?“

„Ano, paní Collinsová.“ Další lež.

„I v Americe?“

„Ovšem.“ A to byla třetí lež. Nepsal jsem populárně naučné věci. Patřil jsem k devíti autorům úspěšné série sešitových příběhů nazvané Affaire Top-Secrète. Každý týden se na trhu objevila nová brožura. Prodávaly se na nádražích a v kioscích. Tahle série získala dokonce větší popularitu než slavná Brigade mondaine. A to byl ten nejhorší brak, jaký kdy vyšel. Kdysi jsem psával opravdové romány. Ale nikdo je nečetl. Nyní mi stačily necelé tři týdny a sešit byl na světě.

Moje hlavní činnost však spočívala v docela jiné oblasti, která mi finančně vynášela podstatně více. Byl jsem přeborník na revize zpackaných filmových scénářů. Neexistoval scénář, který bych nedotáhl alespoň do té podoby, aby byl střihač schopen dát jednotlivé záběry dohromady. Získal jsem národní věhlas coby zachránce producentů, kteří často až uprostřed natáčení k svému zděšení zjistili, že se svéhlavý režisér podstatně odchýlil od schválené předlohy. Smlouvy s herci, techniky i studiem byly uzavřené a každý den, který se netočilo, představoval pro filmovou společnost obrovskou finanční ztrátu. Stal jsem se andělem spásy pro všechny postižené producenty. Teď jsem mířil do Cannes právě proto, abych jednomu takovému nešťastníkovi pomohl v nouzi. Natáčecí práce na jeho velice drahém projektu ležely ladem již skoro čtyři dny.

„Prosím, nemyslete si o mně nic špatného,“ řekla Mrs. Collinsová. „Musím vám asi připadat dost zvláštní.“

„Připadáte mi jako někdo, kdo ví, že ho čeká velké štěstí,“ odpověděl jsem.

„Velké štěstí,“ opakovala pomalu. „Ano, je to tak. Vracím se k muži, kterého nadevšecko miluju.“

„Na to se musíme napít,“ mínil jsem a oběma dolil sklenky. Šampaňské bylo skvěle vychlazené.

Mrs. Collinsová se usmála a otevřela kabelku z krokodýlí kůže. Vyndala z ní kartičku velkou asi jako pohlednice. Jedna strana, jak jsem si všiml, byla popsaná. Podala mi lístek lícem nahoru a já spatřil mandlovník. Byl namalovaný zářivými vodovými barvami, tenké větve černou, malé lístky hnědočervenou, nesčetné květy světle růžovou. Obrázek mě fascinoval svou atmosférou. Zdálo se mi, že všechno současné a budoucí, všechno dobré a hodné lásky na světě je zobrazeno v tom stromě, nad nímž se něžně klenula modrá obloha. Pohled na mandlovník musel každého naplnit takovým štěstím, že zapomněl na všechno smutné a nepříjemné. Byl symbolem naděje. Dlouho jsem si ho prohlížel a cítil, jak mě zalévá teplo a radost, radost ze života, vzpomínky dávno minulé, ale pouze ty šťastné, pouze ty krásné.

„Obraťte to!“ vybídla mě ta zvláštní žena s velkýma očima. Také její hlas oplýval nekonečným šarmem. Podíval jsem se na ni. Vyzařovala z ní rozjařenost jako z mladé dívky dychtící po lásce.

Otočil jsem kartičku a nahlas přečetl rukou psaný text:

„Neither the Angels in Heaven above,

Nor the Demons deep under the Sea

Shall ever dissever my Soul from the

Soul Of the beautiful Annabel Lee.“

„To jsou verše od Edgara Poea,“ poznamenala Mrs. Collinsová a napila se.

„Ano, tu báseň znám,“ přikývl jsem a spatra zarecitoval:

„Ani andělé z blankytného ráje,

ani démoni z podmoří

mne neodloudí od duše

té krásné Annabel Lee.“

„Obrázek maloval muž, kterého miluju víc než svůj život,“ vysvětlila Mrs. Collinsová. „Daroval mi ho. A on taky připsal ta nádherná slova. Pro mě. Já jsem jeho Annabel Lee.“ Úsměv, vyvěrající z hloubi nitra, prozářil ženinu tvář a naplnil ji nesmírnou blažeností. Takhle se usmívají madony italských Mistrů shlížející na své děťátko. „Teď jedu k němu, monsieur Royane. Abych u něho navždy zůstala. Jestli existuje Bůh, kéž mě nechá umřít dřív než toho muže, protože ho příliš miluju, než abych unesla jeho smrt. Připadám vám patetická?“

„Ale vůbec ne,“ ujistil jsem ji poněkud zaraženě.

„Jsem příšerně patetická,“ podotkla s úsměvem. „Ale je mi to jedno. Celý můj příběh je neuvěřitelně patetický, když na to přijde.

Mám šestapadesát.“ Tak přece, pomyslel jsem si. „Neuvěřitelně patetická milostná story staré ženy,“ pokračovala a otáčela sklenkou v prstech. „Chcete si ji poslechnout? Jste přece spisovatel. Věnuju vám svůj příběh. Třeba ho jednou napíšete a zveřejníte!“

Napadlo mě, že je malá pravděpodobnost, že bych něco podobného já, autor Affaire Top-Secrète a „vylepšovatel scénářů“, někdy udělal, ale s úsměvem jsem přikývl. A oba jsme si znovu přihnuli a vlak uháněl dál nocí, deštěm a bouří na jih, k Středozemnímu moři. A přece se asi tucet mých short stories objevilo postupně v časopisech, zejména v Paris Match. Jako sešitový autor jsem měl fantastické jméno.

„Rád si váš příběh poslechnu,“ přisvědčil jsem zdvořile.

„V okamžiku, kdy jsem vás poprvé zahlédla, mi bylo jasné, že jste člověk, kterému chci a mohu svůj příběh svěřit. Překypuju takovou radostí, že to prostě musím někomu povědět. A komu jinému než vám. Spisovateli. Vám už jistě mnoho lidí vyprávělo své nevšední osudy.“

„Ach ano, paní Collinsová,“ souhlasil jsem.

„Toho muže, za nímž jedu, znám jedenáct let,“ dodala starší dáma, která vypadala tak mladě, naplněná blažeností a štěstím, jako by ji chránil krunýř, který od ní odháněl všechno zlé a nepříjemné.

„Tak dlouho!“ podivil jsem se. „A kdy jste ho viděla naposled?“

„Před jedenácti roky,“ odpověděla Mrs. Collinsová a usmála se svým nadpozemským úsměvem madony.

Na jaře 1972 se Mr. Erskine Collins a jeho žena Roberta ubytovali v hotelu CARLTON na Croisette v Cannes. Chtěli zde strávit čtyři týdny. 18. dubna měli oslavit pětadvacáté výročí svatby. Toho roku bylo Mrs. Collinsové pětačtyřicet a jejímu muži jednapadesát let. Vlastnil známou banku v New Yorku a v Cannes pobýval často služebně. Jeho žena navštívila město palem, nesčetných kvetoucích keřů, květinových parků a bílých písečných pláží poprvé.

Večer 14. dubna pořádal na počest manželů Collinsových party americký generální konzul, který výhradně kvůli tomu přijel z Marseille. Konala se v PALM BEACH, letním kasinu v Cannes. Budova PALM-BEACH-CASINO je z obou velkých herních paláců ta modernější. Zimní kasino, které se nacházelo na druhém konci Croisette, bylo postaveno již před první světovou válkou ve stylu sametu, mramoru a smyslnosti z přelomu století. (O několik let později ho zbourali a dnes stojí na jeho místě ukázka nevýslovného nevkusu, na níž se vyřádilo hned několik modernistů.)

V obou kasinech jsou rozlehlé herny, v PALM BEACH kromě toho ještě MASQUE DE FER, zahradní restaurace. Pořádají se v ní všechny velké letní slavnosti, proto se tam konal i večírek na počest manželů Collinsových. Ten den byl navíc pátek, takže šlo o galavečer, na němž se sešlo k hostině, tanci a extravagantní show značné množství slavnostně oblečených lidí a dvě hudební kapely. Na bezoblačné obloze zářil úplněk, jehož svit dodával celé scenérii, palmám a plážím, domům a lesknoucím se stromům na vzdáleném Esterelském pohoří zdání neskutečné, přímo snové krásy.

Hlavní společnost tvořilo dvacet osob a velký dlouhý stůl, u něhož seděly, byl slavnostně vyzdobený a stál uprostřed nádherné tabule před obrovským tanečním parketem. Když muzikanti přestali hrát, bylo slyšet vlny narážející na nedalekou pláž. Před hlavním chodem, při koktejlu, generální konzul, starý přítel Erskina Collinse, hosty navzájem představil. Byl tu starosta města Cannes s chotí, známý advokát se svou ženou, manželský pár ze Švédska – muž vlastnil loděnice –, manželé z Německa – on byl chirurg –, dále italský aristokratický pár z Mailandu – jemu patřilo nakladatelství a tisk v Římě –, byl tady i Armén Reuben Alassian, starý pán, majitel velkého klenotnictví v Nice. A především štíhlý urostlý muž s hnědými vlasy, ostře řezanými rysy v obličeji, zářivě bílými zuby a velmi světlýma očima, který bydlel v hodinu vzdáleném Saint-Paul-de-Vence, malém starobylém městečku, kde žije a tvoří mnoho malířů. Tak to alespoň Mrs. Collinsové vyprávěl. Tenhle zajímavý muž byl dobrým přítelem arménského klenotníka z Nice. Jmenoval se Pierre Mondragon a byl také malíř. Později u tabule seděl vedle Mrs. Collinsové. Její manžel zaujal místo vedle amerického generálního konzula.

V okamžiku, kdy byl Mrs. Collinsové. Pierre Mondragon představen, zmocnil se jí zvláštní neklid, který postupně narůstal. Kvůli ní a jejímu manželovi se mluvilo anglicky – lépe nebo hůře. Mondragon tuhle řeč ovládal plynule. A jak se zdálo, od chvíle, co spatřil Mrs. Collinsovou, nikoho jiného nevnímal. Jeho světlé oči se upíraly jenom na ni, bavil se výhradně s ní a po večeři, před hlavní show, spolu tančili na vyvýšeném rozlehlém parketu přímo nad vodní hladinou.

Pierre Mondragon byl vynikající tanečník. Jeho pohyby v sobě měly pružnost šelmy a zároveň cosi neobyčejně něžného. Svíral Mrs. Collinsovou jemně, ale pevně v náručí, a ona se jím k svému údivu nechala vést zcela bez vůle, jako omámená. Byla to bezúhonná, dobře vychovaná žena. Svého poněkud nudného manžela milovala, a nejenže ho nepodváděla, ale nikdy na nic podobného dokonce ani nepomyslela. Ten večer se však život Mrs. Collinsové změnil…

Oslnivá show se všemi celebritami, kouzelníky a zpěváky – spectacle se tomu tady říkalo – skončila a Mrs. Collinsová opět tančila s malířem Pierrem Mondragonem, nyní spolu s ostatními páry na velkém parketu nad mořem, pod hvězdnou oblohou s medově zbarveným měsícem. Svazek paprsků světlometů klouzal sem a tam, kapela hrála Moonlight Serenade Glenna Millera.

„Jste krásná,“ pronesl Mondragon, když s Mrs. Collinsovou pomalu kroužil po parketu. „Jste opravdu nádherná. Víte, co znamená coup de foudre?“

„Ne,“ odpověděla Mrs. Collinsová a cítila, jak ji zamrazilo. Měla na sobě přiléhavé šaty ze stříbrného lamé, na zádech hluboko vystřižené, a on smokink s bílým sakem a červeným motýlkem.

„Coup de foudre je blesk lásky, madame Collinsová,“ řekl Pierre Mondragon. „A mě dnes večer zasáhl. Miluju vás.“

„Takhle nesmíte mluvit,“ zaprotestovala a opět jí přeběhl mráz po zádech.

„Zakazujete mi, abych vás miloval?“

„Ano.“

„To nemůžete.“

„Já… Co vás to napadá? Prosím vás, mlčte! Okamžitě mlčte! Jsem šťastně vdaná, už pětadvacet let.“

„Vy nejste doopravdy šťastná. Já vás udělám šťastnou, tak šťastnou, jak jste dosud nebyla.“ Prudce ji k sobě přitiskl.

„Okamžitě mě pusťte!“

Jeho rty hledaly její. Přivinul si ji ještě pevněji.

„Nechte mě! Nebo budu křičet!“

„Tak křičte! Jen si křičte!“

„Prosím, nechte mě být, monsieur Mondragone! Prosím!“

„Prosím už je lepší,“ řekl a uvolnil své objetí. „Vždyť jsem to věděl.“

„Co?“ Mohla stěží promluvit.

„Že i vy jste do mě blázen,“ odpověděl Pierre Mondragon.

„A taky že jsem byla,“ přiznala Mrs. Collinsová. Kolem Train bleu stále kvílela vichřice a déšť bičoval vlak, který uháněl nocí na jih. Vůz se mírně pohupoval. „Bláznovství, že? Hotové bláznovství!“ Přihladila si vlasy a podívala se na mě. Najednou se neusmívala. „Ráda bych se ještě napila.“

Dolil jsem jí skleničku.

„Sobě také,“ podotkla Mrs. Collinsová.

„Myslím, že láhev už je prázdná.“

„Tak si dejme… Mohli bychom… Můj příběh zdaleka nekončí… a ještě není tak pozdě… Jestli si o mně tedy nemyslíte, že jsem alkoholička…“

Stiskl jsem tlačítko zvonku.

„Snažte se prosím si to představit, monsieur Royane,“ řekla Mrs. Collinsová. „Moje rodina pochází z Bostonu. Na vychování mě dali do koleje ve Vassaru. Před svatbou jsem poznala pouze dva muže. Tři muži a pětačtyřicet let. S Erskinem jsme prožili pětadvacet roků v dobrém, klidném manželství. Upřímně mě miloval a já jeho zrovna tak. Byli jsme k sobě navzájem pozorní a ohleduplní. A pak si přijde tenhle malíř, Pierre Mondragon, a coup de foudre. Věříte, že něco takového vůbec existuje?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem.

„Musí existovat,“ zamumlala.

Ozvalo se zaklepání.

Vešel plešatý průvodčí.

„Ještě jednu láhev, prosím vás!“ požádal jsem ho.

„Jak račte, m’sieur.“

Vzdálil se.

Podíval jsem se na Mrs. Collinsovou. Znovu se usmála.

„Naštěstí nikdo jiný nic nezpozoroval,“ pokračovala. „Ani můj nebohý Erskine. Ještě tu noc uzavřel s Mondragonem přátelství. Přátelství! Byl tím malířem doslova nadšený. On ostatně okouzlil všechny, víte. Byl to člověk, který si dokázal získat každého.“ Zahleděla se do prázdna. „Tehdy jsem měla ještě hnědé vlasy,“ dodala po krátké odmlce. „Na skráních mi už sice šedivěly, ale barvila jsem si je. Kaštanově hnědé. S nádechem do červena. A nosila jsem je rozpuštěné; spadaly mi až na ramena.“

Napadlo mě, že musela být ve svých pětačtyřiceti velice krásná. Určitě bych o ni taky usiloval. Třebaže ne tak bouřlivě jako Pierre Mondragon.

Průvodčí se objevil s novým vědrem ledu, čistými skleničkami a další láhví Pommery. Spokojeně si nás měřil pohledem.

„My už se obsloužíme,“ řekl jsem. Přikývl a zmizel s prvním kbelíkem a prázdnou láhví. Otevřel jsem šampaňské. Ochutnal jsem, rozlil ho do skleniček a znovu jsme si přiťukli. Poté Mrs. Collinsová poznamenala: „Abyste tomu správně rozuměl, monsieur Royane, k mému prvnímu setkání s Pierrem v PALM BEACH došlo čtrnáctého dubna. Datum výročí našeho sňatku bylo až 18. dubna. Toho čtrnáctého to tedy byla pouze předehra.“ Přikývl jsem. „Tu noc jsme se všichni odebrali do herny. Erskine byl vášnivý hráč. Sázel v ruletě. Ne kvůli vítězství, bylo mu jedno, jestli vyhrál nebo prohrál. Víte, můj manžel byl – promiňte mi ten výraz – velkej pracháč. Hrál pro hru samotnou, kvůli vzrušení i atmosféře. A skoro pokaždé vyhrál. I ten večer. Získal hodně.“ Pousmála se. „Když byl v akci, nesměl na něho nikdo ani promluvit. Nesnášel, když někdo vedle něj seděl nebo stál za ním. Chtěl být sám, nikým nerušený. No a to ten večer byl,“ opět se usmála, „protože já seděla s Pierrem u baru. Chovali jsme se jako dva zamilovaní blázni. Dívali se jeden druhému do očí, dotýkali se rukama či špičkami bot. Najednou, po tom výbuchu při tanci, se Pierre tvářil ostýchavě a sentimentálně. A tím má touha pochopitelně narůstala.“ Vzala si novou cigaretu a já jí připálil. „Vyprávěl mi o svém životě. Nebyl ženatý a hodně a tvrdě pracoval. ‚Musíte mě navštívit a prohlédnout si moje obrazy – samozřejmě i s manželem,‘ dodal rychle. Jak už jsem se zmínila, byl teď nesmělý, skoro plachý. Potom mi líčil, jak je v Saint-Paul-de-Vence nádherně. Ve středověkém městečku, ležícím uprostřed olivovníkových hájů, žije pouhých dva tisíce lidí. Dodnes se zachovaly městské hradby ze šestnáctého století. Znáte Saint-Paul-de-Vence?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Já ano,“ řekla. „Když zavřu oči, vidím před sebou každý strom, každý dům, každý kámen.“ Skutečně sklopila víčka a pokračovala: „Kostel pochází z třináctého století. Jsou v něm překrásné umělecké památky, opravdové skvosty. Domy jsou prastaré a městečko obklopují křivolaké hradby z obrovských kamenů. Autem se dostanete pouze k parkovišti, na němž roste vysoký olivovník, a pak musíte pokračovat pěšky do kopce na náměstí. Tam se nachází známá Fondation Maeght. O ní jste už jistě slyšel, ne?“ Přikývl jsem. „Poskytuje člověku možnost obohatit si znalosti a probouzí v něm lásku k modernímu umění. Po celý rok se v ní konají výstavy. Fondation vlastní velkou sbírku děl Bonnarda, Braquea, Miróa, Caldera, Kandinského, Ubaka a dalších.“ Usmála se. „Ano, mám v tomhle směru docela slušný přehled, Pierre mi později všechno ukázal a vysvětlil. Jsem mu tolik vděčná…“ Její hlas se vytratil do ztracena.

„A navštívila jste ho?“ zeptal jsem se.

„Počkejte,“ zarazila mě. „Všechno vám postupně vypovím, vám, cizinci, v tuhle noc, kdy začíná můj nový život. Ne, ten vlastně začal už včera. Včera jsem opustila New York…“ Potáhla z cigarety a vrátila se ve svém vyprávění k tomu, co se stalo před jedenácti lety. „Tenkrát ten večer se nakonec shlukli u baru všichni: starý arménský klenotník Alassian, generální konzul, švédský, italský i německý pár a posléze i Erskine, který vyhrál skoro tři tisíce franků. Mondragon nám oběma zopakoval své pozvání k němu domů. Všichni ostatní jeho ateliér i Saint-Paul-de-Vence už znali. Přesvědčovali nás, zejména Reuben Alassian z Nice.“

„A váš manžel pozvání přijal?“

„Chudák Erskine!“ usmála se. „Nerozuměl obrazům a malířství ho zajímalo právě tak málo jako hudba, sochařství nebo literatura. Měl svoji banku. A své métier: peníze. Ty byly jeho láska, k nim pociťoval vášeň.“

„A k ruletě,“ doplnil jsem.

„Ano, a k ruletě,“ souhlasila.

„A k vám, paní Collinsová.“

Dlouze se na mě zadívala a mlčky usrkla šampaňské.

„Samozřejmě,“ připustila konečně. „Ke mně taky. Ale nebyla to vášeň. Byla to láska a důvěra, absolutní důvěra.“ Sklonila hlavu.

V kupé náhle zavládlo ticho a já opět vnímal hlasité dunění náprav, skučení vichru a bubnování deště.

Po chvilce se Mrs. Collinsová znovu vzchopila. „Ano, Erskine malířovo pozvání přijal. Mondragon slíbil, že na nás bude čekat v pondělí v sedmnáct hodin se svým vozem před hotelem CARLTON, odveze nás k sobě a později zase přiveze nazpátek.“ Pokrčila rameny. „V sobotu však zavolal mému muži z Paříže ředitel francouzské banky, s níž mnoho let spolupracoval. Jistě si domyslíte, monsieur Royane, jak to bylo dál, že?“

„Ten ředitel požádal vašeho manžela, aby v pondělí bezpodmínečně přijel do Paříže kvůli důležité transakci,“ odpověděl jsem.

„Přesně tak. Šlo o nějakou velkou věc. Chudák Erskine prostě do Paříže musel za každou cenu, nedalo se nic dělat. Chtěl letět už v neděli večer a v úterý dopoledne se vrátit. Byla jsem u něho na podobné nečekané cesty zvyklá. Odpoledne, když Erskine jako obvykle po obědě spal, jsem zavolala Mondragonovi a oznámila mu, že musíme návštěvu odložit a proč.“

„A?“

„Prohlásil: ‚Odložit? To nepřichází v úvahu! To, že váš muž musí do Paříže, je přímo dar z nebes. Konečně budeme sami!‘ – ‚Vy jste se zbláznil,‘ ohradila jsem se. ‚Snad si nemyslíte, že k vám pojedu sama – bez manžela.‘ – ‚Ano,‘ přisvědčil nadšeně, ‚přesně to si myslím.‘ – ‚Ach ne!‘ zvolala jsem. – ‚Ano, ano, ovšem,‘ trval na svém. ‚Buďte prosím ve tři připravená na hotelové terase, abyste mohla okamžitě nastoupit, jakmile se objevím. Bývá strašně obtížné před hotelem zaparkovat.‘ – ‚Nikdy!‘ vykřikla jsem rozhořčeně. ‚Ani náhodou na vás nebudu v pondělí ve tři čekat, monsieur Mondragone.‘“ Mohutně si lokla. Potom se usmála a v očích jí zajiskřilo: „Čekala jsem na něj už od půl třetí.“

Jeho auto bylo staré a odřené. Mondragon měl na sobě bílé boty, bílé plátěné kalhoty a modrou košili. Jeli do Saint-Paul-de-Vence, aniž spolu prohodili jediné slovo. Ten den bylo velmi teplo, a když dorazili na místo, viděla Mrs. Collinsová všechno přesně tak, jak jí Mondragon vyprávěl: Staré kamenné opevnění, kostel z třináctého století s pozdější věží a zvonicí, parkoviště s obrovským olivovníkem, u něhož v červené, přísně oddělené části, hrálo několik mužů boule, hru s kovovými koulemi, a starobylé domy lemující úzkou uličku vedoucí do kopce. Dlažbu tvořily hrbolaté kameny zvané kočičí hlavy. Mrs. Collinsová měla boty na vysokém podpatku, v kterých se nedalo jít.

„Klidně se zujte!“ navrhl jí Mondragon. Mlčky ho poslechla. Bosa kráčela vedle vysokého muže se světlýma očima ulicí vzhůru. Když posléze otevřel vrata jednoho domu, zůstala překvapeně stát. Něco takového nečekala: Spatřila obrovskou vybílenou halu nejméně dvě patra vysokou, v níž stály četné sochy mužů a žen. Některým chyběla paže nebo noha, jednomu muži hlava. Jasné sluneční světlo sem pronikalo okny, která byla vysoko u stropu.

Široké schodiště podél zdi ústilo k několika odpočívadlům zakončeným dveřmi. Stupínky byly šedivé a prošlapané. Tenhle dům musel pamatovat několik století. Pierre Mondragon prováděl Mrs. Collinsovou po jednotlivých místnostech. Ukázal jí pokoje se starožitným nábytkem a podivuhodné sbírky. V jednom spatřila například stovky slonů, od těch nejmenších po největší, vyrobených z různých materiálů.

„Musí mít chobot vzhůru,“ vysvětloval Mondragon, „aby přinášeli štěstí.“

V jiné místnosti byla sbírka panenek z celého světa, v další bizarní obrazy ve vyřezávaných rámech z exotického dřeva, v jednom pokoji se blyštělo nádherné sklo ve všech možných barvách a v dalším leželo na stolech nesčetné množství velkých barevných skleněných koulí. V hlavní obytné místnosti se nacházel krb a kohouti ze všech možných materiálů, nejrůznějších velikostí a tvarů stejně jako sloni. Stáli na podlaze – všechny pokoje měly hladkou, prošlapanou kamennou podlahu – viseli na stěnách, ze stropu na šňůrkách, zkrátka bylo jich všude plno.

„Také kohouti přinášejí štěstí,“ poznamenal Mondragon. „Musí mít ale zobáky otevřené dokořán. Víte, co volají?“

Mrs. Collinsové se pojednou zmocnila malátnost. Svezla se do hlubokého měkkého fotelu.

„Co volají?“ hlesla jako omámená.

„Probuďte se, ospalci této země!“ odpověděl Mondragon. „Budí přece spáče, ne? A většina lidí prospí nejen noc, ale celý svůj život. – Ano, tohle kohouti volají. Co vám mohu nabídnout k pití? Musíte mít jistě žízeň. Promiňte!“ Zatáhl za popruh z rudého sametu visící na zdi. Vzápětí se ozvalo zaklepání a dovnitř vešla nenápadná žena neurčitého věku. Měla na sobě černý plášť a byla bosa. Nohy měla špinavé, černé vlasy jí visely do obličeje. Vypadala ošklivě a neupraveně, ale přesto Mrs. Collinsové připadalo, že kdysi musela být velice krásná.

„To je Maria,“ představil ji Mondragon, „moje hospodyně.“

„Dobrý den, Maria,“ pozdravila Mrs. Collinsová a usmála se na ni.

„Dobrý den, madame,“ odpověděla Maria a její obličej zůstal vážný, téměř tragický ve své ošklivosti.

„Co chcete pít?“ obrátil se Mondragon opět k Mrs. Collinsové. „V tomhle vedru bych vám nedoporučoval whisky. Co takhle gin s tonikem?“

„Ano, prosím,“ souhlasila. „Slyšelas, Maria,“ řekl Mondragon. „Ano, monsieur.“

„Mně taky jeden, prosím.“

„Dva giny s tonikem,“ přikývla Maria.

„Nejlepší bude, když přineseš rovnou láhve, dvě skleničky a led!“ poručil Mondragon.

„Jak si přejete, monsieur.“ Hospodyně se vzdálila.

„Je to dobrá žena,“ podotkl Mondragon.

„Jenom strašně hloupá. Ale na druhou stranu velice oddaná.“

„Jak dlouho už je u vás?“ zajímala se Mrs. Collinsová, kterou neopouštěla stísněnost, a pohlédla na svá chodidla. Boty na vysokém podpatku držela pořád ještě v ruce. Mám je taky špinavá, pomyslela si.

„Maria? Ach, celou věčnost. Nejmíň dvacet roků. Už ani přesně nevím.“

„A jinak v tomhle domě nikdo nebydlí?“

„Ne,“ potřásl Mondragon hlavou. „Jenom Maria a já.“

Hospodyně v černém hábitu se vrátila s podnosem, na němž stály láhve a skleničky a také pohár s kostkami ledu. Mondragon jí vzal tác z ruky.

„Díky, Maria. Můžeš zase jít.“

„Ano, monsieur.“ Šourala se pryč. Dveře za ní zapadly. Mondragon položil tác a začal připravovat drinky. Mezitím se Mrs. Collinsová, která na sobě měla pestré šaty v barvách zelené, modré, oranžové a bílé, zeptala: „Proč je taková smutná?“

„Kdo?“

„Maria. Vaše hospodyně.“

Mondragon nechápal. „Smutná? Ona není smutná. Jenom tak vypadá. Je příliš zahloubaná do svých myšlenek, víte.“

„Jakých myšlenek?“

„To nikdo neví. Často jsem se jí vyptával. Nikdy mi to neprozradila. Je to dobrá duše, ta moje Maria. Jenom bohužel hloupá. Ale proč bohužel? Možná je to štěstí. Hlupáci to mají v životě vždycky snazší.“ Podal své společnici skleničku.

„Cheerio!“

„Cheerio!“ pozvedla sklenku k přípitku.

Zůstali v pokoji s množstvím kohoutů. Mondragon jí vyprávěl, že hodně cestuje. Ze svých dalekých cest si přiváží slony, skleněné koule, kohouty a další trofeje a obohacuje sbírky. Skleslost Mrs. Collinsové se zvyšovala. Přejela si dlaní čelo.

„Není vám dobře?“

„Ne, ne, jen se mi trochu točí hlava…“

Mondragon k ní přistoupil a vytáhl ji k sobě nahoru. Vzal jí z rukou skleničku a postavil ji na stůl. Potom ji objal oběma pažemi a tvrdě políbil na ústa. Pootevřela rty. Zasténala. Jejich polibek trval dlouho. Když se od sebe odtrhli, Mondragon popadl Mrs. Collinsovou do náruče, jako by byla dítě, a zamířil s ní ke dveřím vedle krbu. Otevřel je a nesl ji do vybílené ložnice, v níž stála široká postel.

„Ne,“ vydechla. „Prosím, ne!“

Položil ji jemně na lůžko, poklekl vedle ní a začal ji svlékat.

„Prosím,“ bránila se slabě, „prosím ne!“

Stáhl jí šaty a poté spodničku.

„Ne,“ vzdychala Mrs. Collinsová, „prosím, ne.“ Ale otáčela se sem a tam, aby mu svlékání usnadnila.

Rozepnul jí podprsenku a stáhl kalhotky. Ležela před ním nahá. Vzápětí byl nahý i on.

„Chérie,“ šeptal, „chérie, jsi tak krásná. Tak nádherná.“ Sklouzl na postel. Hlavu zabořil mezi její stehna.

„Prosím,“ sténala Mrs. Collinsová. „Prosím…“ Slzy jí stékaly po tvářích a dech se prudce zrychlil.

Nápravy duněly. Mrs. Collinsová přerušila své vyprávění. Seděla nehybně jako socha. Potom, po delší chvilce, vytáhla roletu. Okno halil závoj deště. Tu a tam se ve tmě zablesklo pár světel. Skleněná tabule se zrcadlila. Mrs. Collinsová přitiskla čelo ke sklu a pokračovala ve vyprávění.

„Dokážu zapomenout na svého muže. Na otce i matku. Na všechno. Ale na to odpoledne nezapomenu nikdy. Tenkrát jsem se poprvé stala skutečně ženou. Teprve v pětačtyřiceti jsem poznala, co může žena prožívat, když je s mužem. Nikdy předtím jsem si něco podobného neuměla představit ani v té nejbujnější fantazii. Dosud jsem nic takového nezažila – ani se svými dvěma milenci, ani s manželem, ne nikdy! Pierre byl báječný milenec, brutální a zároveň něžný, divoký a přitom jemný. On to byl, kdo ve mně probudil opravdový život – v pětačtyřiceti letech…“

Otočila se ke mně a její veliké oči plavaly v slzách – stejně jako to odpoledne před jedenácti lety. Utřela si je hřbetem ruky a usmála se.

„Připadám vám nestoudná, že?“

„Ale ne, madame, co vás napadá…“

„Jsem nestoudná, protože vám, cizímu člověku, tohle všechno vyprávím. Ale tehdy s ním jsem byla mnohem nestydatější. A bylo mi to jedno. Prosím, nalejte mi ještě.“

Dolil jsem jí skleničku a ona ji jedním douškem vyprázdnila.

„Neměla jsem žádný pocit viny – tenkrát, později ani dnes ne. Jste spisovatel, vy mě jistě chápete?“ zadívala se na mě tázavě.

Neodpověděl jsem.

O pár hodin později ukázal Pierre Mondragon Mrs. Collinsové svůj ateliér a svá díla. Vzrušení už u obou opadlo. Byli vážní a zamlklí. Ateliér byl neobyčejně rozlehlý. Celou jednu stěnu tvořilo sklo. Mnoho obrazů bylo na stojanech, některé stály opřené o stěny, jiné visely nebo ležely na stolech.

Mrs. Collinsová se pomalu procházela po místnosti, tu a tam se zastavila a potom opět pokračovala v chůzi, znovu se zarazila a zase šla dál. Pozorně si prohlížela jednotlivé výtvory. Byly namalované různými technikami. Mrs. Collinsové se všechny zdály špatné – bez jakéhokoli nadání, téměř diletantské.

„Jak se ti mé práce líbí, chérie?“ zeptal se Mondragon.

„Ach velmi.“

„Takže vůbec ne.“

„Ne, darling,“ přiznala se.

Mlčel.

„Promiň,“ omlouvala se a políbila ho na tvář.

„Většina lidí nemá moje obrazy ráda,“ poznamenal Mondragon.

„Tak bych to neřekla. Zdá se mi jen… Myslím…“

„Ano, ano,“ přerušil ji Mondragon. „To stačí. Naštěstí existují výjimky, kterým se má díla líbí a kupují je. Maluju tak, jak umím, chérie, vidíš…“ Zarazil se, protože najednou slabě vykřikla.

Ukázala na malý lístek velký asi jako pohlednice, který ležel na stole. „Tohle jsi taky maloval?“

„Co?“ Prohrábl si vlasy. „Ten mandlovník? Ano, ovšemže jsem ho maloval.“ Přistoupil k ní a objal ji kolem ramen. „Líbí se ti?“

Její oči se rozzářily nadšením. Fascinovaně zírala na malý obrázek namalovaný jasnými barvami. Tenké větve byly černé, malé lístky hnědočervené, nesčetné květy světle růžové. Nad stromkem se něžně klenula modrá obloha. Ještě nikdy, pomyslela si, jsem neviděla něco tak uklidňujícího, tak milého.

„To… je překrásné, Pierre,“ šeptla téměř bez dechu. „Naprosto dokonalé. Nemůžu ani uvěřit…“ Odmlčela se a zopakovala: „Naprosto dokonalé.“

Políbil ji. Potom uchopil brko namočené v tuši, obrázek obrátil a na druhou stranu cosi napsal.

„To není ode mne, ale od Poea,“ řekl. „Právě mě to napadlo.“ Zvedl kartičku s mandlovníkem a podal jí ji se slovy: „Ty jsi moje Annabel Lee.“

„Ani andělé z blankytného ráje, ani démoni z podmoří mne neodloudí od duše té krásné Annabel Lee,“ opakovala Mrs. Collinsová můj překlad anglického textu. Malý obrázek, který mi předtím ukázala a poté odložila na mahagonovou desku stolku v rohu kupé, teď opět držela v ruce. „To je ten mandlovník, který jsem tehdy u něj viděla,“ řekla. „To odpoledne. A on taky napsal tahle slova. Od té doby jsem jeho Annabel Lee. Už jedenáct let. Ten obrázek mám neustále po ruce, a pokud to jde, přímo u sebe. Je to talisman naší lásky,“ něžně pohladila růžové okvětní lístečky. Pomalu dodala: „A pořád nemůžu uvěřit, že to namaloval on. Ovšemže ano, ale kdybyste viděl ostatní jeho práce… Tenhle obrázek je jako zázrak. Ach, vždyť celá naše láska je zázrak.“ Položila kartičku zpátky na stolek.

Zeptal jsem se: „A příští den se váš manžel vrátil z Paříže?“

„Ano, jak předpokládal, monsieur Royane. Prvním letadlem. Vzala jsem si taxík do Nice a odvezla ho z letiště. Měl skvělou náladu, podařilo se mu uzavřít velký kšeft. Objímal mě a znovu a znovu líbal, když jsme se vrátili do Cannes.“

„A vy?“

„Já? Ach tak… Už jsem vám přece řekla, že jsem se necítila ani trochu provinile… Nikdy! Ani ten den. Chovala jsem se naprosto přirozeně, pociťovala jsem k Erskinovi totéž co jindy… Ne, neměla jsem sebemenší výčitky svědomí. Nečekejte žádnou tragédii, monsieur Royane. To úterý bylo 18. dubna, tedy skutečné výročí našeho sňatku. Rozhodli jsme se je oslavit jen ve dvou. Když jsme se vrátili do CARLTONU, stála v salonu našeho apartmá váza s pětadvaceti rudými růžemi. Erskine zavolal ještě z Paříže a požádal vrátného, aby ji obstaral během mé nepřítomnosti. Líbal mi ruce a na ústa a děkoval za pětadvacet roků štěstí – a vedle kytice ležela má kabelka a v ní obrázek mandlovníku. A já Erskina rovněž líbala a prohlásila jsem, že byl vždycky skvělý manžel, ten nejlepší, jakého jsem si jen mohla přát.“

Pronajali si vůz s řidičem a jeli odpoledne podél pobřeží přes Basse Corniche do Monte Carla. Byl to Erskinův nápad strávit noc v HOTEL DE PARIS. Vzali si s sebou dvě zavazadla se slavnostním oblečením. Když se před večeří v Salle Empire převlékli, zašla Mrs. Collinsová do koupelny, aby si upravila účes. Hnědé vlasy jí splývaly ve velkých měkkých vlnách na ramena. Měla na sobě zelené sametové šaty obepínající tělo jako většina jejích velkých toalet. Účes byl perfektní.

Manžel ji už očekával v salonu. Na stolku před ním leželo velké šedivé pouzdro.

„Můj dárek pro nejlepší ženu na světě!“ zvolal.

Otevřela etui a zatajil se jí dech. Spatřila velký briliantový prsten ve tvaru smaragdu, briliantové náušnice, briliantový náramek a široký briliantový náhrdelník s mnoha kameny. Šperky představovaly nepochybně milionovou hodnotu.

„Ach Erskine, Erskine… Ty ses zbláznil!“ Brala do ruky kousek po kousku a drahokamy ve světle jiskřily. „Nadobro zbláznil!“

Zasmál se svým hrdelním smíchem.

„Líbí se ti to, darling?“ Začal jí jednotlivé části postupně připínat. Navlékl jí prsten. „Před odletem jsem ti sebral rubínový prsten. Přiznej, že sis ničeho nevšimla. Musel jsem monsieur Alassianovi ukázat tvou velikost…“

„Monsiuer…?“

„Reuben Alassian. Bože, ty jseš úplně mimo. Klenotník z Nice přece! Jen si vzpomeň, ten milej starej pán.“

„Tohle… to všechno jsi koupil u Reubena Alassiana?“

„Vždyť ti to povídám. Nejdřív jsem se nemohl rozhodnout co vybrat. Tak jsem se zeptal toho malíře…“

„Pierra Mondragona?“ Dech jí uvázl.

„Ano, tvého přítele, s nímž si tak dobře rozumíš.“

„Kdy ses ho zeptal?“

„No před mým odletem. Pamatuješ si, jak jsem ti řekl, že se musím v Nice setkat se svým kamarádem z války? Tys zůstala v hotelu. V Alassianově obchodě jsme si udělali malou poradu: já, on a ten malíř. Klenotník mu zavolal a požádal ho, aby přijel do Nice. Mondragon to byl, kdo rozhodl, že by se k tobě nejlépe hodila tahle briliantová souprava. A měl pravdu, ví bůh, že měl pravdu. Vidíš, k čemu je takový umělec dobrý!“

Běžela zpátky do koupelny, aby se znovu prohlédla v zrcadle. Přiškrceně namítla: „Ale brilianty ve tvaru smaragdu jsou přece strašně drahé… Mondragon určitě vybral to nejdražší, co Alassian v obchodě měl.“

Erskine stál těsně za ní a znovu se chraplavě zasmál.

„To je docela možné, darling. Ale co na tom? Když ti opravdu tolik sluší: náušnice, náhrdelník, náramek…“ Předklonil se a políbil ji na obnažená ramena. „Happy anniversary,“ šeptal. „Happy anniversary, darling!“

Po večeři se odebrali do kasina a všichni muži se po Mrs. Collinsové otáčeli, což jejího manžela naplňovalo pýchou. Tenhle významný večer dokonce směla při hře vedle něho sedět a on opět vyhrál obrovskou sumu.

„Přinášíš mi štěstí.“

„A to jsi dřív nevěděl?“

„Věděl, samozřejmě… Ale že i při hře… Ty jseš vážně neobyčejná žena. Tvůj přítel malíř, však víš, ten monsieur Mondragon to poznal okamžitě.“

„Řekl ti to?“

„Ano.“

„Co ti vlastně řekl?“

„Že jsi nejnádhernější žena, jakou kdy viděl,“ odpověděl Erskine Collins. „Rád bych si ještě trochu zahrál baccarat. Dovolíš?“

Hrál dlouho a vypil spoustu whisky. Byly už téměř čtyři hodiny ráno, když se vraceli přes velké náměstí do HOTEL DE PARIS. Sotva Mr. Collins ulehl do postele, rázem usnul. Jeho žena ještě dlouho ležela nehybně vedle něho se široce otevřenýma očima a upřeně zírala do stropu. Ten den odpoledne se vrátili do hotelu CARLTON v Cannes.

V příštích dnech se často vídali s tím či oním párem, který generální konzul pozval na galavečírek do PALM BEACH, na němž se Mrs. Collinsová seznámila s malířem Mondragonem. Popíjeli společně drink na hotelové terase, večeřeli spolu a dvakrát se objevil i Mondragon. Choval se naprosto přirozeně stejně jako Mrs. Collinsová. Samozřejmě že vždycky skončili v kasinu – i s Mondragonem – neboť hra byla Erskinův život a vášeň.

Mondragon a Mrs. Collinsová seděli opět u baru. Popíjeli a nenápadně se jeden druhého dotýkali.

„Teď už nikam neodjede, Pierre. Kdy se zase uvidíme? A kde? Jsem celá nemocná touhou po tobě.“

„Nech to na mně, Annabel Lee, já si s ním promluvím,“ slíbil Mondragon.

Když Erskine konečně přestal hrát a zamířil k nim, aby si vypil drink, malíř prohodil: „Právě jsme se bavili o Fondation Maeght, pane Collinsi. Vaše paní touží prohlédnout si tamější slavné obrazy. Rád bych jí ukázal i svá díla a některé sbírky. A také Picassovo muzeum v Antibes s jeho obrazy, keramikou a kresbami, a Vallauris, kde se od roku 1950 vyrábí v duchu starých tradic provensálská keramika a díky vlivu Picassa, Pignona a Prinnera patří nepochybně k nejslavnějším střediskům umělecké keramiky na světě. A co takhle bývalý zámek mnichů z Lerinsu se svou kaplí ze šestnáctého století, kterou rovněž vyzdobil Picasso…“

Mr. Collins si povzdechl.

„Přestaňte prosím, Pierre – můžu vám říkat Pierre?“

„Ale ovšem, Erskine.“

Mr. Collins byl poněkud na rozpacích. „Abych byl upřímný, jsem sedlák, kterého zajímají pouze peníze a jenom těm rozumím. Podívejte, jsem z vás nejstarší. Přijel jsem sem, abych své ženě ukázal Azurové pobřeží takříkajíc z okna, chápete, Pierre? Jsem příliš starý a líný, než abych se někam plahočil za obrazy a plastikami. Nezlob se prosím, darling! Tvůj starý Erskine je poněkud unavený a obrazy a to všechno kolem ho příliš nezajímá. Měli jsme to štěstí, že jsme potkali monsieur Mondragona…“

„Pierre.“

„… Ovšem. Promiňte, Pierre. Něco vám navrhnu, ano? Po obědě si dopřávám odpočinek – alespoň hodinku, pokud to jde –, abych byl večer fit. Tady je silný vzduch, a tak vydržím spát určitě dvě, možná tři hodiny. A to už bude pozdní odpoledne. Pokud jde o mě – a pokud by ti to vyhovovalo, darling – zahrál bych si před svačinou… a po ní rovněž… A vy byste zatím mohli být s Pierrem a on by ti všechny ty zajímavosti zdejšího kraje ukázal. Potom bychom se sešli zhruba v devět tady v sále, naproti je restaurace – a společně se navečeřeli… co vy na to?“

Mrs. Collinsová políbila manžela na obě tváře. „Jak si přeješ, miláčku. Jistě se tu nebudeš nudit a můžeš si dělat, co chceš. Tak ráda bych viděla všechny ty obrazy a umělecká díla a kostely a muzea… A když bude monsieur Mondragon tak laskavý…“

„Pierre i pro vás, prosím!“

„… když si Pierre pro mě najde čas, uděláme to přesně tak, jak navrhuješ, Erskine, darling.“ Mrs. Collinsová vytáhla z kabelky krabičku cigaret a prsty se přitom něžně dotkla malého obrázku mandlovníku.

Zařídili se podle dohody a všichni byli šťastní. Mr. Collins spal po obědě pokaždé tři až čtyři hodiny a potom si šel zahrát a Mondragon se vydal ve svém starém odřeném autě s Mrs. Collinsovou opravdu do Vallauris a Antibes a za jinými pamětihodnostmi, ale až po Saint-Paul-de-Vence. Tady se nejdřív pomilovali na široké posteli v Mondragonově bílé ložnici. Často ani hospodyně Maria nebyla doma a oni zůstali úplně sami. Někdy ale Mrs. Collinsová ošklivou a vážnou, stále v černém oblečenou ženu, která působila tak smutně, zastihla. Pierre však stále tvrdil, že taková není, jenom tak vypadá, protože je příšerně hloupá.

Když se později s Mr. Collinsem setkali u večeře, byli všichni tři v té nejlepší náladě. Smáli se a žertovali a Mr. Collins znovu a znovu Mondragonovi děkoval, že se o jeho ženu tak dojemně stará. A pořád vyhrával.

„Kdybych tu mohl zůstat dostatečně dlouho, měl bych to, co jsem Alassianovi vysolil za ty šperky, v kapse zpátky,“ prohlásil jednou Mr. Collins bujaře. To už měl hodně upito a oni dva se smáli jeho bezelstné nevědomosti.

Rychlík uháněl nocí. Mrs. Collinsová naráz vyprázdnila sklenku a podala mi ji. Znovu jsem ji naplnil. Neuvěřitelné, co ta žene snese, pomyslel jsem si. Druhá láhev byla téměř vypitá a já jsem z ní měl opravdu málo. Blížila se půlnoc.

„Čas plynul jako voda,“ vyprávěla Mrs. Collinsová dál. „A čtyři týdny byly za námi. Můj muž musel zpátky do New Yorku. Byli jsme s Pierrem naposledy spolu. Seděli jsme v pokoji s krbem a mnoha kohouty, drželi se za ruce a loučili se. Pierre tvrdil, že na mě nikdy nezapomene. S hrůzou jsem si představila život bez něho. ‚Musíš zase přijet, Annabel Lee,‘ zapřísahal mě Pierre, ‚prosím, slib, že přijedeš! Každý rok. Každý rok alespoň dvakrát. Prosím! A musíš mi psát! Smím já tobě taky?‘ Dala jsem mu adresu své přítelkyně, na niž jsem se mohla spolehnout.“

Mrs. Collinsová zvážněla. „Zbývalo nám tak málo času, velice málo. Seděli jsme tam a dívali se jeden na druhého a potom jsme se museli vrátit do PALM BEACH k mému muži a tvářit se vesele a nenuceně, aby nepojal podezření. S Pierrem jsme se domluvili, že se ten večer dlouho nezdrží, bylo to tak pro nás pro oba snazší. Na rozloučenou mě políbil na obě tváře a potom rychle opustil sál. Ani jednou se neohlédl.“

Odmlčela se a zadívala se na stěnu před sebou. Po chvilce pokračovala: „Příští den jsme letěli přes Paříž zpět do New Yorku. Manžel byl nadšený mým návrhem, že bychom mohli na Azurové pobřeží jezdit každý rok. Moc se mu tam líbilo. Jenže jsme se tam už nikdy nevrátili.“

„Proč ne?“ zeptal jsem se tiše.

„Brzy po návratu začal mít můj muž potíže s chůzí. Nejdříve dopadal na pravou nohu, potom se dostavily bolesti. Zašel k lékaři. Navštívil víc jak půl tuctu doktorů. Konečně zjistili, co mu je.“

„Co to bylo?“

„Amyotrofická laterální skleróza,“ odpověděla Mrs. Collinsová. „To samé, co měl Onassis. Úbytek svalstva. Ta nejhorší, nevyléčitelná forma.“ Dopila skleničku a podala mi ji. Zase jsem jí dolil.

„Jeden sval po druhém odumíral,“ vysvětlovala Mrs. Collinsová. „Existují remise u tohoto pokročilého stadia onemocnění, ale neustále se zkracují. Nemoc se může vléct strašnou dobu, než nastane smrt. U Erskina to trvalo jedenáct roků.“ Znovu se na dlouho odmlčela. Potom dodala: „Během prvních několika let manžel ještě pracoval, i když nemohl chodit. Pohyboval se na vozíku. Najali jsme pečovatele a ošetřovatelku a nejlepší odborníky. Erskine byl velmi statečný. A laskavý. A nesobecký. Několikrát mně navrhl, abych jela na Azurové pobřeží sama, ale odmítla jsem. To jsem mu prostě nemohla udělat.“

„A Mondragon?“

Byla zřejmě myšlenkami daleko, protože se na mě udiveně podívala.

„Co prosím?“

„Ten malíř,“ řekl jsem. „Pierre Mondragon. Věděl, proč jste už za ním nikdy potom nepřijela?“

„Ach Pierre. Ovšemže to věděl. Psal mi od samého počátku. Hned jak jsme se vrátili do New Yorku, dorazil téměř současně k mé přítelkyni jeho první dopis. V něm byla kartička, na které maloval své mandlovníky, a dlouhé milostné psaní – nádherné, první z mnoha dalších, která následovala. Neměl být malířem, ale spisovatelem,“ dodala Mrs. Collinsová. „Psali jsme si pravidelně, i když dosti zřídka, protože mě manželova nemoc značně vyčerpávala – i duševně. Pierre důvod mých dlouhých odmlk chápal.“ Mrs. Collinsová si znovu lokla. „Čas ubíhal… měsíce… roky… Erskinův stav se neustále zhoršoval. Dopisy, které jsme si s Pierrem vyměňovali, byly mou jedinou útěchou. Jednou do roka mi poslal nový obrázek mandlovníku… každý rok jeden… Byla jsem tak zoufalá, že mi nějakou dobu trvalo, než jsem si všimla, že i Pierra něco trápí.“

„A co ho trápilo?“

„Na to jsem se ho v jednom dopise přímo zeptala. Máme ještě šampaňské?“

„Trochu.“ Doplnil jsem jí sklenku.

„Děkuju, monsieur Royane. Pierre byl nešťastný – vymámila jsem to z něho jen se značným úsilím – protože nemohl prodat své obrazy. Maloval a maloval a nikdo je nekupoval. Měl dluhy. Prohrál nějaký proces a zadlužil se ještě víc… Tehdy jsem mu poslala první šek.“

„Vy jste mu poslala peníze?“

„A proč ne? Je to muž, kterého miluju. A on miluje mě. Ten šek nepřijal a vrátil mi ho. Vypsala jsem nový a znovu mu ho poslala. Tentokrát ho přijal. Od té doby ode mne dostával peníze, kdykoli se ocitl v nouzi…“

„A ocitl se v nouzi často?“ zajímalo mě.

„Smůla se mu lepila na paty. Znovu a znovu ho stíhalo nějaké neštěstí. Vedlo se mu hůř a hůř… stejně jako chudáku Erskinovi, který už nemohl téměř ani pohnout víčky.“

„Paní Collinsová, kolik peněz jste Mondragonovi poslala?“

„Ach, několik tisíc dolarů, pět, šest, sedm – už ani nevím. Za těch jedenáct let – kdo by to spočítal? Poslední čtyři roky strávil Erskine na speciální klinice, už jsme ho nemohli ošetřovat doma. Denně jsem u něho proseděla mnoho hodin – nekonečné hodiny až do jeho smrti.“

„Kdy zemřel?“

„Vloni čtrnáctého listopadu. Před půl rokem. Nebudu vám vyprávět, jaký to mělo konec.“ Stáhla žaluzie na okně a znovu se odmlčela. „Musela jsem do sanatoria,“ dodala posléze vzdorně. „Ale teď jsem na cestě k Pierrovi. Psal mi naposled před dvěma měsíci. Neví, že přijedu. Chci ho překvapit. A Erskine… Mnohé z té hrůzy jsem už vypustila z hlavy. S Pierrem zapomenu na zbytek. Řekla jsem vám přece, že začínám nový život.“

„A já vám k tomu popřál štěstí,“ podotkl jsem. „A přeju vám ho ještě jednou.“

„Děkuju, monsieur Royane.“ S vážnou tváří mi podala ruku. Potom se opět usmála. „Rezervovala jsem si v CARLTONU pokoj. Odtud Pierrovi zavolám a oznámím mu, že jsem se vrátila – jednou provždy.“

„Chcete New York navždy opustit?“

„Ano. Banku dál povedou lidé, kterým absolutně důvěřuju. Náš velký byt jsem uvolnila už tehdy, když šel Erskine do nemocnice. Vlastním pouze malou mansardu. Myslím, že zůstanu v Saint-Paul-de-Vence… nebo kde si bude Pierre přát. On bývá přece hodně na cestách… Budu ho doprovázet…“ Zívla.

Zvedl jsem se a zazvonil.

Plešatý průvodčí se ihned objevil.

„Prosím vás, odneste láhev a skleničky,“ řekl jsem a vyšel na chodbu, abych mu uvolnil místo. Když s tácem opustil kupé Mrs. Collinsové, tiše jsem se zeptal: „Kolik to dělá?“ Uvedl částku. Vtiskl jsem mu do dlaně několik bankovek. Bylo to víc, než požadoval, a on s úklonou poděkoval.

Mrs. Collinsová seděla na lůžku a dívala se do zdi. Myšlenkami byla opět daleko a na tváři jí ležel blažený úsměv. Přistoupil jsem k ní.

„Dobrou noc, paní Collinsová. Krásně se vyspěte do svého nového života.“

„Ó ano,“ přisvědčila. „To udělám. Jen si pomyslete – ještě pár hodin a budu u něho.“

Chodba vagonu se plnila lidmi, kteří vylézali ze svých kupé – někteří se ani pořádně neoblékli. Všichni přihlíželi, jak zámečník piluje bezpečnostní zástrčku u dveří do oddělení Mrs. Collinsové, které byly pootevřené na úzkou škvíru. Zámečník byl tlustý a měl na sobě modré montérky. Klečel přede dveřmi. Vedle něj stál mladý lékař v bílém plášti a za ním čekali dva hasiči. Uběhla sotva čtvrthodina, než se všichni dostavili.

Nikdo nepromluvil. Ozýval se jen nepříjemný pronikavý skřípot pilky, která se zařezávala do železa. Několik žen tu postávalo v županu, muži v pyžamu nebo ve spodkách a nátělníku. Mladý doktor držel v ruce velkou černou brašnu. Mezi hasiči stál na koberci červený kyslíkový přístroj. V úzké uličce se skoro nedalo dýchat.

Cvak.

Zámečník přepiloval záklopku a otevřel dveře dokořán. Cestující se začali tlačit zvědavě kupředu.

„Běžte zpátky!“ volal holohlavý průvodčí Emile. „Vraťte se do svých kupé, dámy a pánové! Potřebujeme dostatek prostoru. Prosím, nepřekážejte tady!“ Ale prosil marně. Lidé se drali ještě blíž.

Lékař vešel do tmavého oddělení. Uplynulo několik minut. Znovu se rozhostilo ticho. Konečně se doktor objevil a tiše něco prohodil k hasičům. Jeho slovům jsem nerozuměl. Muži zvedli kyslíkový přístroj s maskou na ústa a nos a rovněž zmizeli v kupé. Po chvilce se jeden ze dvou pompiers vyřítil ven a spěšně si klestil cestu mezi přihlížejícími pryč z vozu. Vzápětí jsem ho spatřil, jak uhání přes koleje.

Mladý doktor vyšel z kupé.

Zeptal jsem se: „Je…?“

„Ano,“ přikývl. Vypadal velmi dobře, tmavý jižanský typ s černými vlasy a černýma očima.

„Merde,“ zaklel průvodčí.

„Selhání srdce nebo infarkt,“ konstatoval lékař. „Ve spánku.“

„Ale vždyť byla tak šťastná a plná naděje,“ podotkl jsem hloupě.

„Smrt si nevybírá,“ namítl mladý doktor moudře. „Vy jste s tou dámou strávil večer?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Vyprávěla mi příhodu ze svého života.“

„Kam cestovala?“

„Do Cannes,“ informoval ho průvodčí.

„Bude ji tam někdo čekat?“ obrátil se doktor na mne.

„Ne,“ odpověděl jsem. „Chtěla se ubytovat v CARLTONU. Vracela se na Azurové pobřeží po jedenácti letech.“ Zarazil jsem se. Příčilo se mi vyprávět doktorovi story, kterou mi Mrs. Collinsová svěřila. A on ji zřejmě ani netoužil slyšet. Chladně nařídil: „Musíme vyložit její tělo! Je třeba provést pitvu. Zmínila se o nějakých příbuzných?“

„Pouze o svém muži. Ten ale před půl rokem zemřel. O jiných příbuzných nemluvila. Myslím, že nikoho nemá.“

„Našli jsme v kabelce její pas,“ řekl doktor. „A kam jedete vy?“

„Také do Cannes. Mám tam práci. Ubytuju se v hotelu MAJESTIC.“

„Je nanejvýš pravděpodobné, že vás ještě budeme potřebovat. Policie se pokusí s vámi spojit, monsieur…“

„Royan.“ Podal jsem mu vizitku.

„Děkuji.“ Zastrčil ji do náprsní kapsy svého pláště. „Nemusíte se tím nijak znepokojovat. Mrtvá je cizinka a my máme své předpisy a zákony.“

„Ovšem,“ ušklíbl jsem se. „Není nad předpisy a zákony.“

Hasič, který předtím odběhl, se prodíral zpátky. Vlekl ošuntělou šedou vlněnou deku a zapadl s ní do kupé. Vzápětí se z něj vynořil jeho kolega s dýchacím přístrojem. Nesl velký černý kufr Mrs. Collinsové a razantně si klestil cestu úzkou uličkou. Viděl jsem, jak zavazadlo a přístroj postavil na nástupiště. Potom se celý zpocený vrátil a znovu zmizel v kupé.

Zhruba po třech minutách vyšli oba muži ven. Společně nesli mrtvolu zabalenou do velké Šedivé deky. Z těla nebohé ženy nebyl vidět ani kousek. Udivilo mě, jak bylo malé a krátké. Mrs. Collinsová byla přece docela vysoká.

Všichni pasažéři rychle zalezli do svých oddělení. Hasiči postupovali s mrtvolou obratně a hbitě chodbičkou, jeden ji držel za hlavu a druhý za nohy. Lidé posléze znovu vycházeli na chodbu. Viděli jsme, jak třetí hasič vyjel z nádražní budovy s vozíkem a přistavil ho na nástupiště vedle zavazadla. Jeho kolegové se objevili s mrtvolou zabalenou v dece. Položili ji na vozík. Doktor beze slova opustil vagon. Vzápětí jsme ho spatřili, jak se přidal k mužům na peróně. Dva z nich si zapálili cigaretu. Jeden si odplivl na zem a slinu rozmázl podrážkou. Zřejmě čekali na sanitku. Z nádražního amplionu se ozvalo hlášení, že vlak je připraven k odjezdu.

Přistoupil jsem ke dveřím kupé, v němž Mrs. Collinsová zemřela. Roleta na okně byla pochopitelně vytažená a dovnitř dopadalo ostré sluneční světlo. Byl tu slabě cítit parfém a cigaretový kouř. Hasiči sbalili šaty, boty a plášť Mrs. Collinsové do kufru, protože postel byla prázdná. Můj pohled padl na mahagonovou desku toaletního stolku. Vzal jsem malý obrázek, který tam zůstal ležet a vložil ho do kapsy. Nejspíš ho přehlédli. Vlak cukl a dal se do pohybu. Vyšel jsem do uličky a podíval se z okna. Muži pořád ještě stáli u nosítek, na nichž ležela mrtvá Mrs.

Collinsová zabalená v ošklivé pokrývce, a čekali. Teď kouřili všichni. Ještě na okamžik jsem je zahlédl a poté vlak vyjel ze stanice. Pokračovali jsme v cestě. Chodba byla prázdná. Vrátil jsem se rovněž do svého kupé a posadil se na lůžko. Cítil jsem se najednou velmi unavený. Mrs. Roberta Collinsová byla mrtvá.

Umyl jsem se a oblékl si lehčí oblek, neboť se mezitím udělalo strašné horko. Vlak se řítil značnou rychlostí. Měli jsme více než hodinu zpoždění. Vyndal jsem z kapsy u saka obrázek a sbalil teplý oblek a mycí potřeby do kufru. Potom jsem si opět sedl, zadíval se na mandlovník a znovu si přečetl, co Pierre Mondragon napsal na zadní stranu. To je tedy konec příběhu, pomyslel jsem si. Hloupý konec. Ale takový je život. Opravdu je takový? přemítal jsem a zíral na strom. Je to skutečně konec tohoto příběhu?

Ozvalo se zaklepání a průvodčí Emile vešel dovnitř s podnosem.

„Promiňte, monsieur, že se vaše snídaně vzhledem k tomu menšímu problému v Saint-Raphaëlu poněkud opozdila,“ omlouval se.

Květiny v kruhovém záhonu při vjezdu k hotelu MAJESTIC zářily všemi barvami. Vlevo na rozlehlé terase stála řada kulatých stolků s židlemi, nad nimiž byly roztažené široké slunečníky. Před terasou byl plavecký bazén z bílého mramoru. Obklopovaly ho letité palmy a kvetoucí keře. Několik hostů plavalo, ostatní odpočívali na lehátkách kolem bazénu. Přímo u stolu, u kterého jsem seděl se Sergem Gammou, se vyzývavě producírovala hezká blondýnka v černých přiléhavých plavkách. Metala přemety, předváděla roznožky a mosty. Byla nádherně dohněda opálená.

Dorazil jsem do hotelu před hodinou a teď jsem už dobrou půlhodinu seděl se Sergem Gammou. Producentovi filmu, který jsem měl „vyčistit“, jak jsme tomu v žargonu říkali, bylo přes šedesát, byl malý, tlustý a šedovlasý. Měl na sobě bláznivé kraťasy a bláznivě pestrobarevnou košili s množstvím papoušků a exotických ptáků. Košili měl rozhalenou. Jeho pokožka byla bílá jako mramor bazénu.

„Máte velkou šanci, Sergi,“ řekl jsem.

Usrkl rozzlobeně heřmánkového čaje. Pil pokaždé jenom heřmánkový čaj, nic jiného. Trpěl žaludečními potížemi. Ve filmařské branži působil přes čtyřicet let.

„Stupidní kurva,“ zavrčel Gamma.

„Nádherná dívka,“ namítl jsem.

Nádherná dívka se pokusila o stojku na rukou. Přitom jí obě prsa vyklouzla z plavek. Měla překrásná ňadra. Když se opět postavila na nohy, zasunula si prsa dráždivým pohybem. Svůdně se na nás přitom usmívala.

„Snaží se získat roli,“ ušklíbl se Gamma. „Když jsem tu seděl včera, předváděly se tady tři podobného ražení. Jedna zrzavá, druhá blondýna a třetí černovlasá. Nic jsem jim neslíbil. Jestli mi nepomůžete, tak zbankrotuju. Tohle je svinskej džob. Proč nevlastním bordel! Pak bych klidně mohl vyhovět všem kurvám. A bylo by po starostech. Kdybych měl bordel, byl bych šťastnej člověk. Ale to ne, já musím točit filmy. S génii, jako je Torrini. Zatracenej chlap!“

„Proklínáte ho od chvíle, co jsem přišel,“ podotkl jsem. „Už mě to unavuje, Sergi. Myslím, že nemáme moc času. Povězte mi, co se vlastně stalo.“

Krásná dívka se před námi svezla do trávy a udělala špagát. Plavky měla našponované. Nebyla pravá blondýna. No a Gamma vyprávěl, co se přihodilo. Patřil k té staré škole producentů, kteří už skoro vymřeli. Byl bezúhonný a chytrý. Miloval svou práci. Toužil dělat umělecky hodnotné filmy. Proto měl také žaludeční potíže.

Film, který tady točil, byl francouzsko – italská koprodukce. Na tom by nebylo nic zvláštního. Italové a Francouzi s oblibou pracují spolu. Luigi Torrini byl jeden z nejslavnějších režisérů Evropy. Měl na svém kontě tucet hodnotných mistrovských děl. Byl geniální a zlomyslný. Už dlouho se nenašel nikdo, kdo by se mu odvážil odporovat, když se pustil do své oblíbené činnosti. A tou bylo během natáčení neustále měnit – někdy více, jindy méně – dokonalý scénář, který napsal vynikající autor – většinou podle vynikajícího románu. Tentokrát ho předělal k obrazu svému natolik, že herci – a byli mezi nimi i velice slavní – odmítali pokračovat v práci, protože v Torriniho podání ztrácel děj jakoukoli logiku a střihačka se v důsledku nervového zhroucení ocitla v nedalekém sanatoriu, protože se v tom salátu už vůbec nevyznala. A přitom neúprosná logika byla hlavním předpokladem tohoto sociálně kritického kriminálního filmu, který nesl název Amok.

„Ten starej sráč, ten impotentní hňup, se totiž bezhlavě zbláznil do…,“ Serge Gamma uvedl jméno, které bylo známé na celém světě. „Pořád si pro ni vymýšlí nové a nové scény. Zpočátku to ještě jakžtakž šlo, jak mě vedoucí produkce každý večer informoval do Paříže. Ale potom Torrini dočista ztratil soudnost a vyvádí takové šílenosti, že ta…,“ znovu opakoval to jméno, „je teď psychopatickou sadistickou karikaturou vražedkyně. A přitom má představovat velkou milovnici. Povídám vám, Rogere, že se ocitnu úplně na mizině, jestli mi nepomůžete. Jste jedinej, kdo to dokáže. Věděl jsem to hned, když jsem sem před čtyřmi dny přijel a promítnul si rushes.“

Rushes jsou krátké ukázky kamerových záběrů. Z velkého množství rushes se potom provádí montáž filmu. Díky Torrinimu byla zřejmě montáž Amoku nereálná. Tu střihačku jsem znal. Jmenovala se Lillian Langová a patřila k nejlepším ve svém oboru ve Francii. Teď ležela v sanatoriu úplně mimo, nadopovaná sedativy. Krásná dívka před námi se překulila na břicho. Ukázala nám nádherný zadeček. Opravdu skvostné pozadí.

„Hmm,“ mlaskl jsem.

„Přestaňte, Rogere, zatraceně!“ zavrčel Gamma a znovu si lokl heřmánkového čaje.

„A kde je Mistr teď?“ zajímal jsem se.

„V Římě. Ukřivděně odletěl. Nebude prý pokračovat, když mu nenecháme volnou ruku.“

„Fajn,“ přikývl jsem.

„Dělá jenom dusno,“ rozčiloval se Gamma. „Ví stejně dobře jako já, co stojí ve smlouvě. Když s pomocí boží scénář vyčistíte – ach, budete si muset vymyslet nový příběh, Rogere, úplně novou historku, z níž už je polovina natočená, můj bože! Jestli se vám to podaří, pak to Torrini přesně, do posledního puntíku zrealizuje, jinak vyfásne takovou pokutu, která ho nadosmrti zruinuje. Do té doby ovšem hrozí fiasko spíš mně než jemu. Všechno závisí na vás, Rogere.“ Podíval se na mě oddaným psím pohledem.

„Nezdráhejte se požádat Royana,“ řekl jsem. „Před pěti lety, když Jacques Couton tady v okolí Saint-Raphaëlu pro vás točil Ten proklatý život, dělal jste podobnej cirkus. A kdo vás vytáhl z bláta? Když jsem dneska projížděl Saint-Raphaëlem, znovu jsem si na to vzpomněl.“

Krásná dívka vstala a s pohupujícími se boky zamířila k nám.

„Promiňte, máte oheň?“

Držela v prstech cigaretu.

„Odprejskni!“ odbyl ji Gamma hrubě. „No tak, bude to?“

Krásná dívka ublíženě zmizela.

„A představoval Ten proklatý život světověj trhák, nebo ne?“ nadhodil jsem.

„A vy jste si za těch pár dní práce přišel na pěknej balík, co?“ opáčil.

„Samozřejmě. A nebudu z levného kraje ani teď, Sergi. To je vám doufám jasný.“

Vzdychl. „Máte mě v hrsti, já vím. Tak kolik?“

„To vám povím, až zjistím, kolik je na tom práce, až se podívám na rushes. Ale mám podmínku: Nepřeju si být uveden jako autor nebo spoluautor v titulcích ani v reklamě. Budete o tom, že na tom tady pracuju, mlčet – a ostatní taky. Okay?“

„Okay,“ zamumlal. „Ale co máte proti uvedení vašeho jména, Rogere? Vzhledem k tomu, čím se jinak živíte…“

„Právě proto,“ řekl jsem. „Každý žvaní o tom, co píšu. Mohlo by to mým sešitům uškodit. Moji čtenáři mají posvátnou hrůzu z velkého umění. Kdy se můžu kouknout na rushes?“

„Kdykoli.“

„Kde?“

„Ve Victorinu studiu v Nice.“

„No, takže nashle tam!“ zakončil jsem a vstal.

Gamma se vyvalil ze své židle.

„Vy jste to jediný pozitivum v naší posraný branži, Rogere,“ hlaholil.

To odpoledne jsme si spolu se Sergem Gammou celých pět hodin prohlíželi záběry, které Torrini do té doby natočil. Promítací sál ve Victorinu studiu, kde jsme seděli, měl naštěstí klimatizaci.

Zatímco jsem pozorně sledoval rushes, dělal jsem si poznámky a záhy jsem dostal nápad. Skvělý nápad. Jako vždycky. Proto jsem se taky téhle zvláštní činnosti věnoval. To, co dosud Torrini natočil – a navíc s tolika statisty a hříšně drahými dekoracemi – byla opravdu šílenost. Chudák Lillian Langová! Na jejím místě bych se z toho taky zhroutil.

Když doběhl poslední snímek a v sále se rozsvítilo, Gamma se nesměle zeptal: „Myslíte, že to dáte zase do pořádku?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Dával jsem dobrý pozor. Naštěstí při mnoha two-shots, které Torrini tak miluje, je vždycky jeden z partnerů zabírán pouze zezadu. Můžu tedy podle libosti napsat nové dialogy. Ten, co je vidět zpředu, bude znovu synchronizován. A většinou jsou herci tak daleko od kamery, že napíšu nové dialogy a nikdo nic nepozná.“

„Ano, ano, ano. A co děj? Víte už, jak ho předěláte?“

„Jasně. Samozřejmě že ne do detailu, ale v hrubých rysech ano.“

Vyprávěl jsem mu novou verzi příběhu, která se mi právě zrodila v hlavě.

Serge se dojetím rozbrečel. Pak vyskočil, popadl mě za uši a uštědřil mi mlaskavé polibky na tváře, čelo a ústa.

Otřel jsem si rty a vyklopil mu bez obalu, co ho tahle práce bude stát.

Znovu se posadil a vztekle klátil nohama.

„Máte mě v hrsti,“ hudroval. „A moc dobře to víte.“

„Polovinu hned, polovinu až s tím budu hotov.“

„A kdy to bude, Rogere? Každý den, který stojíme, mě přijde na…“

„Za pět dní. Zítřkem počínaje. Dneska už jsem groggy.“

„Tak dobrá, pět dní. Od zítřka.“ Vstal a měl se k odchodu.

„Na něco jste zapomněl,“ rychle jsem mu připomenul. „Na co?“

„Na šek s první splátkou.“ Hlasitě mě proklínal, zatímco si znovu dřepl a vypisoval šek. Konečně jsem si zase přišel na pěkné peníze. Bylo to jako velký hlt z láhve. „Tady máte,“ podal mi papír. „Díky, Sergi,“ řekl jsem a zastrčil lístek do kožené kabelky, kterou jsem nosil při sobě. Všichni muži tady na jihu nosili takové taštičky. Předtím jsem se v hotelu převlékl do plátěných kalhot, košile a vzal si lehké polobotky. Celý den mě pronásledovala jedna myšlenka, i po tu dobu, co jsem sledoval rushes. „Poslyšte, Sergi, vraťte se do Cannes sám. Přijedu za vámi později,“ navrhl jsem mu.

„Co chcete dělat? Máte snad tady nějaký objev?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Musím si jenom všechno pořádně promyslet.“ Ale nemínil jsem tím Torriniho skvost. V hlavě jsem měl jiný příběh. „Chci teď být chvilku sám. MAJESTIC je plný filmařů. Nerad bych se rozptyloval. Nechte mě o samotě, Sergi. Vezmu si pak taxík. Dorazím za vámi za dvě tři hodiny. Okay?“

„Okay.“ Když jsme opouštěli promítací sál, ještě dodal: „Škoda že jsem se nenaučil něco pořádnýho, pak bych nikdy nemusel zakotvit v týhle kurevský branži.“

Jeho cadillac parkoval volně před hotelem. Pomohl jsem mu do vozu a zamával, když odjížděl. Nato jsem zamířil k nejbližšímu stanovišti taxi. Řidiči stáli v hloučku před svými auty a bavili se. „Kdo je první na řadě?“ zeptal jsem se. „Já.“ Přistoupil ke mně hubený opálený chlapík. Obličej měl zbrázděný a vysušený jako mořská ryba.

„Do Saint-Paul-de-Vence,“ požádal jsem. „Tam na mě počkáte. Hodinu až dvě. Možná taky jenom půl. Potom budeme pokračovat do Cannes. Jste ochoten na mě čekat?“

„Jak dlouho si budete přát,“ prohlásil šofér. „Jsou to vaše peníze, monsieur.“

Všechno bylo přesně tak, jak to Mrs. Collinsová vylíčila.

Olivový háj, spousta palem, zachovalé hradby. Kousek dál starý kostel a parkoviště s obrovským starým olivovníkem. Muži v baretech hráli boule na červeném písku. Spatřil jsem křivolaké uličky, po obou stranách lemované starobylými domy, příliš úzké na to, aby jimi mohlo projet auto.

„Dál to nejde,“ oznámil šofér.

„Já vím. Tady zastavte. Jak už jsem řekl, může to chvilku trvat. Chcete zatím zaplatit za cestu sem?“

„Není třeba,“ zavrtěl hlavou. „Nevypadáte na lumpa.“

Vydal jsem se ulicí s hrbolatými dlažebními kameny vzhůru a čím dál víc se mi to smekalo. Měl jsem co dělat, abych neuklouzl a nespadl. Tady bylo asi opravdu nejjistější chodit bos.

Konečně jsem stál před domem, který mi Mrs. Collinsová tak názorně popsala. Rychle se stmívalo. Domovní vrata byla otevřená. Vešel jsem dovnitř a ocitl se v rozlehlé vybílené hale. Spatřil jsem kamenné sochy mužů a žen, jimž chyběly ruce, nohy nebo hlava. Bylo tu i široké schodiště, které se táhlo podél zdi k několika odpočívadlům, z nichž vedly dveře. Všechno zůstalo přesně tak, jak to tu před jedenácti lety Mrs. Collinsová naposledy viděla.

Stoupal jsem po šedých prošlapaných stupíncích a hlasitě volal: „Haló!“ Na třetím odpočívadle se otevřely dveře. Objevila se bosá žena v černém plášti. Působila ošklivě a neupraveně. Její věk jsem nedokázal odhadnout. Černé mastné vlasy jí spadaly do čela, nohy měla špinavé. Vzpomněl jsem si, jak Mrs. Collinsová tvrdila, že je na té ženě něco tragického a na první pohled je znát, že kdysi musela být velice hezká. Kdy? Mrs. Collinsová ji viděla před jedenácti lety…

„Dobrý večer, madame,“ pozdravil jsem. Tohle tedy byla Maria, hospodyně.

„Dobrý večer, monsieur. Co si přejete?“

„Jmenuju se Royan, Roger Royan. Omlouvám se, že jsem se předem neohlásil, ale mohl bych prosím mluvit s monsieur Mondragonem?“

Otevřela dveře dokořán a beze slova v nich zmizela. Následoval jsem ji. Prošli jsme pokojem se starožitným nábytkem a množstvím slonů z nejrůznějších materiálů. Dále místností se sbírkou panenek. Hospodyně Maria se přede mnou šourala po prastaré kamenné podlaze a všechno bylo přesně tak jako za časů Mrs. Collinsové, jejíž mrtvola teď pravděpodobně spočívala v chladicím boxu márnice v Saint-Raphaëlu, jestli ji už nerozřízli a znovu nezašili a nepoložili do zinkové rakve. Vešli jsme do pokoje s krbem a spoustou kohoutů.

Hospodyně rozsvítila stojací lampu.

„Prosím, posaďte se, monsieur,“ vybídla mě zdvořile.

„Děkuju, madame.“ Uvelebil jsem se ve fotelu. K mému překvapení se posadila do křesla naproti mně.

„Tak oč jde?“ zeptala se.

„Promiňte, madame, ale já si přeju mluvit s monsieur Mondragonem… Řekl jsem vám to přece, ne…?“ koktal jsem. „Zřejmě jste mi nerozuměla.“

„Rozuměla jsem vám velmi dobře, monsieur Royane,“ odpověděla žena v černém. „S monsieur Mondragonem ale bohužel mluvit nemůžete.“

„Jak to? Není tady?“

„Ne,“ řekla hospodyně. „Není tady.“

„Mohl bych tedy na něho počkat?“

„Obávám se, že by to nemělo smysl, monsieur Royane.“

„Proč? Odjel snad na delší cestu?“

„I tak by se to dalo říct,“ souhlasila.

Znervózněl jsem. „Ale někdy se snad musí vrátit domů, madame. Nenapsal vám kdy? Nejste s ním ve spojení?“

„Už ne, monsieur Royane,“ zamumlala žena v černém a pohnula špinavýma nohama, „On už se nikdy nevrátí.“

„To nechápu… Jak si tím můžete být tak jistá, madame?“

Místo odpovědi se zeptala: „Kdo jste, monsieur Royane? Myslím, co děláte?“

„Jsem spisovatel,“ odpověděl jsem.

„Píšete příběhy?“

„Ano, madame.“

„Taky skutečné příběhy?“

„Ano, i skutečné příběhy, když na nějaký narazím.“

„Chápu.“ Dívala se na mě mlčky vážným pohledem.

„Madame, kde je monsieur Mondragon?“

„Na hřbitově,“ přiznala tiše. „V Saint-Paul-de-Vence.“

Polkl jsem.

„Zemřel před dvěma roky,“ dodala. „V březnu 1981. Na rakovinu plic. Dlouho ležel na klinice v Nice. A odtamtud ho rovnou převezli na zdejší hřbitov.“

„Ale to přece není možné…“ Byl jsem naprosto zmatený.

„Proč to není možné?“

„Paní Collinsová… jistá americká dáma… od něho ještě před dvěma měsíci dostala dopis!“ zvolal jsem rozčileně.

„A přesto je to možné,“ opáčila žena v černém.

„Prosím vás! Mrtvý přece nemůže psát dopisy!“

„Ovšemže ne. Má ale jinou možnost. Někdy,“ dodala záhadně.

Prudce jsem vstal a zeptal se: „Kdo jste?“

Klidně odpověděla: „Mondragonova žena, monsieur Royane. Byla jsem za něho provdaná sedmatřicet let. A zůstanu navždy jeho ženou, i když je mrtvý.“

Znovu jsem se posadil.

Venku už byla úplná tma.

„Překvapilo vás to,“ poznamenala. „Mnohé, kteří mého manžela znali, by překvapilo, že byl se mnou tak dlouho ženatý. Jenom zdejší lidi to vědí. Ale ti o tom s cizími nemluví. Nikdy to neudělali. Nechtěli nám působit potíže.“

„Potíže?“

„Kazit nám kšeft.“ Usmála se a poprvé jsem spatřil její zkažené zuby. „Kdysi jsem bývala velice krásná, monsieur. Je zřejmě těžké tomu uvěřit.“

„Ale ano, jistě…“

„Jste zdvořilý. Ale nevěříte tomu. A přesto je to pravda. Byla jsem krásná mladá dívka, když jsem se provdala za Pierra. Bylo mi osmnáct let. Pro nikoho ve vesnici to není žádné tajemství. A v Nice o tom pochopitelně ví monsieur Reuben Alassian.“

„Reuben Alassian?“

„Klenotník.“

„On ještě žije?“

„Samozřejmě. Je mu už hodně přes osmdesát, ale pořád je velmi čilý. Vy ho znáte?“

„Paní Collinsová mi o tom Arménovi vyprávěla.“

„Rozumím. Monsieur Alassian udělal Pierrovi nabídku. Před dvaadvaceti lety…“.

„Nabídku? Jakou nabídku?“

„Okamžik, monsieur Royane, okamžik. Nejdřív bych ráda věděla, proč jste chtěl mluvit s mým mužem. Zmínil jste se o té dámě…“

„Paní Collinsové.“

„Ach ano, Collinsové.“ Znovu se usmála.

„Pamatujete se na ni?“

„Ovšem. Mám výbornou paměť. Vzpomínám si na všechny ženy, které tady byly. A obzvlášť dobře na madame Collinsovou. Vždyť jí manžel před dvěma měsíci napsal dopis, ne? Tedy na poštu jsem ho odnesla já. Mrtvý přece nechodí, že? Odkud znáte tu dámu, monsieur Royane? Žijete v New Yorku?“

„Ne, v Paříži.“

„A kde jste se s ní seznámil?“

„V Train bleu,“ odpověděl jsem. „Dnes v noci.“

Udiveně si mě změřila: „Madame Collinsová byla v Train bleu?“

„Přece vám to povídám, madame… madame Mondragonová.“

„Ale co tam dělala? Jak to, že byla v ‚Modrém vlaku‘?“

„Chtěla jet sem a navždy zůstat s vaším manželem,“ řekl jsem.

A nato jsem jí dopodrobna zopakoval svůj noční rozhovor s Mrs. Collinsovou. Madame Mondragonová naslouchala s bezvýraznou tváří. Když jsem skončil, otevřel jsem svou koženou taštičku a vyndal lístek s obrázkem a písmem Pierra Mondragona na důkaz, že mluvím pravdu.

„Ach,“ vzdychla Maria Mondragonová, „jeden z jeho mandlovníků!“ Vzala si ode mne kartičku a otočila ji. „A Annabel Lee, krásná Annabel Lee.“

„Co myslíte tím: jeden z jeho mandlovníků?“ nechápal jsem. „Kolik jich vlastně namaloval?“

Žena v černém hábitu vstala, přistoupila k nedaleké skříni a otevřela ji. Uvnitř na policích stály barevné plechovky a spousta lahviček. Po levé straně jsem zahlédl dvě kupy kartiček stejných jako ta, kterou jsem jí právě ukázal. Vrstvily se v zarovnaných hromádkách jedna na druhé a bylo jich určitě něco přes dvě stovky.

„Tady vidíte, kolik Pierre namaloval mandlovníků!“ usmála se žena v černém a odkašlala si. „Spoustu, strašně moc,“ dodala. „Celkem pět druhů, monsieur Royane. Existují na to šablony. Stačí je položit na kartičku a nabarvit… Šablona pro větve… pro listy… pro květy… Můj ubohý Pierre nepotřeboval nic kreslit… Jak se dá takový mandlovník vytvořit, viděl kdysi dávno v Nice. V obchodě s hračkami. Každé malé dítě to dokáže. Byla jsem tenkrát s ním a bleskl mi hlavou nápad…“

„Jaký nápad?“

„No, přijal přece tu nabídku od monsieura Alassiana, a tak jsem mu řekla, že mám báječný nápad s těmi mandlovníky… Jsou opravdu kouzelné, každého potěší… Vzpomínám si, jak jsme spolu nakoupili šablony a vodové barvy…“ Najednou se ve svém vzrušení zarazila a poté se vážně zeptala: „Když madame Collinsová o smrti mého muže nevěděla a chtěla s ním žít, proč tedy nepřijela s vámi?“

„K tomu jsem se ještě nedostal, madame. Paní Collinsová dnes v noci v Train bleu bohužel zemřela. Na selhání srdce. Nebo na infarkt. Její mrtvolu vyložili z vlaku v Saint-Raphaëlu.“

Madame Mondragonová rozvážně přikývla. „Zdá se, že tedy opravdu existuje.“

„Kdo?“

„Bůh,“ odpověděla. „Ušetřil tu ženu velkého žalu a nechal ji umřít v blaženosti.“ Zavřela skříň a znovu se posadila. „Ovšemže mého muže milovala. Všechny ty dámy ho milovaly. Je pravda, že neuměl malovat. Byl hloupý, víte, monsieur Royane, hrozně hloupý. Neuměl vlastně vůbec nic. Jenom jedno: Dokázal ženu udělat šťastnou. A právě tohle klenotníka Alassiana tak zaujalo, když se jednou náhodou dozvěděl, jak jsem s Pierrem šťastná. Monsieur Alassian je velice chytrý muž. A protože je tak chytrý, udělal mému muži tu nabídku.“

„Jakou nabídku, zatraceně?“ vyhrkl jsem a vzápětí se omluvil: „Promiňte prosím.“

Madame Mondragonová mávla rukou na znamení, že mi odpouští. „Zcela jednoduchou. ‚Jste typ, jaký se ženám líbí,‘ řekl monsieur Alassian Pierrovi. ‚Žádná vám neodolá. Pořídím vám smokink nebo třeba i dva, boty, ponožky a košile, cokoli budete potřebovat, abyste se mohl objevit ve společnosti. Znám tady na pobřeží hodně lidí, často mě zvou na nejrůznější party. Zařídím, aby zvali i vás – zejména na ty, kterých se zúčastní boháči.‘“

„Chcete říct…“

„Prosím nepřerušujte mě, monsieur Royane! Všechno vám postupně povím. ‚Vždycky vám naznačím,‘ řekl monsieur Alassian, ‚na kterou ženu se máte soustředit. Začnete se jí dvořit. Budete s ní flirtovat, tančit, skládat komplimenty a nakonec jí vyznáte lásku – coup de foudré –, že? A tak dále a tak dále. Však víte, jak to chodí. Dáte si s ní schůzku a pomilujete se s ní. Ta žena bude vdaná, ale vy ji učiníte šťastnou. Budete dělat všechno, co na vás vaše paní tolik obdivuje. Potom tu dámu nebo jejího manžela zavedete do mého obchodu, aby si prohlédli zboží. Jako umělec dokážete ženě vždycky poradit, jaký šperk se k ní nejlépe hodí…‘ Mám pokračovat, monsieur Royane?“

„Ne,“ odmítl jsem. „To stačí. Zbytek už zařídili monsieur Alassian a muž té dámy. Manžel koupil šperk, jaký si jeho žena vybrala. Nebo jí ho věnoval u příležitosti nějaké oslavy. Tak nějak to bylo, madame?“

„Přesně tak, monsieur.“

„A vy?“

„Co já?“

„Vy jste s návrhem monsieur Alassiana souhlasila? Mondragon byl přece váš manžel. Milovala jste ho…“

„Miluju ho pořád. Nikdy ho nepřestanu milovat,“ ohradila se.

„No právě. Jak jste se tedy mohla smířit s představou, že přijme Alassianovu nabídku?“

„Nerozumím vám…“

„Proboha, madame! Měl se přece milovat s jinými ženami! Copak jste nebyla bez sebe žárlivostí?“

„Byli jsme velice chudí, monsieur Royane,“ namítla vážně. „A Pierre kromě milování nic jiného neuměl. To, že se vyspí s jinými, jsem brala jako jeho povolání. To s naší láskou nemělo co dělat. Konečně jsme měli šanci získat peníze, abychom mohli žít. To přece chápete, monsieur Royane!“

Uvažoval jsem, jaká je madame Mondragonová podivná osoba. Myslel jsem na to, že kdysi bývala krásná a teď je tak ošklivá. Na smutek, který ji neustále obklopoval, i když se usmála. Ne, přemítal jsem, tahle žena s návrhem klenotníka Alassiana nikdy nesouhlasila, určitě ne. A přesto se s ním vyrovnala. Tolik svého muže milovala? Byla to opravdu zvláštní žena.

Zeptal jsem se přímo: „Pracoval váš muž za pevný plat, nebo dostával podíl ze zisku?“

Zřejmě se neurazila.

„Samozřejmě podíl ze zisku. Pochopitelně že v klenotnictví monsieur Alassiana vždycky vybral ty nejdražší kousky. Oh, ta briliantová souprava pro paní Collinsovou,“ spráskla ruce jako dítě, „ta pro nás byla skutečným požehnáním! Něco takového se už nikdy neopakovalo.“

„A tímhle způsobem pracoval váš muž pro Alassiana po celých dvaadvacet let?“ chtěl jsem vědět.

„Dvacet, monsieur. Poslední dva roky už nebyl schopen. Ach, to množství žen, které udělal šťastné… Tolik se snažil, byl tak svědomitý…“

„Byly to samé cizinky?“

„Ano. Američanky, Angličanky, spousta Němek, dámy z Dánska, Švédska, Japonska, Kanady, Austrálie… Reuben Alassian vděčí manželovi za své největší zisky… A to si představte, že…“ Odmlčela se.

„Že co?“

Potřásla hlavou.

„Později, monsieur Royane. Všechno postupně. Žili jsme si dobře, můj muž a já. K tomu musím ještě připočítat peníze z korespondence.“

„Chcete říct, že si váš muž se všemi těmi ženami dopisoval a ony ho finančně podporovaly?“ nevycházel jsem z úžasu.

Madame Mondragonová přikývla. „Až na dvě tři výjimky se všemi. Umíte si představit to množství šeků, které jsme dostávali z nejrůznějších zemí a bank? Azurové pobřeží je mezinárodní letovisko a klientela monsieur Alassiana opravdu různorodá…“

„Byly to, jak mi vyprávěla paní Collinsová, srdceryvné a dojemné dopisy… nejkrásnější milostná vyznání na světě.“

„Takový kompliment mě opravdu těší.“

„Jak to vás?“

„Ach bože!“ zvolala. „Všechny ty dopisy jsem přece psala já!“

Zadržel jsem dech.

„Vy jste psala milostné dopisy?“

„Nejkrásnější milostná vyznání na světě, jak jste před chvílí řekl.“

„To jste byla vy?“

„No ovšem!“ zasmála se. „Řekla jsem vám přece, že Pierre byl strašně hloupý. Ten by něco takového nedokázal. Nikdy! Ne, ne, to byla moje práce. Můj milovaný Pierre byl schopen každé z těch žen akorát poslat obrázek mandlovníku a na zadní stranu připsat verše od Poea.“ Po chvilce dodala: „Umím jeho písmo napodobit k nerozeznání, víte?“

„A v kolika jazycích jste si dopisovala? Při tolika národnostech!“

„Pouze v angličtině. Všecky dámy rozuměly anglicky. Čas od času jsem do dopisu vložila obrázek mandlovníku – některým jednou do roka, jiným dvakrát. Vždycky jsem Pierra přiměla, aby jich nadělal dostatečnou zásobu.“ Vrhla pohled ke skříni.

„I na klinice, ačkoli mu bylo hodně špatně, maloval…, dokud udržel štětec.“ Zamumlala: „Nemáte prosím kapesník?“

Podal jsem jí ho. Hlučně se vysmrkala a otřela si uslzené oči.

„Pierre je mrtvý teprve dva roky…, to je strašně krátká doba, monsieur, moc krátká. Pokaždé se rozpláču, když o něm mluvím. Promiňte!“

„Nemusíte se omlouvat,“ řekl jsem. „To je přece pochopitelné.“

„Ty verše jsou moc pěkné, že?“ zeptala se ostýchavě.

„Myslíte: Ani andělé z blankytného ráje, ani démoni z podmoří…?“

„Ano z básně Annabel Lee od Edgara Allana Poea. Hrozně se mi líbily, když jsem je před mnoha lety četla – to jsem byla ještě napůl dítě –, proto jsem je tenkrát vybrala, když jsme začínali s tou mandlovníkovou anabází.“

„Nápad s verši byl tedy váš?“

„Vždyť vám to povídám.“

„A na všech lístcích byl pořád ten samý verš?“

„Ovšem, monsieur Royane. Měla jsem snad pro každou ženu vybrat jiný?“

„Ne, máte pravdu,“ souhlasil jsem a znovu se zadíval na kartičku, kterou dostala Mrs. Collinsová a teď jsem ji vlastnil já.

„Ten stromeček je opravdu hezký, že?“

„Moc hezký, ano,“ přisvědčil jsem. „Vrátila se některá z dam na Azurové pobřeží?“

„Oh, mnohé, monsieur.“

„A?“

„Co a?“ Pokrčila rameny. „Pierre je znovu obšťastnil, všechny. A jejich manželé opět nakoupili šperky u monsieur Alassiana v Nice. Už tři roky tu žádná z nich nebyla, ale obchod s mandlovníky běží dál.“

„Vy si s těmi ženami dopisujete i po manželově smrti?“

„Člověk přece musí z něčeho žít, ne?“

„A co když některá přijede – tak jako já?“

„Tak jí povím pravdu – stejně jako vám. Že jsem byla jeho manželka,“ pojednou zvýšila hlas. „S hrdostí to každé z nich řeknu. – Není to snad zajímavá historka? Spisovatelé přece hledají dobré příběhy, ne? Tak tady jeden máte. Věnuju vám ho.“

Napadlo mě, že minulou noc mi Mrs. Collinsová také vyprávěla svůj příběh.

„Napište to, monsieur Royane, napište to!“ naléhala.

Kvůli tomu mě oslovila i Mrs. Collinsová.

„Zaznamenáte můj příběh, když vás o to moc poprosím?“

„Proč vám na tom tolik záleží, madame Mondragonová?“

Na okamžik se její smutnou tváří kmitl výraz nenávisti.

„Ten klenotník, ten Reuben Alassian, Pierra dvacet roků podváděl… na procentech… přišla jsem na to… můžu to dokázat. Ten ničema nás obelhal. A Pierre mu přitom tolik pomohl. Ať se to celý svět dozví! Čekala jsem na muže, jako jste vy. Na spisovatele! Napíšete, co jsem vám vyprávěla, že ano?“

Mlčel jsem.

„Monsieur Royane, na něco jsem se vás ptala. Myslíte, že bych vám všechno svěřila, kdybyste nebyl spisovatel? Hned, jak jste přišel, jsem se vás ptala na vaše povolání, vzpomínáte si?“

„Vzpomínám.“

„Teprve potom jsem se pustila do vyprávění. Vy náš příběh zveřejníte a toho padoucha Alassiana znemožníte, slibte mi to!

Řekněte ano, monsieur!“ Vypadala teď velice rozčileně.

Nadhodil jsem: „Sepište ten příběh sama a já vám ho pomůžu dostat do redakce. Vždyť přece umíte psát. Ty vaše nádherné milostné dopisy…“

Zavrtěla netrpělivě hlavou. „Ne, ne, ne!“

„Proč ne?“

„Dokážu vymyslet milostný dopis, monsieur, ale nic víc. Stejně jako můj ubohý Pierre uměl jenom milovat, a ne malovat. Nebyla bych schopná dát něco takového dohromady. To musíte udělat vy. Vy!“

„I kdybych se rozhodl vaši historku zvěčnit, musel bych změnit jména a místo děje.“

„Proč?“ zvolala rozčileně.

„Protože nestojím o to, aby mě monsieur Alassian zažaloval, madame.“

„Alassian se soudu vyhne na sto honů. Co jsem vám pověděla, je pravda. Mám na to svědky… dva zaměstnance, které ten vydřiduch propustil. Jsou připraveni vypovídat pod přísahou. Ale jenom tehdy, když tu věc spustí někdo jiný. A ten někdo jste vy, monsieur Royane. Zapřísahám vás, monsieur, slibte mi, že ten příběh napíšete a zveřejníte. Jinak mě hrozně zklamete. Pak nechápu, proč jste se sem vlastně vloudil. Jste opravdu spisovatel? Co jste vůbec napsal, monsieur Royane?“

Začala být nepříjemná a agresivní.

„Napíšu váš příběh, madame Mondragonová,“ slíbil jsem, abych se jí zbavil.

„Se skutečnými jmény a údaji?“

„Se skutečnými jmény a údaji,“ přikývl jsem a v duchu si pomyslel, že samozřejmě všechno změním tak, abych nepřišel k úhoně, kdybych – člověk nikdy neví – někdy snad přece jenom tuhle aféru hodil na papír.

Vyskočila, a než jsem jí v tom stačil zabránit, uchopila mou ruku a políbila ji.

„Madame Mondragonová!“ Hbitě jsem vstal. „To přece nesmíte!“

„Jsem vám tak vděčná, monsieur Royane, neskonale vděčná! Opravdu existuje Bůh! A Bůh je spravedlivý! Konečně se ten bídák Alassian dočká odplaty… Kdy začnete psát, monsieur? Kdy?“

Měl jsem dojem, že udělám nejlépe, když odtud co nejrychleji vypadnu.

„Brzy, madame Mondragonová,“ odpověděl jsem. „Musím ještě cosi naléhavého vyřídit, ale hned potom se do toho pustím.“

„Ach, to je báječné, báječné… Máte obě verze – moji i madame Collinsové. Myslíte, že to uveřejní v novinách?“

„Určitě.“

„Kde? Ve kterých, monsieur? Musí to být nějaký velký a známý časopis. Který by byl nejlepší, co myslíte?“

„Paris Match,“ plácl jsem.

„Paris Match je skvělý. Ten čte celá Francie.“ Rozesmála se. „Paris Match je k dostání i v obchodě Reubena Alassiana. Ten bude koukat, co říkáte?“

„Ano,“ přikývl jsem.

„Třeba z toho dostane psotník,“ ušklíbla se zle. „To by byl můj nejšťastnější den.“

Měl jsem toho dost. Zamířil jsem ke dveřím. Následovala mě a blahosklonně mi dovolila: „Ten obrázek od madame Collinsové si můžete nechat.“

Sestupovali jsme po širokém schodišti do bílé obrovské haly.

„Mám ještě dostatek kartiček do dopisů,“ poznamenala. „Jsem Pierrovi vděčná, že mě tak zásobil. Protože, víte, je to komické, ale já s těmi šablonami neumím zacházet. Nikdy bych takový stromeček nenamalovala. Každé dítě to dokáže, ale já ne…“

Došli jsme k vratům. Otevřela je. Ulice byla liduprázdná. Ozval se štěkot psa.

„Slíbil jste, že můj příběh napíšete, monsieur Royane. Slíbil jste to, nezapomeňte!“

„Ano,“ hlesl jsem. „Budu na to pamatovat. A budu pamatovat i na vás, madame Mondragonová.“

„Jak to myslíte?“

„To, co jste udělala a stále v tom pokračujete, je protiprávní. Zasloužila byste potrestat. Neměl bych přece jenom ty údaje raději pozměnit?“ Byl to poslední pokus.

„V žádném případě. Musíte uvést pravá jména – především toho zločince Reubena Alassiana.“

„Ale co vy, madame…“

„Já?“

„Co když vás opravdu potrestají…“

„Všichni jsme už příliš staří. Mnoho z těch žen umřelo. A ostatní je budou následovat… doufám, že k nim brzy budu patřit i já.“

„Takhle přece nesmíte mluvit,“ namítl jsem.

„Pierre je mrtvý. A bez něj to není žádný život. Potrestat? Mě? Ach, je mi to naprosto lhostejné, monsieur, úplně lhostejné. Umřu tak jako tak, potrestaná nebo ne. Chci se dočkat jenom toho, až dopadnou Alassiana. Ano, až ho zničí. Pak můžu s pánembohem odejít…“ Její hlas byl stále tišší. A náhle – bylo to naprosto fantastické – ve slabém světle, které dopadalo do tmy z několika okolních rozsvícených oken, mi ošklivý a tragický obličej Marii Mondragonové připadal mladistvý a žádoucí jako tvář krásné mladé dívky, kterou kdysi bývala. Vroucně a něžně zněl její hlas, když dodala: „A i kdyby těch žen bylo ještě víc… sto… dvě stě…, Pierre stejně vždycky miloval jenom jednu jedinou – mě. Já byla jeho Annabel Lee.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai